Pozvání na veceri

Pozvání na večeři

Pozvání na veceri

Vladislav Trávníček

knihy do vaší dlaně

www.palmknihy.cz

knihy pro kapesní i stolní počítače

© Palmknihy 2000-2009

Pozvání na veceri

Pozvání na večeři

Pozvání na veceri

Vladislav Trávníček

Úvod.

Člověk má být soudný. Skoro všechno už bylo napsáno a přesto každý, kdo se pustí do psaní, vymýšlí originální zápletku a poutavý příběh. To ovšem není můj případ, protože jsem si nic nevymýšlel. Psal jsem jen o tom, co vidím kolem sebe, pouze jsem se maličko zamyslel nad možným vývojem. O snaze rozdělit lidské společenství na několik tříd se můžete přesvědčit, kdykoliv chcete - a zdá se, že jen málokdo domýšlí důsledky takového návratu do středověku. O tom, že množství produkovaného odpadu vytváří už dnes velké problémy (zrovna v těchto dnech tone v odpadcích Neapol), ví snad každý. Podivný chov užitkových zvířat má také původ v realitě, dnešní “chov” zvířat prostě spěje k řešení, které jsem použil v následujícím textu. A co se týče podílu náboženství na přemnožení lidí, mohl jsem použít i jiné řešení, třeba nějakou novou formu ideologie, ale myslím si, že by to vyšlo nastejno. Koncentrace obrovského množství peněz a moci v rukou malého počtu lidí je už i dnes realitou a tento proces se zrychluje. Bylo tedy logické psát také o tomto jevu. Volba hrdiny… přemýšlel jsem o ní a nakonec jsem zvolil poměrně schopného chlapíka, který přišel odjinud a to mu umožňuje myslet v pojmech, kterým docela dobře rozumíme. Cesta mu zabere určitou dobu a zbrklému čtenáři může připadat začátek knihy takový nějaký nemastný neslaný, ale zkušený čtenář lehce přetrpí úvodní peripetii a může se ponořit do děje. A to je zhruba všechno. Příběh se odvíjí tak nějak sám od sebe, má svou vlastní logiku a nebyl žádný problém ho zapsat.

Do Madridu? Proč ne?

“Teď bych měl být někde uprostřed,” řekl hlasitě sám sobě, zastavil se a hluboce dýchal. Nesnášel magnetické boty, neměl rád beztížný stav a ve skafandru se cítil mizerně, ale nebylo vyhnutí. Sklad trhavin byl umístěn kousek od hlavního motoru a tak nyní odpočíval uprostřed kilometrové spojovací roury. Jenomže, přiznal si, kdybys tahal tunovou bednu v normální gravitaci, měl bys teď ruce vytahané ke kolenům, takže ta zatracená beztíže přece jenom k něčemu je. Stál nehybně a náhle ucítil nepatrné zachvění, které na okamžik prošlo podrážkami těžkých bot.

“Do háje!” řekl. “Tohle nemá být! Je mrtvá. Celá tahle zatracená loď Lonely Star je mrtvá a nemá sebou škubat!”

Možná meteor, pomyslel si a dal se do pohybu. Postrkoval bednu, cvakal botami a mířil ke vzdálenému světýlku u vstupních dveří.

“Může to být meteor,” mumlal, “ale spíš ne. Tohle nebyl meteor. Ten ostře cvakne, někdy udělá díru do pláště a pak spustí automatika.”

Pokud to nebyl meteor, co tedy? přemýšlel. Skřítkové? Ti stěží. Nejspíš žádní nejsou, i když by jejich přítomnost velice uvítal. Velice. Posadili by se do křesel, rozdali karty a dali by si partičku bridže. A jestli nehrají karty, nalili by do skleniček nějaké víno a jenom tak si povídali…

“Tepelné pnutí,” napadlo ho. “Zatracený tepelný pnutí! Plášť se ohřívá, stoupá teplota, prostě už tady není absolutní nula. Blížíme se k domovu, a tam je teplo.”

Konečně dorazil ke dveřím, které nechal otevřené, chvíli manipuloval sem tam s bednou, až se mu ji podařilo prostrkat dovnitř, on ji následoval a zavřel dveře, pečlivě zašrouboval hermetický uzávěr a rozhodl se, že to udělá hned. Naložil si na záda batoh s tryskami, zajistil karabinu lana a začal otevírat výstupní dveře. Bedna s trhavinou ne a ne projít, takže ji trpělivě pootáčel a dával pozor, aby nevylétla příliš prudce, musel by ji pak honit ve volném prostoru a neměl palivo na rozdávání… tak, a je to! Natáhl se, zachytil držák odplouvající bedny a zaklesl na ni karabinu lanka. Inercie bedny ho táhla za sebou, sáhl na ovladač navijáku a zabrzdil.

Rozhlížel se a hledal Slunce. Chvíli to trvalo, ale potom s jistotou nalezl hvězdu, která je Sluncem a za chvíli spatřil i Jupiter.

“Jasně,” ujistil se. “Je to Jupiter. Musím k němu. Je to zajížďka, ale pomůže mi dobrzdit.”

Rozsvítil čelní reflektor a vydal se k prvnímu ze čtyř nosníků. Kdybych tak byl ve filmu, pomyslel si, bylo by mi hej, protože tam jsou všechny hvězdolety vidět. Vždycky je dost světla, aby byly vidět. Tady je tma. Tma tmoucí, světýlko si musím přinést!

Byl vyčerpán. Seděl u pultu, ťukal na klávesy počítače, občas natáhl ruku, uchopil sklenici a napil se.

“Stokrát recyklovaná voda a trochu prášku,” poučoval počítač. “Rozumíš? Nejmíň stokrát jsem ji vyčural a zas ji piju. Tak dobrou chuť!”

Čtyřměsíční práce se chýlila ke konci. Když už najisto věděl, že hlavní motor spolyká veškeré palivo a nedobrzdí, hledal příčinu a našel ji, jenže co se jednou stalo, nedá se odstát… Máma nebyla expert na stanovení letového režimu, i když udělala, co bylo v jejích silách. Do poslední chvíle. Jestlipak i on už trpí odvápněním? Možná, že i jemu otečou klouby a začnou se rozpouštět, postupně přestane chodit a bude sténat bolestí, až jednoho dne napíše dopis na rozloučenou a vystoupí do prostoru…Vlastně on nikam vystupovat nemusí. Prostě otevře dveře a bude to. S kýmpak by se loučil? S počítačem?

Po měsících výpočtů se začala rýsovat možnost záchrany. Začal s demontáží pomocných raketových motorů, dopravoval je k obytné sekci a přivařoval jejich nosníky ke konstrukci obytného prstence. Nejhorší byla doprava nádrží s chemickým palivem, o jednu dokonce přišel, ale zbývajících pět se podařilo dovláčet na místo a propojit potrubím. Dlouho seřizoval ventily a směrové servomotory trysek a velmi rád by je i vyzkoušel, ale nemohl si to dovolit. Obytná sekce rotovala ve vyváženém režimu a ten by mohl porušit a dostat ji do precese, kabiny by se houpaly jako loď na rozbouřeném moři a on by ztrácel palivo na vyrovnání odchylek. Možná, že bude muset i tak vyrovnávat nepřesnosti, i když nálože umístil s hodinářskou přesností.

“Moc přemýšlíš,” napomenul se. “A zbytečně. Bohové jsou ti přece nakloněni, protože jsi jim přinesl největší oběti. Tátu a mámu. Nic víc už nemáš.”

Smotal dva chumáčky vaty, pečlivě si ucpal uši, otevřel ústa a odpálil nálože. Kovová konstrukce se rozezněla hromovým rachotem, měl pocit, že ztratil sluch, zvlášť když za chvíli nastalo úplné ticho. Přenesl na obrazovku záběry vnějších kamer, rozsvítil světla a pozoroval, jak obrovská, kilometr a půl dlouhá pohonná sekce odplouvá do dáli.

“Tak to bychom měli,” zasípal, trochu se polekal, že uši přece jenom utrpěly, vyndal z nich vatu a pro jistotu ještě dodal “Je to hotový” a zasmál se, protože jeho hlas zněl normálně a aby si to potvrdil, chvíli tiše hvízdal. Potom zhasnul vnější reflektory, přesměroval kamery a zadal počítači sledování odchylek rotační osy. Za několik minut už věděl, že odvedl precizní práci a porucha rotace je v předpokládaných mezích.

“Ještě to vydržím,” oznámil počítači. “Teď nastavím trasu a poletíme, co říkáš? Nic? To nevadí, pustíme si trochu muziky.”

Zadal náhodný výběr z hudební sekce - je pravda, že z ní dávno vyřadil hudbu, která mu nelahodila - a potěšilo ho, když uslyšel Lonely Elipse, tu správnou starou nahrávku z dvacátého století. Pomalu a důkladně kontroloval letový program, ladil ho se vztažnými prostorovými souřadnicemi a potom zažehl motory na minimální tah.

“Jako hodinky,” pochvaloval si. “Jedeme!” Mírný hukot přešel v burácení, pocítil zrychlení a sledoval vypočtenou trajektorii v podobě tří červených křivek a tří bílých čar, které se začaly plazit a před uplynutím čtyř minut splynuly s červenými křivkami. Motory ztichly.

Větší část ze dvou týdnů, které zbývaly do setkání s Jupiterem, prospal a prolenošil, s výjimkou povinných tří hodin cvičení.

“Musíš cvičit, Bene,” říkala mu máma. “Vesmír dělá něco s kostmi, naše planeta nám nejspíš dává záření, které v kosmu není, nebo ho tu není dost. Cvičení každopádně pomáhá.”

A tak cvičil. S mámou, pokud se ještě mohla hýbat, a potom sám. Pouštěl si muziku a cvičil. Když se poprvé zeptal “Mámo, proč jsem tady? Proč nejsem na Zemi?” rozplakala se a nedokázala mu odpovědět. Promluvila až druhý den.

“Nemáš tady být,” řekla s povzdechem. “Neměl ses narodit, Bene, rozhodně ne v kosmu. Jenže ses narodil.” Chvíli slzela a pokračovala: “My jsme se s tvým tátou měli moc rádi a… zkrátka narodil ses. Moc jsme se báli o tvé zdraví, o to, jestli vůbec vyrosteš a budeš normální.”

“Já přece jsem normální!” ohradil se.

“To bych řekla,” přikývla. “Na Zemi budou koukat, jak jsi normální. Budou se moc a moc divit!”

Kromě cvičení se díval na filmy a občas se vypravil provést nějakou opravu, na lodi se totiž stále něco kazilo a bylo třeba opravovat, což vítal a každou práci dělal s potěšením a fortelně, ostatně s nářadím se učil zacházet už jako pětiletý špunt. I když existovaly výjimky, týkající se uklízení a mytí nádobí, k těmto pracem se musel nutit a přemlouvat. Denně kontroloval, jestli se troska Lonely Star drží určené dráhy a když se k Jupiteru přiblížil natolik, že na povrchu obří planety začal rozeznávat detaily, zapínal radar a hledal sondy. Věděl, že tam byly, v době odletu Lonely Star, před sto padesáti pozemskými roky, jich kolem planety kroužilo šest, ale teď tady nebyla ani jedna. Pozastavil se nad tím, ale řekl si, že za půl druha století nejspíš pozemská technika natolik pokročila, že není potřebné posílat k planetám sondy. Ostatně lenošení skončilo, upřesňoval výpočty, do kterých musel zahrnout vliv Ganymeda a Callisto, dvou velkých družic obří planety, v jejichž blízkosti proletí.

Potřeboval dobrzdit skoro tisíc kilometrů za vteřinu, které měl navíc, a bez paliva to mohl udělat jediným způsobem: Musel předat svou pohybovou energii velké planetě a po zpomalení najít správnou dráhu směřující k Zemi. Opakoval výpočty a znovu zvažoval nejlepší řešení, které sice znal, ale netěšilo ho, protože znamenalo, že v obytné sekci Lonely Star stráví ještě půl roku.

“Do háje zelenýho,” nadával. “Kdypak já se vlastně dostanu domů?”

Zarazil se a přemýšlel. Domů? Kde je jeho domov? Táta s mámou měli dům v Kalifornii, kousek pod mysem Arguello, jestlipak ještě stojí? Jestli ano, pak mu patří, zdědil ho, ale máma ho poučila, že nejdřív musí nabýt občanství… ostatně tyhle problémy bude zřejmě řešit hned po přistání.

Jedna věc ho mátla: V této vzdálenosti už by měl zachytit pozemské rádiové a televizní vysílání a kde nic, tu nic. Začal podezírat vnější antény, které se nejspíš beznadějně porouchaly, dokonce vystoupil do kosmu a zkontroloval každý detail, ale žádnou závadu nenašel. Země prostě nevysílala. Řekl si, že nejspíš přešli na nějaký způsob sdělování, který jeho přístroje nezachytí. Možná by měl zkusit vysílat sám, ale zatím je čas.

Byl blízko Země a vysílal. Hledal také družice, zejména komunikační, které by měly být zavěšeny v libračních bodech kolem planety, ale žádné nenašel. Co se stalo? ptal se sám sebe a znovu procházel komunikační pásma. Opravdu našli jiný způsob sdělování? Hloupost, i v tom případě by odpověděli. musí přece vědět, že vyslali lodě a ty se jednoho dne vrátí… Co se tedy stalo? Co je s lidmi? Žijí vůbec?

Ano, žijí. V infračerveném oboru našel oblasti tepelných skvrn, které pocházely nade všechnu pochybnost z energetických zdrojů. Zamýšlel se nad tím. Protože vyrábí energii pomocí klasických tepelných zdrojů, měli by vysílat a také odpovědět na jeho voláni. Dospěl k názoru, že na planetě mohla vypuknout válka.

O válkách věděl. Otec i matka mu o nich vyprávěli a v databázích našel četné ukázky z válek, které ho udivovaly svou nesmyslností a odpuzujícím barbarstvím.

“Proč se ti lidi zabíjí?” ptal se rodičů.

“Vlastně pro nic. Ještě nikdy se neválčilo pro nic rozumného,” řekl táta.

“No dobře, ale kdo ty války vyhlašuje?

“Těm, kteří vyhlašují války, se říká politici. Je to taková zvláštní sorta lidí, oni se přetvařují a obelhávají všechny ostatní a nejspíš i sami sebe, že jsou někomu a něčemu prospěšní, ale ve skutečnosti jim jde jen o to, jak zbohatnout a dostat lidi do války.”

“Tak proč je lidi někam nevyženou?” divil se.

“Lidi si s politiky neví rady,” řekla máma. “Já ti asi nevysvětlím, proč to tak je, a táta to taky neví. V době, kdy jsme odlétali, to nevěděl nikdo.”

Potom se dovídal o potížích spojených s řízením lidské společnosti, o působení politiků, národohospodářů a právníků, o slepých uličkách, do kterých jsou lidé vedeni a o excesech, které plynou z toho, že lidi mají sklon věřit v to, co se jim předhodí ve sdělovacích prostředcích a potom se zmítají tu v diktatuře, tu v pseudodemokracii. V jednom se ale rodiče neshodli, táta byl, na rozdíl od mámy, zastáncem parlamentní monarchie.

“Vždyť je to jasně, Mary,” vysvětloval matce. “I kdyby se nějaký politik s odpuštěním podělal, králem nebude. Král, to je dobrá pojistka parlamentní demokracie, a takových pojistek není nikdy dost. Před odletem probíhala masivní kampaň za vědeckou demokracii a podle mého není vůbec jisté, jak se situace vyvine a do jakého systému se vrátíme,”

O týden později táta nastoupil do krásného planetoletu Medea. Toho dne si dopřáli vybraný oběd, protože až se rozloučí, bude po čtyři dny odkázán na konzervy, ale on to nebral tragicky, vždyť se dolů těšil. Čekal na tuto chvíli mnoho let, od okamžiku, kdy vědci zjistili, že Beta Centauri má tři planety, z nichž ta prostřední může mít vhodné podmínky pro vznik a udržení života. Všechno nasvědčovalo tomu, že zde život opravdu je, našli místa, kde by mohly být energetické zdroje a zdálo se jim, ze rozeznávají i velké stavby. K přistání vybrali místo, které se zdálo být klidné, planetolet Medea zažehl motory, ponořil se do atmosféry a táta o hodinu později hlásil, že hladce přistál. Kamery přenesly obrázek ploché písečné pláně a pokud bylo možné užít analogii se Zemí, dalo by se říci, že nedaleko teče potok a na jeho březích bují podivná nafialovělá vegetace. Zbytek dne strávili pozorováním a táta udělal základní analýzy a druhý den ráno vystoupil z lodi. Pomalu šel k potůčku a povídali si, řekl jim, že dosavadní chemické a biologické rozbory vychází tak dobře, že by snad ani nepotřeboval skafandr, ale počká na opakování testů. Potom vzrušeně pronesl, že v porostu u potoka se snad něco pohnulo, takže půjde opatrně blíž - a náhle vykřikl:

“Proboha, to jsou…” a už se neozval. V počítači zůstal obrázek čehosi tmavého a neurčitého, co se bleskurychle objevilo a podle všeho pohltilo otce i s kamerou. O několik dní později, když se vzpamatovali a dokázali i neplakat, prohlíželi záběry kamery a snažili se rozeznat detaily onoho stvoření či co to bylo, ale pokud šlo o živočicha, lišil se od všeho, co znali. Kamera Medei zachytila podivného plochého tvora, který se vynořil ze země, zřejmě z nějaké nory, nesmírně rychle dopadl shora na postavu ve skafandru a vzápětí zmizel i se svou obětí. Máma objímala osmiletého syna a třásla se:

“Poletíme domů, Bene. Co nejdřív!”

“Mami, proč tam letěl? Neměl tam lítat!”

“Měl. Tvůj táta pro to žil. Letěl by, i kdyby věděl, co ho potká. A kdyby nemohl, letěla bych já. Víš, my jsme hledali ve vesmíru život, a našli jsme ho. Teď to musíme říct lidem u nás doma.”

Máma onemocněla. Velmi rychle jí otekly klouby a začaly bolesti. Jako lékařka věděla o co se jedná a jak bude nemoc pokračovat a říkala mu, co má dělat, až zemře. V té době už vyrostl, oslavil sedmnácté narozeniny a objevil v sobě nadání pro stroje, ale i pro matematiku a fyziku. Často mluvili o otci a jednou se jí zeptal:

“Řekni mi, ale upřímně: Bál se táta tam dole?”

“To víš, že ano, určitě se strašně bál. Jenomže víc se bál něčeho jiného, toho, co se může stát na Zemi. Když jsme odlétali, došlo k dokonalému propojení politiky, práva a ekonomiky a obyčejní lidé ztratili přehled a taky právo do čehokoliv mluvit. Táta to neviděl moc tragicky, mínil, že zločinná mafie politiků, právníků a ekonomů, která se prodrala nahoru, vedená bezuzdnou lakotou a touhou po moci, lidi naštve a oni ty grázly nakonec oběsí, ale může se stát, že do hry vstoupí neznámý faktor a slušní lidé prohrají. Tohohle se opravdu bál.”

Máma naléhala, aby se připravil i na nejhorší variantu návratu, totiž tu, že mu nedovolí přistát, ostatně planetolet, který k tomu potřebuje, už není. V takovém případě ať použije havarijní přistávací kapsli, ze které v dostatečné výšce vyskočí a přistane s pomocí padáku. Kapsle potom klesne na svých vlastních padácích a pokud se nebude dít nic zlého, vrátí se k ní.. Pokládal její opatrnost za velmi přehnanou, ale nyní, když se přibližoval k němé Zemi, připravil kapsli k letu. Dal do ní batoh s jídlem na týden a dvě pětilitrové láhve vody a do kapsy si schoval disketu se záběry z planety, která zabila jeho tátu. Nic víc už vzít nemohl, kapsle měla velmi omezenou nosnost. To už zaparkoval na oběžné dráze ve dvou stech kilometrech a snažil se o směrové vysílání, přijímal na širokém rozsahu frekvencí a nečekaně zachytil dvě krátké televizní sekvence. Došlo k tomu ve chvíli, kdy vypadl vstupní obvod jedné vnější antény.

První záběr ukazoval velice dlouhou uličku mezi masivními ocelovými klecemi, za jejichž mřížemi se pohybovala obrovská neznámá zvířata. Druhá sekvence trvala osm sekund a zabírala kruhovou arénu, kolem níž se zdvihaly řady sedadel a na nich seděli živě povzbuzující diváci. V písku arény zápasily dvě ženy, byly nahé, mladé a velmi hezké, v rukou držely dlouhé meče a zasypávaly se rychlými údery. Dlouho ten záběr analyzoval, nejprve se domníval, že jde o virtuální hru, ale pohyby obou žen byly velmi realistické a jejich obličeje byly zkřivené námahou a vztekem. Potom si prohlížel řady diváků a při zvětšení mezi nimi našel dvě televizní kamery. Proboha, uvědomil si, tohle je doopravdy! Ve spěchu si oblékl kombinézu, hodil do kapsle batoh a druhý s padákem si navlékl na záda, zapnul radar, stáhl jeho obraz na notebook, usadil se v kapsli a čekal.

Málem to nestihl. Radar zobrazil dvě rychle se blížící střely, rychle odhodil notebook, zaklapl kabinu a vystřelil se z trosky Lonely Star. Nebyl ještě ani kilometr daleko, když loď vybuchla, modlil se, aby jeho letounek nezasáhly úlomky a nastavoval správný úhel pro vstup do atmosféry. Když skončil, věděl, že mu zbývá palivo na dvě malé korekce dráhy, nic víc. To už slyšel svist vzduchu, který přešel v ohlušující burácení, kapsle se otřásala a tepelný štít začal žhnout. Kapsle klesala, brzdila třením o vzduch, divoce sebou zmítala a on se snažil mezi mraky zahlédnout místo, na kterém přistane. Za chvíli věděl, že to bude Španělsko, protože se řítil nad Atlantikem a pokud se mu podaří správně korigovat dráhu, skončí někde uprostřed té země. Moře konečně zmizelo, krajina se míhala jako špinavé šmouhy, v dvoukilometrové výšce uvolnila kapsle přistávací padáky, trhla sebou a začala se kymácet a on otevřel vstup, vyskočil a padal. Země se rychle blížila a když odhadl, že mu k ní zbývá sto padesát metrů, trhl šňůrou a ještě než se otevřel padák, zahlédl plamen výbuchu, který zničil přistávací kapsli.

Skončil na smetišti. Ještě když se kymácel na šňůrách padáku, viděl, že se blíží k povrchu obrovské skládky odpadků, která se táhla od obzoru k obzoru. Doskok se mu podařil, dokonce ani neupadl, vzápětí odepnul padák, zmuchlal ho a zahrabal do hromady plastových pytlů, podíval se na kompas, který měl umístěn v pásku hodinek a vydal se na sever.

“Na sever,” přesvědčoval sám sebe. “Rozumné je jít na jih, na východ nebo na západ. Takže musím jít na sever.”

Šel po celý zbytek dne, šlapal po odpadcích a zjišťoval, že krajina je velmi řídce osídlena jakýmsi druhem téměř neživých potkanů a ještě řidčeji malátnými mouchami. Jen jedenkrát byl vyrušen, to když zaslechl svist vrtulí helikoptéry, strnul mezi odpadky a pozoroval letoun, kroužící na jih od něj.

“No vida,” řekl potěšeně. “Na jihu, tam hledají. Vzhůru na sever!”

K noclehu si vyhlédl hromadu polystyrénových odstřižků, které vypadaly poměrně čistě, držel v ruce nůž a spal kupodivu klidně. Nic ho nevyrušilo a vzbudil se až s východem slunce, které se ale skrývalo v neurčitě se vlnícím znečištěném vzduchu. Probudil se odpočatý a hladový. Přinutil se sníst co nejméně jídla a vypít pouze nezbytné množství vody, na osobní hygienu obětoval jen pár kapek a vyrazil na sever. Všude bylo úplné ticho, jen občas pohnul vánek kouskem odpadu a velmi zřídka se objevil malátný, nepatrný potkan. Po hodině chůze si začal zpívat, střídal písně bez ladu a skladu a kráčel nekonečným mořem odpadků až do večera, kdy si dopřál trochu jídla a pití a okamžitě usnul. Totéž se opakovalo druhý i třetí den, to už si spíš pohvizdoval, než zpíval, a občas mluvil sám k sobě:

“Tak už jsem doma, táto. Na své drahé planetě, která, jak to tak vypadá, sestává pouze z odpadků. A hezky mě tu přivítali! Tak nevím, táto, jestli by mi nebylo líp na tvé planetě. No nejspíš nebylo, ale kdo ví? Možná, že kdybys přistál na jiném místě, bylo by všechno jinak.”

Čtvrtého dne, krátce poté, co vykročil, zahlédl na obzoru oblak kouře a odbočil na severozápad. Obcházel požár širokým obloukem a v dálce viděl přijíždějící vozidla, která ve chvilce požár uhasila a odjela. Znovu zamířil severním směrem a večer se uložil k spánku. To už vypil obsah jedné nádoby, odhodil ji a otevřel druhou. Promýšlel každý detail svého přistání na domovské planetě, na které zřejmě nebyl vítán. Všechno nasvědčovalo tomu, že se ho někdo neznámý pokouší zabít. Musí se snažit vyváznout, ale to může dokázat jen tehdy, když se nenápadně vmísí mezi obyčejné lidi. Pokud to půjde.

“Budeš se přetvařovat, Bene,” řekl si hlasitě. “Jsi prosťáček, nic nevíš a neznáš. Budeš muset lhát, a to ses neučil. Takže zatneš zuby a budeš se učit. Musíš přežít. To další se uvidí.”

Pátý den byl jiný. Po třech hodinách chůze uslyšel od severozápadu hluk motorů a když se opatrně přiblížil, viděl veliká auta, která přijížděla, vysypávala hory odpadků a za nimi rachotily v oblacích prachu obrovské nestvůrné stroje, které dusaly a urovnávaly povrch skládky. Na hranu sládky došel za necelou hodinu a hleděl do dvousetmetrové hloubky na smutnou, rozrytou krajinu bez vegetace. Když zvedl hlavu, viděl na obzoru hory, které vyrůstaly ze zvlněných kopců.

“Kastilské vrchy,” zamumlal. “Měla by tu být řeka Tajo, ale není tady. Nebo je, ale pod skládkou. Ale měl bych narazit na vodu, z kopců určitě tečou potoky. Je otázka, kdy a kde ji najdu.”

Začal sestupovat, tedy spíš klouzal a padal, ale za chvíli byl dole a bez jediného ohlédnutí vykročil ke kopcům. K večeru dorazil k potůčku, umyl si obličej a usnul dřív, než stačil vybalit jídlo. Spal hlubokým spánkem beze snů a když ho ráno probudily sluneční paprsky, usmíval se. Shodil ze sebe veškeré oblečení, vykoupal se a všechno přepral, jak nejlépe dovedl. Potom seděl na vyhřátém kameni, snídal a spokojeně hovořil:

“Vida, něco tu roste. Tu a tam stéblo trávy a jeden malinkatý keř. Ještě nikdy jsem je neviděl. Na rozdělání ohně nestačí, ale támhle,” pokynul hlavou dopředu, “určitě rostou stromy. Tam bych mohl někoho potkat. Člověka už jsem dlouho neviděl… Vlastně jsem v životě viděl jenom dva lidi, když nepočítám sebe. Jací jsou asi ti ostatní?

Dověděl se to odpoledne. Když scházel mezi kameny k jezírku, na jehož březích doufal najít stromy, uslyšel hlas:

“Tak tě tady vítáme, astráku. Stůj a ani se nehni!”

Hlas měl za zády a druhý hlas se ozval zepředu:

“Neblbni, Frede, tohle není astrák. To je astroš!”

Za kamenem se vztyčil mladý muž v maskovací kombinéze, zarostlý obličej měl nahoře lemován zeleným baretem s modrou stuhou. V ruce držel meč, jehož pochva mu vykukovala nad ramenem a na opasku měl zavěšeno několik pouzder. To už se objevil i druhý muž, rovněž zarostlý, jen o něco vyšší, statnější a o pár let starší.

“Jakej astroš?” zeptal se podezíravě.

“Obyčejnej. Nějakej šikula z Madridu nakoupil starý astrácký kombinézy, dva náklaďáky toho byly, a rozprodal to těmhle mladejm troubům. Hele, prohlídni si ho, na astráka je moc mladej.”

Fred se náhle pohnul, srazil Bena na zem, přišlápl nu ruku a vytáhl z pochvy jeho nůž. Prohlédl si ho, poodstoupil a řekl:

“Máš kliku. Tahle dýlka je povolená. No tak vstaň!”

Vrátil mu nůž, prohmatal batoh a konstatoval:

“Nic nemá. Jo, a copak je tohle?” ukázal na hodinky s kompasem.

“Taková věc, co ukazuje čas,” odpověděl mu Ben.

“Čas říkáš? Jenom čas? A co tahle malá ručička? Taky ukazuje čas? Víš, na co je?” Ukazoval na kompas.

“To já nevím. Je na nic, akorát že se vrtí. Je to taková hračka.”

“Kdes k tomu přišel?”

“Mám tu věc od mala, ani si nepamatuju, odkdy.”

Fred mu odepnul hodinky, strčil si je do kapsy a řekl:

“Obyčejnej toulavej moula. Hodinky mu dal nějakej blbec. Mít je nesmí, ale copak když to přehlídnem? Jo kdyby tak věděl, co je kompas, to by byla jiná, shnil by na nucenejch pracích. Co s ním budeme dělat? Ať jde do hajzlu! Co říkáš, Joe?”

“Říkám, že ne. Pomašíruje s náma. Před pár dnama jsem četl oběžník. Nějakej astroš cosi proved a hledá se, takže za astroše se platí padesát doláčů, tak říkajíc za bdělost. No, půjdem!”

Vykročili po pěšině vedoucí kolem jezírka a Fred se spokojeně usmíval: “Padesát doláčů říkáš? To jsou dvě bedny chlastu. Dobrý!”

“Já si odtrhnu od huby,” sdělil mu Joe. “Potřebuju ženskou. Vezmu si nějakou za pět doláčů. Jo, tohle udělám!”

“Za pět doláčů?” vrtěl hlavou Fred. “Ty ses zbláznil! Za pět doláčů dostaneš kněžnu. Vem si ženskou za doláč, jako obyčejně.”

“Kdepak. Dopřeju si kněžnu. Dyť mi ty prachy spadly do ruky prakticky za nic! A víš co? Půjdeš se mnou a dopřeješ si taky jednu. Hele, mladej, jak se jmenuješ?”

“Ben. A nic jsem neprovedl.”

“No jo,” pokýval hlavou Joe. “Jseš na to moc mladej. Copak jsi tady vlastně dělal?”

“My jsme byli s partou támhle v kopcích a šli jsme na výlet. Kousek odtud jsme přespali a oni mi v noci utekli.”

“To je ale bezva fůreček,” smál se Fred. “Čímpak jste se v těch kopcích živili?”

“Normálně.”

“Takže příděly. No co. Jíst se to dá a je to údajně i zdravý, ale jaksi zapomínaj přibalit k jídlu chuť. Furt jako bys žvejkal starý boty. A poslechni, byli mezi váma vejráci?”

Proboha, co mám říct? lekl se Ben. Vojáci s meči, jídlo na příděl, ženské za doláč, hory odpadků od obzoru k obzoru… nejlepší bude přikývnout.

“Jo,” pokýval hlavou. “Jasně, že byli.”

“A ty?”

“No párkrát jsem se koukl. Jenomže mě z toho bolí oči.”

“Ani nevíš, jakou máš kliku. Párkrát koukneš a už se od vejrátka neodtrhneš, vlastně jo, zhruba za měsíc. Jenomže to už jsi mrtvej. Ale co,” mávl rukou, “lidí je… kohopak zajímají pitomí vejralové?”

Dorazili do tábora, který byl ukrytý v údolíčku na břehu jezírka. Sestával ze šesti poněkud omšelých montovaných domků, v jednom z nich byla zřejmě kuchyně, protože z otevřeného okna zavonělo jídlo a v jiném sídlilo velitelství. To představoval důstojník, který vyšel ven a přijal Fredovo hlášení:

“Pane poručíku, chytli jsme astroše. Máme nárok na padesát doláčů.”

“Máte,” přikývl důstojník. “Vypište formulář a přineste ho, hned vás vyplatím. A ne abyste to vypili všecko najednou! A ty pojď se mnou,” kývl na Bena.

Velitelský domeček byl vybaven postelí, stolem se čtyřmi židlemi, dvěma skříněmi a ledničkou. Poručík si sedl a odklopil víko přístroje ležícího na stole, Ben mu koukal přes rameno a pomyslel si, že je velice podobný jeho notebooku.

“Já jsem poručík Mateo Colosso,” řekl důstojník a stiskl pár kláves. “A ty?”

“Říkají mi Ben.”

“Tak jo, Bene. Přilož sem pravý palec,” ukázal na okénko na obrazovce. Podíval se a řekl: “Ben, povídáš? Podívej se, tady stojí, že jsi Miguel Zapater, stáří devatenáct let, pocházíš z Madridu a půl roku už sis nevyzvedl potravinovou kartu. Co jsi celou tu dobu jedl?”

“To já nevím. Kartu měl šéf party, Velkej Max. Měl všechny karty. Já vím, že jsem z Madridu, jenomže odtud jsem odešel jako malý kluk, s partou. Celou tu dobu mi říkali Ben.”

“Když Ben, tak Ben. Ale tu starou kartu raději zrušíme.” Opět ťukal do kláves, vytáhl se šuplete plastikový obdélníček, přitiskl ho k obrazovce a za okamžik podal Benovi.

“Tady máš svou potravinovou kartu. A nezapomeň si ji za půl roku obnovit. A sedni si… Bene. Hledaný nejsi, ale,” náhle zpřísněl, “řekni mi, nerozdělávali jste v těch kopcích někdy oheň?”

“Já jsem v životě rozdělanej oheň neviděl,” odpověděl po pravdě.

“Tak ho ani vidět nechtěj. Je za to pět let nucených prací, ale ty jsou tak hrozné, že každý umře nejdéle do roka. A teď povídej, jak tě moji chlapci našli?”

Mám štěstí, říkal si Ben. Neuvěřitelné štěstí. Otisk palce… ale to není možné, nemůže se shodovat. Což znamená, že mašinka má slabinu. Je dobré vědět, že přístroj, kterému se zřejmě bezmezně věří, má slabá místa. Nahlas vyprávěl smyšlené historky ze života v kopcích, zmínil se o vejrácích a na poručíkův dotaz odpověděl, že dívky v partě byly dávací, prakticky kdykoliv, aniž sám věděl, co se tím myslí. Potom zatrpklým hlasem vylíčil, jak ho zrádná parta opustila, ale on už se k ní nevrátí a jakmile bude moci, zamíří do Madridu.

“To bys měl,” souhlasil poručík. “Mohl by ses chytit.Můj syn je stejně starý jako ty a už se chytil, lítá se sanitkou.”

“Tak vidíte,” přitakal Ben. “Já se budu moc a moc snažit.”

“To bys měl,” opakoval poručík. “Víš co? Zítra sem přiletí érák se zásobami, ten by tě do Madridu vzal.”

“Já jsem se chtěl zeptat,” ozval se rozpačitě Ben, “co jsou zač, ti astráci? Když mě vaší chlapi chytili, mysleli, že jsem astrák.”

“Bodejť ne,” zasmál se poručík. “Každý chce chytit astráka. Kdybys byl astrák, Fred a Joe by dostali tolik peněz, že by si koupili trojku občanství a ještě by jim zbylo dost na hezký domek. A já bych měl takových doláčů, že by to snad stačilo i na dvojku občanství, dovedeš si to představit?”

“Pane jo,” podivil se Ben.

“Tak vidíš. Fred a Joe by se stali úředníky a já bych to dotáhl mezi Šéfy. Astráci? Prý jsou to astronauti, kteří se vrací z dálkových letů. Jsou to největší nepřátelé vlády, proto tolik peněz. Nikdo s nimi nesmí mluvit, hned se jim musí zalepit huby a do hodiny pro ně přiletí zvláštní jednotka. Jenže poslední astrák byl chycen, pokud vím, před dobrými patnácti lety, a od té doby nic. Ty nemůžeš být astrák, oni totiž byli dlouho na cestách a žádnému z nich není pod čtyřicet let, ale spíš o dost víc. Ach jo!”

Město Madrid se rozkládalo na obrovské srovnané ploše a sestávalo z patrových domků, podobných si jako vejce vejci. Ben čekal chrámy a katedrály, jak měl v paměti zafixováno z databáze Lonely Star, ale všude se rozkládaly stejné domky v pravoúhlých ulicích. Ve středu města bylo vidět stavby jiného druhu, ale ty byly daleko a nepostřehl žádné detaily, protože tak daleko neletěli. Pilot se cestou vyptával na partu astrošů a na život v kopcích a Ben už měl takovou praxi ve vyprávění historek, že okamžitě odpověděl na každou otázku a pilot se zubil a ptal se znovu a znovu. Benovi na chvíli zatrnulo, to když si připomněl chvíli, kdy Fred držel v ruce jeho nůž. Stačilo málo a objevil by zapalovač ukrytý v rukojeti… Radši na to nemyslet. Lepší připadalo Benovi to, co se stalo před odletem. Přišli za ním mírně přiopilí vojáci Fred a Joe, plácali ho po ramenou a darovali mu každý do začátku nového života jeden doláč, načež poručík sáhl do kapsy a přidal další dva. Když tedy vycházel z brány vojenské základny, hřály ho v kapse čtyři doláče. Už věděl, že může vejít do kterékoliv jídelny a na svou kartu dostane tři jídla a tři litry nápojů denně, a to stačí k pohodlnému přežití.

Vyzkoušel hned první jídelnu, kterou potkal a když se nasytil, loudal se ulicemi, které byly označeny čísly a na dvaasedmdesáté ho zaujal domek s nápisem Bydlení. 7 nocí 1 doláč.

Vešel dovnitř, zaplatil rozesmáté umaštěné ženě, která ho požádala o potravní kartu, zaregistrovala ji na notebooku a tak stal se na sedm dní a nocí majitelem pokojíku jeden a půl na dva metry, který byl vybaven lůžkem, televizí a dvířky do prostůrku se sprchou a záchodem.

Vyšel ven a zase se pomaloučku potloukal ulicemi. Potkával spousty lidí, kteří mu většinou nevěnovali pozornost, jen zřídka na něj někdo roztržitě pohlédl a kráčel dál. Rozhlížel se a viděl stále stejné domky, pravda, s rozličnými nápisy, mohl se dát oholit a ostříhat, nechat si ušít oděv a koupit prakticky cokoliv. Na zídkách u domků posedávali mladíci a děvčata, klábosili a někteří popíjeli z plechovek. Viděl také lidi hledící do přístrojků s malými obrazovkami, na nichž se svíjely barevné vzory a pochopil, že jde o vejráky, kteří se zaprodali šalebným obrázkům a do měsíce zemřou.

“Poslechni, nechceš si pořádně užít za pouhej doláč?” oslovilo ho děvče. Prohlédl si ji, byla hezká, trochu nazrzlá, oblečená do krátké červené sukně a odrbaného šedého trička bez rukávů. Zavrtěl hlavou:

“Nemám doláč.”

“Do prdele. Dneska nemá nikdo doláč! Copak jsem ošklivá? No jo, nemáš. Kdybys ho měl, tak nevím, co udělat, nikdy jsem nešoustala za peníze a nejspíš ani nebudu. Ale co, sedni si vedle a popovídáme si, co říkáš? Já jsem Alice.”

“Jmenuji se Ben,” odpověděl a posadil se. “Moc si nepopovídáme. Byl jsem spoustu roků v horách, dneska jsem poprvé ve městě, tedy od doby, kdy jsem byl úplně malý kluk.”

“Jo, a ty že nemáš o čem povídat?”zasmála se a začala s vyptávat na totéž, co už vyprávěl poručíkovi a pilotovi, takže dokázal brilantně odpovídat. Když vyčerpala otázky, zeptal se:

“A co ty? Co děláš?”

“Dělám? Nic nedělám. Jsem pětka občan, stejně jako ty, co bych teda dělala? Vždyť žádná práce není, ve světě, kde je přes čtyřicet miliard lidí, prostě není práce. Jo kdybych tak byla čtyřka, najmou mě u vojáků nebo někde jinde, ale jako pětka jsem bez šancí.”

“No jo,” souhlasil. “Já taky nevím, kam se vrtnout.”

“Ten blbej doláč! Jestli ho neseženu, nemám kde spát. Když ještě žili rodiče, abys věděl, my jsme drželi pohromadě, ale všecko se nějak sesypalo, z rodičů se stali vejráci a mají to za sebou. Sakra, musím si přemáchnout sukni. Ve sprše.”

Chvíli přemýšlel a potom jí podal minci:

“Tady máš. Nějak se bez něj obejdu.”

“Tak to teda ne,” zamračila se. “Dary já neberu.” Vstala a zatočila se před ním. “Nelíbím se ti? Nebo jsi teplej?”

“Líbíš. A nejsem teplej, co to plácáš?”

“Hele, vstávej,” tahala ho za ruku. “Jestli mám ten doláč dostat, tak si ho musím poctivě vydělat. A jéje,” zarazila se a dala si ruku před ústa. “Tohle ne. Ne za peníze. Já ti ten doláč vrátím, jen co ho vydělám, ale pojď, ať víš, kde bydlím.”

Zavedla ho do nedalekého domu se známým nápisem Bydlení, zaplatila a odemkla dveře pokojíčku stejných rozměrů, jaký na chvíli vlastnil i on. Přetáhla si tričko přes hlavu, shodila sukni, otočila se k němu a nepostřehla jeho šokovaný výraz.

“Sedni si,” řekla. “Vlítnu do sprchy a přemáchnu si věci. Jsem tu hned.”

Když se vrátila, ještě mokrá, zastihla ho stát na stejném místě. Přešla k posteli a poučovala: “Vidíš? Mokrý věci musíš dát sem, ve zdi je topení. Za dvě hodinky všecko uschne. Co je s tebou? Proč tak koukáš? Počkej… tys ještě neměl holku? Ne? Proboha, co jste v těch horách dělali? Tak měl nebo neměl?”

Pomalu zavrtěl hlavou. Přišla k němu a pohladila ho po tváři.

“Víš, že z toho mám radost? Takže budu tvoje první. Fakt, mám velikou radost. Jenomže se nesmí spěchat. Víš, já jsem zkušená, už jsem šoustala, není to ani čtvrt roku. Je to o moc lepší, když se nespěchá. No tak, sedni si.”

Klesl na krajíček postele a Alice mu začala pomalu rozepínat kombinézu.

“Neboj se. Víš, je to strašně jednoduchý a moc příjemný, uvidíš. Asi taky záleží na tom, jestli se ti dva k sobě hodí a já si myslím, že my dva se k sobě hodíme, už od chvilky, kdy jsem tě oslovila, poněvadž jinak bych si to určitě netroufla. Víš co, lehni si. Abys věděl, ženské dělá moc dobře, když jí hladíš prsa.”

Vzala jeho ruku, položila ji na ňadro a ukázala, jaký pohyb je jí příjemný. Zjišťoval, že to, co je příjemné jí, dělá dobře i jemu. Pomalu ho položila, lehla si vedle něj a pokračovala ve výuce:

Teď mě pohlaď tady dole, takhle, ano. A měl bys mě líbat, to tě taky naučím.”

A naučila. Později, když ležela s hlavou na jeho rameni, vzdychla:

“Máš talent. Určitě. Je mi moc hezky a jestli nespěcháš, zůstaň tady ještě chvilku, aspoň než mi uschne sukně.”

“Zůstanu. Taky se mi to moc líbilo.”

Přemýšlel o tom, co zažil s Alicí. Tohle mu máma neřekla. Ale ano, vysvětlila, co se dělá, aby se narodilo dítě, nezmínila se však o příjemných pocitech, které jsou s tím spojeny. Jenže jak mu to měla říct? Tohle se nedá sdělit, kdyby to neprožil, neuvěří. Zvláštní. Svět, ve kterém žije čtyřicet miliard lidí, občanů různých kategorií, kde chytají astráky, největší nepřátele vlády. Co je to za svět? Co se stalo se světem, který znal z lodi? Z filmů a z knih… Knihy! Mají zde knihy? Zatím žádnou neviděl, ani noviny ne. Televize nabízí jen jeden program, na kterém se střídají různé formy násilí a pornografie. Zprávy nevysílají, to ne. Vůbec žádné zprávy. Co si má počít v takovém světě? Možná by bylo nejlepší utéct někam do hor, ale kam? Zřejmě ani není kam, všude narazí na nějaké vojáky. A co děti? I tady se přece rodí děti. Chodí do školy? Umí vůbec číst a psát? Alici může být něco přes šestnáct… měl by se jí zeptat. Má za ní přijít? Jestli ano, potom se zeptá, žil přece v horách a tak nemůže vědět, jestli děti chodí do školy. Na spoustu věcí se může zeptat, chasník z hor přece nemůže vědět a taky neví skoro nic. No ano, ptát se může. Na spoustu věcí se může zeptat. Jestli za ní půjde. Měl by?

Ukázalo se, že za Alicí nemusí chodit, protože když vyšel ven, seděla na zídce a čekala na něj.

“Ahoj,” řekla. “Půjdem se někam najíst?”

“Zdravím tě. Jak jsi mě našla?”

“Stopovala jsem tě, to je přece jasný.”

“Jasný,” přikývl a sedl si vedle ní. “Je docela hezky. Hele, chtěl jsem se zeptat… umíš číst a psát? Víš, já byl v horách a tak ani nevím, jestli děti chodí do školy.”

“Chodí, jak by ne? Já umím číst, psát a počítat. Ty ne? Chodila jsem do školy celý tři roky.”

“Já umím taky číst a psát a počítat, dokonce i něco víc. A proč jsi nechodila do čtvrté třídy a dál?”

“Ty jsi odněkud spad, viď? Čtvrtá a další třídy se platí, ne moc, ale občan pětka si to nemůže dovolit. No jo. Já bych se moc ráda učila, ale jak? A vůbec, přestaň se ptát na blbosti, najíme se a zkusíme vydělat nějakej doláč.”

Když se nakrmili, vysvětlila mu, že k vydělání doláče se musí přesunout blíž ke středu města. “Jdem na chodník,” rozhodla a zamířila k tunýlku s nápisem Subway. Šel za ní a potom vedle ní, sestupovali po schodišti, na kterém vystupovalo a sestupovalo mnoho lidí. Dole vešli do tunelu, po jehož stranách se pohybovaly dva pásy, Alice na jeden z nich pružně naskočila a on ji následoval. Přejeli čtyři nástupiště a na pátém ho zatahala za ruku a seskočila. “A jsme tady,” oznámila. “Teď ještě trochu štěstíčka a vyděláme doláč.”

Když vystoupili na povrch, rozhlédl se a shledal, že domy jsou výstavné, se širokými okny, masivními zdobenými dveřmi a kazetovými fasádami. Některé z nich měly dokonce balkony a na nich tu a tam rostla květina.

“Tohle je desátá ulice,” poučila ho. “V těchhle barácích jsou většinou úřady, prý nějaké správní nebo co. Chodím sem moc ráda, poněvadž jsou tady k vidění květiny. Hele,” ukázala na červenou skvrnu v prvním patře, “zrovna támhle je jedna.” Obdivovala květinu a on se zeptal:

“Správní úřady? Takže když potřebuji něco vyřídit, zajdu sem?”

“Zkus to,” zasmála se. “Ale radši ne. Občan pětka nechodí na úřady. Pokud ti něco chtějí, najdeš vzkaz na ubytovně a klušeš na úřad.”

“A když se na to vykašlu a nepřijdu?”

“Tak pro tebe přijde hermes.”

“Kdože?”

“No, hermes. Takovej jako posel, s pěti policajtama. Může ti udělat, co ho napadne, třeba vypíchnout voko, pokud neposloucháš. Většinou ale člověka jenom zkopou, dají mu želízka a kamsi ho odtáhnou. Víš co, támhle je čtrnáctá street, přejdeme po ní do osmé ulice.”

Vydali se ke spojovací street a Alice ho poučovala:

“Dál než do osmý nesmíš, ledaže máš pověření. To dostaneš málokdy, ale jednou jsem se dostala až na čtvrtou. Dál ne. Jo, a musíme se držet v půlce dýlky ulice, tam je záchod pro pětky.”

Zasypávala ho informacemi, roztržitě ji poslouchal, rozhlížel se a nechápal, jakým způsobem lze v těchto ulicích vydělat doláč. Ukázalo se, že k výdělku je třeba se v první fázi proloudat. Téměř dvě hodiny se liknavě procházeli ulicí, když se otevřely dveře jednoho úřadu a muž v šedém obleku, jehož hlava byla ozdobena pleší a zlatými brýlemi, pokynul rukou a řekl:

“Vy dva, pojďte za mnou!”

Vedl je přes celý dům až na dvůr, ukázal na hromadu úředních šanonů a na přistavený kontejner:

“Naložit. Neotvírat, nečíst! Když to stihnete do hodiny, doláč pro každého, jinak polovic. Neopouštět dvorek. Jasné?”

Přikývli a vrhli se do práce - a stihli to. Promáčení potem, unavení, ale šťastní opustili budovu, bohatší o doláč na osobu a štěstí je neopustilo, protože za hodinu dostali další práci a další dva doláče. Tentokrát byli sjednáni na mytí schodů od půdy až po sklep, úředník jim stručně sdělil, že onemocněla uklízečka a schody že se musí lesknout, s hotovou prací však byl zřejmě spokojen, protože je beze slova vyplatil a propustil.

“Teda to je klika,” radovala se Alice. “Dva doláče za den, kdopak tolik vydělá? Víš, já si musím koupit tričko, to koštuje dvacet centíků. Mám teď dva doláče a čtyřicet centíků, takže si to můžu dovolit. Tričko, co mám, se začíná třepit, a když budu mít děravý tričko, nikdo mi nedá práci, tak je to. A ten jeden doláč je tvůj, akorát bych byla ráda, kdyby sis ho vzal pozdějc.”

K zakoupení trička bylo nutné jet až na kraj města, přesněji dvě zastávky od sedmdesáté druhé. Ulice tady byly o poznání ošumělejší, šli však dál, až k devadesáté, kde ulice končily a dál se táhly nevzhledné a otlučené betonové krychle skladů a dílen.

“Tady se něco vyrábí?” zeptal se.

“Sem tam někde. Ale neberou, spíš propouští. No jak kdy, někdy má člověk kliku a dostane práci na rok na dva a našetří na občanství čtyřku. Takovejch je ale málo. No vida, tady to je!”

Protlačili se do nepůvabné betonové haly, která byla plná lidí, stolků se zbožím a stojanů, které byly ověšeny textilem. Alice šla najisto do středu haly, kde se na stolech vršila trička všech barev, tvarů a velikostí a neomylně zamířila ke stolu s stejnými šedými tričky, jako bylo to, které měla na sobě.

“Proč si kupuješ stejné tričko?” zeptal se.

“Je praktický. Nešpiní se a je pevný. Rukávy s hned ošoupou, ale tohle tričko bez rukávů vydrží i rok a půl, mám to vyzkoušený.”

Přikývl, ona usmlouvala cenu na dvacet centíků, zaplatila a Ben na její žádost uložil tričko do kapsy své kombinézy a zapnul zip.

“Jsou tady chmatáci,” vysvětlila. “A teď s vrátíme a najíme se a v klidu si sednem. Nebo lehnem, jak budeš chtít.”

Ben si brzy osvojil všechny vědomosti a dovednosti potřebné k pohodlnému žití v Madridu. Postupně se seznamoval s lidmi, většinou mladými, kteří byli do jednoho občany páté kategorie a žili podobným způsobem. Celkem pravidelně se scházeli a povídali si a když s jich sešlo víc, vydali se na Plácek. Takové Plácky se pravidelně opakovaly v půlkilometrových odstupech, byly opatřené lavicemi a uprostřed rostl strom. Alice sedávala vedle něho a ostatní je brali jako zavedený pár, hoši se nepokoušeli o Alici a Bena chápala děvčata jako přítele.

“Holka, vždyť ty jsi úplná manželka,” komentovala to Dolores, značně vyvinutá kráska s obrovskými černými kukadly. Sama žila tu s tím hochem, tu s oním, ale střídala je tak nenásilně, že byli všichni spokojeni.

“Ty manželko jedna,” ušklíbl se zrzek Martin. “Manželky můžou mít až Trojky. Ani Čtyřka nemůže mít manželku!”

“Já myslel, že jo,” podivil se Ben. “Na povolení.”

“O tom jsem nikdy neslyšela,” zavrtěla hlavou Dolores. “Vím, jak je to u Dvojek. Ti mají manželku a ještě si drží tak pět šest ženskejch na šoustání.”

“Kecáš,” protáhl líně Leny, vytáhlý hubeňour, který byl váženou osobou, protože dokázal vyčenichat každou příležitost k výdělku.

“Houby kecám! Dyť jsem tam byla tři roky!”

“Tys byla u Dvojky?” podivila se Alice. “Co teda děláš tady?”

“Protože mě vykopl. On byl na holky od třinácti do šestnácti let a já už byla stará. No vykopl… nechal mi troje šaty a dal mi padesát doláčů. Což nemusel. Byly to pěkný tři roky.”

“Taky bych si dala takový tři roky,” vzdychla drobná Leona. “Hele, Dolores, ty jsi pěkná a máš velký kozy. Proč netočíš porno?”

“Protože mám na stehně jizvu, heleďte,” předvedla asi dvoucentimetrovou jizvičku. “Holky s vadama neberou. Je mi holt souzený zůstat skromnou a tichou pětkou.”

“Pánové,” vmísil se do hovoru Leny, “za tři dny začnou na pětašedesátý bourat a znova stavět deset domů. To znamená, že zejtra ráno budou najímat lidi na práci. Zatím o tom nikdo neví, takže by nás mohli vzít. Všech pět.”

“Holky taky berou?” ožila Leona.

“Teď ne, až pak, na úklid. Neboj, budeš tam včas.”

Leny měl pravdu. Přišli první a byli hned najati na pomocné práce za fantastický výdělek patnáct doláčů za šestihodinovou práci s půlhodinovou přestávkou uprostřed. Dostali dokonce firemní overaly s nápisem Watson na zádech a práce jim vydržela celý měsíc bez jediného přerušení, takže nakonec měli každý v kapse nevídaných čtyři sta padesát doláčů.

Samotná práce byla trochu fádní, lidé od firmy Watson byli k neuvěření sehraní a mechanizace dokonalá, takže oni jen tu a tam přiskočili a podrželi, občas vyčistili to, co nedokázala vyčistit lžíce nakladače a jediná namáhavější práce byla montáž a demontáž posuvného bednění. Bena potkala čtvrtého dne událost, která později změnila celý jeho život, i když si říkal, že tolik toho zase neudělal.

Toho dne se na stavbě objevil sám Watson. Pozdravil se se stavbyvedoucím, chodil kolem domů, které se postupně měnily v sutiny a zašel do chodby, u které Ben s lopatou v ruce čistil silnici. Uslyšel zapraskání a aniž by o čemkoliv přemýšlel, odhodil lopatu, skočil dovnitř, popadl Watsona a vyvlekl ho ven vteřinu předtím, než se chodba s rachotem sesula.

“To bylo o chlup,” otřásl se Watson, vstal a podal Benovi ruku. “Jakpak se jmenuješ? A moc děkuji.”

“Já jsem Ben. Totiž Miguel Zapater, ale říkají mi Ben.”

Watson pokynul svému člověku, vzal od něj kufřík, který, jak se ukázalo, obsahoval notebook, a otočil se k Benovi:

“Jsi šikovný kluk. Půjč mi svou potravinovou kartu.” Přiložil ji na displej, zaťukal na klávesy a vrátil kartu Benovi. “Radši jsem tě hodil do paměti, to víš, mám toho moc. Ozvu se ti, až bude vhodná chvíle.”

Znovu mu podal ruku, dokončil pochůzku, potom šel k vrtulníku a odletěl. Za chvíli se u Bena zastavil stavbyvedoucí a řekl:

“Bene, máš štěstí. Watson je rovnej chlap a odvděčí se ti. Ne hned, pár pátků to může trvat, on toho totiž má opravdu moc, ale buď si jistý, že na tebe nezapomene.”

Domy byly postaveny a Alice dostala práci při úklidu, takže když všechno skončilo, měli dohromady šest set doláčů a to jim navíc zůstaly overaly firmy Watson. Dali je vyčistit a nápisy zastříkali sprejem a tak získali skvělé pracovní oděvy.

“Mohli bychom si najmout bydlení,” navrhla Alice. “Teda jestli chceš.”

“Mohli. Ale zatím bych to nedělal. Půjdeme a koupíš si něco na sebe. A taky budeme potřebovat nové boty.”

“Ty se mnou nechceš bydlet?”

“Chci. Najmeme dvoulůžák, přijde to na stejné peníze, jako když spíme zvlášť, a budem spolu. Pojď, jdeme nakupovat.”

Jeli na předměstí a navštívili známou betonovou krychli. Alice odmítla všechny nabízené modely oděvů a koupila si dvoje šedé šaty bez rukávů a s krátkou sukní, látku pečlivě přezkoumala a zatvářila se spokojeně.

“Vždyť je to prakticky delší tričko,” divil se Ben.

“No právě. Barva je moc praktická, nešpiní se. Ta červená sukně se špinila. Koukni se, tahle látka strašně moc vydrží, mám ji vyzkoušenou. A šaty musí být krátký, protože mám hezký nohy.”

“To je fakt,” souhlasil. “Máš nádherné nohy.”

Rozzářila se a táhla ho k regálům s botami. On si vybral rychle, narazil na boty, které vypadaly prakticky nezničitelně a padly mu jako ulité. Nechal si je na nohou a staré boty držel v ruce, až přišel obchodník, prohlédl si je a řekl:

“Nejsou úplně na vyhození. Dám vám za ně dvacet centíků, co říkáte?”

“Beru,” souhlasil Ben a zastrčil do kapsy dva desetníky. Rozhlížel se a hledal Alici a našel ji, soustředěně se probírala hromadami bot a trvalo déle než půl hodiny, než se přišla ukázat v šedých botkách se stříbrnou přezkou.

“Vybral sis dobře,” pochválila jeho nákup. “Tyhle boty vydrží stejně dlouho jako mý šaty, možná i dýl. A co říkáš mým botkám?”

“Sluší ti.”

“Ty nic nechápeš,” zachmuřila se. “S přezkou! Od malička jsem chtěla mít botky s přezkou. A teď je konečně mám!”

V následujících šesti týdnech žili obvyklým způsobem, po ránu vyráželi sehnat nějaký doláč a dosahovali zhruba rovnovážného stavu příjmů a výdajů. Pravidelně sedávali na plácku a někdy si dopřáli i láhev vína. Ostatní členové party pili pivo z plechovek, které se dalo získat na potravinový příděl, ale Dolores narazila na jídelnu, ve které podávali i víno, v poměru k pivu jedna ku dvěma. Život plynul v poklidném rytmu, cítili se zabezpečeni a Alice zářila štěstím. Ben se občas zamýšlel nad tím, co viděl kolem sebe a v těch chvílích se rozhodně šťastný necítil. Bylo tady tolik otázek! Kdo a proč zavedl kategorie občanů? On je Pětka, ale existuje třeba Šestka? A co na druhé straně stupnice? Dolores žila u Dvojky, ale existují i občané kategorie Jedna? Země je přelidněná, ale jídlo je k mání pro každého. Odkud se bere? A co problém jazyka? Žije v Madridu, a mluví angličtinou….

Někdy se o tom pokusil promluvit na Plácku, ale členové party téměř nic nevěděli, kromě Leony, ale ani ta neznala příliš mnoho, jenom to, co se kdysi dověděla od jednoho velmi starého muže:

“Říkal, že dřív to bylo jiné, ale už před moc a moc lety. Prý se o tom dalo číst v knížkách, jenže ty jsou zakázané.”

“Víte, že má pravdu?” podpořil ji Leny. “Kdybyste sehnali nějakou knihu, i když já si myslím, že už žádný nejsou, víte, a kdyby vás s ní chytili, na místě vás zabijou. Už jsem o tom slyšel víckrát.”

“Možná tady v Madridu,” nedal se Ben. “Co když jsou knížky někde jinde?”

“Určitě ne,” přidal se k Lenymu Steve. “Já jsem se narodil v Melbourne a teď jsem tady. Je to tam úplně stejný. Kdepak knížky!”

Jednoho dne, vlastně už začínal večer, když se s Alicí vraceli z Plácku, je k sobě zavolala správkyně ubytovny a předala Benovi vzkaz:

Občan 5 Miguel Zapater. Dostavte se zítra v deset hodin do ulice 8, úředník pan Grapelli, Úřad pro vnitřní migraci.

Alice se velice polekala a přednesla nejméně deset důvodů, pro které je předvolán a bude obžalován, dají ho k soudu a skončí na galejích, odkud se už nevrátí, protože dostane doživotní trest. Už během proslovu začala nabírat moldánky a když svou řeč skončila, plakala velmi usedavě. Hladil ji a těšil, čekal, až se vybrečí a když k tomu došlo, rozesmál se a tím definitivně ukončil její bědování.

“Prosím tě, Alice, nevím o ničem, co bych provedl. Zítra mi řeknou, co chtějí vědět a dneska už se s tím nebudeme trápit, co říkáš?”

“Jak to můžeš brát takhle nalehko, jako nějakej žert? Já být předvolaná na úřad, povím ti, celou noc probrečím, ani chvilku bych nespala! Víš, co všechno se může stát, když se ten úředník naštve?”

“Nevím, ale asi nic moc. Na něco se zeptá, já odpovím, a je to vyřízené.”

“Jen aby!” pomalu se uklidňovala. “Každopádně jdu s tebou.”

Také že šla, postavila se před úřad a řekla, že se ani nehne, dokud se nevrátí. Ben vešel do budovy a úředníkovi ve skleněné kukani řekl, že je předvolán k panu Grapelli, dověděl se číslo dveří, našel je, zaklepal a na vyzvání vstoupil a pozdravil. Pan Grapelli seděl za rozlehlým stolem, který harmonoval s jeho mohutnými rozměry, najmě s majestátně se klenoucím břichem. Kývl hlavou na pozdrav a zeptal se:

“Miguel Zapater, zvaný Ben? Dejte sem potravinovou kartu!”

Když ji zkontroloval, usmál se a pokynul k židli před stolem. Ben se usadil, Grapelli ťukal na klávesy a otočil přístroj k Benovi. Na obrazovce se zamíhaly šmouhy a když zmizely, hleděl na něj obličej pana Watsona. Ben pozdravil a Watson pozdrav opětoval:

“Nazdar, Bene. Konečně jsem se prokousal k tvému jménu. Mám pro tebe nabídku. Dole u Jerezu jsem koupil pěknou vinici a potřeboval bych tam pár šikovných lidí. Je to práce v přírodě, taková je dnes vzácná a plat je slušný, to mi věř. Jestli máš děvče a chceš je vzít s sebou, můžeš to udělat. Být na tvém místě, moc bych nad tím nedumal a vzal to. Jak se rozhodneš?”

Ben se rozmýšlel pouhé dvě vteřiny a odpovědl:

“Víno mám rád. Přijímám.”

“To jsem rád. Na vinici často jezdím, takže se brzo uvidíme.”

Obraz zmizel, úředník pan Grapelli otočil notebook k sobě, zasmál se a řekl:

“Bene, víš, že ti závidím? Docela rád bych pěstoval víno, zvláště takové, jaké dělá pan Watson. Jenže s tím mým břichem… no, nic. Chceš tedy přibrat nějaké děvče? Jestli ne, nemusíš, dole v Jerezu najdeš děvčat, kolik budeš chtít. Pokud ano, musíš ji přivést sem.”

“Čeká venku na ulici.”

“Výborně. Zajdi pro ni.”

Za chvíli dostrkal zkoprnělou Alici do kanceláře, pan Grapelli vzal jejich karty, po chvíli je vrátil a přidal dva kousky plastiku:

“Tady máte letenky, odlétáte pozítří v poledne z civilního heliportu číslo pět. A hodně štěstí, Bene.”

Ben poděkoval a dopravil stále ještě ztrnulou Alici na chodník, kde se začala vzpamatovávat a jak se ukázalo, bylo by lepší, kdyby přišla k sobě až po přistání v Jerezu, protože začala mluvit a mluvit:

“Kam že letíme? A proč? Já nikam neletím! Neumím pěstovat víno a ani to nechci umět! V životě jsem se nehnula z Madridu a jinde zabloudím a ztratím se. Stejně si tam nezvyknu a budu v jednom kuse nešťastná a ty mě máš na svědomí, protože se utrápím!”

Pokračovala v lamentaci, ale za necelou hodinku jí došly argumenty a pokukovala po Benovi: “Tak co mi řekneš?”

“Že pozítří letíme. A víš, co bychom mohli udělat? Máme dost peněz. Na vinici budem vydělávat ještě víc, a tak bude dobré nakoupit pití a rozloučit se s partou.”

“No samozřejmě, to jsem si mohla myslet! Pití, loučení s partou, leda na tohle ty myslíš. To ses teda vycajchnoval!”

Nutno říci, že noc přečkala úplně klidně a ráno už naříkala o poznání méně, pomohla nakoupit pití a sehnat partu, takže odpoledne už seděli na plácku a Ben vyprávěl, co je potkalo. Se zájmem ho poslouchali, tu a tam se na něco zeptali nebo přidali nějakou svou zkušenost a všechny překvapilo, když Alice řekla:

“Jenomže já nikam neletím! Ben se mě ani nezeptal, jestli tam chci. A já to blbý víno pěstovat nechci a nebudu!”

Dolores vzhlédla, polkla a zeptala se:

“Alice, myslíš to vážně?”

“No, a jak jinak?”

“Bene, když ona nechce, já bych letěla. Moc ráda! Budu pěstovat víno a udělám všechno, co budeš chtít.”

Alice zrudla, chvíli lapala po dechu a potom spustila:

“Teda zrovna tohle bych od tebe, Dolores, čekala nejmíň! Jenomže letím já, rozumíš? Jenom jsem čekala, jestli se Ben zeptá, co té cestě říkám, ale kdepak on, dostrká mě na úřad a najednou mám v ruce letenku, samozřejmě, že s ním půjdu, kam bude chtít, ale to jeho hrozný jednání!”

Všichni se rozesmáli a další sezení probíhalo ve veselém duchu. Tedy relativně. Protože v průběhu večera si Dolores sedla vedle Bena a tiše řekla:

“Promiň, já mám Alici docela ráda, ale klidně bych ji zabila, pokud bych mohla letět. Pryč z tohohle blbákova… No nic, nějak už to rozdejchám.”

“Myslím, že jsi nešťastná a chtěla bys prostě pryč, se mnou nebo s někým jiným.”

“Takhle to teda vidíš? Bene, já se nejspíš potřebuju strašně opít!”

Druhého dne ráno se Alice vytratila a vrátila se se dvěma brašnami, do kterých se lehce vešel jejich movitý majetek a ještě mnoho místa zbylo. Nechuť k létání a pěstování vína ji přešla, naopak, rozvíjela plány do budoucna a popoháněla Bena, který se podle jejího mínění nemožně loudá a najisto zmešká odlet. Nevydržela sedět ani stát, popobíhala sem tam a pobízela ho ke spěchu.

“Alice, přestaň bláznit,” napomenul ji. “Máme spoustu času, stačí, když přijdeme chvíli před odletem.”

“A co když třeba nepojede chodník?” namítla a bylo jasné, že to myslí vážně.

“Ale pojede. Jenže s tebou není k vydržení. Pojedeme radši hned a sedneme si na Plácek kousek od heliportu. To bude myslím nejlepší.”

Cestou k Plácku se najedli a potom čekali. Sedli si tak, aby viděli na sloup s hodinami, jenže Alice dospěla k přesvědčení, že zrovna tyto hodiny se zpožďují a nejspíš se co nevidět i zastaví a proto neustále odbíhala a kontrolovala hodiny na druhém nároží.

“Ty už jsi letěl, viď?” zeptala se. “Že jsi takovej netečnej.”

“Ano, už jsem dvakrát letěl. Ten první let trval dost dlouho.”

“A jaký to je?”

“Nijaký. Sedíš a letíš. Vlastně ne, jedna věc je dost pěkná. Z výšky je dobrý výhled, podíváš se na velký lán země.”

Nakonec se Alice dočkala. Ben usoudil, že bude lepší přemístit se na heliport, než žít v enormním nervovém napětí, vydali se tedy k bráně, kde podali letenky dozorčímu a ten lhostejně ukázal na šestivrtulové monstrum:

“Zrovna končí nakládka. Můžete si rovnou sednout do kabiny a jestli vám zbejvá kredit, načepujou vám i nějaký pití. Dá se taky koupit za hotový. Jídlo ne, tohle je krátký let.”

Vyšplhali do kabiny náklaďáku, která byla osmimístná, pohodlná a obsazená jen dvěma cestujícími, usadili se a Ben koupil od druhého pilota, který zastával i funkci stewarda, víno. Posadil Alici k okénku, ona spokojeně upíjela a pokukovala ven. Konečně zašuměly motory a nosné vrtule se začaly roztáčet.

“Myslíš, že poletíme?” zeptala se. “Viděls tu horu věcí, které nastrkali dovnitř? Aspoň půlku budou muset vyndat, že jo?”

“Poletíme,” ujistil ji. “Rád bych věděl, čím to pohání?”

“Nějakým motorem, ne?”

“Nejspíš.” Možná jaderný reaktor, pomyslel si. Technika pokročila a já o ní nic nevím, a rád bych věděl. Jenže jak se něco dovědět, když nejsou knihy?

Stroj se vznesl, stoupal a zamířil ven z města.

“Podívej,” řekla. “Je to jako šachovnice, jeden barák jako druhej. Řeknu ti, že máš asi pravdu, jinde to může být lepší. Teda pokud to víno taky neroste do šachovnice. Myslíš, že ne? Koukni, támhle je voda, co to může být?”

“To je řeka Tajo. Támhle mizí, protože teče v kanále pod městem.”

Vrtulník letěl dost rychle a za chvíli Ben zahlédl hranu skládky. Vysvětlil Alici, že teď poletí nad skládkou odpadků, kde není rozhodně nic k vidění, ale ona i zde zřejmě nacházela leccos zajímavého, protože se ani na vteřinku neodtrhla od okénka. Ben si zdřímnul a probudilo ho šťouchnutí do žeber, jímž mu Alice naznačila, že přeletěli druhou hranu skládky. Probral se a zjistil, že pohled z okénka je zajímavější, dole se v jednu chvíli dokonce mihnul ostrůvek zeleně a potom sledovali obrovské, kilometry se táhnoucí fóliovníky. I ty zmizely a za chvíli letěli nad keři rostoucími v řadách.

“Hele, tohle by mohlo být víno, nemyslíš?” ukázala Alice.

“Možná. Nikdy jsem víno neviděl.”

“Jestli je to opravdu víno, tak budu docela spokojená. Jenomže už je pryč a tam dole vidím akorát špinavou zem. Koukej, klesáme a je to špatný, poněvadž vidím zase město do šachovnice… Bene, je zle! My jsme se vrátili, tohle je přece Madrid!”

“Kdepak Madrid! Tohle je Jerez, všimni si, že je o moc menší.”

“Myslíš? No dobře, třeba je to Jerez. Ale bydlet tady nebudeme, že ne? Bylo by blbý odletět z jednoho Madridu a skončit v druhým.”

V Jerezu to není o nic horší.

Přistáli na civilním heliportu a Ben si řekl, že Alice má vlastně pravdu, heliport i město jako by Madridu z oka vypadlo, tytéž domy i ulice, občas přerušené Pláckem. Podstatný rozdíl poznali, až když vystoupili na plochu, protože k nim přišel snědý šlachovitý chlapík v kostkované košili a zeptal se:

“Ty bys mohl být Ben, že jo?”

“Ano. Dobrý den. Tohle je Alice.”

“Prima,” zasmál se, potřásl jim rukama a mluvil dál: “Teď sedneme do našeho éra a za chvilku jsme doma. Já se jmenuju Sam.”

Došli k malému čtyřsedadlovému vrtulníčku, nasoukali se dovnitř a hned startovali. Ben se zájmem sledoval pohyby Samových rukou i nohou a zeptal se:

“Je těžké tu věc řídit?”

“Kdepak. Lítat se naučíš raz dva. Jenže ty se budeš muset naučit víc věcí, podle toho, co říkal pan Watson. Ale žádnej strach, všechno se dá zvládnout!”

Pustá krajina náhle zmizela a nyní letěli nad řadami keřů.

“To je víno?” zeptala se Alice. Sam se k ní otočil, udiveně zakroutil hlavou a zabručel:

“Sakra, tys ještě neviděla víno, révový keře? Jak je to možný? Jistě, tohle je víno, ale ne naše vinice, ta začne za chvilku. Pět krát pět kilometrů nejlepšího vína na světě!”

“Jak jsem mohla vidět víno, když jsem v životě nevytáhla paty z města?” ohradila se. “Nebýt Bena, trčela bych tam doteď. Ale řeknu ti, že víno se mi moc líbí, už z tý vejšky, těším se na něj.”

Za chvíli se ocitli nad Watsonovou vinicí, sledovali nekonečné řady keřů, jež byly v pravidelných vzdálenostech přerušeny příčnými cestami a potom uviděli jezírko obklopené trávou a stromy, pod kterými stály nevelké malebné domky.

“Tak, a jsme doma,” řekl spokojeně Sam. “Vidíte ten domek tam na druhé straně, kousek od dřevěného můstku, kterej zabíhá do vody? Tak ten je váš.”

“S kterejma lidma tam budeme bydlet?” starala se Alice. “Abysme se s nima shodli, to je pro bydlení důležitý.”

“Budete tam sami dva,” zasmál se Sam. “Tak to byste se mohli shodnout.”

U jezírka byly celkem čtyři domky, ale obsazené byly jen tři z nich, čtvrtý obýval při svých návštěvách pan Watson. Starousedlíků bylo pět, Sam se svojí ženou Julií a dcerou Mildred a druhou starousedlickou dvojici tvořili dva usměvaví lidé ve věku Bena a Alice. Muž, šlachovitý blonďák, se jmenoval Swen a jeho družka, nevelká tmavovláska s nesmírně ladnými pohyby a zálibou v šatečkách křiklavých barev, se honosila jménem Hermenegilda, ale říkalo se jí Gili.

“Takový jméno se dává za trest,” hodnotila nápad těch, kteří ji obdařili jménem. “Akorát že jsem tenkrát byla mrně a nic jsem jim neprovedla. Budu to muset co nejdřív napravit a vyvést něco extra hroznýho.”

Alice se okamžitě zamilovala do stavení, které bylo tvořeno pokojem, ložnicí a kuchyňkou, ale hlavně verandou, na které byl stolek a křesílka. Pobíhala z místa na místo a za ní jako pejsek poklusávala malá Mildred a v jednom kuse žvatlala a vyptávala se:

“Kde jsi sehnala ty krásný botky? S přezkama? A proč máš takový šaty, co nemají barvu? Proč jsou takový krátký?”

Trpělivě jí vysvětlila, že botky s přezkami si koupila nedávno, ale chtěla je mít, už když byla tak malá, jako je teď Mildred, jenže dřív si je nemohla dovolit koupit. A šaty bez barvy jsou praktické, protože se nešpiní a jsou z pevné látky a když nemají rukávy, nerozdrbají se. Musí být krátké, v dlouhých by nebylo vidět, že má hezké nohy. Mildred se ještě na leccos vyptala a odběhla k mamince, po které požadovala boty s přezkami a sháněla nůž, aby si uřízla kus sukýnky, protože má hezké nohy. Za moment se vrátila a zasypávala Alici informacemi ze života na vinici.

Sam a Ben se procházeli po břehu jezírka a zabývali se praktickými záležitostmi. Nejdřív se ovšem Sam vyptal na Benovy dosavadní životní zkušenosti, zaujala ho pasáž o životě s partou v horách a poslouchal k dokonalosti vypilované smyšlené historky. Tentokrát přidal Ben kapitolku o starém muži jménem Nikita, který také žil s partou, ale měl velké vědomosti v oboru matematiky a fyziky a věděl kde co o strojích a přístrojích a mnohé Bena naučil. Přednesl tu pohádku v záchvatu okamžité inspirace, ale Sam jí byl vůčihledně nadšen:

“Sakra, tak ty by ses mohl zaučit na práci s papírama! Víš, já jsem tady parťák, ale papíry mi nejdou. Watson sem vozí specialistu, ten to se mnou dává dohromady, a kolikrát je z toho jelen. Ale zatím ses nezeptal, jakej budeš brát plat?”

“Zrovna jsem se k tomu chystal.”

“Než se zaučíš, budeš mít tři sta doláčů měsíčně a ta tvoje holka, jestli bude pořádně dělat, dvě stovky, splatno na konci měsíce. Po zaučení dostanete dvakrát tolik. Mělo by to stačit, ne?”

“Já myslím, že jo. My stejně skoro nic neutrácíme.”

“Ale budete muset. My si tady totiž vaříme a každej přispívá stovku měsíčně, zbytek dokoupíme za potravinový příděly. Vaří ženský, každej den jedna.”

“Alice neumí uvařit ani vodu. Ve městě se nevaří.”

“Nejvyšší čas, aby se to naučila. Ženský vaří moc dobře, zvlášť ta moje. Ale říkals, že se trochu vyznáš v mašinkách. Blbne nám čerpadlo čističky vody, zejtra by ses na to měl podívat. Teď se půjdeme najíst, po večeři si povíme, co a jak a zejtra ráno zaletíme nakoupit. Potřebujete oblečení do deště a pár jinejch věcí, který platí firma.”

Večeřelo se v altánu, který byl skryt mezi stromy a sloužil jako jídelna i společenská místnost, tedy s výjimkou dní s extrémně špatným počasím, těch tady ale bylo naštěstí velmi málo. Ben na místě složil za sebe a za Alici podíl za stravu a vysloužil si uznalé kývání hlavami. Večeře byla fantastická, tak dobré jídlo ještě nejedli a Alice se rozplývala chválou, slova se jí však zadrhla v hrdle v okamžiku, kdy se dověděla, že i ona bude kuchařkou. Gili ji ale těšila vyprávěním, jak sama začínala vařit, pořezala si prsty, opařila si nohu a celá se potloukla, když uklouzla na vybryndaném jídle.

Před každým ze stolovníků stála láhev vína s prostou vinětou Watson, Jerez, 2198. Když si připili, řekl Ben užasle:

“To je strašně dobré!”

“To bych řek,” souhlasil Sam. “Je to nejlepší víno na světě. Každej má nárok na dvě flašky denně, dokonce i malá Mildred. Pokud budete chtít víc, můžete si koupit, pro zaměstnance je flaška za dvacet doláčů.”

“Páni!” zakuckala se Alice. “Dvacet doláčů za jednu flašku!”

Tentokrát se rozesmáli všichni, samozřejmě s výjimkou Bena a Alice, a Sam se pustil do vysvětlování:

“Někdy se prodává přímo tady na vinici, ze sklepa, a to přijde flaška na padesát doláčů, ale venku to pan Watson dává kolikrát za stovku i za víc. A víno z archivu nejde pod pětistovku!”

“Kdopak si ho může koupit?” divil se Ben. “Vždyť je to jmění!”

“Třeba ty, když si našetříš. Ale ne, něco koupí Dvojky, většina vína ale jde pryč, skoupí ho Jedničky.”

“Já myslela, že žádné Jedničky nejsou,” divila se Alice. “Jakživ jsem o žádné Jedničce neslyšela!”

“My taky ne,” přikývla Julie. “Ale musí existovat, když kupují víno.”

“Tak teda nevím,” řekla zamyšleně Alice. “Jak asi žijou? Jedna moje kamarádka bydlela, když byla hodně mladá, u Dvojky, on si držel pět mladejch holek na šoustání, měl k tomu ještě manželku a žil si jako prase v žitě. Jakpak asi žijou Jedničky?”

“Mami, co je to šoustání?” zajímala se Mildred.

“Koukáš se na něj v televizi.”

“Kdepak, já koukám na porno.”

“A ti dva tam spolu šoustají. Už tomu rozumíš?”

“Jo. Není to nic složitýho.”

Práce na vinici byla rozmanitá a zajímavá. Alice se od rána učila vařit a Ben, když se vrátili z nákupu, šel se Samem do hospodářského komplexu, který byl z větší části zavrtán pod zemí. Nejprve nahlédli do obrovského sklepa - každý dobrý vinař se nejdříve pochlubí sklepem - a potom šli podzemní chodbou do strojovny čističky. Čerpadlo bylo zakrytované, ale Ben viděl, že jde o běžnou kalovou pumpu. Sam šel ke skříni u zdi, zapnul ruční ovládání a motor se rozběhl. Ben položil ruku na čerpadlo a cítil, že chod je pravidelný a zdravý, potom přešel ke skříni a podíval se na údaje o tlaku a průtoku.

“Na ruční ovládání to běhá, že ano?” zeptal se.

“No jo, běhá. Jenomže samo nenaskočí, čert aby to vzal! Zapínáme ho ručně, hlídáme vodu, ale to víš, takovejch hejblat tady je a kdybysme měli kolem každýho běhat… no, mrkni se na to a kdybys na nic nepřišel, zavoláme specialisty.”

Sotva odešel, začal Ben sundávat víko skříně, nedočkavě, ale opatrně a když ho odstranil, začal hledat ve spleti drátů ty pravé. Na víku našel schéma zapojení, ale některé části mu nic neříkaly, i když měl pocit, že tomu celému může rozumět. Zarazil se. Lonely Star odletěla před půl druhým stoletím a za tu dobu měla technika regulace pokročit natolik, že by neměl rozumět vůbec ničemu. Jenže se zdá, že rozumí. Bez potíží našel spínací relé motoru, otevřel brašnu s nářadím, našel kus drátu, přemostil relé a motor se rozběhl. Celkem snadno našel propoje od hladinového, průtokového, tlakového a přepěťového čidla, víc jich na schématu nebylo, sedl si a přemýšlel. Ve skříni bylo ještě několik zařízení, nevěděl však, k čemu slouží a zřejmě nebyla v provozu, omezí se tedy zatím na relé čerpadla.

Vstal, chvíli chodil sem a tam, to mu vždycky pomáhalo při řešení problémů, vyšel ven a procházel se chodbou. Odkud to vlastně bere proud? Může sem vést podzemní kabel, ale ten by musel končit pojistkami nebo trafostanicí. To je zajímavé, řekl si a začal hledat dveře označené nějakým symbolem. Našel je v boční chodbě, byl na nich známý blesk a také symbol pro radioaktivní záření. Zevnitř se ozývalo hučení. Chvíli se rozmýšlel, ale neodolal, stiskl kliku a když povolila, vstoupil. Vlevo našel transformátor a kobku s pojistkami a vpravo poznal malý jaderný reaktor, přímo propojený s turbínou a alternátorem.

Tak v tomhle pokročili, pomyslel si. Je tady indikátor záření, a je prakticky na nule. To zařízení musí být geniální a jako takové bude zřejmě dobře chráněné. Kdo ví, jestli právě teď nezablikala kontrolka a na nějakém bezpečnostním pultu se nerozsvítila obrazovka?…

Opatrně vycouval, tiše zavřel dveře, vracel se a cestou ho napadlo řešení: Závada musí být ve svorkovnici nebo v čipu, který na ni navazuje. Když došel na místo, odšrouboval víčko svorkovnice, vyzkoušel šroubovákem dráty a našel jeden uvolněný. Šlo o pájený spoj, přitiskl tedy volný drát a čekal. Netrvalo dlouho a motor naskočil, na spoji proskočila jiskra a on nechal drát přitisknutý tak dlouho, až čerpadlo samo vypnulo. Vydal se hledat Sama.Ten byl nedaleko, kutálel ze skladu sud s nápisem Pozor! Jed! k vrtulníčku, který byl nyní opatřen nádrží s čerpadlem a dlouhými postřikovacími trubkami po stranách.

“Tak nic, že jo?” zeptal se.

“Vůbec ne, závada je dost jednoduchá, stačí pájka a kousek cínu. Kdepak to najdu?”

“Pájka a trochu cínu?” zamyslel se Sam. “O tom jsem v životě neslyšel. Kdepak, takový věci tu nemáme. No ale co není, může bejt. Pomož mi přečerpat tenhle soudek, já ho vystříkám na vinici… nebo ne, poleť se mnou, ať se začneš zaučovat, pak sundáme přídavný zařízení a zaletíme pro ty věci do města.”

“Lepší bude, když se vrátím a udělám provizorní opravu, takové dva dny vydrží, ať se zbavíme toho věčného zapínání. Nechám ale odkrytou skříň, tak ať nikdo na nic nesahá.”

Ben se vrátil, vymyslel způsob, jak pomocí svěrky co nejlépe přitisknout drát na vadný spoj a když vylezl nahoru, Sam už byl zpátky a sundával z letadla přídavné zařízení. Pomohl mu s ním a předák rozhodl:

“Poletíme hned. Koukám, že jsi docela šikovnej. Zastavíme se v průmyslovým obchodě, kde kupujem prakticky všecko, takový prkotiny tam jistě mají.”

Za chvíli seděli v kanceláři obchodu a dívali se na prodavače, který seděl za displejem notebooku a hledal žádané zboží. Po chvíli zavrtěl hlavou:

“Nemáme,” konstatoval.

“Zkuste transformátorovou pájku,” navrhl Ben.

Podavač přikývl, upřel zrak na obrazovku a kývl hlavou:

“A víte, že jo? Jenomže musím zaběhnout za šéfem, tohle je v jiným skladu a nedostanu to sem na obrazovku. Posaďte se, bude to chvilku trvat.”

Vyběhl ze dveří a Sam bručel:

“Teda to je prvně, co na něco musím čekat. Jináč tu všechno zařídí, co by dup.”

Seděli a povídali si o tom, že na příští let s postřikem půjde i Ben, aby něco okoukl a klábosili asi deset minut. Náhle se rozlétly dveře, dovnitř vtrhli čtyři vojáci, dva na ně mířili pistolemi a zbylí dva jim bleskurychle zacvakli pouta na ruce. Za nimi vešel důstojník a vyštěkl:

“Zvláštní jednotka. Vztyk a za mnou! Při pokusu o útěk budete zastřeleni!”

“Co sakra…” spustil Sam, ale důstojník zavelel:

“Mlčet! Zákaz mluvení! Za mnou!”

Venku nastoupili do vojenského vrtulníku, kde jim přidali další pouta upevněná ke kovovým madlům, dva vojáci na ně stále mířili, stroj se vznesl a za pár minut přistál ve dvoře obehnaném vysokou betonovou zdí. Uvolnili jim druhá pouta a opět následovali důstojníka, který je zavedl do prostorné místnosti a nahlásil:

“Mám tady ten pokus o nákup zakázaného materiálu.”

Muž, sedící za psacím stolem, kupodivu v civilním obleku, vstal, přišel k nim, prohlédl si je a nařídil:

“Potravinové karty!”

“V levý horní kapse,” řekl Sam a Ben sdělil, že on má pro změnu kartu v pravé horní kapse, důstojník rozepnul zipy a obě karty zanesl civilistovi. Ten je porovnal s notebookem, udiveně vzhlédl a zeptal se:

“Co vás to napadlo? Vy přece pracujete pro pana Watsona?”

“To byl můj nápad,” odpověděl Ben. “Chtěl jsem spravit regulaci čerpadla čističky vody a musím spájet uvolněný drát. Vůbec jsem netušil, že je pájení zakázané.”

“Ve většině případů ano,” sdělil mu civil. “No nic, zeptáme se pana Watsona.”

Obrátil se a potýkal se s klávesnicí notebooku a potom tiše hovořil, popsal, co se stalo, pokyvoval hlavou, nakonec otočil přístroj k nim a zesílil zvuk. Na obrazovce byl Watson a tvářil se pobaveně.

“Můžeš mi, Bene, vysvětlit, co vyvádíš?” zeptal se. “Pěkně srozumitelně mi to vysvětli. Schneidere, sundejte jim, proboha, ta pouta a posaďte je.”

Civil pokynul, důstojník splnil příkaz a Ben vyprávěl, jak našel závadu na svorkovnici a může ji odstranit pouze pájením.

“A umíš pájet?”

“Ještě jsem to nedělal. O pájení mi vyprávěl jeden moc starý pán, podle něj je to hračka, stačí trochu cviku.”

“Možná by se to hodilo,” zamyslel se Watson. “Většinou se porouchají právě takové maličkosti. Ty máš zřejmě pro tyhle věci cit. No dobře. Schneidere,” zesílil hlas, “vystavte mu povolení na pájku. Drobné závady stojí spoustu peněz, to víte, než přiletí specialista… máte u mne bednu vína pro své lidi a také bednu pro vojáky, tohle víno se mi určitě vyplatí.”

Civilista otočil přístroj k sobě, chvíli ťukal a potom jim osobně přinesl obě karty, podal jim ruku a usmál se:

“Jsem rád, že se nedorozumění vysvětlilo. Migueli Zapatere, vlastně Bene, povolení k pájení máte zaregistrované na kartě. Potřebný materiál si vyzvednete v našem skladu a dojde-li vám pájecí cín, dostavíte se k nám pro další. Velice mě těšilo.”

Vzápětí je vojáci dopravili zpět do obchodu a za chvíli letěli domů.

Nebudem o tom radši mluvit,“ řekl Sam na zpáteční cestě. ”Těchhle tajnejch policajtů a zvláštních jednotek se každej děsí.”

“Taky si myslím. To je mi ale věc, tenhle zákaz pájení!”

“Zákazů je plno, kolikrát ani nevíš. Lidi se dostávají do malérů a taky v nich můžou zůstat.”

Dál už o příhodě nemluvili a po návratu Ben dokončil opravu čerpadla, sedl si k Samovi do kabiny a učil se postřikovat vinici. Po obědě, na jehož přípravě se podílela i Alice, podle názoru Gili docela úspěšně, zkusil pilotovat a k Samově spokojenosti to za hodinu zvládl.

“Ještě párkrát se proletíš a můžeš dělat postřiky,” zhodnotil jeho výkon, poplácal ho po zádech a rozhodl: “Pro dnešek padla!”

Když přicházeli ke sklepu, objevil se Swen, seděl na velmi vysokém bzučícím traktoru, pod jehož kabinou byl podvěšen jakýsi mechanismus. Ben si ho šel prohlédnout a viděl, že jde o velmi složité zařízení, jehož účel nechápal.

“To je Larsen dvojka,” informoval ho Swen. “Vymyslel ho jakýsi Larsen, jmenuje se po něm. Je tady asi rok, předtím jsme měli jedničku, ale nebyla tak dobrá, některý práce se musely dodělávat ručně. No, teď taky zbejvají ruční práce, poněvadž nesklidí některý hrozny při zemi.”

“Takže Larsen dvojka se stará o víno?”

“Dělá skoro všecko a daleko rychleji, než člověk. Stejně se ale musíš naučit dělat ručně, pro případ, že se Larsen pokazí a bude kvalt. Všecko samozřejmě neudělá, vinici nezaloží, na to je potřeba zkušenej vinař. Jo a taky nepije víno, od toho jsme tady my.”

Rozesmál se, šplhal dolů z traktoru a Ben zvolna hodnotil obsah jeho sdělení: Jejich současníkem je geniální konstruktér Larsen. Kdepak asi pracuje?

“No jo, ale co když se pokazí?” zeptal se. “Za jak dlouho přijedou opraváři?”

“Obyčejně za dva dni.”

Aha. Larsen pracuje někde velmi daleko.

Ben rychle zvládal vrtulník, traktor a jiné mechanismy, naučil se zacházet se vším, co měnilo vinné hrozny v kvasící šťávu, která byla později pro potěchu pijáků stočena do lahví, ale ruční práce na vinici mu nešly. Potýkal se s nimi s nevalným úspěchem, na rozdíl od Alice, která jen co k nim přičichla, zvládla je přímo mistrovsky.

“Holka, ty jsi rozenej vinař,” pochválil ji Sam. “Zato Ben je učiněný nemehlo, ale co se týče mašinek, strčí nás všechny do kapsy. Každej se holt hodí na něco jinýho.”

Ben se podle všeho hodil i na práci v kanceláři, která nebyla, jak za chvíli zjistil, vůbec složitá, šlo o formu jednoduchého deníku, na každý den jeden papír. Sam funěl, ryl do papíru kostrbatá písmena, vršil gramatické chyby a když skončil, velice si oddechl. Vyzval Bena, aby to zkusil a ten se úkolu zhostil hned napoprvé s naprostou suverenitou.

“Tak je to jasný jak letní nebe,” zaradoval se Sam. “Papíry děláš ty.”

V kanceláři stál na poličce v rohu notebook, který sloužil jen k nahlášení nutných oprav a dodávek materiálu a v krajním případě bylo možné volat i Watsona. Směl jej použít pouze Sam a papírek s kódem potřebným ke spojení nosil v kapse.

Alice už uvařila první oběd, který všem chutnal, zjistila, že ženy založily zahrádku, ve které pěstovaly byliny použitelné v kuchyni a dokonce i květiny a trávila tam každou volnou chvilku. Ben si troufal na stále složitější opravy. Když přijel Swen s porouchaným Larsenem, řekl mu, že se na to nejdřív podívá, sám se podivil své troufalosti, ale poruchu kupodivu brzy našel. Sam se Swenem obdivně sledovali, jak vymontovává prasklou hadičku hydrauliky, kterou samozřejmě v příručním skladě neměli, ale zaletěli pro ni se Samem do města. Ve skladech velkoobchodu hadičku rovněž neměli, ale Ben požádal, zda se může porozhlédnout po něčem podobném a k Samově údivu si jednu hadičku vybral.

“Dyť je úplně jiná,” vrtěl hlavou Sam. “Nebude pasovat.”

“Ale bude, ručím za ni. Same, když už jsme tady, nemohli bychom koupit pár kousků nářadí?”

“Myslíš vercajk? Toho máme dost, ne?”

“Celkem ano, ale pár věcí chybí.”

“Ty jseš opravář. Tak si vyber, ale ne abys kupoval zbytečnosti!”

“Zbytečné nářadí?” zasmál se Ben a šel a vybral pár speciálních kleští a nějaké šrouby a jiný spojovací materiál. Naložili nákup, odletěli na vinici, Ben namontoval hadičku a zavelel:

“Swene, vyzkoušej to!”

Oslovený vylezl nahoru, zapnul motory, Larsen se začal pohybovat, ale Swen ho za chvilku vypnul a hlásil”

“Běhá to, ale je to nějaký líný.”

“Musíme ho rozchodit. Podívej se na hydraulický olej, určitě nějaký vytekl.”

“Skočím pro pikslu do skladu,” nabídl se Sam a odkráčel. Ben vylezl nahoru, prohlédl si hydrauliku a za chvíli mu bylo jasno:

“Koukni, Swene, tenhle šroubek povolíme, ale až dolejem olej. V hydraulice jsou bublinky vzduchu, proto je líná. Až začne vytékat čistý olej, utáhnem šroubek a je to.”

Což udělali a Larsen chodil jako hodinky. Ben se Samem šli do kanceláře “udělat papíry” a když byli v polovině stránky, rozsvítila se obrazovka notebooku a zobrazil se nápis Přiletím zítra v deset. Watson.

“V deset?” Sam se poškrábal na hlavě. “Tak to máme dva obědy navíc, musíme říct… vlastně tohle vyřídíš sám, zejtra vaří Alice, že jo?”

“Nic víc není potřeba?”

“Nic jinýho. Jednou jsme udělalí takový jako přivítání a Watson se strašně nasral. Řek, a dost nahlas, že se tady cejtí ze všech míst na světě nejvíc doma a co prej ho má kdo doma vítat. Kdyby moh, tak se odsud nehne, tak ať hned přestaneme dělat blbý kašpary.”

“V deset budu ještě dělat postřik a pak spravuji dopravník v lisovně. Nevadí to?”

“No tak se uvidíte u oběda, Ale večer, Bene, večer budou čerstvý ryby, to ti je lahoda! Já tady musím v deset bejt, to jo, ale ty si z toho nedělej hlavu.”

Ještě nebylo ani deset a u jezírka přistály dva vrtulníčky, z jednoho vystoupil Watson a z druhého jeho úředník. Mildred, pro kterou nebyla stanovena žádná pravidla, se rozběhla, nedobrzdila, vrazila do Watsona a hlásila:

“Pane Watson, máte kliku, že Ben včera spravil kamna, jináč jste jed studenej oběd. A Alice pěstuje kytky. Glili má nový bláznivý strašně flekatý šaty, Swen se včera majzl do prstu a já mám nový botky s přezkama.”

“Tak teď už vím všechno,” smál se Watson, sáhl do kapsy a podal jí krabičku.

“Jsou čokoládový?” zeptala se.

“Samozřejmě. Takže já teď půjdu za tátou,” a vydal se ke kanceláři, před kterou čekal Sam, řekl “přeju dobrej den” a podal ruku Watsonovi a potom úředníkovi.

“Tobě taky,” odpověděl Watson. “Nejdřív se podíváme na papíry a ochutnáme víno, co říkáš? Pan účetní zatím zpracuje papíry a ty mi povíš, co je nového.”

Zašli do kanceláře, Sam podal úředníkovi hromádku papírů a ten se přesunul k notebooku, Wateon vyšel na verandu, usadil se v křesílku a čekal, až se vrátí jeho předák s láhví červeného.

“Můžem se do toho dát,” přikývl Sam, když nalil víno, také se usadil a oba si připili a ochutnali. “Ti noví se docela povedli, Alice je dokonce rozenej vinař a umí to i s kytkami a vařit se naučila skoro hned. Zato Ben je na vinařství levej, ale už tady spravil kde co.”

“Já vím, kuchyňský sporák.”

“Kdyby jenom to. Spravil Larsen!”

“Cože? O ničem takovém jsem nikdy neslyšel,” podivil se Watson. “Povídej, pěkně po pořádku.”

Sam dopodrobna vyprávěl o Benově opravářské činnosti a skončil tím, že píše i denní výkazy a jde mu to jako na drátku. Watson se usmíval, upíjel víno a co chvíli se dožadoval podrobností. V kanceláři zatím úředník zanášel do notebooku údaje o hospodaření, za půl hodiny byl hotov, vyšel na verandu, dostal také víno a přetlumočil výsledky své práce do pár stručných vět. Watson pokýval hlavou, zvedl se a spolu se Samem zamířil k vinným keřům.

Po obědě úředník odletěl, Watson si sedl s udicí na dřevěný můstek a ostatní se rozešli po práci. Dokonce ani Mildred nesměla rušit, protože chytání ryb vyžaduje ticho a to ona vyluzovat nedovedla, usadila se tedy opodál za keříkem a pozorovala. Po hodině vstala, přiběhla za mámou a hlásila:

“Tak už tahá ryby, jednu za druhou. Večer bude pálík!”

Watson velice rád chytal ryby a tento ojedinělý luxus si mohl samozřejmě dovolit jen u vlastního jezírka. Ještě lepší bylo to, co následovalo: Striktní a smrtí trestaný zákaz rozdělání ohně se totiž nevztahoval na spálení napadených částí révových keřů a tak bylo možné nachytané ryby připravit na opravdovém, živém ohni. Alice ani Ben dosud živé plameny neviděli a byli jimi úplně okouzleni, Mildred poskakovala kolem a křičela Pálík! Pálík! a Swen s Gili opékali ryby. Ostatní se jim do této práce nevměšovali, protože měli vyzkoušené, že ti dva ji svedou nejlépe, seděli kolem ohně, čichali jeho vůni spolu s vůní ryb a povídali si. Později, když každý dostal svou porci, v nábožném vytržení polykali nevelká sousta a cítili se blaženě. Oheň dohoříval a po jídle se přesunuli do besídky ochutnat víno. Watson se uvelebil, převaloval víno v ústech a znalecky o něm hovořil se Samem. Gili se posadila vedle Watsona, ten se k ní otočil a zeptal se, jestli mohou začít. Když přikývla, řekl:

“Hoši, běžte pro něj. Z každého sedm.”

Sam vstal a následován Swenem zmizel ve tmě, Watson se obrátil k Benovi a pokynul na něj, aby se přesunul do vedlejšího vesílka a jen co usedl, promluvil k němu:

“Bene, vinař z tebe nebude, nemáš pro to buňky, na rozdíl od Alice, která je má. Nemusíš se ovšem tvářit jako přejetá myš, nic zlého se nestalo. Já také nejsem a nebudu vinař, i když bych byl při téhle práci šťastný. Ale jsou i jiné možnosti uplatnění. Účetní vyčíslil náklady na opravy a údržbu a ty jsou za poslední měsíc nižší o… radši ti to nebudu říkat, ale rozhodně se vyplatíš. Sam je s tebou spokojený, dokonce ani já jsem nechtěl uvěřit opravě Larsena a byl jsem se na něj podívat. Máš zkrátka talent na stroje a přístroje a tvoje deníky prý jsou jasné a přehledné na rozdíl od… ale Sam umí zase jiné věci. Teď zavolej tu svoji, protože se jí to také týká.”

Alice si přisedla a Watsona zajímala její práce, vyptával se jí na zahrádku a pěstování květin a zatím se vrátili oba vyslaní muži, každý nesl plochou bedničku naplněnou sklenkami s vínem, položili je na stůl a čekali. Watson pokračoval: “Alice, pokusím se sehnat nějaké sazenice zeleniny a možná, že seženu i nějaké květiny, ale co je důležité: Počítali jsme, že se zaučíte za tři měsíce, ale stihli jste to za půl druhého. Ty dostaneš od příštího měsíce čtyři sta doláčů a Ben bude brát osm set, ale přidám mu ještě nějakou práci. Nech nás teď, děvče, samotné, ať mu vysvětlím, o co půjde.”

Alice odešla pochlubit se Julii a Gili a Watson se usmál: “Udělám teď nezvyklou věc, tedy nezvyklou v případě pětky občana, ale vzhledem k tomu, že se jistě budeš chtít stát čtyřkou, jen co na to našetříš, vlastně jen uspořím čas. Zítra ráno se zastav v kanceláři, ukážu ti, jak se dostaneš do technických databází, samozřejmě jen do určitého stupně utajení, a také ti k tomu zaregistruji povolení.”

“Pane Watsone, tohle je nejlepší, co mě kdy potkalo! Za něco takového bych i platil!”

“Ale jaké placení? V důsledku na tom přece vydělám já, nemyslíš? Dostaneš také papír a tužky a budeš si dělat poznámky, ale pozor, Bene,” varovně vztyčil prst, “nikdy z nich nesmíš složit knihu! Za knihu je trest smrti! Technické návody jsou ale povolené, takže si určitě poradíš. Později, pokud budeš opravdu dobrý, můžeš dostat širší oprávnění, ale zatím ne. Sesedneme se, dámy a pánové,” dodal zvýšeným hlasem.

Posadili se kolem stolu, v jehož čele trůnila Gili.

“Abyste rozuměli,” vysvětlil Watson nováčkům, “blíží se chvíle, kdy víno opustí nádrže a půjde do lahví, část ale bude dozrávat v sudech a jistý podíl se uloží jako archivní víno. Je velmi důležité vystihnout ten pravý okamžik a bylo vymyšleno mnoho přístrojů, které jej určí. Nejdokonalejší přístroj na světě sedí v čele stolu, je to naše Gili.”

Druhého dne po snídani se Ben naučil používat ty funkce notebooku, které potřeboval pro vstup do technických databází, Watson zaregistroval u Schneidera jeho oprávnění a řekl přihlížejícímu Samovi:

“Dal jsem Benovi práci navíc, bude se učit technické obory. Dohlédni na to, aby ji dělal jak se patří. Já už musím letět, takže se rozloučíme,” a potřásl jim rukama, nasedl do letadélka, zakroužil nad svou vinicí a byl pryč.

“Pane jo,” řekl Sam. “Tak jestli nemáš žádný spravování, měl bys začít, já se na ty technický obory taky rád kouknu.”

“Tak rychle to nepůjde,” usmál se Ben. “Nejdřív se v databázích musím vyznat a nevím, kolik dní mi to zabere.”

“Říkáš dní? Obyčejný rozkoukání?”

“Technických oborů je velice mnoho a jsou rozsáhlé, sám se pak přesvědčíš. Rád ti ukážu všechno, co tě bude zajímat.”

“Hlavně že víš, co děláš. Já teď jdu do sklepa a až budeš hotovej, skoč se podívat, jestli jsou v pořádku všechny mašinky na stáčení.”

Začalo stáčení vína a Ben musel být po ruce pro případ poruchy, ale zbyl mu čas i na notebook. Zjistil, že technické databáze jsou velmi rozsáhlé a spletité a nezbývá, než se pokusit o základní orientaci. dělal si poznámky, odbíhal k opravám a znovu se vracel k notebooku.

Když opravoval ventil poslední nádrže v pořadí, našel v tmavém koutě za ní zastrčené čtyřkolové vozítko a Sam mu řekl, že tam trčí skoro dva roky, protože na něj nějak pozapomněli. Jinak že je to moc prima záležitost, která se prohrabe i hodně těžkým terénem a užije se s tím spousta zábavy. Jestli se na něj chce podívat, není problém dostrkat ho k dílně. Spolu s Julií ho vyprostil z pavučin a ona nadšeně vzpomínala, jak se na Bleše, tak vozítku říkala, překrásně vymázla a týden chodila jako přeražená. Vozítko následně nejen přemístili k dílně, ale ještě ho vzorně vycídili.

Ben zjistil, že hlavní závada je na baterii, která má proražený plášť a rozhodně se nedá spravit.. Vozítko rozmontoval a zjistil, že stačí vyměnit pár ložisek, rozhýbat hydrauliku a stroj bude jezdit. Dal Samovi lístek s číslem baterie a seznamem ložisek a ten při nákupu ve městě zjistil, že může dostat novou baterii, pokud vrátí starou, ale tento nákup musí provést pan Watson. Po návratu na vinici našel u notebooku Bena, který mu uvolnil místo a Sam vytáhl z kapsy spojovací kód. Ben se otočil a když naběhlo spojení, Watson vyslechl, o co se jedná a řekl, že hned zařídí koupi baterie a chtěl k přístroji Bena.

“Tak co, hochu, jak pokračuješ s notebookem?” zeptal se.

“Vlastně teprve začínám. Databáze jsou strašně obsáhlé, zatím si dělám všeobecný přejed..”

“Chápu. Popovídáme si o tom za týden. Budu mít nějaký volný čas a objevím se na vinici. Jestli do té doby opravíš Blechu, docela rád se povozím.”

S opravou Blechy pomáhal tak trochu každý, kdo měl čas, ale nejvíc malá Mildred, která ochotně podávala šroubky, ale stihla oběhnout všechny ostatní a informovala Bena o počtu stočených láhví, o fermentaci vylisovaných hroznů na hnojivo a o spoustě jiných věcí, například o tom, že Alice vypěstovala cibuli a česnek a přesvědčuje Gili o výhodách šedých šatů bez rukávů. S prací skončili a ona za odměnu zapnula spínač, vědoma si významu okamžiku slavnostně usedla na sedadlo spolujezdce a s Benem jako pilotem absolvovala první opatrnou jízdu, baterii totiž bylo třeba zatěžovat pomalu, ale potom vydržela kde co a dávala vozítku akční rádius přes pět set kilometrů. Když přiletěl na vinici Watson, byla už zajetá a on se dobrou hodinu proháněl po vinici, pochopitelně s Mildred na sedadle spolujezdce. Teprve potom zamířil ke kanceláři, kde zatím účetní skončil s prací a ve své zprávě se omezil na sdělení, že všechno je v nejlepším pořádku.

“To jsem rád,” řekl Watson. “Bene, sedni si a povídej, kam jsi dospěl.”

Trpělivě vyslechl Benovo povídání o velké rozmanitosti a obsáhlosti technických oborů a nahlédl také do jeho zápisků. Zpozorněl, zadíval se na Bena a zeptal se:

“Kde ses setkal s matematikou a fyzikou?”

Ben jej informoval o starém muži jménem Nikita, který ho v horách vyučoval, ovšem on sám neví, kolik toho vlastně umí, i když zatím mu nabyté vědomosti stačily. Nikita by ho možná naučil víc, ale umřel a je pohřbený v horách.

“Zajímavá osobnost,” konstatoval Watson. “Nevíš, čím býval, než odešel do hor?”

“Nikdy o tom nemluvil. Ale v horách byl spokojený.”

“Tobě život v horách vyhovoval?”

“Vlastně ne. Ani nevím, jak jsem se tam dostal a když se naskytla příležitost, odešel jsem do Madridu. Dál už to znáte.”

“Madrid se ti zamlouval?”

“Někdy ano, někdy ne. Občas mi připadal jako… skladiště lidí.”

“Poměrně trefné přirovnání. Co se týče technických oborů, myslím, že je třeba získat všeobecný přehled, udělat si povšechný názor… a potom se možná maličko specializovat. Ne moc do hloubky, na každý obor dnes existují specialisté a je možné s nimi konzultovat. Na to je ovšem čas, a teď je myslím nejvyšší čas jít k obědu.”

Než zasedli ke stolu, Watson se rozhlédl a když viděl Alici, pochválil ji, jak dobře vypadá. Opravdu, Alice zkrásněla, vlasy jí trochu vybledly a opálila se, postavu měla pevnou a pružnou, oči jí zářily, zkrátka stala se z ní country girl jedna radost. Ben nevěděl, jestli si s ní rozumí nebo ne, pořád byla pryč a on také neměl času nazbyt. Byl by rád, kdyby si opatřila nějaké barevné šaty, ale ona trvala na praktické šedi a dokonce mu řekla, že ho vůbec nemusí zajímat, jaké šaty nosí.

Zbytek dne proběhl v tradičním duchu. Watson nachytal ryby, poseděli u živého ohně a večer otevřeli pár lahví nově stočeného vína. Gili soustředěně ochutnávala a řekla:

“Za měsíc můžeme prodávat. Myslím, že je to nejlepší ročník, který tady vyrostl, teda co já si pamatuji. Do archivu šlo dvakrát víc, než obyčejně. Až do sklizně máme starost akorát o postřiky, ale myslím, že by se mělo začít s obnovou vinice na čtrnáctce.”

“Souhlasím,” přikývl Watson. “Připravte ji a až přijde čas, Sam najme lidi na výpomoc. Pošlu vám termíny pro expedici vína a jsem rád, že do vinobraní se najde i pro vás pár volných chvil. Same, kdypak dáš Mildred do školy?”

Sam viditelně zrozpačitěl, podrbal se na bradě a řekl:

“Myslíte? Já teda nevím, připadalo mi, že by ji moh učit Ben,”

“On ji samozřejmě učit může a jistě to i udělá, ale děvče se musí taky otrkat mezi ostatními dětmi. Taky nevíme, jestli má vlohy pro učení. Doporučoval bych, aby šla po prázdninách do první třídy a dál uvidíme. Co ty na to, Mildred?”

“Teda já se na školu docela těším, pane Watson. Máma mi říkala, že se ve škole v jednom kuse prala a já se budu taky prát. To ještě uvidíte!”

Ben seděl ve vrtulníku a každou chvíli otáčel hlavu, aby zkontroloval postřikovací zřízení. Byl nad poslední částí vinice, nad kterou se zvedala skalní stěna. Nebyla příliš vysoká a tvořila hřeben kopce, na jehož svahu se rozkládala vinice. Když dostříkal, dostal chuť podívat se, co je na druhé straně kopce, zvedl stroj a přelétl hřeben. Uviděl pustou krajinu klesající do plochého údolí, jež se táhlo tři kilometry daleko a ve středu údolí se tyčila stavba. Byla zřejmě hodně stará, i když čas zatím nezasadil železobetonovému skeletu podstatné rány, ale okna byla slepá, až na střední část, která se jevila být zachovalejší. Zalétl trochu blíž, prohlížel si možné přístupové cesty a po chvíli se vrátil a věnoval se všední práci. U večeře vyprávěl o tom, co viděl a Sam řekl:

“Ten barák je tam, co pamatuju, každej už se na něj z dálky koukl. Je starej a opuštěnej.”

“To jo,” souhlasil s ním Swen. “Jednou jsem nad ním přelít a je to ruina, čím dál víc se rozpadá.”

“Stejně bych se na něj rád podíval.”

“A co ti brání? Vem si Blechu a zajeď tam. Za poslední vinicí se dej doprava, tam najdeš cestu přes hřeben a jseš na druhé straně kopce. Teď bys ale jezdit neměl, poněvadž blbne čerpadlo u druhýho tanku, ale až ho spravíš, tak se tam mrkni.”

“No ano. Já vím. Je v háji čidlo, zítra ho vyměním a vyrazím.”

Druhý den probíhal klidně, nic většího se nepolámalo, Ben vyměnil porouchané čidlo a po obědě se chystal na cestu, když za ním přišla Gili, oblečená kupodivu v šedém, a zeptala se:

“Bene, vezmeš mě s sebou? Taky bych se tam ráda koukla.”

“No jistě. Akorát mi řekni, kdes nechala své barevné šaty?”

“No, doma. Abych si je neupatlala, nemyslíš?” zasmála se, sedla si za něj a vyrazili. Poměrně snadno našli cestu přes hřeben kopce, sjížděli dolů a Gili ho začala šťouchat do ramene a naznačovala, aby zastavil.

“Prosím tě, Bene, nejezdi tam přímo,” požádala ho. “Vezmi to kolem tam té terénní vlny, nebude nás vidět a dostanem se tam zezadu.”

“Proč bych to dělal? Je tam něco nebezpečného?”

“Možná je to zbytečné, ale … víš, já ti to pak vysvětlím. Pojedeš tudy, jak říkám?”

Přikývl a jeli skrytě, objeli rozsáhlý dům a Gili ukázala, kde má zastavit.

“Ty už jsi tady byla?” zeptal se. Přikývla a řekla:

“Byla. Pojď za mnou, ale potichu. Snaž se nedělat hluk.” Dala se do pohybu a vběhla do úzké škvíry ve zdi. Vydal se za ní a zjistil, že vyšplhala po zříceném nosníku do patra.

“Co to vyvádíš?” podivil se.

“Vylez za mnou,” zašeptala. “Potichu. A už nemluv.”

Cesta, po které ho vedla, byla spletitá a obtížná. Gili se pohybovala naprosto nehlučně, ladně jako kočka a on se za ní sunul poněkud těžkopádně, na úzkých římsách mu pomáhala a za čtvrt hodiny došli na místo. Gili se přikrčila u malého okénka a naznačila mu, ať se také podívá. Sehnul se a zjistil, že se dívá do rozlehlé prostory. Byli zřejmě v některém z pater střední části budovy a soudil, že se určitě dostali nad vstupní halu. Hluboko pod nimi se pohybovali dva vojáci v černých uniformách a další dva, které uviděl až za chvíli, seděli na židlích u hlavního vchodu. Slyšel zvuk hovoru, ale slovům nebylo rozumět. Dlouho čekali, Gili občas přiložila prst na ústa, mlčel tedy a hleděl do okénka.. Stále se nic nedělo, ale najednou zaslechli zvuk, který mohl být křikem vyděšeného dítěte. Podíval se na Gili a zjistil, že se chvěje. Odtáhl ji od okénka.

“Zpátky,” zašeptala. “Prosím tě, zpátky! Vrátíme se.”

¨Návrat byl stejně obtížný jako cesta sem, ale Ben už měl představu o délce a obtížích cesty, takže ji zvládl bez větších nesnází. Držel Gili za ruku a prostě ji táhl za sebou. Teprve když vyšli z budovy, zeptal se:

“Ty už jsi tady někdy byla? Zdálo se mi, jako by křičelo vyděšené děcko.”

“Pořádně vyděšené děcko,” přikývla. “Moc vyděšené.”

“Ty jsi věděla, co najdeme?”

“Myslela jsem, že už to skončilo… ale neskončilo. Prosím tě, pojedeme pryč, ano?”

“Nechceš mi říct, o co jde?”

“Tady ne. Pochop, tady ne. Až doma… Víš co, zajeď k malému jezírku,”

Malé jezírko bylo vyrovnávací nádrží čističky a leželo mezi stromy asi dvě stě metrů od jezera. Z neznámých důvodů tam nikdo nechodil, snad proto, že břehy jezera byly krásnější. Gili mu tedy chce říct něco vážného, co nemá slyšet nikdo jiný, uvažoval, když řídil Blechu skrytou trasou, až dojel k jezírku. Zastavil a oba se posadili na lavičku, kterou někdo postavil na břehu a Gili chvíli mlčela, jako by se upomínala na něco vzdáleného. Pomalu začala mluvit:

“Někdy v noci se mi o tom zdá, probouzím s celá zpocená… Je tam město. Hluboko pod zemí. Mají tam skleníky s umělým světlem a domy a žijí tam lidé, kteří si říkají Věřící. Narodila jsem se tam a pamatuji si, že jsem s mámou chodila do velkého domu, kde lidé seděli a zírali na člověka v divném oblečení a opakovali po něm sborem říkanky, kterým jsem nerozuměla a oni možná taky ne, měli pro ně zvláštní název Modlitby. Tátové tam nebyli, ženy za nimi chodily do jiného velkého domu, kterému se říkalo Klášter. Dětí tam bylo dost a když vyrostly, maminky se snažily dostat je do potrubí, které bylo skryté a muži o něm nevěděli. Dospělý člověk se do potrubí nevešel, ale malé dítě ano a mámy věřily, že každé z nich, vlastně každé z nás, pokud dokáže vylézt až nahoru, uvidí Slunce a začne mu krásný život.

Když mi byly čtyři roky, lezla jsem s dalšími sedmi dětmi potrubím, čtyři z nás to nedokázaly a vrátily se, ale my tři jsme prolezli a dostali se do budovy v místě, kam dospělý člověk nemůže, ale vojáci o něm vědí a o kousek dál děti chytají. Tohle se stalo dvěma dětem přede mnou, ale já jsem se schovala. V noci jsem proklouzla a našla cestu nahoru, do míst, kde jsme byli dnes. Naučila jsem se přežít, kradla jsem těm zlodějům dětí jídlo a pití, měli ho tolik, že to nikdy nepoznali. V té době jsem se naučila pohybovat se jako kočka a pak už neměli šanci mě chytit.

Na něco jsem přišla hned, na něco později, ale dneska vím najisto, že v budově je zvláštní vojenská jednotka, která sbírá děti, protože nejsou nikde registrované a vůbec nikdo o nich neví..Mockrát jsem poslouchala vojáky, když spolu mluvili a viděla jsem letadla, která odvážela děti. Nechovali se k nim špatně, dávali jim jídlo a pití, oblékli je a dokonce jim opatřili i hračky. A víš, co s nimi dělají? Odvezou je na jakýsi ostrov a slouží jako rezerva pro transplantace. Když přijde jejich čas, rozřežou je a jejich orgány transplantují Jedničkám. Tohle vím jistě, často o tom mluvili.”

Odmlčela se a hleděla na něj. Zeptal se:

“Řekla jsi o tom někomu? Swen o tom ví?”

“Kdepak, Swenovi bych to nikdy neřekla. Všechno, co se týká Jedniček, je strašně nebezpečné, i vojáci z nich měli strach. Nikomu jsem nic neřekla.”

“A proč mně?”

“Tobě řeknu všechno. Víš, od chvíle, kdy jsi přišel na vinici, se Swenem nežiju. A on se teď miluje s Alicí, každý o tom ví. Já chci být s tebou. Jestli mě nechceš, odejdu do města.”

Chvíli hleděl do prázdna a uvažoval. Alice opravdu není žena pro něho, odcizili se a oba to věděli. Podíval se na Gili a myšlenky se mu vytratily, najednou ji držel v náručí a cítil, jak se k němu přivinulo kočičí tělo.

“Ty čaruješ,” řekl za chvíli.

“Samozřejmě,” smála se. “Jinak by ti nedošlo, že se ti líbím. Pořád něco opravuješ a kdybych za tebou nepřišla sama, tak bys to nejdůležitější pokazil.”

“Já jsem moc ráda, že bereš věci tak, jak jsou,” řekla Alice a Swen dodal, že tohle je určitě nejlepší způsob, jak všechno vyřešit a je dobré, že se vyhnuli hádkám a ošklivým scénám. Ben s ním souhlasil, řekl, že jemu se nejvíc ze všeho protiví ošklivé scény, protože lidé se potom na sebe dlouhou dobu škaredí, ale oni zvládli všechno tak dobře, že zůstanou přáteli. Podali si ruce, Alice se odstěhovala ke Swenovi a Gili bydlela s Benem.

Všichni, dokonce i malá Mildred, brali výměnu žen jako něco běžného a jediný, kdo s ní měl potíže, byl nakonec Ben. Zřejmě proto, říkal si, že mu máma kdysi vyprávěla o něčem jiném, možná, že v tomto světě trvalé vztahy neexistují, i když vztah Sama a Julie trvalý je.

Gili se takovými myšlenkami podle všeho vůbec nezabývala, usmívala se, pokud se rovnou nesmála a často si zpívala. Její trvale dobrá nálada hladce zažehnala každou chmuru a Ben se za pár dní cítil šťastný a těšil se ze života. Když přiletěl Watson a seznámil se s novým uspořádáním života na vinici, zašel do dílny a řekl s úsměvem:

“Bene, podle mého se k tobě Gili ohromně hodí. Jako by se pro tebe narodila.”

Ben přikývl a Watson pokračoval: “Sam povídal, že ses byl podívat na ten starý dům v údolí?”

“Jenom z dálky. Nepřipadal mi zajímavý.”

“Pojď, vyjedeme si na Bleše, podíváme se na vinici.”

Ben udiveně vzhlédl a následoval ho. Opravdu se posadili na Blechu a vyjeli až nad vinici, kde Watson zastavil a řekl:

“Povíš mi, cos tam našel? Bene, tys tam přece byl! Když řekneš, že něco uděláš, tak prostě jdeš a uděláš to.”

“Ano,” rozhodl se Ben po chvíli přemýšlení. “Povím vám, co jsem viděl. Měl bych vás požádat, abyste o tom, co vám řeknu, s nikým nemluvil, ale myslím, že k takovému závěru dospějete sám.” Potom seznámil Watsona se všemi podrobnostmi výpravy, nic nezamlčel a přetlumočil i vyprávění Gili. Watson ho pozorně poslouchal a pokyvoval hlavou.

“Černé uniformy,” řekl potom zamyšleně. “Už tam víckrát nechoďte. Nic jsem neslyšel, ty jsi tam nikdy nebyl a Gili s tebou nikam nejela. Řekni jí to.”

Po večeři, když seděli u vína, se mu Ben svěřil s tím, že ve studiu technických disciplin už nejspíš moc nepokročí, protože v databázích naráží čím dál častěji na zákaz vstupu. Což je dost špatná zpráva.

“Právě naopak,” pousmál se Watson. “Tohle je dobrá zpráva, která říká, že jsi velice pokročil. Jenže další informace získáš až jako občan Čtyřka. Kdy budeš mít peníze na koupi občanství?”

“Asi za dva měsíce.”

“To už vydržíš. Potom se dostaneš dál.”

“Pane Watsone,” zavolala Gili. “Vraťte mi Bena.”

“Už se za tebou chystá. A co ty, také změníš občanství?”

“Až co řekne Ben.”

“Takovou tě neznám,” podivil se. “No ne, ty jsi snad konečně začala poslouchat?”

“ Ale jenom Bena. Taky poslechnu parťáka, pokud přijde s něčím rozumným.”

Druhého dne se Samovi nezdařil sestup z vinařského traktoru, který, stejně jako to dělal Swen, prováděl bravurním skluzem po kovové stojce se závěrečným elegantním odskokem. Tentokrát dopadl pravou nohou nepříliš elegantně na kámen, noha se stočila a Sam rázem získal přímo ukázkovou distorzi kotníku.

“Neříkal jsem ti aspoň stokrát, že tam přidělám špricle?” zlobil se Ben, když ho Julie přivezla z nemocnice. Sam shlížel na bandáž na noze a mračil se.

“Doktor říkal, že to není nebezpečný, akorát to hodně bolí. Ještě že se nic nezlomilo. Ty špricle přidělej. A nemoh bys mi udělat něco na podpírání, s čím by se dalo pajdat?”

“Udělám. Jenomže podle doktora bys měl být v klidu.”

“V jakým klidu? Co tě to napadlo? Zejtra začíná prodej, ten bych svedl i s ulomenou nohou. Jenomže co když s něco semele a bude potřeba zavolat Watsonovi?”

Ben zašel pro Blechu a zavezl Sama do kanceláře a doklopýtal s ním k notebooku, kde začal předák z kapsy dolovat papírek s kódem, on se povinně otočil a za chvíli uslyšel Watsonův hlas:

“Už to vím, Same, volali mi z nemocnice. Takhle zkroucený kotník zatraceně bolí, trvá to takových šest týdnů. Nic se neděje, práci zastanete a prodej zvládneš ze židle. Ale pro případ, že by se něco přihodilo, dej kód Benovi.”

Sam svěsil hlavu a tiše řekl:

“Kód má parťák.”

“Same, Same. Ben se na předáka vůbec nehodí, aspoň ne na vinici, v tom jsi nejlepší ty. Jenže se mu dá věřit. Vsaď se, že se před ostatními o kódu vůbec nezmíní!”

S francouzskou holí, kterou Ben vyrobil z kusu tenkého potrubí, šla Samovi chůze čím dál lépe, takže stihl nejen prodej, ale i objednávky speciální údržby. Na nákladním heliportu u sklepa přistávaly stroje a odvážely víno, jiná letadla vyložila bedny se součástkami a specialisté začali s údržbou čističky vody a jiní se hemžili kolem nádrží na víno. Téměř všichni koupili pár lahví vína i pro sebe, ale když se s nimi Ben pokoušel promluvit o jejich práci, narážel na hradbu mlčení. Předák party, která vyměňovala palivové články reaktoru, mu řekl rovnou:

“Promiňte, ale my o své práci mluvit nesmíme. Za to je přinejmenším vyhazov.”

“Ale o práci na vinici byste klábosili od rána do večera,” smál se Ben. “Nezlobte se, ale já tady dělám údržbáře a tak se o všechno zajímám.”

“To znamená, že jsme svým způsobem kolegové,” vrátil mu úsměv předák. “Mluvit nesmíme, ale pokud se rozhodnete zkontrolovat naši práci, musíme vám vyjít vstříc. Přinesu náhradní radiační oblek, bez něj k reaktoru nesmíte.”

Pod záminkou kontroly pronikl Ben i na řadu dalších pracovišť a okoukal hromadu triků, na které by sám nepřišel. Sam pozorně sledoval Benovy aktivity a když byl předák zvlášť neústupný, promluvil s ním o samotě a jako argument použil pár lahví vína, v případě jaderného reaktoru dokonce archivního. Sam byl dobrý předák a když pochopil, oč Benovi jde, tajně dohodl tento postup s Watsonem.

V době Samova uzdravování došlo jen k jednomu drobnému incidentu, který byl soukromého rázu a týkal se Bena a Gili. Ona se začala z ničeho nic oblékat do šedého a Ben se jí zeptal, proč to dělá. Udiveně se na něj podívala a řekla:

“Tobě se přece šedá líbí?”

“Jak jsi na to přišla?”

“Alice si jiné než šedé šaty neoblékne.”

“Alici nepředěláš. Abys věděla, šedá se mi vůbec nelíbí.”

Gili se rozběhla k domku a za chvíli se vrátila v těch nejbarevnějších šatech, které vlastnila.

“Co tomu říkáš?” zeptala se.

“Nádhera! Vypadáš jako květina na dvou krásných stoncích.”

Obchod s Morrisonem.

Sam už odložil francouzskou hůl, ale na nohu stále ještě napadal. S tím se nedalo nic dělat, poněvadž jeho organismus si navykl odlehčovat zraněnou končetinu a bude v tom ještě nějakou dobu pokračovat. V té době přiletěl Watson a začal obvyklým rituálem v kanceláři, úředník se probíral Benovými záznamy a Sam vytáhl z kapsy papír s čísly.

“Ben mi vrátil kód. Hned jak jsem zahodil hůl. Říkal jsem mu, ať si ho ještě nechá, ale dal mi ho.”

“Udělal to správně,” zazubil se Watson. “Kód má mít předák a nikdo jiný. Než se podívám na révu, pošli ho sem. Nebo ne, ať radši přijde na první vinici, i s Gili.”

Nasedl na Blechu a odjel. Sam zašel k čističce, kde zastihl Bena, pokračoval do kuchyně a cestou přibral Julii, aby zaskočila v době nepřítomnosti Gili a když takto splnil příkaz, šel po své práci. Gili pochodovala kolem jezírka, cestou se k ní přidal Ben a spolu pokračovali k vinici, která začínala kousek za sklepem. Watson se objevil za chvíli, přijel na Bleše, sesedl, odpověděl na pozdrav a ukázal na révové keře:

“Letos je úroda, jakou nepamatuji. Poprvé jsme neměli žádné prodlevy v péči o víno, což zavinil tuhle Ben, protože všechno včas spravil a nemuseli jsme čekat na specialisty. Naše víno bylo zase oceněno jako nejlepší na světě a v tom máš zase prsty ty, Gili, protože jsi určila nejvhodnější termíny pro práci. Proto teď udělám něco, co bych jinak neudělal. Jde o vaše občanství.”

“Myslíte, že bychom měli zajet do města a zařídit ho?”

“Neměli a nemohli, protože takhle se občanství nezískává. Já jsem se narodil jako Dvojka a neměl jsem důvod se o něco takového zajímat, ale vyptal jsem se a povím vám, jaký je zavedený postup. Občan Pětka nesmí přijít na úřad, ani když žádá o občanství, musí čekat, až ho vyzve úředník. K tomu, aby úřad začal jednat o udělení občanství, je potřebné doporučení, které dá příštímu občanovi Dvojka nebo Trojka. To znamená, že musíte čekat před úřadem, až vás úředník osloví, obvykle vám chce zadat nějakou práci a při té příležitosti mu přednesete žádost o doporučení a pokud bude souhlasit, dáte mu za to úplatek dva tisíce doláčů. Další dva tisíce si vezme úředník, který žádost vyřizuje a dva tisíce musíte uložit v bance. Odtud si můžete peníze vybírat, ale stav konta nesmí nikdy klesnout pod tisíc doláčů, jinak automaticky pozbýváte občanství a jste zpětně občany páté kategorie. Tento postup je zavedený a nelze na něm nic změnit.”

Ben posmutněl a Gili v duchu počítala:

“Když všechno sečtu,” řekla, “tak si můžeme dovolit koupit Benovi občanství.”

“A co ty?”

“Co já? Počkám.”

“Já se tě zeptám znovu,” řekl Watson a zahleděl se na ni. “Ty dáš všechny své peníze Benovi, aby za ně získal občanství?”

“Jsou to přece moje peníze. Samozřejmě, že mu je dám.”

“Gili, jestli chceš, pořídíme nejdřív občanství pro tebe,” navrhl Ben.

“Tohle jsem chtěl slyšet,” zazubil se Watson. “Řeknu vám, jak to zaonačíme. Já vám dám doporučení, peníze za ně už jste mi mockrát vydělali. Jako zaměstnanci máte právo na nákup vína za režijní cenu, koupíte tedy každý dvacet láhví vína, to je dvakrát čtyři sta doláčů, ale tržní cena dává dohromady hodnotu úplatku. Co vám zbude, dáte do banky, samozřejmě si necháte nějaké peníze na jídlo a běžné nákupy.”

Gili zase počítala a rozesmála se:

“Řeknu vám, pane Watsone, že nám ještě zbude! Jenomže,” zakabonila se, “můžem to od vás vzít?”

“Samozřejmě že můžete. Podívej se na ty hrozny. Nikdy jsme takové neměli. Běž do sklepa a uvidíš, že všechno funguje, to také nebývalo. Takže pozítří ráno se hlaste ve vrátnici úřadu pro záležitosti občanství, každý s dvaceti lahvemi vína.” Podíval se na hodinky a dodal: “Vida, zapovídali jsme se a je pomalu čas k obědu.”

Měli trému, ale ukázalo se, že zbytečně, protože udělení občanství číslo čtyři bylo vyřízeno v pár minutách, protože materiální úplatek úředníka velice potěšil a dokonce je za něj pochválil:

“Víno od pana Watsona! Vždyť se prakticky nedá sehnat! Zdá se, že z vás budou velice schopní občané. Na potravní kartě máte zaznamenánu změnu občanství a také sumu uloženou v bance, každý dva tisíce pět set doláčů. Ať se vám pomnoží… Teď už by to neměl být problém, že ano? Znáte svá nová práva?” A jak tak mluvil, otevřel láhev, nalil si a ochutnal. “Fantastické,” pochvaloval si.

“Když ho necháte čtvrt hodiny dýchat, bude ještě lepší,” poučila ho Gili.

“Vážně? Víte, že tohle jsem nevěděl? Tak tedy na shledanou.” A dokonce vstal a podal jim ruku.

“Nějak to nedopověděl,” řekla Gili cestou k heliportu. “Co vlastně člověku přináší čtyřka občanství?”

“Sežene práci. Myslím stálou práci, u soukromníka nebo u státu, sepíší s ním smlouvu a nemohou ho jen tak vyrazit.”

“Pětku vyrazit můžou?”

“Kdykoliv. Občan Pětka dokonce ani nesmí dostat pracovní smlouvu, pracuje ze dne na den.”

“No tak počkej. Já už dělám u Watsona tři roky a nezdá se mi, že by chtěl někoho ze dne na den vyrazit. Smlouvu nemám, to je fakt, ale o vyhození z práce se na vinici nikdy nemluvilo.”

“Možná proto, že si lidi na vinici vybírá, ačkoliv Alici si nevybral. Přišla se mnou.”

“S Alicí měl kliku, ona je s vínem jedna ruka. Ale i kdyby nebyla… víš, Watson je prostě slušný člověk. Musíme sebou hodit, už bych měla být v lahvárně a ty by ses měl kouknout na tu mašinku, co dává pryč sajrajt po vylisování, nějak zlobí a tak divně kňourá.”

“Asi myslíš kalové čerpadlo. Tak, a jsme u letadýlka.” Nasedli, vzlétli a on se zeptal:

“Jak ses dostala k Watsonovi ty? Vím jen, že jsi utekla před vojáky.”

“Nejdřív jsem skoro rok bydlela v tom baráku a kradla vojákům jídlo a pití. Dlouhou dobu jsem si myslela, že zachráním nějaké dítě, hned jak vyleze z potrubí, ale nikdy se mi to nepodařilo. Poslouchala jsem, o čem mezi sebou mluví, až jsem věděla, kterým směrem se mám dát a potom jsem vyrazila a za tři dny jsem došla do Jerezu. V noci mě chytil policajt a když jsem mu vysvětlila, že jsem přišla od moře, ve kterém se mi utopila máma, vidíš, už tenkrát mě napadlo, že bude lepší se o tom baráku nezmiňovat, strčil mě do útulku. Řeknu ti, že jsem si moc nepolepšila, ale zaregistrovali mě, dostala jsem tohle blbé jméno Hermenegilda Shaw, občan páté kategorie - a co je hlavní, potravinovou kartu. Útulek, fuj!”

“Nadáváš a přitom ti dali najíst a vyspala ses.”

“Tys tam nebyl. Dělaly tam většinou pětky, dozor měla samozřejmě čtyřka, ale ta obyčejně na všechno kašlala a věnovala se flašce. A ty frustrované baby nás mlátily, jak na nás dosáhly a to byla moje smůla. Mě nikdo nepraští, stačím uhnout jako kočka a to je vždycky tak rozvzteklilo, že mi dávaly tresty. Nejdřív nějakou práci a když jsem vyrostla, tak… ne, radši ti to neřeknu. Byly to sprosté sadistky. Jakmile jsem skončila třetí třídu, mazala jsem odtud, dřív jsem nemohla, policajti by mě vrátili. Hele, leť ke stáčírně, Julie na nás mává.”

“Ty tam někoho vidíš? Já vidím stáčírnu, to ano, ale jinak nikoho.”

“Vidím. A víš, že ještě líp vidím v noci? No tak zaleť tam, potom ti všecko dopovím.”

Ukázalo se, že jde skutečně o mávající Julii a její počínání mělo vážnou příčinu.

“Odešla nějaká zatracená pumpa,” hlásila. “Chlapi už slezli dolů a čekají na tebe.”

Slezl také dolů, řekl, že mu bude stačit Swen a Sam ať si jde po své práci.

“Tak jo. Už jseš Čtyřka? Jo? Tak gratuluju. Hele, dneska máme spoustu stáčení, musí se to stihnout.” Swen mu také blahopřál a rovněž vylezl nahoru, protože oba amatérští opraváři sice slezli dolů, ale nevzali brašnu s nářadím. Ben zatím zavolal na Gili, ať pustí čerpadlo a chvíli poslouchal namáhavý a nepravidelný chod stroje. Když se Swen vrátil, řekl mu:

“Je to ucpané, ale příčina je v ložisku. Zatím odšroubuj tohle víko, ale pozor, vyvalí se odsud kal, bude ho hodně, takže rychle uskoč. Potom všechno odčerpáme přenosnou pumpou a vystříkáme vodou.”

Swen přikývl a Ben se vydal pro náhradní díly, ale cestou odbočil ke kuchyni, kde zahlédl Sama.

“Jídlo sníme normálně, v besídce,” řekl mu “Nikam ho nenoste. Za hodinu je to opravené.”

“Prima, zařídím to. A u oběda ti něco povím.”

Oprava byla hotová dokonce dřív, než za hodinu, ale Swen, který neuskočil v tu pravou chvíli, byl obalený kalem a přišel ke stolu o něco později. Když se usadili, Sam řekl:

“Teď se podržte. Zejtra expedujem půl sklepa, prý si pro něj někdo přiletí. Jsem zvědavý, co to bude za mašinu, když odveze půlku sklepa.”

Večer, když už byli ve svém domku, se Ben usadil na verandě a Gili přinesla víno a skleničky. Chvíli mlčeli, upíjeli, hleděli na jezero a bylo jim dobře. Najednou se zeptala:

“Chceš, abych vyprávěla? Můžu, to ano, ale je tady problém. Už ses někdy miloval s občankou čtvrté kategorie? Já ne, milovala jsem se před tebou akorát se Swenem a on je pětka. Myslím, že to musí být moc zajímavé a chci to co nevidět vyzkoušet. Jenomže když budu vyprávět, nesvedu to druhé. Musíš si zkrátka vybrat, buďto vyprávění, nebo…”

“Beru to druhé.”

“Víš, že ses rozhodl správně?” Zasmála se, vstala a jediným pohybem svlékla šaty.

“Ty chceš tady? Na verandě?”

“Samozřejmě. Budu koukat na tebe a na jezero. A tak, ty se bojíš, že se k tobě nevejdu do křesílka. Ale vejdu, jsem přece kočka!”

Stroj, který se ráno objevil nad hřbetem kopce a vzápětí přistál padesát metrů od lahvárny, naprosto rozptýlil Samovy obavy, že nebude kam víno naložit. Byl obrovský, nesený dvaceti vrtulemi a vítr, který se od něj šířil, velice rozhoupal větve stromů u jezera. Okamžitě z něj vystoupili vojáci a rozestavili se v půlkruhu. Dopředu šel pouze důstojník, zastavil se před Samem a letmo zasalutoval.

“Nakládka je připravena?” zeptal se.

“Jistě. Kam chcete odvážet bedny?”

“Nikam. Složíte je na rampě, my je odebereme a naložíme. Ke stroji speciální jednotky se civilní osoba nesmí přiblížit.”

“Respektujeme zákony,” kývl hlavou Sam. “Můžeme začít?”

“Ano,” řekl důstojník a mávl rukou. V trupu se otevřel široký otvor, sklopená část vytvořila nájezd a po něm sjel dolů komplikovaný stroj, rychle přijel k rampě, popadl deset beden s vínem, vrátil se do letadla a za chvilku uháněl pro další náklad.

“Pane jo,” řekl uctivě Sam. “Co když mu nestačíme?”

“Počká na vás,” ujistil ho důstojník, poodešel stranou a pozoroval nakládku. Uplynula půlhodinka, Sam s uspokojením zjistil, že jejich parta stačí zásobovat nakládací stroj, ale v té chvíli nastala komplikace. Stroj, který právě uháněl k rampě, se náhle zastavil, bzučel, kýval sem-tam horní částí, která tak zručně manipulovala s bednami, a nehnul se z místa. Důstojník se chvíli rozhodoval, potom zavolal, jeden voják mu přinesl notebook, on se chvíli radil s obrazovkou a řekl stísněným hlasem:

“Specialista přiletí až zítra ráno. Velmi mrzutá situace. Tento náklad je očekáván na… velmi vysokých místech.”

“Mohu se na něj podívat?” zeptal se Ben.

“Nesmíte.”

“Jsem občan čtvrté kategorie.”

“V tom případě… zeptám se.” Po poradě s obrazovkou oznámil, že se povoluje, aby se pokusil hledat závadu, pokud je na povrchu. Demontovat stroj je zakázáno.

Ben chvíli obcházel kývající se stroj, potom zašel do lahvárny, odkud přinesl tenkou lištu z umělé hmoty, chvíli s ní mířil sem-tam v rytmu stroje, až vystihl správný okamžik a jeho ruka vyrazila vpřed. Stroj se zastavil.

“Poškodila se izolace jednoho kabelu,” oznámil Ben důstojníkovi. “Dám tam náhradní a můžeme pokračovat v práci.”

Nakládka se znovu rozběhla a důstojník si zavolal Bena:

“Děkuji vám. Byla to nepříjemná chvíle. Musím vás však požádat o potravinovou kartu, chápejte, pro tento stroj je třeba zvláštní oprávnění.”

“Chápu. Velmi rád jsem pomohl. Jsem loajální občan.”

“Vaše skutky tomu nasvědčují, pane Zapatere. Ještě jednou děkuji.”

Zbytek nakládky proběhl bez dalších příhod, vojáci odletěli a vinaři pohodlně stihli oběd. Povídali si o zvláštním způsobu nakládání vína, Mildred běhala a napodobovala pohyby nakládacího stroje, až se jí podařilo napodobit i poruchu a zvrhla talíř.

“Budeš ji muset, Bene, taky omotat izolačkou,” řekl se smíchem Sam. “Až dojíme, máte volno, až na nešťastnou Julii, která má službu v kuchyni. Nejspíš jí pomůžu.”

“Co s nečekaným volnem? Vezmeme si Blechu a projedeme se, co říkáš?” navrhla Gili.

“Docela rád. Zajdu pro Blechu.”

“Jdu taky, protože budu řídit,” rozhodla a sedla si k řízení. Posadil se na sedadlo spolujezdce a ona nejdřív zarejdovala k jejich domku, v momentě byla zpátky a podala mu tašku, ve které nahmatal dvě láhve a skleničky. Vydali se na cestu mezi vinicemi, dostali se nad ně, ve volném terénu zahnuli vpravo a po dvou kilometrech zastavili u mělkého dolíku, který byl zarostlý měkkou vonící trávou.

“Krásné místo,” řekl uznale. “Otevřu víno.”

“Až za chvilku. Je teď celé roztřepané. Já ti dopovím tu svou historii, jestli ji chceš slyšet.”

“Samozřejmě, že chci. Ale tebe to rozruší.”

“Proto jsem vzala víno, říct ti to chci, rozrušená nerozrušená, takže ho radši otevři.”

Když se trochu napila, začala vyprávět:

“Skončila jsem v momentě, kdy jsem konečně mohla odejít z útulku. S jídlem nebyl problém, měla jsem potravinovou kartu, ale se spaním ano. Bylo mi devět let a bála jsem se. To bys neuvěřil, jaké škvíry si dokáže najít na spaní vystrašené dítě. A to oblečení! Měla jsem na sobě takové beztvaré hadry cucky. Pár dní jsem se toulala a pak na mně zavolala holka, která odešla z útulku před rokem a hned to bylo lepší. Po městě se toulá spousta děcek, ale prakticky si jich nevšimneš, protože se umí pohybovat. Mají svoje party a svá území a na noc se stahují do starých fabrik na předměstí. Tam se dá i vydělat, to když brzo ráno obchodníci stěhují do hal zboží. Za dvě hodiny práce dají desetník. Za půl roku jsem si mohla troufnout koupit šaty, ty moje hadříky už skoro nedržely pohromadě. Koupila jsem si ty nejbarevnější, které byly k mání a od té doby si je kupuji pořád, čím barevnější, tím lepší..Řeknu ti, není pravda to, co říká Alice, že šedé šaty se nešpiní. Když jsou šaty samá barva, taky na nich není špína vidět. Tedy ne že by ty šaty, co mám teď na sobě, byly špinavé.

No a pak jsem rostla. Kolikrát se stalo, že některá parta něco vyvedla a potom udělali policajti zátah, jenže já jsem se vždycky vyšplhala na nepřístupné místo. Děcka, která chytili, dostala mírný trest, nejvýš dva týdny nucených prací, ale kdo se odtud vrátil, třásl se a kolikrát už se nedokázal vzpamatovat. Vyhýbala jsem se kradení, za to byly i vyšší tresty, a když začala puberta, měnila jsem se na hezkou holku. Jiné holky v tom věku už šoustaly za peníze, ale já jsem to nedokázala, ani náhodou. Ale zle jsem si nežila. Dařilo se mi najít práci a také jsem jezdila co nejblíž ke středu města a vydělala jsem si. Úředníci si zvykli na moje barevné šaty, říkali mi Kytka a pamatovali na mně s nějakou prací. Jenomže já jsem chtěla poznat něco jiného. A taky bych se ráda učila, jenomže tolik peněz, abych si zaplatila školu, nebylo možné vydělat.

Potom jsem začala shromažďovat jídlo a pití a chodila jsem ven z města, na dva tři dny. A jednou jsem se chtěla podívat na barák, ze kterého jsem utekla a skončila jsem tady na vinici, přesně v tomhle dolíku, jenomže se strašně rozpršelo a já jsem seběhla dolů a schovala se v lahvárně. Tam mě našla Julie, samozřejmě jsem začala utíkat, ale ona volala Pojď sem, ty tele hloupý, a smála se. Sam se taky smál, když jsem jim vyprávěla, jak žiju a řekl, abych přišla znovu, přesně za devět dní, to že přiletí pan Watson.

A od té doby jsem na vinici. Když přišel Swen, začala jsem s ním žít, trvalo to dva roky. Já jsem byla panna, když jsme spolu začala a on mi byl nevěrný s Alicí. Já jemu ne, i když ses mi líbil, o moc víc, než Swen. Ty jsi nějaký jiný, nejsi zvlášť pěkný zvenčí, ale máš něco hezkého vevnitř. Bene, nebuď mi nevěrný, protože tě mám ráda, i když mi o sobě neříkáš pravdu.”

Zůstal jako zkoprnělý. “Neříkám pravdu?” vykoktal.

“Neříkáš, na to já mám cit. Ráda bych věděla, jestli mi ji nechceš, nebo nemůžeš říct.”

“Nemohu. Nic špatného jsem neprovedl a moc rád bych ti řekl všechno, úplně všechno, protože tě mám taky rád, čím dál víc. Jenže zatím to nejde.”

“Teď nelžeš. Co si takhle otevřít druhé víno a trochu lenošit?

“Mám pocit, že už lenošíme dost.”

“Kdepak. Lenošit se totiž dá i příjemně. Hádej, jak?”

Watson seděl, uždiboval rybu, srkal víno a tvářil se velice spokojeně. Když dojedli, vstal, zvedl sklenku a promluvil:

“Neměli bychom propadnout pýše, přestože jsme znovu byli uznáni za nejlepší vinici na světě. Na keřích zraje spousta kvalitních hroznů, vypadá to dokonce lépe, než minulý rok, ale zatím nemáme úrodu pod střechou a stát se může ledacos. Vyprodali jsme sklady, máme víno jen pro svoji spotřebu a prodali bychom i víc. Co teď?”

“My už jsme o tom mluvili,” ozval se Sam, “a počítáme, že budete chtít koupit sousední vinici.”

“Ano, přemýšlím o tom, ale chtěl bych znát váš názor. Co mi řekneš ty, Gili?”

“Myslíte jak já se na to dívám? Koupit se dá všechno na světě, pokud na to máte, ale co pak s tím? Na naší vinici je vyvážený stav mezi lidmi a prací a víme, že se dokážeme o víno postarat. Museli bychom přibrat lidi, to je jasné, ale bude to k dobrému?”

“Ostatní si to myslí taky?” zeptal se Watson. “Co ty, Julie?”

“O druhou vinici se musí starat druhá parta,” řekla. “Vemte si třeba parťáka. Sam je dobrej parťák, stačí všechno oběhat a nic nevázne. Jenomže dvě vinice neoběhá, to nezvládne.”

Alice se nadechla, jako že chce promluvit, Watson to zahlédl a pokynul jí.

“To je pravda,” řekla. “Je tady ale jiná věc, podle mýho důležitá. My jsme totiž tu vinici prošli, byla tam i Gili a chlapi.”

“Já jsem ji taky prolezla,” přidala se Julie. “Není možný tam vypěstovat dobrý víno. My tady taky máme dva slabší kousky půdy, ale nejsou rozlehlé a hrozny se dají smíchat tak, že to skoro není znát, že jo, Swene?”

“Dá se to udělat,” přikývl Swen. “S celou vedlejší vinicí to udělat nejde, kdybychom všecko promíchali, dostaneme druhák, nikdy ne kvalitní víno. Ledaže byste chtěl vyrábět víno o dvou různých kvalitách.”

“To bych tedy nechtěl. Bene, ty jsi ještě nepromluvil. Řekni nám, co si o tom myslíš? Jaký máš názor?”

“Jiný. Berete to všechno šmahem. Když jsme procházeli sousední vinici, vůbec mi nepřipadala špatná. To víte, nejsem vinař, ale Gili ano a vím, že se jí dva pozemky moc zamlouvaly. Sousedí s naší vinicí a v těch místech roste na naší straně víno špičkové kvality.”

“No jo,” rozzářila se Gili. “Sluneční stráň! Ty si klidně přemýšlíš a nic mi neřekneš,” šťouchla do Bena. “Sluneční stráň je prvotřídní.”

“Přišel jsem na to teprve teď,” usmál se na ni Ben. “Navíc je tam naše vinice jakoby vykousnutá.”

“O jakou rozlohu se jedná, Same?” zeptal se Watson.

“Kdybysme přibrali zbytek Sluneční stráně, to by bylo…” zamyslel se Sam a za chvíli byl hotov s odhadem. “Vinice by byla o čtvrtinu větší. To zvládnem.”

“S lidmi, kteří sedí tady u stolu?”

“Jo. Já si držím rezervu, musíme mít třetinu pracovního času k dobru pro případ, že se stane něco nepředvídanýho, ale jak Ben spravuje, co je potřeba, je čím dál klidněji a ta rezerva narostla. Takže když přiberem Sluneční stráň, bude ta rezerva čtvrtinová, a to stačí. Jenom jestli se ta půda dá koupit.”

“Právě že dá. Majitel umřel a dědicové rozprodávají majetek. Proto jsem přijel tak narychlo.”

Což byla pravda, všechny udivilo, když notebook sdělil Same, přijedu po poledni. Watson. Nyní tedy znali příčinu.

“Promiňte, já vím, že jsem porušil zavedený zvyk,” omluvil se Watson. “Příští příjezd budu samozřejmě avizovat nejméně den předem, jako obvykle, to je samozřejmé. Same, potřeboval bych na zítřejší dopoledne Bena. Můžeš ho uvolnit?”

“To musí vědět on sám, ví nejlíp, jestli není pořebné něco spravit.”

Druhého dne se Ben dostavil k snídani v dosud nenošených džínách a v čisté kostkované košili. Watson si ho kriticky prohlédl, kývl hlavou a řekl:

“Rychle se nasnídáme a letíme, protože musíme stihnout ještě jednu záležitost. Uvědomil jsem si to až teď.”

Odletěli hned po snídani, Watson si sedl k řízení a jen co byli nad Jerezem, zamířil na vnitřní heliport.

“Potřebuješ oblek,” řekl Benovi. “Vůbec jsem na to nepomyslel, takže nyní musím zbytečně spěchat, ty ostatně taky.”

Po přistání vyšli na ulici a zamířili k domu se štítem Pánské obleky. Než se Ben nadál, navlékli na něj košili, kravatu, šedý oblek a černé boty, jeho původní oblečení složili do kufříku, jehož držadlo mu vtiskli do ruky a v následující chvíli rázoval za Watsonem k tunýlku Subway.

“Musíme na šestou ulici,” vysvětlil Watson. “Tam je takové oblečení obvyklé. Kostkovaná košile by působila nepatřičně.”

“Napadlo mě,” usmál se Ben, “jak by se tvářila Gili, kdyby tu byla s námi. Nesnáší šedou barvu.”

“Připouští se i černá a bílá,” uchechtl se Watson. “Tak, a jsme na místě. Jsi můj obchodní poradce a čeká se od tebe, že budeš kývat a vrtět hlavou. Lehce poznáš, který z těch úkonů je na místě.”

Obchodní firma Morrison sídlila v přepychovém domě, kde bylo všechno obloženo růžovým mramorem, i sám Morrison vypadal, jako by byl obložen růžovým mramorem. Začalo jednání o koupi, Watson vyznačil na mapě, o kterou část pozemku má zájem, Morrison jako zástupce protistrany parcelaci pozemku odmítl, za chvíli, když se nad věcí důkladně zamyslel, ale připustil, že v zásadě je možno uvažovat i o parcelaci vinice, ovšem do hry nyní vstupuje otázka ceny… Ben poslouchal, pilně kýval a vrtěl hlavou, při této jednotvárné činnosti dostal nápad a ozval se:

“Dovolte, pane Watsone,” řekl a tvářil se velice vážně, “dosud zde nepadlo ani slovo o závlahách.”

“O jakých závlahách?” zpozorněl Morrison.

“Zde,” zapíchl Ben prst do mapy, “nad Sluneční strání je zdroj vody, který, jak vidíte, se nachází na pozemku pana Watsona. Nepsanou dohodou se zesnulým majitelem je část závlah odvedena na jeho pozemek. Tento vztah nyní ztratil platnost a chci zdůraznit, že bez závlah nelze na Sluneční stráni hospodařit. Tato skutečnost má samozřejmě význam pro ocenění pozemku.”

Watson koupil, a to za velmi slušnou cenu, kterou na místě uhradil prostřednictvím Morrisonova notebooku a hned si také nechal pozemek zaknihovat. Když byli hotovi a sešli do podzemí, Watson nastoupil na dopravní pás a řekl:

“O těch závlahách jsem vůbec nevěděl.”

“Já také ne,” poučil ho Ben.

Watson se bouřlivě rozesmál a dlouho nebyl k utišení.

“Až to povím Morrisonovi, přiběhne a přeplatí tě,” hlaholil.

“On se nebude zlobit?” divil se Ben.

“A proč? Šlo přece o pouhý obchod! Bude se chechtat stejně, jako já. A teď jdeme za Schneiderem, potřebuješ cín.”

“Cínu mám dost.”

“Chce s tebou mluvit. Má to být neformální, takže si nějaký cín vezmeš.”

Dorazili tam za chvíli. Schneider je vyzval, aby se posadili a usmíval se.

“Cín si vyzvednete při odchodu,” začal a potom nasadil slavnostní tón: “Mám vám tlumočit uznání velitele speciální jednotky za pohotovou opravu stroje. Specialisté ji vyhodnotili jako velmi obratnou a v daných podmínkách i velice kvalitní. Velící důstojník vás, Bene, charakterizoval jako nadaného a loajálního občana a byl hledán způsob, jak toto uznání vyjádřit konkrétním činem. Nyní vám zaregistruji oprávnění pro vstup do všech databází, pochopitelně s výjimkou utajovaných sekcí, na úrovni občana třetí kategorie.”

“Važ si toho, Bene,” řekl Watson. “Jde o velmi neobvyklý počin.”

“Lepší dar jsem nemohl dostat. Velmi si ho cením. Vyřiďte, prosím, na příslušných místech mé upřímné poděkování.”

Schneider přikývl a zatím co manipuloval s Benovou potravní kartou, Watson mu vyprávěl o koupi pozemku a o Benově nápadu se závlahami. Schneider se rozchechtal, až mu tekly slzy, tloukl nadšeně pěstí do stolu a když se mu podařilo potlačit smích, řekl:

“Jste velice zajímavý člověk, Bene. Já to pochopitelně musím nahlásit a myslím, že tím rozveselím každého, až po nejvyšší úroveň.”

Když se konečně dostali na vinici, byl čas oběda. Ben se chtěl převléknout, ale Watson mu to nedovolil, šli rovnou do besídky a Benův zjev způsobil, že všichni zmlkli a nechápavě na něj zírali.

“Představuji vám svého obchodního zástupce pana Zapatera,” oznámil Watson a zopakoval historku s údajnými závlahami. Všichni se bouřlivě rozesmáli, Sam dokonce tak, že spadl ze židle a Gili přiběhla a dala Benovi pusu.

Den probíhal obvyklým způsobem, každý dělal svou práci, Watson obcházel nově nabyté pozemky a než odletěl, řekl Samovi:

“Až bude upřesněna výměra nové vinice, dostanete samozřejmě vyšší plat, přesně v poměru navýšené výměry.”

Gili se začala učit. Když ji před časem Ben vyzval, aby se učila s ním, namítla:

“Já se přece vůbec nevyznám v technických hejblátkách, nic z toho se nemůžu naučit!”

Její argument uznal, ale nyní, když získal přístup ke všem oborům, hledali, který by ji zajímal. Dívali se spolu na obrazovku a Gili řekla:

“Teď teprve vidím, jak jsem nevzdělaná. Jediné, co trochu ovládám, je pěstování vína.”

Ben notebooku nedůvěřoval.Věděl, že spojení je oboustranné a považoval za jisté, že je namátkově kontrolován. Proto vyvinuli jednoduchý postup, spočívající v tom, že se Ben zaregistroval, potom spolu prohlíželi databáze a když ji něco zaujalo, šťouchla do něj a on řekl:

“Gili, udělej mi výpis,” a ona si zapsala, co ji zajímalo a listovala v rámci otevřené kapitoly. Po dvou týdnech, když listovala fyzikou, k Benovu údivu prohlásila, že tohle je to pravé.

“Fyzika je strašně těžká,” varoval ji. “A musíš umět matematiku a k té musíš mít buňky. Máš je?”

“Jak to mám vědět? Ty se přece v matematice vyznáš, můžeš mě tedy učit. A pokud na to budu levá, zkusím něco jiného.”

Ben věděl od své mámy, že učit matematiku je velmi těžké a většina učitelů to nesvede, pouze zahrnuje žáky vzorci a poučkami a nedokáže jim vysvětlit, že podstatou oboru je jeho logická stavba. Memorování vzorců je nejhorší způsob, jak matematiku učit, žák má naopak pochopit, že vzorce si může sestavit i sám, ty složitější z jednodušších. Gili byla překvapená, když jí ukazoval, jak souvisí jednoduché obrázky, kreslené na papíře, s čísly a hlavně se způsobem, jak k těmto číslům dojít. Učili se a Gili stále častěji říkala:

“Neprozrazuj mi to, musím to vyluštit sama!”

Buňky pro matematiku tedy měla. V opačném případě, kdyby čekala na hotová vysvětlení, by prostě hledali jiný obor, takový, při jehož studiu se samostatné myšlení nepožaduje.

Práce na vinici měly málokdy zdržení, protože Ben už měl zmapované nejčastější závady a většině z nich dokázal předejít. Přemýšlel o některých pracech a měl za jisté, že řadě z nich by prospěla změna, ale než s tím šel ven, důkladně si všechno ověřil. Teprve potom si šel promluvit s předákem:

“Same, přemýšlel jsem o postřiku,” začal.

“Co je s postřikem? Teď je v éru Swen a po obědě letíš dvakrát ty.”

“Jistě. Takže poletím, postříkám a přistanu. Vylezu, uvolním hadice, mačkám knoflík a nádrž sjede po šínách dolů. Jdu pro sud, přikulím ho, otevřu a ruční pumpou přečerpám do nádrže. Potom sud zavřu, odkutálím ho, posílám nádrž nahoru, upevním hadice a můžu letět. Teď si představ, že bych dal přímo do sudu ve skladě malou elektrickou pumpu, od ní by vedla hadice rovnou do nádrže a já bych ji akorát upevnil, pustil pumpu, počkal, až se nádrž naplní, uvolnil hadici a šel do skladu přemístit pumpu do dalšího sudu.”

“Nevím, o co je to lepší?”

“O čas. Já jsem si změřil, že dneska plníme nádrž čtvrt hodiny a ten nový způsob by zabral pět minut.”

Sam v duchu počítal a nápadně ožil:

“Průměrnej čas letu s postřikem je čtvrt hodiny, to jsem si zas kdysi zjišťoval já. To znamená, že bysme nelítali dvakrát, ale třikrát za hodinu. Jenomže kde vezmeš součástky pro to svý vylepšení?”

“Díval jsem se na sady náhradních dílů pro automatické skladovací nádrže. Je tam všechno, co potřebujeme, a úplně zbytečně, protože tyhle věci se ještě nikdy nepokazily.”

“Jak dlouho by trvalo to tvoje hejble zrichtovat?”

“Když půjdem všichni, jsme do večera hotoví.”

Pomáhaly i ženy. Když Ben poprvé secvakl hadici visící z nádrže s hadicí vedoucí od čerpadla a sepnul spínač, ozval se jásot. Gili se šla podívat do skladu a po návratu všechny překvapila prohlášením:

“Je tam spousta sudů. Co takhle strčit aspoň do dvaceti trubky a spojit je hadicemi s čerpadlem? Pak budete chodit do skladu ještě míň. Beztak to tam nevypadá moc útulně.”

“Ty jsi teda hlavička, Gili,” řekla Alice. “Kdo by to řek?”

Gili měla službu v kuchyni. Ben čekal, až skončí a půjdou spolu do besídky, uvelebil se na břehu jezera a přemýšlel. Je to už déle než rok, kdy přistál na této planetě, která byla podle matčiných slov i jeho domovem, místem, kde lze žít, cestovat, těšit se z pohledu na stromy, vykoupat se v průzračně čistém moři a potom ležet na vyhřátém písku nádherné pláže.

Místo toho se mu na poslední chvíli podařilo uniknout smrti. Proč ho chtěli zabít? Proč chytají astráky, se kterými nesmí nikdo promluvit? Proč je chytají vojáci ozbrojení meči a opravdové zbraně mají jen speciální jednotky? Někde jsou umístěny odpalovací rampy s raketami, které zničily Lonely Star a dokonce poměrně nízko letící přistávací kapsli, což předpokládá hustou radarovou síť, ale on přece žádné radarové záření nezachytil. Technika vyhledávání cílů a navádění střel za ta léta evidentně pokročila a on nemá možnost se s ní seznámit, protože databáze, ke kterým má přístup, jsou povrchní. Ano, i databáze pro občana třetí kategorie jsou povrchní, každá hlubší informace je embargovaná.

Zdá se, že některé technické obory došly velmi daleko. Potravní karta, průzračný plastový obdélníček, obsahuje velmi mnoho informací a komunikuje s notebookem, který je současně videotelefonem a přenáší informace cestou, o které nemá ponětí. Jenže tato dokonalá technika má mezery, protože jeho otisk palce byl identifikován jako otisk Miguela Zapatera z Madridu, jenže otisk prstu je nezaměnitelný. Měl štěstí, nebo jde o slabé místo systému, který provádí sledování občanů a je jinak k neuvěření dokonalý? Možnost úmyslu vyloučil, protože kdyby byl figurkou v něčí hře, odvíjela by se jinak. To, že vyvlekl Watsona z řítící se budovy, přece nelze zinscenovat, i když nabídku k práci bylo možné zmanipulovat, ale takový postup postrádá jakýkoliv smysl.

Gili se učí. Jeho Gili, kterou miluje, dělá velké pokroky v oboru, který se jí zalíbil a on z toho má radost. Má zřejmě velký talent. Když s ní probíral různé vztažné souřadné soustavy, prohlásila, že uvažování o životě ve třech rozměrech může, ale taky nemusí být správné. Co když žijeme v prostoru, který má víc souřadnic, ale my vnímáme jenom tři? Dobře, řekl jí, podívej se na vodu v potůčku, který teče od jezírka k jezeru a vyznač si v proudu malou krychličku. Voda je neklidná, teče v každém místě jinou rychlostí a v každé chvilce proteče tou krychličkou jiné množství energie a ta musí být v rovnováze s okolím. To je možné jen ve třech rozměrech. To je správné, řekla, ale podívej se na celý potůček. V každé chvilce můžeš najít plochu, kterou protéká stejné množství energie, ale protože je proud neklidný, bude se ta plocha všelijak prohýbat. Když budeš žít v té ploše, vůbec nezjistíš, že pohled z břehu potůčku je jiný. Ano, Gili má nesporný talent.

Žije zde na čtyřicet miliard lidí, tohle číslo slyšel už mnohokrát. Kolik lidí může žít v Madridu nebo v Jerezu? Není schopen solidního odhadu, ale čtyřicet miliard lidí sní mnoho potravy a vypije moře tekutin. A produkují odpad, hory odpadu. Ten už viděl, ale o původu potravy neví nic.

Má se pokoušet něco zjišťovat? Žije velice spokojeně se svou krásnou kočičí ženou a je považován za řádného a perspektivního občana. Zvídavost je v tomto světě nebezpečná, skoro všechno je utajované. Nejmoudřejší bude čekat, možná, že přispěje náhoda, která něco spustí, ale zatím? Moře! Neviděl moře. Je blízko, ale zatím ho neviděl. Mohl by se v něm vykoupat, zaplavat si a pak si lehnout na písek. No ano, podívá se k moři.

“Na moři není nic zajímavýho,” prohlásil Sam, když mu řekl, co má v úmyslu.. “Ale pokuds ho nikdy neviděl, tak se na ně koukni. V neděli odpoledne si můžeš vzít éro a za chvilku jsi u moře, je to asi čtyřicet kilometrů tímhle směrem. No jo, zaleť si tam.”

“Ráda bych letěla taky, jestli mě vezmeš,” přidala se k jeho plánu Gili. “Žiji tady od mala, ale tohle mě nikdy nenapadlo. Ani jsem neslyšela, že by někdo někdy byl u moře.”

V neděli po obědě Gili dala do tašky víno a trochu jídla, nasedli do vrtulníčku a za chvíli byli nad pobřežím. Gili se zeptala:

“Ty něco hledáš? Jestli ne, tak bys mohl rovnou přistát, před námi je pěkný plácek.”

“Dobře. Asi je dost jedno, kde přistaneme,” souhlasil a vedl stroj na šedivou plochu. Jen co vystoupili, Gili nakrčila nos:

“Moře strašně smrdí. A je tady samá špína!”

Voda byla kalná a šmouhatá a na čáře příboje se převalovaly cáry žlutozelené pěny. Šel blíž k vodě.

“Radši tam nechoď,” varovala ho. “Budeš zavánět a může to být jedovaté. Co kdybychom vylezli na ty skály, co jsou před námi, a chvilku poseděli? Třeba tam bude čistší vzduch.”

Vystupovali nahoru, on pomalu a neobratně, ona bez jakékoliv námahy, ladně, jako by kráčela po rovině a když se dostal nahoru, seděla na kameni, tašku položenou vedle a čekala, až dorazí.

“Víš, že si umím dát nohu za krk?” řekla a hned to předvedla. Díval se na ni, jak sedí s jednou nohou nataženou před sebou a druhou zaklíněnou za krkem, a rozesmál se.

“Konečně! Od chvilky, kdy jsme uviděli moře, se mračíš a mračíš. Já už dám tu nohu dolů. Přiznej se, tys čekal něco jiného a moře tě zklamalo, že? Mě ostatně taky.”

“Čekal,” připustil. “Myslel jsem, že uvidím něco úplně jiného.”

“Moře je veliké. Třeba je někde lepší břeh, než je tenhle.”

“Měl by být. Dokonce si myslím, že vím, proč je tady taková špína.”

“Povíš mi to?”

“Ano. Způsobily to úplavy ze skládky. Z mnoha skládek. Možná ani nevíš, co je to skládka. Než ti to vysvětlím, musím ti říct o něčem, co tě překvapí.”

“Prozradíš mi svoje tajemství? Bene, jestli je to pro tebe nebezpečné, nic mi neříkej! Já nejsem zase tak moc zvědavá, věř mi.”

“Už jsem se rozhodl, takže poslouchej. První loď, která kdy letěla ke hvězdám, se jmenovala Lonely Star a její posádku tvořili moji rodiče…”

Po chvíli mu skočila do řeči a vyptávala se na podrobnosti.

“Když se budeš pořád ptát,” řekl s úsměvem, “není naděje, že bych dneska své vyprávění dokončil. Jenže ty zvědavá jsi a nevydržela bys bez otázek.”

“Můžeš povídat třeba měsíc nebo i dva, ale řeknu ti hned, že jsem na sebe moc pyšná. Představ si, že žiju s astrákem, dokonce s tím nejmladším, který kdy existoval. No ale ptala jsem se na…”

Ptala se pořád a toho dne ve vyprávění příliš nepokročili, protože nadešel čas vrátit se na vinici. Gili lehce seběhla dolů, čekala na Bena a rozhlížela se po břehu. Když dorazil, zavedla ho o pár kroků dál a ukázala do vody:

“Podívej, tady je jakási tráva, celá špinavá a neduživá, ale žije. Moře tedy není úplně mrtvé. Třeba se někdy vzpamatuje.”

Watson přiletěl na celý týden. Blížil se den, kdy začne sklizeň hroznů a on si pochvaloval, že se mu podařilo na týden uniknout obchodním jednáním a to právě v tom nejkrásnějším čase. Řekl, že se půjde převléknout a instruoval Sama:

“V letadle je jídlo, dopravte ho do kuchyně. Najdeš tam i maso, je zmrzlé a musí se rozřezat na kusy, celé najednou ho nesníme.”

“Vezmu pilu a s Benem ho naporcujeme,” přikývl Sam a potom s Benem řezali dobře čtyřicetikilový kus masa na pětikilové porce. Zmrzlé maso bylo kluzké, ale zkušený Sam přinesl pracovní rukavice a s nimi šla práce lépe. Když byli hotovi, vydali se do lisovny a připravovali stroje na zpracování úrody, za chvíli se tam objevil i Watson převlečený do pracovního a pomáhal jim.

“Díval jsem se na tvá vylepšení,” řekl Benovi.“Šikovné věcičky.”

“Ušetří spousty času,” souhlasil s ním Sam. “Už zas máme třetinovou rezervu, takže nás nic nepřekvapí.”

“Co chystáš teď?” zeptal se Watson.

“Chci natáhnout kabely od nabíječky ke strojům,” sdělil mu Ben. “Baterie se teď vozí k nabíječce a to je namáhavé a nesmyslné.”

“Nejsou kabely,” prozradil Sam. “Takhle silný kabely jsou zakázaný zboží.. Ještě že nás znají, jináč jsme zase skončili u Schneidera. Ben si s ním povídal přes notebook.”

“Použijeme čtyři slabší kabely,” objasnil Ben. “Jenže musím vyrobit koncovky, které je spojí a umožní napojení na baterii. Mám je rozdělané v dílně a po chvilkách na nich dělám.”

“Tak běž a dodělej koncovky,” rozhodl Watson. “My se Samem tuhle práci zvládneme a potom, zatím jste mě vůbec nepustili k práci, nemyslete si, že jsem to nepoznal!”

Ben šel do dílny a ještě před obědem dodělal kabelové koncovky. U oběda se o práci nemluvilo, nepsané pravidlo stanovilo, že u jídla lze mluvit jen o něčem veselém, ale hned po jídle se Watson zeptal:

“Kdy budeš hotov?”

“Právě jsem skončil. Stačí zaletět pro kabely a napojit je.”

“Takže sedneme do letadla a přivezeme je.”

“Nesedneme. Když s smotají do klubka, vejde se do kabiny jenom pilot.”

“Poletím sám. Hloupé je, že se musím převléct, takhle do města nemohu, ale už jsem dlouho nenakupoval a mám chuť to udělat. Napiš mi, co potřebuješ.”

Watson se z města vrátil brzy a přistál rovnou u nabíječky, Ben vzal svorky a nářadí, spojil kabely, upevnil je na nabíječku a řekl:

“Můžeme je vyzkoušet.”

“Dobře, zapojíme moje letadlo.”

Ben přikývl, otevřel kryt, odpojil koncovky kabelů a místo nich nasadil své svorky.

“Zapněte nabíječku,” požádal. “Zkontrolujeme, jestli spoje někde nejiskří.”

“U mě ne,” hlásil Watson.

“Na tomhle konci je také všechno v pořádku. Máte tak málo energie, že můžeme nechat nabíjení běžet dobrých pět hodin.”

“Samozřejmě,” souhlasil Watson a vzal z kabiny malou krabici. “Jdeme do dílny,” kývl na Bena. Když tam došli, prohlédl si vzorně seřazené nářadí a šroubky vytříděné v poličce, zkusmo utáhl svěrák a potom vytáhl z krabice nevelký přístroj:

“Bene, tohle je univerzální měřidlo s malým osciloskopem, to kdyby tě napadlo pouštět se do elektroniky. Sní ho mít pouze Dvojka, takže ho nedáš z ruky!”

Když o tom večer vyprávěl Gili, zeptala se udiveně:

“Proč by ses měl pouštět do elektroniky?”

“Protože všechny regulační prvky ovládá elektronika. Už jsem zažil chvilky, kdy by pomohlo i jednoduché měřidlo, a teď ho mám. Watson jedná rozumně a jsem rád, že mi věří. Víš, tohle mne vlastně moc neudivilo, ale když jsme se Samem řezali maso, dobře jsem si ho prohlédl. Ten blok měl kolem čtyřiceti kilo a byl z jednolité svaloviny a já si nedokážu představit zvíře, ze kterého se dá takový sval vyříznout.”

“Na druhé straně se tím vysvětluje část záhady s jídlem,” usoudila Gili. “Někdo někde chová obrovská zvířata.”

Sběr hroznů se protáhl na celý měsíc a začal příletem náklaďáku, který nesl kompletní domek a podle Samových pokynů ho přesně usadil.

“Přiberem výpomoc, deset lidí z města,” vysvětlil Benovi. “Tady v domku mají šatny, záchody a sprchy a taky jídelnu a ledničku a sporák. Pod tímhle deklem,” ukázal na betonový poklop, “jsou armatury, ty napojí lidi od firmy, která se stará o čističku a fermentačku. Budou s tím hotovi za den, ale jeden specialista tady zůstane a bude bydlet ve Watsonově domku.”

Dalším krokem bylo zapřažení speciálního vlečňáku za vinařský traktor.

“Larsen sklízí a sype hrozny do vlečňáku. Nějakou část nesklidí, hlavně hrozny, které jsou při zemi, a o ně se postarají lidé z výpomoci. My budem dělat v lisovně a ty musíš koukat, aby všecko klapalo. Nachystáme se a budem čekat, až Gili zavelí.”

Přiletěla parta, která vyměnila filtry čističky, odvezla čistírenský kal a napojila armatury domku. Byli s tím hotovi za půl dne a odletěli, zůstal jen specialista, který se zabydlel a zatím se jen procházel, zasedal s nimi k jídlu a dokonce obdržel příděl vína. Byl to usměvavý chlapík, se Samem se pozdravil jako starý známý a zavítal i k Benovi do dílny.

“Nazdar,” pozdravil. “Já jsem Karel a ty jsi Ben, který všecko spraví.”

“Nazdar. To je pomluva. Spoustě věcí nerozumím a nespravím je.”

“Já taky ne. Ale Sam tě chválí. Koukám, že jsi zařízený na mechanické opravy, ale máš i pájku.”

“A tím končím. Až do úrovně embargovaných informací, dál ne.”

“No jo, tak je to všude. Až se něco poláme, dokud tady budu, píchnu ti.”

Gili tou dobou chodila po vinici, okukovala a oždibovala hrozny a za dva dny přišla za parťákem:

“Same, zítra začneme. Nejdřív to bude spodek Sluneční stráně.”

“Konečně,” řekl Sam. “Swene, je traktor připravený?”

“Jasně. Prolezli jsme ho s Benem.”

“Tak já jdu k notebooku a zejtra ráno začnem.”

Druhého dne zrovna končili se snídaní, když dorazila výpomoc. Sam je zavedl do domečku, kde si uložili jídlo, převlékli se a šli pro koše. Swen zatím rozjel traktor, zamířil k vinici a lidé z výpomoci šli za ním vedeni Alicí, která zaučí ty z nich, kteří nemají zkušenosti. Vinaři zamířili k lisovně, následováni specialistou, který se usadil s notebookem na kolenou na bednu a čekal. Za chvíli přijel Swen, vyklopil náklad hroznů a Sam spustil stroje.

“Támhle u zdi jsou dvě lopaty z umělý hmoty,” řekl Benovi. “Mašiny to zvládnou samy, ale občas se vylisovaná hmota zašprajcuje a pak do ní musíme šťouchnuot.”

“Já chci taky lopatu,” žádala Mildred.

“Ty budeš hlídat,” rozhodl Sam. “S mámou.”

“S Alicí můžu taky? A můžu i do kuchyně za Gili?”

“Můžeš, ale běž dál, ať nespadneš dolů!”

Všechno šlo jako na drátku, během celého dopoledne museli jen jednou dolů, kde strkali lopatami do vylisované hmoty a za chvíli se vrátili nahoru a tak to šlo i do chvíle, kdy Sam zavelel:

“Poslední, Swene. Půjdeme k obědu!”

Odpoledne jezdil s traktorem Sam. Měli první závadu, Alice volala, že šťáva neteče do nádrže. Ben přišel, okoukl armatury a řekl:

“Nemusíte zastavovat. Zasekl se zpětný ventil, to nic není.”

Sundal kryt, kouskem drátu propojil ovládání ventilu, párkrát s ním zacvakal a Alice kývala hlavou, že je všechno v pořádku.

“To bylo dobrý,” pochválil ho Swen. “Hele, jak ti to jde s Gili?”

“Nejlíp. A co ty?”

“Spokojenej. Oba máme rádi vinici a shodneme se.”

Zazubili se jeden na druhého, popadli lopaty a běželi pohnout vazkou hmotou. Sklízeli ještě druhý den a potom měli pauzu.

“Musíme počkat,” rozhodla Gili. “Teď to bude uzrávat na přeskáčku, nejdřív za tři čtyři dni. Já bych si zítra odpoledne měla zaletět do města koupit šaty a Ben musí taky, poněvadž mám končí potravinové karty.”

Měli volný čas a šli s Gili k notebooku a ona listovala kapitolou Zoologie. Zabývala se tím až do večeře, ale už měla jistotu a sdělila Benovi:

“Máš pravdu. Žádné tak velké zvíře není. Hodně velká zvířata žila v moři, ale jejich maso by vonělo jinak. Co říkáš, mohli bychom po večeři posedět nad fyzikou? Pokud se nechystáš dělat něco jiného.”

Druhého dne si Gili přivezla z města hned dvoje šaty. Byly tak zářivě barevné, že si nemohla vybrat a Ben jí řekl, že pokud koupí jedny, bude se jí stýskat po druhých a naopak a jediný způsob, jak tomu zabránit, je vzít oboje.

“Víš, že máš pravdu? Aspoň nebudu muset tak brzo do města. Zdá se mi, že to tam zavání stejně jako u moře.”

Naložili ještě zásobu potravin, placenou sbírkou karet všech lidí z vinice, přikoupili za hotové to, co měla Gili na seznamu, který dostala v kuchyni, a mohli letět zpátky. Když se vznášeli nad předměstím, ukázala na zanedbanou tovární halu:

“Vidíš, to je dům, ve kterém jsem bydlela jako děcko. Teď tam budou zase jiné děti. Co myslíš, budeme mít taky dítě?”

“Nevím. Byl jsem dlouho v kosmu a mohlo to se mnou něco udělat.”

“Ale dítě bys chtěl, viď? Já určitě, i když ne hned, nejdřív za pár let. A víš, co si myslím? Že když se budeme moc snažit, musí to vyjít!”

Sklizeň pokračovala, stroje pracovaly velmi spolehlivě, ale najednou se všechno zastavilo, protože nefungovalo zařízení dopravující vylisovanou hmotu do fermentační nádrže. Specialista chvíli pracoval s notebookem, potom vstal a šel do chodbičky, kterou procházelo potrubí se šnekovým dopravníkem. Ben ho následoval.

“Poradíš si s tím?” zeptal se.

Specialista zavrtěl hlavou.

“Závada je v tomhle ventilu, vyměním ho za hodinu. Dávkuje dovnitř tlakovou vodu, ale protože ji nedodal, všechno se uvnitř slisovalo. Tuhle závadu už jsme měli, musí se vyměnit celá šneková sekce, to jsou nejméně dva dny zdržení.”

“Jaký je tlak vody?”

“Malý.”

“Podívej se, ventil je do sekce zaústěn obyčejným šroubením. Zrovna takové šroubení mám na tlakové hadici, kterou vystříkáváme nalepené zbytky hroznů, a tam je tlak pořádný. Nezkusíme ji napojit?”

Specialista chvíli přemýšlel a potom se zasmál:

“To víš, že ano. Sekce je každopádně odepsaná a když se roztrhne, nic s neděje. Já sundám ventil a ty přitáhni hadici.”

Když upevnili tlakovou hadici, šli ven a Karel si sedl k notebooku.

“Začnu to pouštět. Vidíš, teď… a vypadl jistič. Nahodím ho, a znova. Teď, a zase… hele, pohnulo se to! Teď o další kousek… a zase… a točí se! Sakra, Bene, tohle se ti povedlo!”

O dva dny později selhala regulace nádrží. Ben sundal víka elektroniky, ale nebyl s to najít závadu. Karel se přišel podívat, prohlížel si zapojení a řekl:

“Sundej víko ze vstupu regulace čerpadel.” Ben to udělal, Karel si prohlížel součásti elektroniky a ukazoval:

“Vidíš? Obyčejný šumový multifrekvenční vysílač a hned vedle širokopásmový detekční přijímač, stejné je to i u regulace ventilů. Všechno zbytečně složité, ale dělá se jich moc a tím pádem jsou levné, to víš, jsou v notebooku, v televizi a čert ví kde ještě. Znáš je?”

“Jak bych mohl? Jsem vlastně samouk.”

“Podle chlapíka, který je vynalezl, se jim říká Wagnery a umí toho moc. Sám nevím, co všechno, ale v regulaci se vyznám.”

Vzal svůj notebook, tiskl tlačítka a automatika cvakala, až na sekci regulace čerpadel, kde se nedělo nic.

“A máme to,” pochvaloval si Karel. “Wagnery se nikdy nepokazí, bude to uvolněný drát. Až ho najdeme, spájíš ho a hotovo.”

Za půl hodiny drát našli a práce mohla pokračovat.

“Děkuji, Karle,” řekl Ben.

“To je v pořádku,” usmál se Karel. “Kdybys mi nepomohl, byl bych teď obalený vylisovanými hrozny od hlavy k patě. Výměna šneku je strašně nepříjemná záležitost.”

Téměř v závěru sklizně přiletěl Watson, poslal účetního do kanceláře, sám si oblékl pracovní šaty a šel k lisu. Přihlížel, jak stroje zpracovávají hrozny, postupně se se všemi pozdravil, vzal lopatu a šel se Samem pošoupnout hrozny, prohlížel si měřidla nádrží a ochutnal vylisovanou šťávu. Venku si promluvil s Karlem, vyslechl si historku o opravě šnekové sekce a šel zpátky do kanceláře, aby poslal účetního domů. Zase rázoval k lisovně a dorazil tam ve chvíli, kdy byl čas jít k obědu. Nemohl se dočkat novinek, ale ctil zvyky, takže počkal s otázkami, dokud nedojedli, a konečně se dočkal.

“Jak jsme na tom, Same?” zeptal se.

“Měřidla jste viděl. Skončíme tak za čtyři dni a vypadá to na největší úrodu, kterou jsme kdy měli, i kdybych nepočítal přírůstek plochy.”

“Budeme tedy mít spoustu šťávy. Jenže my z ní chceme udělat víno, viď, Gili?”

“O tomhle ročníku se bude dlouho mluvit,” řekla s úsměvem. “Byl to dobrý rok a neměli jsme žádné zdržení kvůli mašinám a všecko se udělalo v pravý čas. Bude taky velký archiv, uložíme skoro čtvrtinu úrody. Řekla bych, že z vás bude bohatý člověk.”

“To se ti povedlo,” zachechtal se. “Jenomže já už jsem bohatý člověk. V životě jsem kvůli penězům nemusel sáhnout na práci, jenomže to bych se unudil k smrti. Pouštím se do mnoha věcí a nejradši mám tuhle vinici. Je pravda, že na letošní sklizni dost vydělám. No ale připomněla jsi mi, že i vy si něco z těch peněz zasloužíte.”

“Tak tohle jsem určitě říct nechtěla, protože nás platíte dobře. I když pravda je, že každý doláč se hodí.”

“Největší díl si zaslouží Ben,” ozvala se překvapivě Alice. “Já jsem se na ty jeho šroubky dívala svrchu, poněvadž mě baví všechno, co roste, ale co je pravda, to je pravda.”

“Tak to není,” odporoval jí Ben. “Ty děláš stejně dobře jako já nebo kdokoliv jiný, akorát že moje práce tady nebyla zavedená, proto je víc vidět.”

“Jen s nepodceňuj,” řekl Watson a změnil téma: “Sam říkal, že jste se byli podívat na moře. Asi vás zklamalo, nemám pravdu?”

“Smrdí a navrchu je špinavá pěna,” souhlasila s ním Gili. “Jenomže v té vodě roste tráva, je chudinka celá neduživá, ale roste.”

“Zajímavé. Myslel jsem, že u tohoto pobřeží je moře mrtvé.”

“Konec debaty,” řekl Sam a vstal. “Karle, co filtry?”

“Vydrží.”

“Prima. Swene, půjdeš na traktor. Jdeme na to!”

Všechny hrozny už prošly lisovnou a lidé nyní čistili všechno, co bylo potřísněné. Přijeli specialisté a postarali se o čističku a fermentační nádrže a Sam a Gili trávili čas u nádrží se šťávou. vyrovnávali složení tekutiny v jednotlivých nádržích, což se zařídilo přečerpáváním obsahu, samozřejmě s výjimkou nádrže, v níž byl nejlepší materiál na příští archivní víno. Ben prohlížel a opravoval všechno, co utrpělo sklizní a každý, kdo byl zrovna bez práce, mu pomáhal. Mildred už jezdila na dva dny v týdnu do školy a vracela se domů poškrábaná a potlučená, ale šťastná.

“Každou přestávku se perem,” hlásila. “Řežem se jako koně. Škola je moc prima!”

Ben a Gili často zajížděli do travou vystlaného dolíku nad Sluneční strání, kde se učili. Brali s sebou výpisy z databází a Gili se trápila s matematikou, která jí šla, pokud to Ben mohl posoudit, velmi dobře. On sám se snažil pochopit něco ze současné elektroniky a neměl na růžích ustláno, protože v databázích byly informace z tohoto oboru téměř důsledně vymýceny.

“Někomu se asi nehodí, aby tomu lidé rozuměli,” zhodnotila tento stav Gili. “Samozřejmě kromě specialistů. Musíš se holt smířit s tím, že budeš informace uždibovat po drobečcích. Moc ráda bych věděla, kde se ti specialisté berou, kde pracují a bydlí?”

“Z Karla jsem nikdy nic nedostal. Jen jednou mu uklouzlo, že poletí hodně daleko.”

“Proč se vlastně moříš s elektronikou? Do těch malých elektrických krabiček se stejně nedostaneš, a navíc je to určitě zakázané.”

“Kvůli zprávám.”

“Prosím tě, jaké zprávy můžou být v krabičkách?”

“Nevím. Jenže když jsem se na Lonely Star učil o Zemi, měl jsem k dispozici spousty zpráv. Jakmile se někde něco stalo, už to bylo ve zprávách, které se šířily pomocí elektroniky, i když vycházely i tiskem. Tady nic takového zdánlivě není, ale na světě se pořád něco děje a zprávy musí existovat. Rád bych se k nim dostal.”

“Přes elektroniku?”

“Právě. Když Karel jmenoval komponenty z elektroniky regulace, mluvil o prvcích, které pracují se šumem. Tohle dřív nebývalo, naopak, šum se z vysílání důsledně odstraňoval. Myslím, že vysílání existuje, ale je zakódované do šumu. To znamená, že je určené těm, kteří mají přístroje na rozkódování. Když jsem létal na oběžné dráze, zachytil jsem při poruše součástky ty dva malé útržky vysílání, o kterých jsem ti vyprávěl.”

“Vysílání je tedy určeno jen lidem s oprávněním. Když se do toho zapleteš, chytí tě a zabijí.”

“Přeháníš, ne?”

“Vůbec ne. A navíc nemáš součástky.”

“Právě že mám. U nádrží jsou náhradní sady a nikdo o nich neví. Musím je připojit k televizi a udělat to tak, abych se neprozradil. Myslím, že televize bude proti ladění pojištěná a hned vyšle signál, nejspíš ke Schneiderovi.”

“A ty musíš to hlídací zařízení vypnout?”

“Právě.”

Byly dny, kdy se k učení téměř nedostali, to když si Gili umínila, že se zcela rovnoměrně opálí a tu zjistili, že se na učení nedokáží soustředit. Ale potom přišly dny s mírným deštěm, Ben byl zalezlý v dílně a učil se zacházet s měřícím přístrojem. Základní funkce, jako měření napětí, proudu, odporu a výkonu zvládl hned, našel i nastavení osciloskopu, ale přístroj měl řadu dalších funkcí, o kterých nic nevěděl. Trpělivě je studoval, zatím ale bez valného úspěchu.

Kodaň rozhodně nevoní.

Když na vinici opět zavítal Watson, byl hned ve svém živlu, chodil, provázen Samem a Gili, po vinici a dohadovali se spolu o obnově některých révových keřů. Po obědě vzal rybářské náčiní a usadil se u jezera. Ben se Swenem připravovali dříví na oheň a Sam odletěl pro Mildred, ale chtěl nakoupit i věci pro kuchyni. Alice si léčila nachlazení, seděla na verandě zabalená do deky a občas uzobla z pilulek, které jí přivezl Watson. Ryby toho dne braly jako na běžícím pásu, takže za hodinu spokojený rybář sbalil náčiní, přenechal úlovek službě v kuchyni a zavolal na Bena, aby sehnal Gili a oba přišli do jeho domku. Když se za chvíli objevili, vybídl je:

“Posaďte se. To, co chci projednat, se týká Bena, ale tím pádem i tebe, Gili, tedy pokud jste se mezitím nerozkmotřili.

“Kdepak,” zasmála se. “Já nedám bez Bena ani ránu.”

“Vidíš, a hned je tu nesnáz. Já bych potřeboval Bena na nějakou dobu jinde. Ne na dlouho, nejvýš na dva týdny. Bez tebe se v těchto dnech vinice neobejde, jinak bys jela taky. Druhá potíž spočívá v tom, že Ben jako občan čtvrté kategorie má smlouvu na práci na vinici a pokud sám nebude chtít odjet, nemohu ho nutit.”

“O co se jedná?” zeptal se Ben.

“Jde o tvůj obor. Zlobí jedno technické zařízení a dělá to už delší dobu.”

“A co specialisté?”

“Právě. Už všechno prolezli a na nic nepřišli. To znamená, že problém je velice jednoduchý. Kdyby byl složitý, už by ho vyřešili.”

“Nevím, jestli vám rozumím.”

“To máš tak: Specialista do všeho vidí, ale nemá odstup, který máš ty. Navíc se přiučíš práci s přístrojem, který jsem ti dal.”

“Pojedu docela rád, jestli si Gili nepostaví hlavu.”

“A to já si hlavu postavím! Klidně si odjedeš a já tady zůstanu úplně opuštěná. Zasloužím si odškodnění a vidím to na pěkné barevné šaty. A jestli je neopatříš, tak se radši ani nevracej!”

Rozesmála se a oni s ní.

“Domluveno. Odletíš se mnou, stejně teď nemáš skoro žádnou práci. Neber si přístroj, na místě mám jiný, ale musíš si vzít oblek. Overal na práci dostaneš.”

“Tedy pane Watsone, jestli mi tam bude nevěrný, tak ho, až se vrátí, ostříhám nůžkami na keře, pěkně jeden prst za druhým!”

“Obávám se, Gili, že k tomu nebude mít ani dost času, ani příležitost.”

Druhý den po snídani tedy odletěli a nad Jerezem zamířil Watson k civilnímu heliportu. Cestou vysvětlil, že jejich cesta vede dost daleko na sever a tenhle malý vrtulník by ji nemusel zvládnout, takže použijí linkový osobák a v cíli přesednou do druhého éra. Bylo to moudré rozhodnutí, protože osobák byl velký a pohodlný a na palubě se dalo koupit dobré jídlo i pití. Watson si jako zkušený cestovatel upravil sedadlo na lehátko, za chvíli podřimoval a Ben vyhlížel z okénka. Brzo přeletěli gigantickou skládku, Madridu se vyhnuli a zanedlouho letěli přes město, které nedokázal identifikovat. Bylo stejné jako jiná města, šachovnicové ulice, výstavný střed a ošumělé tovární haly na předměstí. Za chvíli nabrali výšku a přelétali Pyreneje, které mu shora připadaly pohádkově krásné, ale řekl si, že tam dole může všechno vyhlížet jinak.

Nad Francií se charakter krajiny změnil. Kam oko dohlédlo se táhla obrovská pole, mezi nimi se občas mihla uježděná cesta a dvakrát zahlédl obrovské stroje, pohybující se v oblacích prachu. Po značně dlouhé době zase přeletěli město a potom se pod nimi objevily kilometry dlouhé budovy, občas prostřídané poli. Toto uspořádání se opakovalo po celý zbytek cesty, která končila ve velkém, tradičně uspořádaném městě.

“Tohle město se jmenuje Kodaň,” oznámil Watson, “a je hlavním městem obrovského potravinářského komplexu. Místo, na kterém jsou porouchané stroje, je odsud vzdálené skoro půl hodiny letu, ale teď se přesuneme do mého domu. Práce začne zítra ráno.”

Na heliportu přesedli do Watsonova vrtulníčku a za chvíli přistáli v úpravné zahradě obehnané vysokou zdí, v níž rostly květiny a okrasné keře.

“Můj dům,” mávl rukou Watson. “Mám jich víc, všude, kde se angažuji.”

“Je velmi hezký,” uznale pokýval hlavou Ben. “Ale ten vzduch!”

“Je hutný. Zvykneš si. Má to svou příčinu, zítra se s ní seznámíš. Teď půjdeme a odpočineme si.”

V hale, která byla zařízena jen několika předměty, které byly na první pohled vkusně vybrány, je čekala dost vysoká krásná plavovlasá žena oblečená v dlouhých stříbřitých šatech, které jí dokonale padly.

“Dobré odpoledne, Noro,” pozdravil Watson a letmo ji políbil na tvář. “Představuji ti pana Zapatera z vinice.”

Žena se nepatrně usmála, otočila a beze slova odešla.

“No a my se půjdeme posadit,” řekl Watson a zavedl ho do pokoje, ve kterém našli stůl s křesly a kousky zjevně drahocenného nábytku. Jen co se usadili, objevila se Nora, nesla tác s vínem a třemi skleničkami, položila náklad na stůl a také se posadila.

“Ty jsi Ben,” řekla a usmála se. “Richard mi o tobě vyprávěl. Vypadáš velmi mladě, nejspíš to bude tím, že opravdu mladý jsi. Richarde, naliješ víno?”

“Ano, říkají mi Ben. Dodnes jsem nevěděl, že pan Watson se jmenuje Richard.”

“Já bych uvítala oslovení Nora, paní Watsonová zní dost odtažitě,” řekla a zvedla sklenku. Napili se a pokračovala: “My dva jsme manželé relativně dlouho, ale znali jsme se téměř od dětství. Žili jsme určitým způsobem, ale Richard ho považuje za neužitečný a nudný a postupně začal podnikat a svou činnost velice rozšířil. Stále nevím, jestli mě takové věci lákají, i když jsou chvíle, kdy ano, například když jsem slyšela o tvé poradenské činnosti při koupi pozemků u Morrisona. Udělalo to na mne dojem.”

“To byl takový okamžitý nápad,” řekl s rozpaky Ben.

“Stejně jako uvolnit ucpaný šnekový dopravník tlakovou vodou,” přidal se Watson. “Takové okamžité nápady míváš, jak jsem slyšel, častěji.”

“Necháme práce,” rozhodla Nora. “Vyprávěj mi o vinici.”

Rozpovídal se o všedním životě a starostech lidí na vinici, o tom, že je těší práce v přírodě a jsou rozhodnuti vyrábět nejlepší víno na světě.

“Zajímavé,” přerušila ho Nora. “Myslela jsem, že kvalita vína závisí na půdě a na vodě.”

“Kdepak,” zavrtěl hlavou Watson. “Jenom z poloviny. Měla by ses tam podívat.”

“Uvážím to,” přikývla a v té chvíli se ozval zvonek. “Večeře,” oznámila a vstala. “Půjdeme ke stolu.”

S večeří měl Ben potíže, protože na stole leželo vícero druhů jídelního náčiní, ale Nora mu vysvětlovala, proč a jak se které užívá.

“Ber to úplně klidně,” řekla a usmívala se. “Když přijdu k tobě do dílny, také nebudu vědět, jak se které nářadí používá,”

Obsluhovaly je dvě velmi hezké dívky v krajkových šatečkách, dolévaly víno, staraly se o nádobí a Ben se cítil dost rozpačitě.

“Děvčata patří k domu,” informoval ho Watson. “Budeš-li mít nějaké přání, vyhoví ti.”

Dívky byly zřejmě zvyklé plnit i nevyřčená přání, protože když Ben ulehl, objevila se ve dveřích štíhlá postava a než se nadál, objímaly ho dvě dívčí paže.

“Jmenuji se Mala,” oznámila a přitiskla se k němu. Okamžitě se mu vybavilo, že po návratu na vinici se na něj vrhne Gili s vinařskými nůžkami a začne mu odstřihávat prsty, ale nebezpečí mu postupně začalo připadat menší a menší.

Jako by seděl v Lonely Star a hleděl na obrazovku. Tři metry široká, do nedohledna se táhnoucí ulička mezi masivními kovovými klecemi a v nich zvířata. Byla obrovská, dosahovala výšky a šířky čtyř metrů a délku odhadl na dvojnásobek tohoto rozměru. Ohromná stvoření se krmila a vydávala při tom hrozivé zvuky, cvakala zuby a rychle spotřebovávala potravu, která jim byla okamžitě dodávána, prázdné koryto se prostě zanořilo do země a bylo nahrazeno plným. Metabolismus zvířat pracoval na plné obrátky a z druhé strany zvířat unikal téměř nepřetržitý proud plynů a výkalů. Vzduchotechnika plyny okamžitě odsávala, ale vzduch jimi byl přesto přesycen.

“Tohle je bullpork,” řekl Watson. “Uměle vytvořené zvíře. Za rok dosáhne váhy sedmdesáti tun a z toho je většina kvalitního masa. Je to základní zdroj potravy na planetě, roční spotřeba činí víc než osmdesát milionů zvířat. Vlastním jich na deset milionů a občas jsou s nimi potíže. Půjdeme ven, tady je příliš velký hluk.”

Usadili se v kanceláři kombinované s dílnou a Watson pokračoval:

“Chov používá dokonalou elektroniku a regulaci. Zvířata musí být stále zásobena potravou, jinak jsou schopna okusovat svou vlastní nohu nebo si uhryznou ze souseda a mnohokrát už zmizel i ošetřovatel. Totéž platí o odstraňování produktů vylučování a vyměšování, i když tam jsou závady řidší. Z nepochopitelných důvodů zkrátka selhává elektronika a nikdo nenašel příčinu. Chtěl bych, aby ses na to podíval, úplně nezávazně, když na nic nepřijdeš, nevadí. Teď tě seznámím se specialisty.”

Dva lidé, kteří se snažili přijít záhadě na kloub, byli, jak zakrátko zjistil, velmi vzdělaní a schopní. Právě proto nebrali Watsonův návrh, totiž přibrat člověka z provozu, za nesmyslný.

“Už jsme zkusili všechno,” řekl Derek, mladší z těch dvou, “tedy všechno z našeho pohledu. Možná, že jiný pohled bude plodnější.”

“Vyznáš se v elektronice?” zeptal se Bena starší z nich, byl to brýlatý hubeňour, slyšící na jméno Angelo.

“Moc málo,” zavrtěl hlavou Ben. “Poslední, co jsem zvládl, jsou základní funkce tohohle měřáku,” ukázal na krabičku, jejíž duplikát měl uložen v dílně na vinici.

“Naučím tě to,” řekl Derek. “Za čtyři dni budeš měřit, poněvadž bez měření na nic nepřijdeš.”

V následujících čtyřech dnech Ben pracoval od rána do večera a snažil se pochopit co nejvíc z toho, čemu se říkalo “algebra šumu”. Zvolna, velmi zvolna začal chápat, jak pracuje současná elektronika. Pomocí měřícího přístroje bylo možné naprogramovat Wagnery, tedy šumové vysílače a dekódující přijímače, na téměř libovolnou funkci a ověřit, jestli je správně nastavena. Pořizoval si hromadu poznámek a ležel v nich i v posteli, dokud do ní nevnikla Mala a neobrátila jeho pozornost jiným směrem. Za čtyři dny ho Angelo potýral, leccos mu ještě poradil a řekl:

Řekl bych, že už znáš základy, pro to, co tady řešíme, budou stačit. Můžeš se k nám přidat. Jo, a vítej na palubě!”

Oba specialisté se zabývali především stálou kontrolou všech porouchaných i neporouchaných přístrojů. Od čidel, které signalizovaly vyprázdnění koryta s potravou po spuštění ostřikovacího zařízení, které vyčistilo prostory za bullporkem. Přenos údajů obstarávaly Wagnery a ty byly stále kontrolovány. Bez výsledku.

“Rozumíš tomu?” řekl mu Angelo. “Všechno je v pořádku a funguje a najednou to nefunguje a nic nezjistíš, protože se nikde nic nepokazilo.”

Ben si samozřejmě především vyzkoušel měření všeho možného a také trénoval programování Wagnerů, ale rychle dospíval k názoru, který zastával i Watson: Tahle cesta nikam nevede. Po třech dnech práce se rozhodl k něčemu jinému a zeptal se:

“Kde najdu souhrn údajů o poruchách? Zajímá mě, ve které chvíli a na kterém místě k nim došlo.”

“Tohle všechno najdeš v provozní kanceláři. Jestli se v tom chceš hrabat, skoč tam, ať ti to stáhnou na notebook. Tyhle údaje jsou nejspíš pod utajením, ale měl by stačit Watsonův příkaz.”

Angelo měl pravdu, údaje o četnosti a místě poruch byly důvěrné, takže je musel z domova uvolnit Watson, ale potom už si Ben mohl sednout a začít je studovat. Nedělal nic světoborného, prostě vypisoval čísla a začal na papíře kreslit jednoduchý graf. Závady se začaly množit před dvěma lety a on prostě sečetl počet závad za týden a vynesl hodnoty do grafu. Druhý graf byl stejně jednoduchý, vynášel počet poruch u jednotlivých stání po délce budovy a s oběma grafy byl za den hotov.

“Něco mám,” hlásil. “Koukněte, začalo to před dvěma roky a intenzita se nejdřív zvyšovala mírně, skoro lineárně. Potom rostla rychle, exponenciálně, a teď už zase vzrůstá mírně.”

“Tos nám tedy pomohl,” ušklíbl se Derek.

“Nekvaltuj. Tady je četnost poruch po délce budovy - a skoro úplně odpovídá obyčejné sinusovce.”

“Sakra,” podrbal se na hlavě Angelo. “Máš pravdu, ale co to říká?”

Dveře místnosti se otevřely, vešel Watson, pozdravil a řekl:

“Tak co, Bene, byly ti něco platné provozní údaje?”

“Našel zajímavé vztahy,” odpověděl místo Bena Angelo, “jenomže nám moc nepomohou.”

“Moment, Angelo,” přerušil ho Watson. “Bene, ty máš něco za lubem? Nějaký okamžitý nápad?”

“Mám Záleží ale na tom, jestli se Wagnery dají propojit drátem.”

“Drátem ne, ale stíněným kablíkem,” sdělil Derek. “Stačí, když bude začínat a končit pár centimetrů od nich.” Náhle si sedl a vytřeštil oči: “Ty sakra tvrdíš, že došlo ke změně přenosových vlastností prostředí?”

“Ano. Myslím, že se změnil vzduch, a to má pro šumový přenos význam.”

“Dej sem, Bene, notebook,” ožil Watson. “Zavolám firmě Weber a do rána máme celý barák zadrátovaný. Potom uvidíme.”

Počet poruch klesl dokonce ještě níž, než kolik činila původní hodnota. Specialisté si balili fidlátka, usmívali se a plánovali, jak se pustí do výzkumu přenosu šumového signálu v odlišných prostředích.

“Za rok budou na trhu Wagnery, které to zvládnou, prohlásil sebevědomě Derek. ”Ale radši trochu slevím, nejvýš do dvou let. Bene, nechceš se k nám přidat?”

“Kdepak,” odmítl s úsměvem Ben. “Vrátím se na vinici. Už se mi stýská.”

Po večeři u Watsonů Ben vyprávěl, jak mu svitl hlavou nápad, který vedl k řešení problému. Je moc rád, že práce skončila a že se může vrátit na vinici.

“Bene, poletím s tebou,” překvapila ho Nora. “Zůstanu na vinici celý týden. Myslíš, že bych měla vzít i Malu? Zdá se, že si spolu rozumíte.”

“Lepší bude, když vezmete Gabi. Zdá se mi, že vinice není pro Malu to pravé místo, aspoň teď ne.”

“Máš zřejmě na mysli svoji Gili, viď? Jsem na ni zvědavá. Dobře, vezmu Gabi. Měl bys asi vědět, že jsi v soukromém domě a nic z toho, co se tady děje, nepronikne na veřejnost. Škoda, že Richard nemůže s námi.”

“I kdyby mohl,” řekl Ben, “byly by potíže s bydlením. A budou i nesnáze s dopravou.”

“Nebudou,” uklidnil ho Watson. “Koupil jsem čtyřsedadlový vrtulník, stojí v Jerezu a tam si ho vyzvednete. Na problém bydlení se podíváme později, nevíme, jestli se Noře bude na vinici líbit. A teď mi, Bene, podej svou potravní kartu.”

Vzal si ji, chvíli manipuloval s notebookem, potom ho otočil a řekl:

“Podívej se na stav svého konta.”

Ben, neschopen slova, zíral na dlouhou číslici na obrazovce.

“Vidíš, že jsi bohatší o šest milionů. Šlo o celosvětový problém a ty jsi získal vypsanou odměnu.”

“A co Angelo a Derek?”

“Bohužel. Celá akce byla monitorovaná, tajná služba sledovala každý detail. Oni vědí, kdo problém vyřešil a komu patří odměna.”

“Ale já jsem pracoval s přístrojem, který je pro moji úroveň embargovaný.”

“Vyšší místa se řídila příslovím, že účel světí prostředky, ostatně s tímto přístrojem se už zřejmě neshledáš. Co teď uděláš? Jsi bohatý.”

“Vrátím se ke své práci na vinici, mám ji totiž rád. Ale požádám vás, abyste o těch penězích nikde nemluvili. No vidíte, zítra odlétáme a já jsem nestihl koupit Gili ty nejbarevnější šaty na světě. Bez nich prý se nemám vracet.”

Osobák odlétal v deset hodin a tak měl Ben čas koupit šaty už v Kodani. Mala, která věděla, co hledá, ho najisto zavedla do správného obchodu a co víc, brzy objevila šaty, které co do barevnosti předčily všechno, co dosud Gili vlastnila. Ben se trochu zarazil nad cenou, padesát doláčů bylo dost, Gili by nikdy nad deset nešla, ale mávl nad tím rukou a zaplatil. Prostě jí to neřekne. Mala ho provázela na letiště a tvářila se nakvašeně:

“Hned bych letěla taky,” řekla. “Mě by ta tvoje Gili vůbec nevadila.”

“Také se tam jednou podíváš,” slíbila jí Nora a zamířila, provázena Gabi, do oddílu první třídy. Ben nastoupil do dvojky, okamžitě upravil sedadlo na lehátko a jako zkušený cestovatel neprodleně usnul a spal celou cestu. Měl to zapotřebí, protože s Malou se skoro vůbec nevyspal. Když přistáli v Jerezu, byl už odpočatý, trochu se upravil na toaletě, přehodil si tašku přes rameno, vystoupil a čekal, až se objeví Nora v doprovodu Gabi.

“Půjdu zjistit, kde stojí nové letadlo,” řekla Nora, jen co došlápla na plochu letiště. “Bene, postarejte se s Gabi o zavazadla.”

Zavazadla byl poněkud přehnaný výraz pro dvě napěchované tašky, Ben popadl jednu z nich a Gabi druhou, Nora zatím našla letadlo a Gabi požádala, jestli by mohla sedět vedle něj a koukat z okýnka.. Sotva vzlétli, otevřela pusu a začala se vyptávat a ptala se úplně na všechno, jenže když se Ben snažil odpovědět, přerušila ho další otázkou. Tak to šlo až do chvíle, kdy se ocitli nad první vinicí, tu řekla “Jéje” a zmlkla. Vysvětlil jí, že letí nad révovými keři a za chvíli přistanou u jezera, na které opět reagovala výrazem “Jéje”.

Hned po přistání je zavedl do Watsonova domku a potom šel domů a rychle se převlékl. Na stole našel lístek se vzkazem Jsem v kuchyni. Polámal se Larsen. Tvoje Gili. Vydal se ke kuchyni a hned u domku se potkal se Samem, který mu podal ruku a řekl:

“O Larsenu víš? Jo? Prosím tě, co je to za blbost?” kývl k Watsonovu domku, “dyť je to hotová cimprlína. Já teda nevím, ale na vinici nebude mít nikdo čas kolem ní poskakovat.”

“Není taková, jak vypadá,” ujistil ho. “Skočím za Gili a hned se pustím do traktoru.” Pokračoval ke kuchyni, Gili ho zahlédla z okna, vyběhla ven a vrhla se mu kolem krku.

“Stejskalo se mi,” zašeptala. “Ani nevíš, jak.”

“Mám pro tebe šaty,” podal jí balíček. “A taky jsem na tebe pořád myslel.” Ale Gili, jakmile zahlédla zářivou látku, zmizela v kuchyni a vzápětí vyběhla v nových šatech.

“Bene zlatej, úplná nádhera,” libovala si. “Ale co zíráš? Nevíš, že je polámaný Larsen? Koukej upalovat do dílny!”

Traktor stál před dílnou pečlivě vypulírovaný, Swen stál vedle něj, držel v rukou kelímek s barvou a štěteček a opravoval poškozený nátěr.

“Nazdar, cestovateli,” pozdravil. “Už tady trčím druhej den. Sam řek, ať celou mašinu vypucuju a to už sem udělal. Zrovna sem se chystal malovat na pneumatiky kytičky.”

“Co tomu je?”

“Larsen se ani nehne.”

Ben zašel pro brašnu s nářadím, do které přidal krabičku s měřícím přístrojem, vyšplhal na traktor a smontoval kryt, pod kterým se skrývaly Wagnery. Nastavil měření, pustil proud a zjistil, že Wagnery nedostaly žádný impuls. Znovu je zakrytoval a odkryl vysílač umístěný u ovládacího pultíku a když pustil proud, zjistil, že vysílač je němý. Teď už šel najisto. Přepnul na měření proudu a brzo našel přerušený drát. Slezl dolů, v dílně našel kus drátu, podal Swenovi cívku s napájecím kabelem a řekl mu, ať ji vytáhne nahoru a za něco ji zaklesne. Vyšplhal se také nahoru, vzal pájku a za chvíli byl hotov. Nastartoval stroj a Larsen začal bzučet.

“Mělo by to být v pořádku, ale pro jistotu vyzkoušej všechny funkce,” řekl Swenovi a balil nářadí.

“Tyhle blbý vejlety,” bručel Swen. “Dyť to mohlo bejt spravený za dvacet minut, a já tady trčím dva dni!”

Ve Watsonově domku se zatím Nora a Gabi převlékly do obyčejných šatů a vydaly se na obchůzku vinice, ale jejich cesty se brzy rozdělily, protože Gabi se pozdržela na zahrádce s bylinami a květinami a ve chvilce byla s Alicí jedna ruka, zálibně se rýpala v hlíně a ve velmi krátké době se zmazala od hlavy k patě.

“Jen se na sebe podívej,” kritizovala ji Alice. “Není nad praktický šedý šaty, ale nesmí mít rukávy.”

“Tyhle šaty, co mám, se jenom opráší a je to,” mínila Gabi a při praktické ukázce vyrobila na šatech rozsáhlou špinavou oblast. “No tohle,” divila se. “Nefunguje to!”

Nora ji nechala na zahrádce a kráčela dál, až se ocitla před kuchyní, ze které vykoukla Gili a zeptala se:

“Vy jste paní Watsonová? Jo? Tak dobrý den.”

“A ty budeš nejspíš Gili, aspoň myslím, podle těch barevných šatů. Jsem Watsonová, ale říkej mi Noro. Tohle je kuchyně, viď? Všude kolem je příjemná vůně.”

“To je z bylinek. Jinak dělám k večeři obyčejnou flákotu, ale když se přidá koření a byliny, řeknu vám, je to hned jiná chuť!”

Nora vešla za Gili do kuchyně. Ať měla v úmyslu cokoliv jiného, vzdala se toho a už tam zůstala a stala se pilnou studentkou kuchařských věd. Za chvíli pochválila vynikající chuťové nuance vznikající večeře. Gili poznamenala:

“Čemu říkáte nuance? To neznám. Dala jsem tam oregano, cibuli, česnek, bazalku a bylinkový ocet, nic víc.”

Nora se srdečně rozesmála a vyptala se na složení bylinkového octa.

“Nejradši bych založila bylinkovou zahradu i v našem domě,” řekla. “Jenomže jde o závlahovou vodu. U nás není tak kvalitní jako tady, bylinám rozhodně nesvědčí.”

“A kde je problém? Trochu rozšíříme zahrádku a pošleme vám, co budete potřebovat,” mínila Gili. “Jestli se ale zajímáte o kuchyni, tak se nejdřív musíte naučit základní práce, třeba oloupat a nakrájet cibuli.”

Nora dostala neprodleně lekci z přípravy cibule a dalších speciálních dovedností, ale už druhého dne se musela přiučit dalšímu řemeslu, protože když se Mildred vrátila ze školy, přiběhla za ní, začala ji tahat za šaty a žadonila:

“Tak už polož vařečku a pojď na ryby, Alice to dodělá. No dělej, potom založíme pálík!”

“Neumím chytat ryby,” oznámila děvčátku, ale neuspěla.

“Já tě všechno naučím, popadnem vercajk, a jde se k vodě.”

A opravdu ji všechno naučila, dokonce jí předvedla, jak se nahazuje, připravila návnadu, seřídila zátěž a ověřila, zda je správně nahozeno.

“Sedni si vedle a budeme chytat spolu,” vybídla ji Nora.

“Kdepak. U chytání se nesmí mluvit a to já nevydržím. Ale budu támhle u křoví a jak zasekneš, přiběhnu.”

Vyvinula se z toho skvěle fungující týmová práce a za dvě hodiny byl úlovek pohromadě.

“No vidíš, jak nám to šlo,” pochvalovala si Mildred. “Co nevidět můžeš chytat i sama.”

“Co teď uděláme s ulovenými rybami?”

“To už není naše práce, my rybáři akorát chytáme. O ulovený ryby se stará služba v kuchyni.”

“Víš co? Ukliď nářadí a já se zase proměním na službu v kuchyni.”

“Tak jo,” souhlasila Mildred, popadla pruty, podběrák a brašnu a aniž okem zavadila o úlovek, odkráčela.

Nora se v kuchyni mořila s nezvyklou prací kolem ryb, ale večer u ohně, když byly ryby hotové, se rozplývala slastí.

“Něco tak dobrého jsem ještě nejedla,” vzdychla. “Zítra půjdu zase na ryby.”

“Myslím, že byste neměla,” řekla Julie. “Ryby se můžou lovit až za čtrnáct dní, ale protože jste jich dneska vytáhla trochu víc, než obyčejně, tak spíš za tři tejdny. Není jich v jezeře dost.”

“Leda že by je chtěl pan Watson jenom pro svou potřebu,” poznamenal Sam.

“Tak to by nechtěl,” ohradila se Nora. “Určitě by nechtěl. Ale domluvím se s ním a občas si přijdu zarybařit.”

“Asi bys měla,” přitakala Mildred. “U nás se leccos přiučíš.”

“Učila jsem se, jak by ne?” odpověděla Gili na Benův dotaz. “A teď vyprávěj, co jsi dělal ty?”

Povídal jí o obrovských zvířatech, kterým se říká bullporkové a o tom, že když kroužil s Lonely Star kolem Země, zachytil podivnou náhodou obraz pocházející z kamery u vstupních vrat, který porucha antény vylovila ze šumu radiových vln.

“Žádná rádiové vlny nejsou,” nesouhlasila s ním. “Jsou to částice a jmenují se fotony.”

“Možná je to i něco jiného, ale ve většině případů vystačíš s rovnicemi s vlnovým řešením, proto ten název.”

Popisoval jí potíže spojené s hledáním závady v automatice chovu bullporků a o tom, jak mu náhle blesklo hlavou řešení. Vlastně aplikoval to, co spolu viděli na špinavém mořském břehu, vzpomněl si na zápach, na který se ostatně nedá zapomenout.

“A ty si myslíš, že se kazí vzduch,” řekla a bylo vidět, že se polekala.

“Ne, myslel jsem na pěnu na čáře příboje. Bullpork vypouští spoustu plynů, jsou to organické sloučeniny a občas se mohou spojit do řetězců, které naruší spojení mezi Wagnery. Jinak jsou ty plyny lehké, stoupají vzhůru a sluneční záření je rozloží.”

“Ještě že tak,” oddychla si. “A ty ses taky učil?”

“Hodně jsem se učil. Umím zacházet s přístrojem a dokážu naprogramovat hromadu funkcí Wagnerů.”

“No a co? Leda že bys naprogramoval traktor, aby jezdil dozadu místo dopředu. To bude Sam koukat!”

Oba se rozesmáli a Ben za chvíli zavrtěl hlavou:

“Traktor nechám, jak je, ale chtěl bych přeprogramovat Wagner v televizi. Vlastně ne ten, ale druhý, který potom předá signál Wagneru v televizi. Dovnitř do přístroje radši nepolezu, takový zásah bude určitě sledovaný.”

“Jenže když začneš na televizi chytat jiný program, vyšle určitě signál, který někoho zburcuje, a jsme v háji.”

“Právě že nevyšle, protože ten druhý Wagner bude vysílat odezvu odpovídající normálnímu, tedy povolenému příjmu. Tohle řešení plyne z vlastností šumových funkcí, ale nemysli, že bude jednoduché ho uskutečnit.”

“A co se stalo, když jsi byl hotov s bullporky?”

“Dostal jsem peníze, šest milionů doláčů. Byla na to vypsaná odměna a já jsem ji získal.”

“Tak, a je to,” řekla smutně. “Teď se odstěhuješ do parádního domu, najdeš si ženskou, jako je Nora a já, já holt zůstanu na vinici.”

“Jasně že zůstaneš na vinici, protože tady zůstanu i já. Jestli někam půjdeme, tak jedině spolu.”

“Myslíš to vážně?”

“Smrtelně. Nevyměnil bych tě ani za tři Nory.” A ani za tři Maly, pomyslel si. Co se týče milování, je jeho kočičí žena o dvě třídy výš.

Na vinici se objevili specialisté. Náklaďák vyložil tři muže s malou vrtnou soupravou a ti se s Watsonovým svolením usadili v jeho domku. Přejížděli se svým strojem sem a tam, nahlíželi do plánů, brali vzorky a při jídle sedávali s ostatními u stolu. Po týdnu odletěli a za další týden přiletěl Watson. Dodržel všechny nepsané rituály, po večeři zašel do domku pro plány a ty rozložil na stole v besídce.

“Chtěl bych rozšířit jezero,” oznámil přihlížejícím vinařům. “Trochu kvůli rybám, ale hlavně kvůli vodě. Chci přistavět domek, abychom zde mohli být spolu s Norou a není vyloučeno, že v budoucnu ještě nějaký přibude. U současného jezera by nám bylo těsno.”

“Vinice je vaše, nemusíte se nikoho ptát,” vyslovil Sam mínění všech lidí u stolu.

“Máš sice pravdu, Same, ale je tady ještě jiný náhled, který vám objasním. Občas prší a déšť rozhodně není čistý. Jezero tvoří zásobárnu vody, která je soustavně přečišťována a teče potrubím nad vinice, takže na těch závlahách, o kterých mluvil Ben u Morrisona, něco je. Když jsem koupil vinici, už všechno fungovalo a tuto informaci jsem získal od specialistů až teď. Odborníci navrhují jezero o půlku zvětšit, dodají samozřejmě další čističku a spoustu potrubí, ale to už je jejich věc. Co určitě nevyřeší, je pohoda tohoto místa. Mám tady pár variant návrhu nového jezera a také umístění nového domku, ty dosavadní samozřejmě zůstanou, kde jsou. Vy tady žijete a víte nejlíp, co bude správné. Začněte o tom přemýšlet a poraďte mi.”

“Dokdy to potřebujete?” zeptal se Sam.

“Do týdne. Ale zavolejte, kdykoliv vás něco napadne a jestli to půjde, váš nápad hned použijeme.”

Navrhli pouze dvě změny. S první přišla Alice. Chtěla upravit plochu pro další zahrádku a měla přesnou představu, kam ji umístit. Svůj návrh zdůvodnila do notebooku:

“Víte, jde o to, že některý rostlinky prospívají na slunci a jiný ve stínu. Proto ta druhá zahrádka, která bude zastíněná.”

Watson přikývl a Alice uvolnila místo Gili, která řekla:

“Když se podíváte na jezero, vidíte, že je oválné, z každého místa a z každého domku ho vidíte celé. Na protější straně stojí na části břehu stromy. Ty bychom měli nechat, do nového jezera by zabíhal malý poloostrov a ono by bylo malebné. Načrtla jsem to na papír.”

“Podrž ho na chvilku před obrazovkou,” požádal Watson. “Tak, stačí. Jsi jednička, Gili!”

Stavba, která začala za dva týdny, byla spletitá a zajímavá, mnoho prací probíhalo souběžně, ale v dokonalém souladu. Lidé, kteří ji prováděli, bydleli v domku, jenž se podobal jejich domku pro výpomoc, byl ale větší a měl kromě ložnic i vlastní kuchyni. Stavbaři začali současně hloubit rýhy pro potrubí, přehrazovali nosníky, zaráženými do dna, příbřežní část jezera a skrývali úrodnou vrstvu půdy z plochy, která se měla stát jezerním dnem. Potom přineslo letadlo obrovský bagr, který začal nakládat hlínu do kontejnerů a ty hned odnášel náklaďák a vysypával je kdesi v dálce, a v té době už montéři pokládali složitou síť potrubí, která se sbíhala u příští čističky.

Na nic se nezapomnělo. Za tři týdny Sam přebíral svrchní stavbu a Ben si vzal na starost přejímku inženýrských sítí, ale došlo i na Alici, která převzala proti podpisu novou zahrádku. Jedinou námitku měla Gili, kterou přivedli k novému domku a zeptali se, jestli jezero vyhlíží tak, jak ho navrhla.

“Kdepak,” zavrtěla hlavou. “Na protějším břehu má růst tráva!”

“Už je zasázená,” ujistil ji stavbyvedoucí. “Za chvilku jí tam bude plno.”

“Já to tedy podepíšu. Ale jestli ta tráva bude nějaká nedomrlá, tak si mě nepřejte!”

Opravdové převzetí, i když neoficiální, provedl Watson s Norou, kteří poprvé přiletěli spolu a nechali doma dokonce i Gabi. Nejzajímavější informace o stavbě jim soustavně poskytovala Mildred:

“… a pak donesli strašně velký rejpátko a to vyrejplo najednou velkej kus hlíny. Já jsem to zkoušela lopatkou, ale ta nabere o moc míň, možná i třikrát míň. A jak to teď bude s rybama?” zajímala se.

“Musí se vzpamatovat,” poučil ji Watson. “Nejmíň dva měsíce.”

“Takže žádnej pálík?”

“Ale ano, oheň bude. Jenomže místo ryb upečeme maso.”

“To přece nejde,” protestovala. “Pálík na maso musí bejt schovanej v kamnech, tohle vím z kuchyně!”

“Dneska uděláme takový oheň, který peče maso.”

“Fakticky? Tak to se moc těším!”

Nebyla zklamaná, protože maso, připravené na živém ohni, chutnalo výtečně a snědli je do posledního vlákénka a Mildred se zamýšlela nad faktem, že tímto způsobem vlastně ušetří spousty ryb, které ale také přijdou na řadu. Nora hledělo na jezero a řekla:

“Je opravdu kouzelné. Mám pocit, že za těmi stromy se táhne do veliké dálky a že je tam spousta čisté vody, ve které žijí ryby.”

“Mám pro vás ještě jedno překvapení,” řekl s úsměvem Watson. “Pojďte za mnou k malému jezírku.” Šli za ním a on se na břehu svlékl a vrhl se do vody. Kousek od břehu se vynořil a povykoval”

“Co koukáte? V jezírku je tak čistá voda, že se v ní dá plavat. Šaty dolů a alou do vody!”

Ben se spokojeně brouzdal a pokukoval po přítomných ženách. Všechny byly vlastně velmi hezké a možná, že co krásy by zvítězila Nora, která měla velká, vysoko posazená ňadra, útlý pas a nádherný zadek i stehna a pomyslel si, že ten, kdo v ní probudí opravdový sex, zažije řadu překvapení. Možná by jí prospěly útlejší boky a Julii zase větší prsa a co se týče Alice, patrně obojí dohromady. Na břehu se objevila i Gili, prohlížel si ji a nenacházel nic, co by ji mohlo vylepšit. V následující chvíli skočila do vody a vynořila se vedle něho.

“Bene, ty koukáš po ženských,” konstatovala. “Nezapomeň, že vidím ve tmě.”

“Koukám,” přiznal se a svěřil se jí se svými postřehy.

“A ty si myslíš, že jsem v pořádku?” zeptala se. “Kolikrát si říkám, že bych mohla mít větší prsa. Jestli ti připadají akorát, tak jsem s nimi docela spokojená.”

Později seděli u vína a nadšeně probírali nečekaný a nádherný zážitek. Dokonce ani Nora nikdy neměla možnost vykoupat se v přírodě ve sladké vodě a byla nadšená, stejně jako všichni ostatní. Watson se tvářil spokojeně, nenápadně přivolal Bena a zeptal se:

“Jak ti jde práce s přístrojem?”

“Už mi pomohl při mnoha opravách.”

“Zjistil jsem zvláštní věc. To, co tě v Kodani naučili specialisté, není v databázích přístupné ani pro občany druhé kategorie.”

Ochladilo se a častěji pršelo, ale lidé na vinici na výkyvy počasí příliš nereagovali, ženy i muži byli otužilí a jediné, co si občas navlékli, byl plášť do deště. Extrém představovala Gili, na kterou výkyvy teploty zřejmě vůbec nepůsobily, dokonce se nevzdala ani každodenního plavání v jezírku.

“Pořád z tebe kape voda,” upozornil ji Ben, který seděl na verandě zachumlaný do deky a hleděl do papírů.

“Poněvadž jsem se ještě neutřela a nevzala si suché šaty,” poučila ho. “Zato ty se balíš do deky a nejspíš onemocníš, protože se neotužuješ.”

“Já jsem otužilý akorát,” namítl.

“Pcha,” řekla, odkráčela dovnitř a za chvíli se vrátila utřená, v suchých šatech a s vínem a skleničkami v rukou.

“Tak s čím začneme?”zeptala se a nalévala víno. “Posledně jsem se zadrhla u matematiky vlnového klubka.”

Učila se dobře a rychle. Z nějakého důvodu o tom s nikým nemluvili, nikdo neměl tušení, že se Gili učí. Prostě to nějak vyplynulo, brali všechno jako hru a dokonce si začali libovat v utajení. Takový přístup se jí velice zamlouval a jednou dokonce pošeptala Benovi:

“Podívej se na ně, oni vůbec netuší, že už nejsem hloupá!”

Gili byla na svého astráka pyšná a milovala ho, i když uznávala, že na tom co do vzhledu není zrovna nejlíp. Hnědé, trochu dlouhé vlasy, které neposlouchaly hřeben, nazelenalé oči, vyhlížející úplně všedně, i když věděla, že občas dokáží hledět až příliš pronikavě. Postavu rozhodně neměl atletickou a výškou ji přesahoval sotva o pohlavek, oproti Swenovi, který byl přímo prototypem countrymana, opravdu nic moc. Také chůzi měl značně klackovitou, ale na palubě Lonely Star byla zřejmě velmi praktická a dlouholetý zvyk se těžko opouští. Něco na něm ale bylo. Něco, co respektovali i ostatní lidé, nejen ona.

Gili byla od mala zvyklá žít tak, aby nesnáze plynuly mimo ni a dříve neuvažovala o tom, že se dá žít jinak. Ostatně stejným způsobem žili všichni lidé, které znala. Kdo mohl vědět, že na Zemi bylo kdysi něco jiného? Neexistoval žádný způsob, jak se o tom dovědět a Ben takový život také nepamatuje, seznámil se s ním na palubě lodi prostřednictvím audiovizuálních nahrávek. A také četl knihy. Na palubě prý jich bylo jen pár a byly celé ohmatané, ale četl je. Tato planeta byla kdysi jiná. Lidí bylo daleko méně a všude něco rostlo, ve vzduchu létali ptáci a hmyz a obloha prý byla modrá a sluníčko ostré a pronikavé. Dnes je modré nebe zaměněno za šedomodré a slunce je potaženo špinavým závojem. Opravdu ráda by se dověděla, co se na Zemi vlastně stalo a kdo způsobil současné nesnáze. Postupně začala doufat, stejně jako Ben, že se jim podaří zachytit zprávy, ať už budou jakékoliv, protože začala být zvídavá a tuto nemoc, jak už věděla, léčí jedině smrt.

U této myšlenky se zastavila. Dejme tomu, že se opravdu podaří zjistit, co se na jejich planetě událo. Že poznají příčiny a budou vědět, v čí prospěch je všechno zařízeno tak, jak to znají z všedního života. Možná dospějí k názoru, že by se něco mělo změnit, jenže lidí je dnes čtyřicet miliard a oni dva jsou méně než zrnka písku, která spolu s ostatními ročně spolykají šedesát milionů bulporků.

“Nech toho, Gili,” řekla sama sobě. “Začala jsi být zvědavá a učíš se a chceš vědět pořád víc. Z toho už se nevymotáš!”

Hrátky v aréně.

Chladné počasí netrvalo v těchto končinách dlouho, ale dokud se nezlepšilo, život na vinici plynul zpomaleně, práce bylo málo a jednoho dne přivezl Sam z města karty. Daly se koupit jen náhodně a neznali žádnou karetní hru, ale Ben si sedl k notebooku, zjistil, že jeho oprávnění stačí k získání informací o karetních hrách a pár jich vypsal na papír. Za chvíli se ze všech stali vášniví hráči, ale Gili odolala pokušení a řekla mu:

“Víš co, budeme dělat, že nás karty přestávají bavit. Už jsem jako na trní, abychom začali s hledáním zpráv.”

Pomalu se odpoutávali od soustředěných karbaníků, kteří si ostatně jejich odchodu vůbec nevšimli a doma opatrně, krůček po krůčku mapovali charakter vstupního signálu televizního Wagnera. Brzy seznali, že opatrnost byla na místě, protože televize nejen přijímala, ale také vysílala, každou půlhodinu vyslala krátkou sekvenci, kterou přesně zaznamenali.

“Můžeš mi říct, o co jde?” zeptala se Gili.

“Podle mého je to signál Všechno v pořádku.”

“A kdyby něco nebylo v pořádku?”

“Wagnery mají spoustu možností. Mohou začít odposlouchávat a pravděpodobně také přenášet obraz. Na každý pád ale rychle vyznačí místo, kde došlo k neoprávněné manipulaci.”

“Když napodobíme a v pravou chvíli vyšleme signál Všechno v pořádku, nejspíš se tedy žádný poplach nespustí,” uvažovala Gili. “Jenže Wagner v televizi už bude zblázněný a pořád se bude držet svého programu a nakonec nás prozradí. Ledaže bychom ho strčili do Faradayovy klece, na tu je krátký.”

“Dejme tomu, Gili, že je to dobrý nápad. Jenže do klece nepronikne žádný signál.”

“Třeba najdeme způsob, jak ho tam dostat, ale větší starost mi dělá zblázněný Wagner v televizi. Myslíš, že se dá zkrotit?”

“Skoro bych se vsadil, že dá, ale mám jiný nápad. My můžeme zmapovat všechny jeho funkce, tedy ty, které se projevují v běžném provozu, a naprogramovat svůj Wagner. V kleci pak rozmontujeme televizi, dáme tam svůj Wagner, který budeme ladit, a on bude pořád hlásit Všechno v pořádku.”

“A proč nepřeladit vymontovaný Wagner?”

“Radši ne, Stačí cokoliv přehlédnout a jsme tam, kde nechceme být.”

“Dobře. Kdy se do toho pustíme? Čím začneme? Tou klecí, že?”

“Proč bychom začínali od konce?” zasmál se. “Ještě dlouho se musíme učit. Máme Wagnery a musíme je naučit pracovat v televizi. Práci musíme promyslet tak, abychom se dokázali vyrovnat s každou nesnází, která se objeví. A věř mi, že jich bude víc než dost!”

Jenže kdo rozumí přírodě? Ben a Gili míní a příroda mění, i když Ben toho mnoho změnit nemohl, protože byl jako jediný osvobozen od každodenních pochůzek vinicemi. Bylo to rozumné opatření, protože neměl vztah k révě, ale ostatní prostě chodili podle plánu tak, aby hlídka nejdéle do tří dnů prošla kolem každého keře. Zatím se nestalo nic, co by tyto pochůzky zdůvodnilo, ale zrovna následujícího dne našla službu konající Alice na jednom keři změny, které se jí nelíbily a zavolala k tomu Swena. Ten neomylně poznal vzácnou, rychle se šířící a pro víno smrtelnou houbovou chorobu.

“Běž dál a pořádně se koukej,” řekl a rozběhl se za Samem. Oba pak utíkali do kanceláře a zapnuli notebook. Dovolali se Watsona, on je vyslechl a zeptal se:

“Swene, je na to něco?”

“Postřik,” informoval ho Swen. “Jenomže si ho nepamatuju.”

“Seber se a upaluj pro Bena. Ať hned proleze všechny databáze, a do hodiny se ozvěte!”

Za chvíli se Ben usadil u přístroje a začal hledat. To už se v kanceláři shromáždili všichni kromě služby v kuchyni a napjatě přihlíželi. Když listoval chorobami, které napadají révu, užasl nad jejich množstvím, našel odstavec Houbové choroby, celý ho prolistoval a Swen jen vrtěl hlavou. Začal listovat znovu, ale tu se ozvala Gili:

“Zkus to obráceně. Vezmi Pěstování révy a tam je odstavec OCHRANNÉ POSTŘIKY. Vím to, už jsem na ně koukala.”

Neuplynulo ani dvacet minut a měli požadovanou informaci, Ben ji vypsal na papír a zaklel:

“Do pekla, tenhle prostředek není běžně k dostání, dělají ho na zakázku a nebude dřív, než za týden!”

“Ale to je v prdeli,” zanadával Swen. “Do té doby budou napadený všecky keře.”

“Nech mě přemýšlet, Swene,” řekl mu Ben. “Je to choroba jako každá jiná, takže…”

“Sakra, Bene, tohle nepravíš ve svěráku,” řekl nervózně Sam.

“No jistě, jenže nevyrušuj. Musí ho mít někde na skladě. Moment.”

Nalistoval Skladové zásoby, Chemické a biologické prostředky, Postřiky, Houbové choroby a našel to.

“Hele,” ukázal na obrazovku. “Kuala Lumpur, dokonce mají dostatečné množství.”

“Jakpak dlouho to sem z tý Tramtáryje povezou?” zajímala se Julie.

“Letadlem nejvýš den, ale teď je všechno na Watsonovi.”

Otočili se, Sam vyťukal kód a Watson vyslechl, jak se věci mají a kolik postřiku je třeba opatřit.

“Nemám vzít něco navíc?” zeptal se. “Abychom ho měli na skladě.”

“Kdepak,” nesouhlasil Swen. “To je zbytečný, tenhle sajrajt se do půl roku zkazí.”

“To je všechno hezké,” zamyslela se Gili, když zhasla obrazovka. “Jestlipak jste si všimli, že postřik se dá aplikovat jen na shora uschlý keř? Řeknu vám, že si ještě užijeme!”

Chemikálie byly neprodleně přivezeny, ale s počasím nikdo nic nesvedl. Jakmile nějaký kousek vinice osychal, utíkali k Samovi, ten skočil do letadla a stříkal. Velice rychle ztratili přehled o tom, co je a co není postříkáno. Sam byl zoufalý a u oběda snědl jen pár soust.

“Mám takový nápad,” řekl mu Ben. “Jenomže k tomu potřebuji letadlo.”

“Ani nápad! Musí stříkat!”

“A kde? Už teď nemáme přehled, co je a co není postříkané, a bude ještě hůř. Chci obstarat potřebné věci.”

“Jo takhle. Na jak dlouho potřebuješ éro?”

“Nejvýš na tři hodiny.”

“Jdem,” mávl rukou Sam a vykročil ke skladu chemikálií.. Ve chvilce odstrojili postřikovací zařízení. Ben nasedl a odletěl. Mířil rovnou do města a snesl se mezi vysokými zdmi, kde na něj okamžitě namířili zbraně vojáci. Dal ruce nahoru, představil se a řekl, že musí v naléhavé záležitosti mluvit s panem Schneiderem. Kupodivu byl hned přijat, Schneider se jako vždycky usmíval a pokynul mu k židli.

“Obvykle se hlásíte předem,” řekl. “Zřejmě vám nenadále došla cínová pájka, viďte?”

“Mám jí dost, ale jsou ohrožené révové keře.”

“Povídejte,” vybídl ho Schneider a pozorně poslouchal. Když Ben skončil, zeptal se:

“Nechápu ovšem , proč jste se obrátil na nás?”

“Kvůli spojení. Chápejte, kdybychom měli čtyři krátkodosahové spojovací prostředky, zvládli bychom to. Další zařídím tak, že zakreslím plán vinice a budu vyznačovat postříkané plochy.”

“Radiostanice nejsou problém,” zamyslel se Schneider. “Jste občan čtvrté kategorie a pro nezbytné užití, například pro plošné stavební či jiné práce, si je u nás můžete bezplatně zapůjčit, tato služba je v zájmu vlády. Poněkud jiné je to s vaším nápadem zakreslit plán vinice, ten jste samozřejmě nemyslel vážně, viďte? Pořizování plánů je vázáno účelem a v tomto případě je zřejmé, že účelem je vyznačení dosahu zapůjčených radiostanic, což je v souladu se zákonem. Takových plánů můžete dostat pět a právě se tisknou. Plány vinice musíte vrátit,” chvíli se radil s notebookem, “do čtyř týdnů. Myslím, že byste se neměl déle zdržovat, virová choroba je zřejmě nebezpečná. Radiostanice a plány dostanete při odchodu.”

“Na něco jsem zapomněl,” řekl Ben, když se zvedl ze židle. “Pana Watsona velmi zajímá váš názor na některá naše archivní vína.”

“Velmi rád a odpovědně posoudím dodané vzorky,” přikývl s úsměvem Schneider. “Učíte se, Bene. Mám na stole posouzení vašeho řešení problém bullporků … už jdou s mapami. tedy jen krátce: Bylo hodnoceno jako překvapivé a vynikající.”

“Po příletu na vinici Ben svolal všechny lidi, dokonce i službu v kuchyni. Ukázal jim, jak se používají radiostanice a potom se Alice vrátila do kuchyně a Swen s ostatními šel montovat postřikovací zařízení.

“Mám tady mapy,” řekl Samovi, když osaměli. “Očíslujeme jednotlivé úseky vinice a každý, kdo bude mít hlídku, vezme mapu a nahlásí číslo, takže pilot bude hned vědět, kam má letět. Ty si zaškrtáš postříkaný úsek a budeš vědět, co ještě zbývá. Pozor, tyhle mapy nesmíme mít, jsou moje a odpovídám za ně. Po akci je musíme vrátit.”

“Řeknu ti, klobouk dolů,” pokyvoval hlavou Sam. “Tak čím začneme?”

“Nejdřív musíme všechno říct panu Watsonovi.”

Následně se otočil, aby mohl Sam z kapsy vyhrabat papírek a vyťukat kód. Znal ho sice zpaměti, ale respektoval zavedené zvyky. Když se ozval Watson, stručně mu vysvětlil, co udělal a on se začal smát:

“Už se těším, jak to budu vyprávět Noře,” řekl a šklíbil se. “Ať Gili vybere pět kvalitních lahví z archivu a předáš je, až budeš vracet mapy. Musíš to ale udělat ve skladu velkoobchodu, zařídím to, on od tebe převezme materiál a převezme… vzorky. To víš, on není jediný pečlivý úředník a takový postup mu ušetří starosti.”

Houbovou chorobu se podařilo úspěšně zlikvidovat a podle Swena, který pečlivě prohlížel lísteček po lístečku, dokonce bez následků pro révu. A s odevzdáním map a vysílaček to dopadlo také jinak, než zamýšlel Watson, čtrnáctého dne po jejich zapůjčení se totiž na vinici objevil sám Schneider. Přiletěl bez doprovodu, pozdravil se se Samem a řekl mu, že mezi jeho běžné povinnosti patří občasné neohlášené návštěvy, které jsou ve většině případů čirou formalitou. Byl pozván k obědu, počastovali ho vínem a potom se procházel po vinici a znenadání vešel do Benovy dílny.

“Máte zde slušné zařízení a je vidět, že o něj dbáte,” konstatoval a rozhlížel se po vzorně srovnaném nářadí a rozsortýrovaných součástkách.

“Mapy a vysílačky mám připravené v této brašně,” ukázal Ben. “Uvnitř jsou i vzorky dohodnuté s panem Watsonem.”

Schneider nahlédl do brašny, prohlédl si viněty a uznale hvízdl, ale nebyl sehnutý dost dlouho, takže Ben, opřený o pracovní stůl a prakticky sedící na měřícím přístroji, neměl čas ho skrýt. Horečně přemýšlel, co udělat, a nic ho nenapadalo. Všechno vyřešila Gili, která se znenadání objevila ve dveřích, smála se a řekla:

“Kampak jste nám zmizel, pane Schneidere? Hledáme vás všude možně a vy zatím maříte čas v dílně a koukáte se na šroubky. Jste ale na vinici a vinaři se rádi chlubí. Naše víno je ještě mladé, ale už prošlo bouřlivým kvasem a mělo by se ochutnat, nemyslíte?”

“Velice se omlouvám, paní Glli. Chtěl jsem se na chvíli podívat k Benovi a jsem rád, že mi bylo umožněno spatřit vzornou dílnu, ale máte pravdu. Hlavní částí vinice je sklep!”

Se smíchem odcházeli a Gili se ve dveřích otočila a zamrkala na Bena. Dvě hodiny prováděla Schneidera sklepem, až jej mírně podnapilého usadila do jeho vrtulníčku, kam zatím Ben dopravil brašnu s mapami a ostatními věcmi. Gili zamávala odlétajícímu Schneiderovi a šla za Benem do dílny.

“Tohle bylo o chlup,” řekla s ulehčením. “Viděla jsem ve městě takovou šikovnou škatulku první pomoci, je na ní červený kříž a půlměsíc. Koupíme ji, myslím, že přístroj se do ní akorát vejde.”

Když se pustili do výroby Faradayovy klece, zjistili, že na ni spotřebují spoustu drátu a nemohli ho sehnat najednou, ale jen po částech. Ani pájení nebylo bez potíží, spotřeba cínu byla značná. Ben trávil hodiny u televize a mapoval její Wagner, Gili zapisovala hodnoty, pořád se vyptávala a začínala všemu rozumět.

“Tyhle Wagnery jsou pěkné svinstvo,” konstatovala. “Všechno je zařízené tak, aby člověk, který se pokusí najít případné jiné vysílání, skončil na galejích.”

“Podle všeho se vyvinuly z vojenské a špionážní techniky,” vysvětloval Ben. “Vojáci a vyzvědači vždycky vymýšleli zvláštní způsoby spojení. Nevím, proč se na celé Zemi užívá vysílání zprostředkované šumem, ale je to tak.”

“Víš, co si myslím? Vojáci a špioni se ze všeho nejvíc bojí odhalení a toho, že je někdo může odposlechnout. Protože pak je někdo může odhalit, a je zle. Nechápu ale, proč se celá planeta bojí, že ji někdo odhalí?”

“Já taky ne. Dřív se tak nejednalo, jenže lidé na zemi byli mezi sebou pořád nějak znesváření. Navíc mluvili mnoha různými jazyky a válčili spolu, jenže televize o tom vysílala zprávy a na ty se mohl dívat každý. Pokud uspějeme a zachytíme vysílání, které je určeno jen malé skupině lidí, budeme vědět, že se bojí právě tahle skupina lidí.”

No, jestli máš pravdu, tak jsem moc zvědavá, co je to za lidi. Hele, mohla bych zkusit změřit další charakteristiku?”

“Samozřejmě,” přikývl a byl velice překvapen. “Troufneš si na to?”

“Jasně. Celou tu dobu na tebe koukám, ptám se a ty vysvětluješ. O Wagnerech už leccos vím, ale o tom, jak funguje televize vevnitř, nemám ponětí.”

“Já taky ne. Vím, jak by měla fungovat, ale tohle platilo kdysi. Nemám ponětí, jaké je současné uspořádání. Jenže, Gili, my to nepotřebujeme vědět. Víme, že utajení obstarávají Wagnery a za nimi pokračuje normální modulovaný signál. Teď zkus měřit.”

Nakonec prováděla většinu měřeni Gili a Ben pracoval na Faradayově kleci. Měření skončilo dřív a klec dodělávali společně a konečně byli s obojím hotovi.

“Sakra, to byla fuška,” řekla Gili. “Tak kdy to vyzkoušíme?”

“Až bude pořádná bouřka. I když něco zkazíme a Wagner nás prozradí, dáme všechno do původního stavu a budeme se tvářit jako neviňátka, Projde nám to, protože bouřka dokáže narušit každé spojení.”

Jarní dny přinesly víc práce, ale také radosti z pohledu na rašící listy rostlin. Gili se Samem v té době obcházeli nádrže s vínem a určovali optimální chvíli pro stáčení. Když měli ve všem jasno, napsali na papír počet lahví, které naplní vínem, a jakmile přiletěl Watson, dali mu ho. Tentokrát nebyl sám, vzal s sebou Noru a také Gabi.

“Musela jsem ji vzít,” vysvětlovala Nora. “Pořád škemrá, stýská se jí po zahrádce.”

A opravdu, Gabi okamžitě hopsala k zahrádce a její šaty se rychle začaly pokrývat špinavými skvrnami. Nora se převlékla a zamířila do kuchyně a Watson, jen co skončil tradiční rituál v kanceláři, chvíli procházel mezi révovými keři a potom zašel do sklepa. Odtud pokračoval do dílny, kde mu Ben ukázal novou krabičku na přístroj a vyprávěl o Schneiderově návštěvě.

“Schneider může být velmi nebezpečný,” přikývl Watson. “Přístroj musí být opravdu v krabičce. Na vinici je potřebný, ale ty věčné zákazy…”

“Přiletěl jste se čtyřsedadlákem?” zajímal se Ben.

“Jak jinak? Je se mnou Nora a Gabi, pro obě dvousedadlák nestačí. Zůstal na heliportu v Jerezu.”

“Pane Watsone,” řekl Ben z náhlého popudu, “neprodal byste ho?”

“Snad ho nechceš koupit?” podivil se Watson. “K čemu ti bude?”

“Vlastně nevím. Napadlo mě to během vteřiny. Pokud ho koupím, stejně bude stát na vinici a pomáhat, když bude potřeba. Možná, že se s Gili občas proletíme. Vůbec nevím, k čemu mi bude, ale najednou jsem zatoužil ho mít.”

“Proč ne?” řekl pobaveně Watson. “Už ho vlastně nepotřebuji. Dal jsem za něj dvě stě tisíc doláčů. Jestli uzavřeme smlouvu, že letadlo bude pomáhat na vinici, prominu ti parkovací a nabíjecí poplatky a dám ho za sedmdesát tisíc. Bereš?”

Ben přikývl, Watson mu podal ruku a řekl:

“Právě jsme uzavřeli smlouvu. Víš, že jsem s tebou a s Gili musel formálně sepsat pracovní smlouvu, hned jak jste se stali čtyřkami, protože to vyžaduje zákon. Ostatní lidé na vinici ale mají stejně dobré smlouvy, prostě jsme si dali slovo a držíme ho, tak je to. Jdeme převést peníze a vklad vlastnictví a pak zaletíme pro stroj, myslím, že to stihneme ještě před obědem.”

Večer v domku Gili nevěřícně kroutila hlavou:

“Sakra, Bene, vysvětli mi, k čemu ti bude éro? Ty ses dočista zbláznil, vyhodit tolik peněz! Já se od tebe odstěhuju, poněvadž začneš co nevidět dostávat záchvaty!”

“Sedni si, Gili, a přestaň vyvádět. Já jsem se nezbláznil o nic víc, než ty. Zanedlouho budeme sledovat zprávy a možná se dovíme něco, na co se budeme chtít podívat. Možná, že nakonec budeme to letadlo zatraceně potřebovat.”

“Nevím, na co. Prosím tě, Bene, mysli! Obyčejná televize je sledovaná, a co teprve éra! Hned nás chytí!”

“Kdepak. Já to letadlo předělám.”

“A proč? Poslyš, Bene, ty si myslíš, že se stane něco špatného?”

“Nevím to určitě, ale tenhle svět není v pořádku. Dřív to také nebylo růžové, ale teď stačí maličkost, a všechno kolem nás se sesype.”

“Tak víš co? Začnu se učit lítat, pro případ, že ty bys nemohl.”

“Lítat se můžeš učit, kdy tě napadne, dokonce bys to dělat měla, Alice lítat umí. Julie ne, tu to nezajímá, ale když se začneš učit, všem to připadne docela normální.”

Za oknem bylo boží dopuštění, blesk stíhal blesk, hřmění skoro neutichalo a vítr přinášel prudké nápory přívalového deště. Ben odmontoval zadní kryt televizoru, chvíli zápasil s úchyty, vyndal televizní Wagner a na jeho místo umístil svůj. Gili pustila proud do pomocného Wagnera, který ležel na stole před ní, hleděla na obrazovku měřícího přístroje a konečně se dočkala, Wagner vyslal signál Všechno v pořádku. Kývla na Bena a ten položil vymontovaný Wagner na podložku a kladivem ho roztloukl na prášek. Chvíli se kroutil v těsné prostoře klece, až se dostal do správné polohy a řekl:

“Teď budu ladit. Dívej se na obrazovku.” Sáhl dolů, Gili mu při podlaze prostrčila měřící přístroj, on jej synchronizoval s namontovaným Wagnerem a nastavil automatické ladění.

“Výborně,” zašklebila se za chvilku Gili. “Naladils porno. Řeknu ti, že jsme si moc pomohli!”

“Tenhle program přece musíme mít,” zasmál se, zafixoval naladěný program a pokračoval.. Chvíli se nic nedělo a potom se na obrazovce zamíhal obraz. Ladění se zastavilo..

“Je to hrozně rozlítané,” informovala ho Gili. “Zvuk je bručivý, prostě na nic.”

“Gili, ty jsi ale číslo! Máme druhý program! Potom ho zkusíme doladit, ale teď měř!”

Prostrčil jí přístroj. V těsné kleci byl celý zkroucený, ale musel počkat, až se ozve signál Všechno v pořádku, potom převzal přístroj a zase čekal, až se tentýž signál ozve v kleci. Znovu ladil a za chvíli Gili řekla:

“No vida, zvuk i obraz v pořádku… to jsou ale divné věci! No nic, měř, a potom budu měřit já.”

Ze svého místa samozřejmě neviděl na obrazovku, ale pozoroval, že Gili zbledla.

“Gili, jestli vidíš něco zlého, otoč se! Počkej, až budu u tebe.”

Poslechla, vzala od něj přístroj a k měření se postavila tak, aby neviděla na obrazovku. Slyšel zvuky, strašný řev, výkřiky bolesti a jásot davu.

“Je to v pořádku,” řekla tiše. “A není to v pořádku.”

Pokračovali v práci, dokud neprošli všechna šumová pásma, potom Ben odklopil klec, konečně se narovnal a udělal poslední, rozhodující měření. Práce byla úspěšná, televize vysílala za všech okolností signál Všechno v pořádku. Vypnul televizi, vypnul pomocný Wagner a začal uklízet.

“Odnesu vercajk do dílny,” řekl.

“Jdu s tebou.”

“Dobře, ale vezmi si pršiplášť. Je tam děsně.”

“Vezmu,” souhlasila. “Bene, to není možné! Do kulaté arény tam vyhnali dva nahé lidi, muže a ženu, a pak za nimi pustili dvě velké šelmy. Ty je zaživa rvaly na kusy a lidi, kteří se na to dívali, křičeli radostí. Bene, máš pravdu, tahle planeta určitě není v pořádku!”

Postupně zachytili čtyři nové programy, ale jeden z nich se nepodařilo doladit, obraz byl sešikmený a poletoval a zvuk byl rovněž nesrozumitelný. V míhajících se obrázcích bylo někdy možné rozeznat lidi v uniformách a z toho usoudili, že jde o vojenský, speciálně kódovaný kanál.

Další program, ten, který tak vyděsil Gili, přinášel čtyřiadvacet hodin denně zápasy gladiátorek, usmrcování bezbranných lidí dravými zvířaty a nelidsky kruté, zdlouhavé popravy. Pojmenovali ho Sadista, časově ho zmapovali, jestli přece jen neobsahuje nějaké zprávy, ale nic takového nenašli. I když jednu zprávu zachytili. Hlasatelka, která zrovna veselým hlasem popisovala detaily nelidského mučení dvou lidí, poznamenala, že v následujících dnech budou exemplárně popravováni hanební vzbouřenci z Charlestonu.

“Kde je Charleston?” zeptala se Gili.

“V Americe. V severní.”

“Prima. A kde je severní Amerika?”

“Ach tak. Mapy! Asi jsi žádnou neviděla, jsou zakázané.”

Zbývající dva programy vysílaly filmy, jeden se zaměřil na směs romantiky a sexu a druhý se specializoval na akční filmy. Vesměs šlo o retroverze a někdy byly vysílány filmy z dávné minulosti, dokonce až z dvacátého století. Tyto kanály rovněž časově zmapovali a zjistili, že akční kanál vysílá pětiminutové zprávy, bohužel zrovna v době, kdy pracují na vinici, takže si vymýšleli různé záminky a často se jednomu z nich podařilo zprávy shlédnout. Zprávy většinou obsahovaly informace pro investory, přinášely záběry z různých výrobních provozů, občas komentovaly i chov bullporků a pěstování gigantického křížence pšenice a kukuřice. Na závěr byla minutová relace o počasí a tam se objevovaly mapy. Připravili si papíry a tužky a snažili se zachytit co nejvíc zpráv a zakreslit kousek mapy.

“Těšila jsem se na zprávy,” řekla nepříliš potěšená Gili, “a místo toho koukám na filmy, tedy vlastně ne, filmů je moc málo, většinou vysílají strašné kraviny.”

“Na Lonely Star byla spousta filmů, ale většina z nich taky nestála za koukání,” informoval ji Ben. “Táta mi vysvětloval, že film je průmyslové odvětví a točí se ty filmy, o kterých si investoři myslí, že jim vydělají peníze. Proto se málokdy podařilo natočit dobrý film. Vyprávěl mi o umění, vidíš, budu ti muset vysvětlit, o co jde. Taky zařídil v počítači okénko Artshit a tam dal filmy, které docela trefně nazýváš kravinami. Od té doby se nejspíš ve filmovém průmyslu nic nezměnilo.”

“Filmoví investoři jsou nejspíš do jednoho zvrhlíci,” mínila Gili. “Představuju si je jako tlustá uslintaná prasata, co jdou po mladých holkách.”

Ben se rozesmál a Gili se k němu přidala. Potom řekl:

“Jenže zprávy ve filmech jsou. Z minulosti. Všelijak rozeseté a zkomolené a najít v nich smysl je práce na delší dobu.”

“To znám. Já jsem zažila přebírání máku. V útulku nám ty hnusné baby sesypaly dohromady mák a cukr a my jsme to přebíraly.. Chodily potichu za námi a pohlavkovaly zprava zleva, ale já jsem vždycky uhnula, ať dělaly, co dělaly. Strašně je to nasíralo a jedna potvora se rozpřáhla a chtěla mě kopnout, jenže já už jsem tam nebyla a ona si zlomila o židli jakousi kůstku.”

“Možná, že přebírání máku se ukáže jako snadná práce proti té, ke které se chystáme. Nemusíme ji dělat, víme, že je to zakázané, ale já ji dělat chci a myslím, že ty také.”

“Samozřejmě. Musíme se dovědět, co se na tomto světě děje.”

V té době už Gili dobře věděla, kde leží město Charleston.

Jaro bylo nádherné. Vinice zářily krásnou zelení, kolem jezera rostla hustá tráva a v ní se objevily květiny.

“Utekly mi ze zahrádky,” smála se Alice. “Koukejte, já se s nima pěstuju a ony teď rostou, kde je napadne.”

Také stromy rozkvetly a v jejich korunách to bzučelo. Roli opylovačů zastávaly malé vosičky a několik druhů brouků, kteří velice zajímali Mildred, ne však z lásky k přírodě, ale, jak vyšlo najevo později, ze zištných důvodů. Za kvalitní živý exemplář totiž dostala od obchodníka ve městě dvacet centíků. Sam jí řekl, že pokud nehodlá provozovat odchyt brouků ve velkém, je všechno v pořádku a Julie pro ni našla v kuchyni pěknou krabičku, která se hodila k transportu ulovených exemplářů.

Ben kontroloval zařízení stáčírny a lahvárny a ostatní připravovali do zásobníků nekonečné množství lahví. Dva dny před stáčením ponořili do nádrží zásobu pěnokorku, který vypadal jako stočená světlá hadice.

“Vypadá to, že máme všechno nachystané,” mínil Sam. “Všechno, až na Julii.”

Julii totiž rozbolel zub. Nejdřív málo a ona zkoušela všelijaké obklady a lektvary, ale bolest se stupňovala, začala jí otékat tvář a vypadalo to na pěkný zánět.

“Tohle neustojíš,” řekl jí Swen. “Bude líp, když skočíš k doktorovi. Zejtra musíme lítat s postřikem, ale po obědě by to šlo.”

“Ani nevím, jak to tady chodí,” řekl Ben Gili, když byli z doslechu ostatních. “Jak vlastně funguje doktor?”

“Doktor je zadarmo, tedy pokud nechceš něco extra, to se potom zatraceně prohneš. Jenomže u zubaře bývá fronta, takže Julie musí vzít dvě lahve vína, jednu pro sestru a jednu pro doktora, a potom to půjde jako po másle.”

“Same,” řekl Ben u snídaně, “teď zrovna nemám žádnou práci. Co kdybych vzal svoje éro a hodil Julii k doktorovi?”

“To by bylo prima,” zaradoval se Sam. “Už se chudák kroutí jako housenka.”

“Máš nachystané víno pro doktora?”

“Sakra. V tom fofru jsem na víno úplně zapomněl. Jdeme, hned ti vydám dvě flašky a pak je zapíšu.”

Ben neprodleně dopravil Julii, která už byla se vším smířená, občas řekla “jau” a držela si ruku na oteklé tváři, až do čekárny, která byl plná lidí, došel ke dveřím ordinace, zaklepal a předal sestře víno. Podívala se na značku, usmála se a slíbila:

“Nejpozději do hodiny si můžete paní vyzvednout. Akutní případy mají samozřejmě přednost.”

Ben vyšel ven, najednou dostal nápad, zamířil na heliport a přeletěl do velkoobchodu. Uvítali ho jako starého známého a prodavač se zeptal:

“Tak co budete nakupovat, pane Zapatere?”

“Ještě nevím. Víte, já jsem koupil tohle letadlo a prakticky nic jsem o něm nezjistil, v databázích tyto informace nejsou.”

“Jistěže ne, ale jako majitel máte na informace právo. Dejte mi, prosím, kartu, nechám je vytisknout. Tato služba je bezplatná.”

Ben si za pár minut prohlížel vytištěnou dokumentaci a jedna věc ho zaujala:

“Tohle je zajímavé. Dolet tři tisíce kilometrů a s přídavnými bateriemi šest tisíc. Kolikrát zapomenu na nabíjení a tyhle přídavné baterie by se mi zamlouvaly.”

Prodavač manipuloval s notebookem a za chvíli měl požadovanou informaci:

“Baterie musíme objednat, ale do týdne si je můžete vyzvednout. Jsou dost drahé, stojí dvacet tisíc.”

“Objednejte je. Zaplatím hned a přiletím si pro ně, jakmile budu mít volnou chvilku.”

K doktorovi se vrátil včas, Julie za chvíli vyšla z ordinace, měla sice stále oteklou tvář, ale usmívala se:

“Už to vůbec nebolí. Dostala jsem chuť na zmrzlinu, chceš taky?”

“Jistě, ale mám lepší nápad. Přiletíme akorát k obědu, takže vezmeme zmrzlinu do termopaku a po jídle si dají všichni.”

“V tom případě jí musíme vzít hodně, protože Mildred a Gili se po ní můžou utlouct. Mildred kvůli zmrzlině prodává brouky.”

Stáčení vína začalo. Bylo úplně automatizované a práce probíhala nepřetržitě. Dvě dvojice, Sam s Julií a Swen s Alicí, se střídaly ve dvanáctihodinových směnách a Gili si vzala na starost kuchyni. Ben si v dílně zřídil improvizované lože a natáhl drát, který začínal u tlačítka v lahvárně a končil ve zvonku nad lůžkem. Většinu ze šesti dnů, které si vyžádalo stáčení, prodřímal a přibíhal na zazvonění zvonku, které se naštěstí ozývalo jen zřídka. Gili, která přinesla jídlo pro směnu, zašla do dílny, naložila na talíř jeho porci a řekla:

“Pane jo, ty se ale umíš zařídit! Všichni makají jako mourovatí, a pán si tady vyspává. No jo, někdo se holt má!”

Položila se na lůžko a neměla se k odchodu.

“Jen si klidně lehni,” vyzvala ho, když dojedl. “Tady je spousta místa, ani se nebudem moc mačkat.”

Lehl si a Gili se k němu přitulila.

“Víš že jsi strašně nerozumná holka?” řekl jí. “Každou chvíli může zazvonit zvonek a nemáš ponětí, co se může stát!”

“Máš úplnou pravdu. Vůbec netuším, co se může stát. Tohle neví vůbec nikdo. Vsadím se, že ty to taky nevíš, a to jsi astrák! Můj milý, dokud to nevyzkoušíme, nikdy se to nedovíme.”

“Máš pravdu. Není nad dobře provedený pokus.”

Gili našla v pokusu zalíbení. Když potom odcházela, řekla:

“Pokus se nevydařil… a vlastně i dost vydařil, ale budeme ho muset zopakovat. Z jednoho pokusu se nedají vyvozovat závěry, tohle vím z fyziky. Co je s tebou? Já už jsem oblečená a upravená, a ty se loudáš jako náměsíčný!”

Se smíchem odběhla, Ben se uložil k spánku a ona utíkala k jezírku a chvíli se šťastně šplouchala ve vodě. I v následujících dnech se věnovali pokusům, ale zvonek zůstal němý.

“Tenhle rok jsme neměli štěstí,” prohlásila, když skončilo stáčení. “Uvidíš, že příští rok to bude o moc lepší.”

Watson přivezl Noru a Gabi a jen co si odbyl povinnosti, spokojeně procházel sklepem. Gili chodila s ním, ukazovala, které víno kdy může do prodeje a nakonec se zastavili v archivu.

“Úroda je moc dobrá,” řekla. “Nejlepší ročník za nevím jak dlouho. Archiv by mohl být i dvakrát větší, ale nevím, jak s prodejem. Možná by to šlo, protože sklizeň, když připočtu Sluneční stráň, je o třetinu větší.”

“Popovídáme si o tom s ostatními a já zjistím, jaká by byla poptávka. Archivní je drahé, ale jestli bude odbyt, uděláme ho. Co bys uložila?”

“Prakticky celou Sluneční stráň, skoro třetinu úrody.”

“Zní to jako pohádka, ale zřejmě máš pravdu. A co uložený archiv, může do prodeje?”

“Právě že může, dokonce dva ročníky, pětileté a šestileté. Ale musíme ho ochutnat.”

“To už jsi mohla udělat.”

“Kdepak, nemohla. Vždycky se čeká na vás, ten zvyk je dobrý a neměl by se porušovat. No tak půjdeme vybrat láhve.”

Namátkou vybrali dvakrát čtyři láhve a tu se zeptal:

“Jak se ti žije s Benem?

“Moc dobře. Je hodný a šikovný. A mám ho ráda.”

“ A učí tě. Našel jsem v kanceláři papíry. Tebe zajímá fyzika?”

“Zajímá. Nač mi bude, nevím, ale mám ji ráda.”

“Také si nedovedu představit, nač bude vinařce fyzika, ale nenechávej toho. Jednou ji možná uplatníš. Slyšíš? Je čas jít na oběd. A už se moc těším na ochutnávku vína.”

Ke stolu přišli právě včas, všichni už seděli, chyběla jen Gabi, ale ta už také přicházela a její vzhled vyvolal všeobecný záchvat smíchu. Podařilo se jí zapatlat nejen šaty a ruce a nohy, ale i vlasy.

“Gabi, utíkej pod sprchu a vezmi si čisté šaty” nařídila Nora.“Vypadáš jako bahenní strašidlo.”

“A namohla bych se umýt v jezírku?”

“Mohla, ale upaluj!”

“Půjdu s ní,” nabídla se Gili. “Umyju jí bahno z hlavy.”

Watson otevřel archivní lahve, aby dýchaly a když se obě mokré dámy vrátily a zbytek oběda zmizel v ústech jedlíků, slavnostně nalil. Všichni se soustředili, čichali, prohlíželi a slavnostně ochutnávali.

“Myslím, že můžeme prodávat,” řekl po chvíli Sam.

“No jistě,” přikývla Gili. “Půjde na dračku.”

“Víte, co vám řeknu?” pronesla důležitě Mildred. “Je skoro tak dobrý, jako zmrzlina.”

Druhého dne zavítala Gili do dílny, Ben seděl, na stole měl papír a pomocí pravítka a kružítka cosi kreslil.

“Co to kutíš?” zeptala se Gili. “Nějaký ornament? Nebo to bude kytka?”

“Jmenuje se to větrná růžice,” poučil ji. Bude součástí přístroje, který se jmenuje kompas.”

“Zřejmě něco, co se nedá koupit,” uhodla. “K čemu ten kompas slouží?”

“Už toho nechám, je to piplačka. Půjdeme domů, sedneme si na verandu a já ti vysvětlím, k čemu je kompas.”

Doma Gili připravila víno a sedla si tak, aby koutkem oka hlídala obrazovku televize pro případ, že by se tam objevilo něco zajímavého. Vysvětloval jí funkci kompasu, ona soustředěně poslouchala a občas se na něco zeptala. Když skončil, shrnula nabyté poznatky:

“Takže když budeme mít kompas a mapu, doletíme, kam budeme chtít.”

“Nevím, jak bude přesný, ale v podstatě ano. Do malých letadel je nemontují, ale linková éra by je měla mít, i když si tím nejsem jistý. Mohou se řídit něčím jiným.”

“Víš co, přesedneme si a já to zkusím. Kružítkem rozdělit úhel, vynést čáru a znovu. Mám lepší oči než ty.”

Chvíli kreslila, ale vyrušil ji:

“Dávají něco z náboženských válek. Jdeme se dívat.”

Skládání informací z minulosti bylo překvapivě nesnadné. Filmy se vesměs tvářily jako umělecké a zacházely s pravdou velmi svévolně. Ben už dříve upozornil Gili, že i kdyby měli k dispozici odborné knihy o dějinách a nahrávky tehdejších zpráv, stejně by byla pravda zkreslená ve prospěch těch, kteří měli skutečný vliv a opravdovou moc. Nemohou tedy čekat, že získají pravdivý a úplný obraz událostí, ale mohou složit tak říkajíc kostru děje a to by mělo stačit. Setkají se s osobami, které kdysi hrály významnou roli a s tím, že některé filmy je budou oslavovat a jiné zase zatracovat, ale to není vůbec důležité.

“Tak nevím,” pochybovala. “Jak chceš ze spousty prolhaných, nudných a hloupých filmů vydolovat pravdu?”

“Však uvidíš,” usmál se. “Dokonce si myslím, že tobě to půjde líp.”

Měl pravdu. Gili projevila neobyčejné vlohy pro to, čemu se dřív říkalo “číst mezi řádky”, dokázala postřehnout detaily, které mu unikly a začala skládat dohromady zdánlivě nesouvisející střípky událostí.

“Chudáčku můj, nějak špatně chápeš,” litovala ho s úsměvem. “Proč některé věci postřehnu líp?”

“Protože jsi žena. Ženy myslí jinak než muži a moc věcí chápou rychleji a líp.”

“Beru to jako poklonu. Ale ty na tom nejsi úplně špatně, všiml sis, že jsem žena a že se na některé věci vysloveně hodím. Myslím, že bychom měli vypnout televizi a jít na kutě, aby tvůj postřeh nezůstal jenom v teoretické rovině.”

Ben opravoval Blechu a zrovna se dobýval k vadnému ložisku pravého zadního kola, když přišel Sam, zvědavě přihlížel a za chvíli se zeptal:

“Půjčíš mi éro? Musím pro nákup a Swen je na postřiku.”

“Samozřejmě, ale chvilku počkej, dám ti číslo tohohle ložiska. Vezmi šroubovák a v tomhle místě ho přidrž, půjde to rychleji.”

Sam odletěl a bylo o čem přemýšlet. Slíbil Watsonovi, že případě potřeby jeho letadlo vypomůže na vinici, ale v té chvíli v něm nesmí být kompas. Už věděl, že Wagnery letadla jsou v klidu němé, ale za letu vysílají krátký signál, který zřejmě hlásí polohu stroje. Když je vyřadí a bude motory ovládat obyčejnými spínači, které zamontuje do malého pultíku, může letět a nikdo ho nezaměří. Jenže takový pultík tam také nesmí být. Přemýšlel o tom několik dní a našel řešení: Všechna dráty stáhne do jedné svorkovnice a pultík do ní prostě zasune. Potom velice jednoduše vypne Wagnery a přejde na ruční ovládání. S kompasem nebude problém, do pultíku vyvrtá dvě díry a opatří ho kolíčky. Vysvětlil všechno Gili a ta s jeho řešením souhlasila, ale současně se podivila:

“Netušila jsem, že chceš létat úplně tajně. Není to zbytečné?”

“Možná, že ano. Jenže nevíme, co se může stát. A jestli se něco stane, budeme utíkat a nenecháme se chytit.”

“Co budeme jíst?”

“Měli bychom mít trochu zásob, ale ne moc, protože si opatříme novou identitu.”

“Jakou novou identitu?”

Pověděl jí o svém otisku prstu a o omylu počítače.

“Bene, taková náhoda se podruhé nemůže opakovat.”

“Může. Dokonce se bude zákonitě opakovat, ale musím se na chvíli dostat k úřednímu

notebooku. Vím, co s ním udělat. Musíme mít samozřejmě peníze v hotovosti. Ale oni nás stejně chytí, protože tě na první pohled poznají podle šatů.”

“Máš pravdu, jsou vidět na kilometry daleko. Myslíš, že to spraví praktické šedé šaty?”

“Ale vůbec ne. Spíš takové, jaké nosí Julie.”

“Takové bych ještě snesla. Víš, já jsem na sobě měla praktické šedé šaty jenom dva dny, ale po celou tu dobu se mi z neznámých důvodů zvedal žaludek. Tak dobře, pořídím si šaty vzor Julie, ale obléknu si je až na útěku.”

Pracovali na kompasu a na úpravě ovládání letadla. Ben měsíčně vybíral pět tisíc doláčů v hotovosti, taková částka nebudila pozornost. Říkali si, že pokud už budou muset prchat, s těmito penězi to zvládnou. Tou dobou už začali rozumět obrysům děje, který na Zemi probíhal po odletu Lonely Star, ale zatím všechno chápali jako kusou pracovní verzi, která ještě dozná značných změn.

Jediné kulaté sklíčko, které s na vinici nacházelo, bylo na tlakoměru přečerpávací stanice v lahvárně. Všechny ostatní přístroje byly vybaveny digitálními ukazateli a Ben od začátku počítal pro kompas právě s tímto sklíčkem.

“Proč nepoužiješ umělou hmotu?” zeptala se Gili. “Je jí všude plno.”

“Kvůli elektrostatickému náboji. V umělé hmotě se může hromadit a ovlivní střelku kompasu. Skříňku udělám ze dřeva a nahoře bude sklíčko.”

“Střelku ovlivní magnetické pole z motorů!”

“A zkoušela to? Já ano. Motory jsou dobře stíněné.”

Zaletěl tedy do velkoobchodu objednat tlakoměr a čekalo ho překvapení:

“Tyto tlakoměry byly nahrazeny digitálními,” oznámil prodavač.“ Přístroj by se musel vyrobit na zakázku a takovou žádost je třeba zdůvodnit.”

“Poraďte mi jak,” pokrčil rameny Ben a začal lhát. “Možná to svedu, nevím. Nádrž s tlakoměrem je v rohu. Je tam světlo, ale digitální ukazatel by nebyl dost zřetelný. Při stáčení vína je obsluha zvyklá koutkem oka sledovat tlakoměr a při záměně za digitální by musela odbíhat a to by narušilo práci. Stávající přístroj už jsem dvakrát opravil a je v havarijním stavu. No, víc toho asi neřeknu.”

Prodavač hleděl na obrazovku a za chvíli hlásil:

“V pořádku, pane. Vaše důvody uznali a do dvou týdnů dodají přístroj.”

Podobných potíží se vyskytla celá řada a plány bylo nutné přizpůsobovat možnostem, ale práce pokračovaly. Kompas byl konečně hotov, Gili ho vzala do ruky, točila se s ním a měla radost:

“Podívej se, otočím se a on ukazuje správně. A teď zase! To je tedy věcička!”

“Kdypak se začneš učit létat?” zeptal se.

“A je to potřebné? Víš přece, že já jsem na takové věci levá.”

“Ty nechceš?”

“Ale ano, jenom se trošičku bojím.”

Ukázalo se, že její obavy vychází z reality, protože ovládání stroje jí činilo značné potíže. Všechno si pletla a letadélko podivně poskakovalo.

“Sám to vidíš,” komentovala své počínání. “Je to na nic!”

“Zatím ano, ale neboj se, zvládneš to. Musíš cvičit.”

“No dobře. Ale řeknu ti, bude to trvat strašně dlouho.”

Výcvik sice trval dlouho, ale najednou, v jediném okamžiku, se strojem srostla a ovládala ho přímo bravurně.

“To koukáš, co?” radovala se. “Létání je ve skutečnosti strašně jednoduché. Všechno je tvoje vina, protože kdybys mi hned vysvětlil, jak je to prosté, uměla bych to už dávno!”

Na vinici se objevili lidé starající se o čističky a přijeli také specialisté na jaderný reaktor, udělali svou práci a odjeli, zůstal jen jediný specialista, který v okolí měřil úroveň radiace. Jmenoval se Fred a Ben se s ním skamarádil, protože Fredovi se líbila jeho dílna i přístup k práci údržbáře. Jeho práce už také končila a dohodli se, že v předvečer odletu spolu důkladně posedí u vína.

“Ženo má,” řekl Ben Gili, “dnes večer se namažu s Fredem. Chci se něco dovědět a snad se mi to podaří. Potom se o mne postaráš, viď?”

“Nejsem žádná tvoje žena,” zamračila se Gili. “Ledaže by… jenže to bychom museli mít trojku občanství. Jestli chceš. Jenže, Bene, pak bychom museli odejít z vinice a na vlastní nemáme. To je fakt. Tak dobře. Až spadnete pod stůl, postarám se, přijdu, ponesu tě do postele a budu říkat Chudáčku, ti tě ale zřídili! Tak nějak?”

“Detaily nechám na tobě,” smál se.

Oba zmínění protagonisté zasedli po večeři v besídce, Ben postavil na stůl zásobu pití a začali si povídat o pěstování vína, které je náročné a jsou dny, kdy je s ním spousta práce a starostí. Na chvíli přisedl i Swen, také přidal pár postřehů o tom, jaké starosti působí lidem na vinici pěstování révy, všiml si Benova pohledu, prohlásil, že má ještě nějakou práci a odešel. Ben pokračoval v řeči, popisoval, které závady se vyskytují u různých zařízení a Fred kontroval tím, že popsal pár závad reaktorů a způsoby, jak se s nimi vypořádat, ale reaktory jsou dobře konstruované a velmi bezpečné, hlavně díky těm novým materiálům, což Ben určitě zná. To víš že jo, souhlasil Ben a zasvěceně hovořil o konstrukci reaktoru, ovšem když se mýlil, Fred ho pohotově opravil. Jenže to víš, namítl Ben, vyhořelé palivo, s tím jsou potíže, i když už ne takové. Bodejť, souhlasil Fred, co je ten novej dopalovací reaktor na Madagaskaru, kterej dělá z každýho paliva neškodnej popel, je po starostech. Ale u nich v Indonézii je dobře, specialisté, žijící na různých ostrovech, mají všechno, co je potřebné k příjemnému životu, to víš, na specialistech záleží, ale řeknu ti, tady na vinici je taky dobře…

Fredův monolog postupně utichal, specialista si položil hlavu na složené paže a usnul. V té chvíli se v besídce objevil Swen, usmál se a řekl:

“Dověděl ses, cos potřeboval vědět?”

“Dověděl,” kývl hlavou Ben. “Z posledních sil.”

Swen si lehce přehodil specialistu přes rameno a při odchodu řekl:

“Gili a Alice tě dovedou do postele. Vedl sis při tom pití docela zdatně!”

Když druhého dne Fred odlétal, pochvaloval si včerejší večer a ačkoliv byl trochu pobledlý, usmíval se a řekl:

“Tedy povím ti, Bene, hezky jsme si pohovořili o vinici. A víš, jakživ bych nevěřil, že dokážu vypít tolik vína a ještě svedu dojít a lehnout si do postele.”

“Pokud piješ prvotřídní víno,” poučil ho Ben, “je to normální.”

Na Kanárech je to o moc lepší.

Watsonovi přiletěli a hodlali se zdržet několik dní, jen nevěděli, kolik času jim dopřejí jejich četné aktivity. Nora mínila, že pokud zůstanou tři dny, bude úplně spokojená, déle že to stejně nebude, to by Watson nesměl dělat tolik věcí najednou. Neprodleně se přemístila do kuchyně, kde měla službu Gili a začala s ní loupat cibuli.

Ben zaskočil přeladit televizi na normální program, schoval kompas a téměř hotové ruční řízení letadla, skrýš měl zhotovenu nad dílnou, stačilo nadzdvihnout jeden výplňový panel. Potom si přehodil přes rameno řemen brašny s nářadím a vydal se k Swenovu domku opravit nefungující sprchu. V dálce zahlédl mezi révou procházejícího Watsona se Samem v závěsu a ze zahrádky na něj zamávaly Gabi s Mildred, obě přibližně stejně zmazané.

Nebe slibovalo pěkné počasí, slabý vítr občas zahoupal větvemi stromů u jezera a Ben intenzivně vnímal krásu tohoto místa, které si zamiloval a které nechce opustit, pokud nebude muset. Jenže za kopcem je podzemní město věřících a vojáci chytají děti, které slouží jako zásoba orgánů pro transplantace. Pravděpodobně v této chvíli je bestiálně mučen další vzbouřenec z města Charlestonu a v aréně jsou zabíjeni další a další lidé. V Jerezu i v jiných městech malé děti, které už nemohou být v útulku, hledají možnost vydělat desetník, aby si našetřily na obnošené tričko a večer uléhají v opuštěné tovární hale. Podivný svět! Ještě neví, proč je takový, jaký je, i když některé události z minulých dob už do sebe zapadly, ale většina je ještě zahalena tajemstvím… Teď se ale soustředí na práci, protože sprcha, před kterou stojí a přemýšlí o něčem jiném, je porouchaná a od něj se čeká, že ji opraví.

Den příjemně plynul, navečer si všichni šli zaplavat a potom se usadili v besídce. Řeč šla o všem možném a najednou se Watson zeptal:

“Bene, jestlipak už jste si s Gili naplánovali dovolenou?”

“Jakou dovolenou?” podivila se Gili. “Jakživ jsem o ničem takovém neslyšela.”

“Pracujete na smlouvu a tím pádem máte nárok na dva týdny placené dovolené ročně.”

“Jak placené? To že nebudeme nic dělat a půjde nám plat?”

“Přesně tak.”

“Tak to ne!” ohradila se. “Já si své peníze vydělávám!”

Nora se rozesmála a poučila ji, že jde o vydělané peníze a že je to spravedlivé. Ben viděl věc z jiné stránky:

“Pomalu není den, abych něco nespravoval. Nechat všechno ležet dva týdny není možné, za tu dobu se porouchá kde co.”

“To je pravda,” souhlasil s ním Sam. “Jak tady nebude, najust se všecko pokazí.”

“Na tom něco je,” připustil Watson. “Dva týdny jsou dlouhá doba. Ale na týden byste měli někam vyrazit a porozhlédnout se po světě.”

“A kam že?” zeptala se Gili. “Myslíte do Jerezu? Tam není skoro nic k vidění.”

“Mohli byste se podívat k moři.”

“Můžem si ho udělat tady,” navrhla Gili. “Z kuchyňských splašků!”

“Ale ne,” rozesmál se Watson. “Měl jsem na mysli Kanárské ostrovy. Tam bývá moře obvykle tak čisté, že se v něm dá koupat.”

“To by stálo fůru peněz,” namítla Alice.

“Ben má dost peněz. Vydělal si je, když byl se mnou v potravinářském provozu.”

“Rozfofrujou je a kde nic, tu nic,” mračila se Julie.

“Neboj se, Julie,” uklidnila ji Nora. “Ještě mu jich hodně zbude. Když má možnost někam se podívat, měl by ji využít.”

“Opravdu se tam dá koupat v moři?” zeptala se Gili.

“Skoro pořád. Sama jsem se tam hodně koupala.”

“No, já teď nevím. My to s Benem probereme a uvidíme. A kde ty Kanárské ostrovy vlastně jsou? Abychom tam trefili!”

“Daleko, z Jerezu trvá let skoro tři hodiny, přes pevninu i přes moře, ale kde jsou, ví jen piloti. Sami určitě netrefíte, musíte letět linkovým osobákem.”

“Zjistím, kdy můžete letět,” nabídl se Watson. “Bene, ještě jsi mi neřekl, jestli se ti to zamlouvá?”

“Když vás tak poslouchám, získávám pocit, že bychom to měli udělat.”

“Jistě. Poradím ti, kam máte jet a kde se ubytovat. Po návratu možná přesvědčíte Sama, aby se rozhoupal, vzal rodinu a vyrazil tam také.”

Oba samozřejmě velmi dobře věděli, kam letí, ostrovy měli zakreslené na mapě a Ben si byl jist, že tam v případě potřeby doletí svým vrtulníčkem, ale v osobáku měli pohodlí a popíjeli víno. Pře odletem odnesli své poklady z dílny a uložili je v archivu vína, ve výklenku, který Gili náhodou objevila a ostatní o něm nevěděli, protože byl skrytý za bednami s vínem. Hotových peněz si vzali jen málo, mohou platit pomocí karty nebo si kdykoliv vyzvednout další doláče, pokud je budou potřebovat.

“To se to utrácí, když je z čeho,” libovala si Gili a hned zvážněla: “Abychom těch doláčů potom nelitovali!”

“Nějaké ale budeme muset utratit za ubytování i za něco jiného, jinak to nepůjde. Může se stát, že i něco nakoupíme.”

“No, s tím snad raději počkáme. Podívej, ten ostrov není zrovna moc velký a na obzoru jsem zahlédla jiný, menší. Letíme k městu a zdá se, že je stejné, jako všechna ostatní.”

Opravdu, Las Palmas bylo prototypem šachovnicového města, v tomto případě spíše městečka, dokonce i s továrními halami na předměstí. Ben se rozhlížel, z polohy slunce odhadl jižní směr a hledal silnici, kterou za chvíli opravdu uviděl, její pokračování se táhlo zhruba středem města. Za chvíli přistáli na heliportu, vzali svá nevelká zavazadla a vystupovali. U dveří k nim přistoupil druhý pilot a oslovil Bena:

“Pan Zapater?”

“Ano.”

“Máte u nás náklad. Prý nějaké překvapení. Dostanete ho při vykládce, ale nebudete muset čekat, je hned na kraji.”

Ukázalo se, že jde o bedýnku v víkem na pantech, která byla zajištěna obyčejným provazem. Odnesli ji stranou a Gili hned rozvázala uzel. Uvnitř bylo víno a papír s nápisem Tohle je váš deputát a dvě flašky navrch, ty si zaplatíte, až se vrátíte, a taky zacvakáte dopravu. Hezkej pobyt přeje Julie a Alice.

Rozesmáli se a Gili rozhodla:

“Běž sehnat vozítko a já si zatím sednu na bedničku.” Což udělala, Ben zašel k bráně a zjistil, že nájemní čtyřkolky, podobné Bleše z vinice, se dají rentovat hned vedle a nájemné činí patnáct doláčů za týden. Zaplatil kartou a přijel zpátky na heliport. Gili hodila jejich zavazadla do košíku vzadu, ale bedna s vínem se tam nevešla, ať překládali náklad, jak chtěli.

“Já ji klidně budu držet před sebou,” navrhla Gili. “Je to daleko?”

“Moc ne, ale jen abys ji udržela. Vyzkoušíme to.”

Ale bedna se nevešla. Ben dostal nápad. Odmotal z ní provaz, zjistil, že je dost dlouhý a pevný, položil bednu na sedadlo a přivázal ji k opěradlu a ke košíku. Gili se rozesmála, vylezla nahoru, usadila se a vybídla ho:

“Tak na co čekáš? Když se za tebe zaklesnu nohama, bude to prima jízda.”

Skutečně to vyšlo. Muž, který měl službu u brány, se radostně zubil a mával jim, také lidé na ulicích se smáli a povzbuzovali Gili, ona se chechtala a také jim mávala.

“Víš, kam jedeš?” zeptala se.

“Vím, neboj se,” ujistil ji, protože už našel cestu vedoucí na jih. Brzo byli venku z města a uháněli po cestě pustou krajinou, vroubenou holými nafialovělými kopci, ale za chvíli uviděli i elektrárnu a stranou od cesty spoustu skleníků.

“Zastav,” zavolala, když projížděli kolem skupiny rostlin připomínajících keře. “Mám úplně dřevěný zadek, a hlavně se mi chce čurat,” oznámila, odběhla k rostlinám a Ben otevřel tašku, vytáhl svoji kostkovanou košili a složil ji na bednu.

“Dobrý nápad,” pochválila ho. “Ty kytky jsou moc divné. Mají tlusté lístky a jsou jakoby poskládané z kousků. No nic, jedeme dál, už bych si ráda sedla na něco jiného, než na bednu.”

Když se dostali na příbřežní cestu na kraji Maspalomas, zastavili na vyvýšeném místě a rozhlédli se. Viděli dlouhý pás pobřeží a v skoro půlkilometrové vzdálenosti od moře čáru sestavenou z malých domků, stojících asi v padesátimetrových vzdálenostech.

“Watson radil, abychom jeli dál, až k místu, kde zahlédneme na pobřeží vysokou kulatou věž, které se říká maják. Potom máme sjet na pobřeží a ubytovat se.”

Maspalomas nebylo město jako ostatní, která znali, cestou míjeli domy označené jako ubytovny, jídelny a hospody, viděli i vývěsní štít lékaře a když našli věž majáku, sjeli dolů a po chvíli hledání našli kancelář pronajímající domky. S úředníkem uvnitř začali jednat o pronájmu.

“Volno je tady a tady,” ukazoval úředník. “Jak vidíte, máme povolení k použití plánu. Co si vyberete?”

Ben si prohlédl nabízená místa, odhadl vzdálenosti a zapíchl prst do domku stojícího téměř o samotě.

“Chci tenhle.”

“Vyloučeno,” vrtěl hlavou úředník. “Je rezervován.”

“Momentíček,” požádal Ben, vyšel ven, vrátil se s láhví vína a ukázal ji úředníkovi. “Znáte to?”

“Watson,” rozzářil se muž. “Už se skoro nedá sehnat.”

“Za protislužbu ano,” usmál se Ben.

“Jistě, pane. Dejte mi, prosím, karty, tedy týdenní pobyt, to je sto padesát doláčů, zaplatíte zřejmě kartou? Tak, vyřízeno, poslíček vás odvede na místo. Že trefíte sám? A doporučuji vám tuto jídelnu, je současně hospodou a erotickým klubem. Přeji vám příjemný pobyt. Bylo mi potěšením!”

Gili absolvovala poslední jízdu na bedně, u domku seskočila, odemkla dveře a hlásila:

“Není to tady špatné. Vybalíme věci a jedeme se najíst, protože mám z toho sezení na bedně podrážděný žaludek. Slyšíš, jak kručí?”

“Nepojedeme, dojdeme tam. Není to daleko.”

Nešli do jídelny, kterou jim doporučil úředník, ale do té nejbližší, ani ne dvě stě metrů daleko. Sotva udělali pár kroků, Gili se zastavila a řekla:

“Musíme zpátky. Všimla jsem si, že tady všichni nosí trička a šortky, nic jiného. Převléknutí jsme za minutu.”

Připadalo mu to rozumné, Gili ke svému úboru přidala ještě malou barevnou tašku přes rameno, protože, jak řekla, ji zde nosí většina žen. Znovu vykročili a došli do jídelny, což byla nevelká stavbička, ale zdání klamalo, protože na povrchu byla jen vstupní část a v ní seděl úředník.

“Chtěli bychom u vás týden jíst,” oznámil Ben.

“Ano. Prosím vaše karty. Jakou třídu si přejete?”

“Jsme na ostrově poprvé a o třídách nic nevíme.”

“Uspořádání je jednoduché. Třetí třída představuje obvyklou stravovací normu. Druhá třída, ovšem s příplatkem tři doláče na osobu a den, má bohatší výběr jídel, k nimž se podávají rajčata, pomeranče a papriky a rovněž láhev stolního vína na osobu a den. První třída, s příplatkem deset doláčů na osobu a den, je opravdu přepychová.”

“Druhou třídu, ta bude, myslím, stačit. Zaplatíme hned za týdenní pobyt.”

“Jak si přejete,” přikývl úředník, za chvíli jim vrátil karty a poučil je: “Nyní sejděte dolů. Snídaně se podává od čtyř do jedenácti a večeře od čtyř do osmi. Obědy nevaříme, lidé se neradi vracejí od moře, ale při snídani dostanete balíčky s jídlem. Přeji vám příjemný pobyt.”

Sešli po schodech a zamířili ke dveřím s číslicí 2. Uvnitř nebyl jediný člověk a z kuchyně slyšeli slabé cinkání a hučení. Za chvíli se objevila číšnice, pochopitelně v šortkách a tričku, a oznámila jim:

“Snídani už jste zmeškali.”

“Jsme tady první den,” řekla Gili a usmála se na ni.

“Ach tak. V tom případě prosím vaše karty, samozřejmě se pro vás něco najde.”

Vrátila jim zkontrolované karty a za chvíli se objevila se dvěma podnosy s jídlem, položila je na stůl a řekla:

“Balíčky s obědem a s vínem přinesu za chvilku.”

“Pane jo,” řekla spokojeně Gili a prohlížela si jídlo. “Uvidíš, že za pár dní ztloustnu. A copak je tohle?” Ukazovala na jeden červený a jeden oranžový plod.

“To červené je rajče a můžeš se do něj zakousnout hned a oranžový plod je pomeranč, z toho se musí nejdřív oloupat kůra.”

Měli před sebou dva talíře, jeden s masovou směsí a druhý s míchanými vajíčky. Pustili se do jídla, ke kterému přikusovali obvyklé chlebové placky a Gili se zakousla i do rajčete. Rozzářila s a vyhrkla:

“Dobrůtka. Bene, tohle je lahůdečka! Nechceš vyměnit moje maso za tvoje rajče? Klidně přidám i pomeranč.”

“Jen se pořádně najez. Rajče ti dám.”

Dojedli a Gili složila do tašky jídlo a víno, Ben ji od ní převzal a vydali s k moři. Aby se k němu dostali, museli přejít přes písečné kopečky, tu a tam porostlé nevelkým křovím, u kterého většinou leželi a slunili se svlečení lidé.

“Samé pískové kopečky, to se mi líbí,” pochvalovala si Gili. “Ten píseček je jemný, ale trochu poletuje ve větru.”

“Takovým kopečkům se říká duny,” poučil ji. “Jestli se někdy dostaneme na opravdovou poušť, uvidíš jich kilometry a kilometry. Podívej, támhle je moře.”

Moře mělo šedomodrou barvu a valily se po něm vlny, které narážely do útesů a tvořily tříšť bílé pěny, ale v místech, kde byla písečná pláž, zabíhaly daleko na břeh, na kterém bylo dost lidí, ale na dlouhém pobřeží se ztráceli.

“Myslela jsem, že moře bude kalné a vzduch plný zápachu, ale tady je spíš taková zvláštní vůně,” divila se Gili a rozhlížela se kolem sebe.

“Ženské tady chodí neoblečené a chlapi si nechávají šortky, pokud nejdou do vody,” konstatovala a svlékla si tričko a šortky. “Sundej si tričko. Posedávají na břehu na těch tričkách, takže si sedneme taky. Podívej se, oblečené jsou akorát tlusté a ošklivé ženské.”

“Což ty nejsi,” přikývl, svlékl si tričko a usadili se. Vlny šuměly a u útesů hřmotily, slunce bylo mírné a příjemné, jemný písek hřál a Gili se rozhlížela na všechny strany, hlavně pozorovala přecházející lidi. Kousek od nich šla skupina dívek.

“Tedy tohle jsem ještě neviděla,” podivila se. “Koukej, nemají na těle jediný chloupek. Čím to je? Musím se zeptat.” Vstala, přiběhla k dívkám a dala se s nimi do řeči. Za chvilku byla zpátky, vyštrachala z tašky deset doláčů a oznámila, že se hned vrátí, ať klidně počká a kouká kolem sebe. Potom šla s děvčaty a s jednou z nich zmizela v malém domku. Zanedlouho se vrátila a vysvětlovala:

“Tam, co vidíš ten stožár, je signál, když vytáhnou červenou vlajku, nesmí se do vody. Nejlepší hospoda je od nás napravo, jmenuje se U majáku a není tam draho. Holky jsou depilované, proto nemají chloupky, aby na nich bylo poznat, že šoustají za peníze, to je takový místní zvyk a mně se depilování líbí, takže jsem od Soni, to je ta holka, jak jsem s ní byla na záchodě, víš, ten domeček je záchod, koupila dvě krabičky depilovací masti. Až teď vlezu do vody a vylezu, budu taky depilovaná a vydrží to tři měsíce, takže mám zásobu. Dobré, ne?”

“Nestačím se divit. Ty ses rozhodla šoustat za peníze?”

“No,” pronesla vážně Gili, “holky dostávají dva doláče, to je dvakrát víc, než ve městě, a ty lepší sedm doláčů. Soňa míní, že to na sedm doláčů klidně vytáhnu.”

“Teď tě tedy začnou oslovovat chlapi a nabízet ti sedm doláčů? To abych si radši odsedl.”

“Ale kdepak, chlapi neoslovují, to dělají zásadně holky. Já nemíním žádného chlapa oslovovat, jenom tebe, a až v domečku. Prostě jsem nikdy nebyla depilovaná a jsem na to zvědavá. No uznej, že na tom není nic špatného!”

Šli k vodě. Plavat uměli dobře, naučili se to v jezírku, ale neměli zkušenost s mořskými vlnami, s nadšením ji získávali a brzy i získali, v neposlední řadě i díky tomu, že mořská voda, jak brzo zjistili, je k plavání vhodnější, než sladká. Dováděli dlouho, plavali, šplouchali na sebe a vzájemně se potápěli, až Ben ohlásil, že dostal ukrutný hlad. Vylezli z vody, Gili se pozorně prohlédla a hlásila:

“Funguje to stoprocentně, co říkáš?”

“Ani nevím. Nejsem na tebe zvyklý tak, jak jsi teď.”

“Myslíš, že jsem to neměla dělat? Ale ne, vždyť se šklebíš! Ze všeho nejdřív se pustíme do jídla a já ti všechno vysvětlím. Jo a holky říkaly, že víno z jídelny není k pití, ale když se naředí napůl s vodou, je dobré na žízeň.”

Potom už jedli a ona mezi sousty vysvětlovala svůj nápad:

“Mastička na depilování se prodává jenom v jednom obchůdku, která je na sedmnácté ulici v Las Palmas. Nikde jinde ji neseženeš.”

“A co s tím?”

“Třeba v Jerezu žádná není.”

“V Madridu, pokud vím, taky ne.”

“No vidíš. Ani bys nevěřil, kolik holek se rádo ukazuje. Nakoupím mastičky, budu je prodávat a zbohatnu.”

“Ty moje zlaté děvče,” smál se, “na pár mastičkách nezbohatneš!”

“Jak by ne? Holky v Jerezu dají za krabičku rády pět doláčů!”

“Řekl jsem na pár mastičkách. Jiná věc je, jestli se jich dá sehnat velké množství.”

“Aha. Takže ten nápad není úplně marný?

“Vůbec ne. Ještě ho promyslíme.”

Po jídle se chvíli líně povalovali, pili víno s vodou a znovu si zaplavali. Ben vylezl z vody dřív a sotva si sedl, přišlo k němu depilované děvče:

“Dobrý den, pane. Máte zájem? Jsem za dva doláče.”

V té chvíli dorazila Gili, dívka ji uviděla a omluvila se:

“Promiň, tohle jsem nevěděla. Jsi tady nová, viď?” Otočila se, kráčela pryč a zamávala jim. Oba se rozesmáli a Ben navrhl:

“Půjdeme do hospody. Ještě nikdy jsem v žádné nebyl.”

“Já taky ne. V Jerezu jsou jenom pro trojky a výš, holka sice může jít s nimi, ale vždyť víš, že já takové věci nedělám. Tak vstávej a jdeme!”

Hospodu našli snadno, byla polootevřená, s velkou verandou, ze které vedl široký průchod do zadní, dosti rozlehlé místnosti.

“Dobrá půlka lidí je oblečená,” konstatovala Gili. “Oblíknu se a ty si natáhni tričko. Ukaž, otřepu ho od písku.” Důkladně protřepala jeho a potom i své tričko, upravila si vlasy tím způsobem, že se v nich chvíli přehrabovala prsty a totéž aplikovala na Benově hlavě.. Potom vstoupili a on navrhl:

“Usadíme se na verandě, podívej, támhle je volný stůl.”

Posadili se a viděli, že v hospodě vládnou místní pořádky. Depilovaná děvčata procházela mezi stoly a navazovala řeč s oblečenými muži, ale byli zde i mladíci bez triček, kteří oslovovali osamělé oblečené ženy. Z okamžik se dostavila číšnice a po chvilce vyjednávání si Ben objednal míchaná vajíčka, pro oba láhev slušnějšího vína a Gili, která zjistila, že je možné dostat salát z rajčat, si objednala čtyřnásobnou porci. Zatím co čekali, zastavil se u jejich stolu pár oblečených lidí, muž se zeptal, zda je zde volno a potom se oba posadili. Muži mohlo být kolem čtyřicítky a ženě o něco méně, dosud úspěšně bojovala s věkem a její šaty musely stát pěknou řádku doláčů.

“Jsme manželé Trumpovi,” představil se muž. “Jmenuji se Walter a zde je moje žena Joan.”

“Já se jmenuji Zapater a slyším na jméno Ben a zde je Hermenegilda Shaw, zkracuje se na Gili. Z toho, že jste manželé, soudím, že jste občany třetí kategorie. My jsme čtyřky.”

“Ach, čtyřky,” řekla s despektem Joan. “Doufám, že jste slušní lidé. Ostatně kdybyste nebyli, stěží byste pobývali zde, že?”

“Máte-li na mysli peníze,” odpověděla jí povzneseně Gili, “pak patříme k velmi slušným lidem.”

“My také netrpíme nouzí,” usmál se pan Trump. “Vlastním továrnu na výrobu komponent do krmiva pro bullporky. Víte, co je bullpork?”

“Velmi dobře,” informoval ho Ben. “Zbohatl jsem na nich. Pro nás dva není žádný problém stát se občany třetí kategorie, jenže cena, kterou bychom za to zaplatili, se nedá vyjádřit penězi.”

“Nerozumím,” zavrtěla hlavou Joan. “Nepochopitelné!”

“Jde o vinici,” vysvětlovala Gili. “Oba pracujeme na vinici u pana Watsona v Jerezu a vyrábíme nejlepší víno na světě. Jako trojky bychom tu práci dělat nemohli.”

“Ach tak, Watson, Jerez,” usmála se Joan. “Velmi dobrá adresa. V tom případě se prosím chovejte, jako bychom si byli rovni.”

Od toho okamžiku se Trumpovi změnili v příjemné společníky, vyprávěli o svých příhodách a na oplátku si vyslechli historky ze života na vinici.. Oba byli zkušení cestovatelé a vřele doporučovali návštěvu ostrova Barbados, kde je rovněž moře tak čisté, že se v něm dá bez obav koupat. Asi po hodině se s nimi rozloučili a zamířili domů. V domečku ze sebe Gili pod sprchou smyla mořskou sůl a neměla se k oblékání, došla k Benovi a řekla:

“Pane, neměl byste zájem? Stojím sedm doláčů, ale dnes mě můžete mít zadarmo.”

“Taková nabídka se neodmítá,” smál se a stahoval si tričko.

Ráno, když se radili, kam se vydají, připomněla Gili rozhovor s Watsonovými, kteří se zmínili o místě jménem Palmitos park, kde jsou prý k vidění rostliny a ptáci. Park leží na boční cestě ve vnitrozemí a jezdí k němu veřejná přeprava, která má zastávku kousek od nich. Takže půjdou a podívají se, kdy pojede přeprava.

“Nechci veřejnou přepravou,” odporoval jí Ben. “Vezmeme si Blechu, počkáme a pojedeme za přepravou.”

“Jestli nezmeškáme,” strachovala se. “Ještě jsem nezahlédla ani jedny hodiny. Jak poznáme, kdy to jede?”

“Vezmeme si Blechu a pojedeme na snídani. Potom počkáme na přepravu, co říkáš?”

“Jsem pro. A porozhlédneme se po hodinách.”

Cestou na snídani žádné hodiny neviděli, ale když se vraceli, zahlédli skupinku děvčat, se kterými si včera Gili povídala.

“Zastav,” vyzvala ho. “Zeptám se holek.”

Po chvilce se vrátila a tvářila se spokojeně.

“K parku se dostaneme druhou cestou vlevo,” hlásila. “Nemůžeme zabloudit. A odpoledne si koupíš hodinky. Tady žádné veřejné hodiny nejsou, jako že tu čas vůbec neplyne, ale je povolené si je koupit. Místní hodinky jsou schválené, takže je klidně můžeš nosit třeba i v Jerezu.”

Cesta mírně stoupala nad Maspalomas, vběhla mezi kopce a v četných zatáčkách pokračovala pustou krajinou. K bráně parku dorazili za chvíli, Ben odhadl vzdálenost na patnáct až dvacet kilometrů. Za branou viděli palmy a velkou spoustu jiných rostlin, některé z nich už znali z Maspalomas, kde rostly v parcích a byly uměle zavlažovány. Zaplatili dva doláče za osobu, vešli do parku a dali se stezkou, která vedla mírně do kopce a klikatila se mezi podivuhodnými rostlinami, které byly označeny tabulkami se jmény, jež jim nic neříkala.

“Stůj,” zašeptala Gili a ukázala rukou. V korunce malé palmy seděl překrásný barevný pták se silným zahnutým zobákem a s očičky jako černé korálky.

“To je papoušek,” vysvětlil jí. “Můžeš klidně mluvit, ptáci jsou určitě na návštěvníky zvyklí.” Opravdu, pták seděl klidně dál a ve chvilce se ve vzduchu zatřepetali dva další.

“Jé,” divila se Gili. “Ti ale lítají! Koukni, tam je taky jeden, ale je maličký a žlutý.”

“Tohle je kanárek,” usmál se. “Myslím, že tak se tito ptáčci jmenují. Umí zpívat.”

“Jsou tam i další, vidíš?” upozornila ho. V tom okamžiku vydal jeden kanárek trylek, k němu se hned přidali chraptivým křikem papoušci a Gili byla naprosto okouzlená, šla pomalu po stezce a každou chvíli ukazovala prstem, tu na krásný květ, rostoucí na sukulentu, tam zase na jiný druh ptáka. V jedné chvíli se i polekala, to když kolem ní prošel páv. Došli na vrchol vyvýšeniny, za níž stezka klesala a usadili se na lavičce. Otevíral se před nimi pohled do údolí, ve kterém se hemžil život a z bohaté vegetace čněly rozčepýřené vrcholky palem.

“Bene, tohle je nádherné místo,” řekla. “Proč nejsou taková údolí i jinde?”

“Park je udržovaný a zvlažovaný, jinak by ve zdejší přírodě neobstál. Na ostrově je málo vody, nejspíš ji tedy získávají uměle, všimni si, že ke každé rostlině vede hadička.”

“To musí stát peněz!”

“O tom nepochybuj! Jestli ovšem někdo investuje peníze tímto způsobem, musí mít zaručenu návratnost, nebo jich musí mít tolik, že si to může dovolit.”

Vstali a šli dál, za chvíli ztratili přehled o tom, na kterou rostlinu vlastně hledí a uviděli i několik druhů ptáků, které Ben neznal.

“Podíváme se ještě na další kopeček,” navrhla Gili. “Potom se můžeme vrátit.”

Z druhé vyhlídky viděli, že park se táhne další kilometry údolím, vegetace byla mírně odlišná a mezi rostlinami zahlédli i několik budov. Zamířili k nim a zjistili, že v ohrazených prostorách jsou chovány opice a několik druhů malých zvířat.

“Pane jo,” žasla Gili. “Vůbec jsem netušila, že na světě je tolik druhů zvířat.”

“Na světě by mělo být daleko víc druhů zvířat a některá z nich jsou možná v tomto nebo v dalších údolích. Všechno ale nestačíme projít, na to bychom vypotřebovali celou dovolenou. Ještě musíme zajet do Las Palmas vyřídit depilační krémy, abychom měli po zbytek týdne volno.”

“Jasně,” souhlasila. “Teď se dáme tady tou stezkou, vede zpátky,”

Druhá stezka je vedla údolím a za chvíli narazili na hospodu s terasou a malý amfiteátr, nyní prázdný. Hosté posedávali pod slunečníky a mezi nimi procházela depilovaná děvčata a chlapci bez triček.

“Normální hospoda,” zhodnotila situaci Gili. “Jestlipak mají rajčata?”

Pro tentokrát se spokojila s dvojitou porcí a Ben zjistil, že může dostat kávu. Číšnice mu vysvětlila, že park má vlastní malou kávovou plantáž a někdy je možné použít její přebytky, nápoj je ale drahý, stojí pět doláčů. Přikývl a Gili se ozvala:

“Moc rozhazuješ! Copak je na kávě tak lákavého?”

“Nic. Ale pil jsem ji naposled na lodi.”

“Aha, to je něco jiného. Dáš mi ochutnat?”

Káva jí nechutnala, ale s rajčaty naložila virtuózně, mlsně se olizovala a rozhlížela se a upozornila ho, že v aréně se něco chystá a že by to ráda viděla. Vstupné činilo doláč na osobu a tentokrát zaplatila ona, dokonce bez jediné poznámky, odvedla ho do první lavice a od té chvíle měla oči jen pro arénu, ve které cvičitel se šesti velkými papoušky předvedl dokonalou drezůru. Papoušci se vzájemně vozili na vozíčcích, přeletovali, kam jim jejich pán ukazoval, houpali se na houpačkách a točili se na hrazdě a jeden z nich dokonce mluvil. Gili nadšeně tleskala a oči jí zářily. Když představení skončilo, řekla:

“Kdyby tak člověk mohl mít takového papouška i na vinici!”

“Bohužel nevím jak to zařídit. Taky by se mi tam líbili. Pojď, teď zajedeme do Las Palmas, cestou někde zastavíme a otevřeme balíčky s jídlem.”

Obchůdek v Sedmnácté ulici patřil muži středního věku s podivným jménem Horsky a jediným obchodním artiklem byla depilační mast. Ben představil sebe i Gili, muž jen zabručel a nezdálo se, že by měl chuť k hovoru. Gili začala povídat o tom, že pracují na vinici u pana Watsona a poprvé si mohli dopřát dovolenou a Horsky se začal zajímat o to, jak se takové víno vyrábí. Vyptával se, Gili mu zasvěceně odpovídala a za chvíli i on povídal o tom, jak před lety našel složení depilační masti a od té doby ji vyrábí a prodává, ale nic slavného to není, protože trh je omezený.

“No právě,” přitakala Gili. “Tady na ostrově zase tolik ženských není.”

“Jenže jinde ženy depilaci neužívají.”

“Zatím. Jenže já si myslím, že budou.”

“Pane Horsky,” přidal se Ben, “Gili si opravdu myslí, že dokáže získat nové zákaznice a já se také domnívám, že je to možné. Otázkou je, jaké množství masti jste schopen dodat?”

“No, já si to propočtu,” zadumal se Horsky, chvíli čmáral po papíře a sdělil, že je schopen dodávat dvacet tisíc kelímků měsíčně.

“Začíná to být zajímavé,” řekl Ben. “Teď se ale musíme shodnout na ceně a na tom, jak náš obchod zorganizujeme.”

“Já mám základní cenu doláč a půl za kelímek. Jestli budu vypravovat zásilky, připočtu dopravné a balné. Jestli to štymuje i z vaší strany, proč ne?”

Nakonec se dohodli i na způsobu komunikace a přepravy a Horsky je potom velice překvapil, když řekl:

Žádnou smlouvu ale podepisovat nebudu. Pokud jste grázlové, tak ji stejně nedodržíte a poctivej člověk žádný smlouvy spisovat nepotřebuje.”

Gili se srdečně rozesmála, nakazila svým smíchem i Horskyho a Bena a plácli si.

“Kolik mastí můžete prodat hned teď?” zeptala se.

“Tak sto kousků, víc ne, leda byste se zastavili za pár dní.”

“Sto kelímků zatím stačí. Chvilku bude trvat, než se nová móda ujme a sto depilovaných holek je slušný začátek. No, pane Horsky, myslím, že ten obchod rozjedem!”

Horsky sázel kelímky do její tašky, ze které všechno vyndala a hledala peníze.

“To je malér, Bene, já u sebe nemám ani vindru,” konstatovala.

“Jestli mě vezmeš za společníka půl na půl, tak tě založím.”

“Asi mi nic jiného nezbude,” vzdychla, přijala nabízené peníze a rozloučila se s Horskym:

“Pane Horsky, tak my pojedem, poněvadž si chceme ještě zaplavat ve vlnách. Řeknu vám, že tohle se mi na celé dovolené líbí nejvíc!”

Následující dva dny lenošili, posedávali na dunách nebo na pláži, Gili si libovala, že je rovnoměrně opálená a Ben z ní měl radost. Tu a tam se dali s někým do řeči, jen tak, v dobré náladě, odpočívali a cítili se skvěle. Zastavila se u nich také skupina dívek, k níž patřila známá Gili jménem Soňa, děvčata vytáhla z tašek trička, posedala si vedle nich a povídala. Jejich život na ostrově byl pohodový, protože měly jednu velikou výhodu: Bydlení bylo zadarmo.

“Holky patřej ke koloritu ostrova,” vysvětlovala Soňa. “Hodně chlapů sem jezdí kvůli ženským a tak se správě vyplatí, když nás nechají bydlet zadarmo. Chlapi tady pro změnu utrácí svoje peníze. Navíc je na ostrově furt pěkné počasí a každýmu se tady líbí. Jenomže nic netrvá věčně a tak si každá holka šetří, poněvadž krása oprší a pak je konec.”

“No jo,” souhlasila s ní její kamarádka, značně vyvinutá dívka jménem Sylvie. “Tak tři roky a budu toho muset nechat, protože mám velký kozy a ty moc dlouho hezký nevydrží. No ale to už budu mít dost peněz, abych si někde otevřela krámek.”

“Já teda nejspíš ne,” řeklo menší hubené děvče. “Ale nechám se najmout do erotickýho podniku a vydělám dost.”

“Do jakého podniku?” zeptala se Gili.

“Tys ještě nebyla v erotickým podniku? Jdeš na pódium a musíš mít pořád roztažený nohy a něco si tam strkat, nebo to dělaj holky mezi sebou a lidi na ně koukaj, asi je to rajcuje.”

“No to mě podrž,” divila se Gili.

“Ale co,” mínila dívka. “Však mě neubude.Mám to dělat v posteli, nebo na jevišti? Jo a koukala bys, co tam chodí ženskejch, kolikrát víc než chlapů!”

“Sex je někdy divnej,” uzavřela téma Sylvie. “Holky, zvedáme se a jdeme k Majáku, dneska přiletěla nová várka chlapů.”

Zamávali si, Gili chvíli přemýšlela a zeptala se:

“Chodil bys do takového erotického podniku?”

“Nikdy jsem v žádném nebyl. Atmosféra na ostrově je plná sexu, ale jsou tu i jiné věci, třeba krásné moře a duny. Ne, nechodil bych tam.”

“Já taky ne. Šoustání má v životě své místo, ale nemá zabírat všechen čas.”

Později zašli k Majáku a spatřili osamělého pana Trumpa, který je také uviděl a zamával na ně, ať si přisednou. Gili se zeptala:

“Co že tak sám? Kdepak máte paní?”

“Sedí vzadu. Dneska máme volný den, zřejmě si tedy vybírá vhodného mladíka.”

“A vy děvče,” pochopila, rozhlížela se a ze známých dívek spatřila jenom Sylvu. Zeptala se: “Jestlipak už jste vyzkoušel Sylvii?”

“Ne. Pokud si vzpomínám, ne.”

“Ale to je chyba! Je v jednom kole, málokdy má volnou chvilku, ale máte štěstí, před chvílí jsem ji zahlédla.”

“Víte, paní Gili, že je nemožné, abych za ní šel. Mohla byste mi pomoci?”

“Samozřejmě, pane Trumpe, vždyť je to maličkost.” Vstala a za chvíli se vrátila se Sylvií. Trumpovi se zřejmě zalíbila, protože jí bez okolků zaplatil sedm doláčů a odešli spolu.

“Jestli už jsi přestala s dobrými skutky,” usmíval se Ben, “mohli bychom jít na večeři.”

Cestou ji seznámil s tím, co ho napadlo, když přemýšlel o Palmitos parku. Že totiž jde o záchovnou stanici genofondu ohrožených nebo dokonce vyhynulých druhů, které přemnožení lidé připravili o domov a možnost obživy.

“Bene, mám dojem, že jsi na to kápl. Samozřejmě, jinak to ani být nemůže!”

Předposlední den pobytu dostal Ben po snídani nápad. Seznámil s ním Gili a spolu vymysleli plán, který začali hned provádět. Nejprve naložili do tašky deputátní víno a potom jeli na předměstí, kde v ošumělé hale koupili dvě trička, sice poněkud obnošená, ale pro jejich záměr vyhovující. Potom se vydali ke skleníkům, vybrali ty, které viděli cestou z Las Palmas. Gili byla nadšená, když vstoupili dovnitř a viděli dlouhatánské řady keříků se zrajícími rajčaty. Koupili celou plochou bedýnku rajčat a potom vyjednávali se šéfem skleníků, který s nadšením přijal láhev vína, chvíli přemýšlel a potom vzal jejich bedýnku a vrátil se se dvěma bedničkami složenými na sobě.

“Je to v té spodní,” řekl potichu. “Ale ať vás nechytí, tohle se nesmí!”

Šli pomalu k Bleše, když tu se Gili náhle otočila, s taškou v ruce se rozběhla za šéfem skleníků a když se vrátila, usmívala se.

“Jeď až na konec té řady budov. Teď jsem zase dostala nápad já.”

Její nápad spočíval v tom, že směnila dvě láhve deputátního vína za přepravku s třiceti vejci, které si zálibně prohlížela.

“Nač je máš?” zeptal se Ben. “Vajíčka ti přece umíchají v každé hospodě.”

“Z vajíček se, můj milý, vylíhnou slepice. Nevím, jak se to dělá, ale jestli za něco stojíš, tak to zařídíš.”

“V databázi by o slepicích mohlo něco být. Jestli ano, budeme mít v kuchyni o jednu dobrotu víc.”

V domečku roztrhali obě trička, obalili látkou konce sazenic, navlhčili je a uložili zpátky do bedničky. Do druhé pak dali přepravku s vejci a celé to uložili do bedny, ve které přivezli víno.

“Pěkně to klaplo,” pochvalovala si Gili. “Akorát že tady musíme nechat prázdné láhve. Do háje,” zarazila se, “vždyť já budu muset sedět na bedýnce celou cestu do Las Palmas! To jsem si vymyslela věc! Ale co, zvládla jsem jednu cestu, zvládnu i druhou. Už máme poslední den dovolené, takže se zvedej a jdeme k moři.”

Druhého dne ráno dostali v kuchyni balíčky s jídlem, přivázali bednu na Blechu, Gili na ni nastlala přebytečné části oděvu a když odevzdali klíče od domečku, uháněli do Las Palmas. Na kopečku nad Maspalomas zastavili, naposled se podívali na duny, za nimiž se modralo moře a potom s jedinou zastávkou dojeli na heliport. Nespěchali, Benovy hodinky ukazovaly, že mají dost času a opravdu všechno stihli v úplném lidu, i naložení bedny, která byla zase převázaná provazem a potom i vrácení Blechy. Čtvrt hodiny před odletem už seděli v osobáku, pili víno, které bylo o poznání lepší než víno podávané v jídelně a Gili za letu pozorovala moře.

“Podívej,” řekla za chvíli. “Už začíná být kalné.”

V Jerezu čekali několik minut na bedničku, odnesli ji do vrtulníčku a zanedlouho už kroužili nad vinicí.

“Že je to nádhera, viď?” usmívala se Gili.

“Určitě. Vidíš? Támhle mává Sam, abychom přistáli u dílny.”

“No jistě. To zas bude pokažených věcí!”

Kupodivu nebylo, vyskytly se jen drobné závady, které nebránily provozu, ale chvíli před jejich příletem přestalo fungovat čerpadlo ve skladě postřiků. Byla to maličkost, uvolněný kabel, oprava skončila za deset minut. Gili zatím rozbalila bednu, ukázala Samovi uložené sazenice rajčat a poučila ho:

“Teď musím zasadit rajčata a tohle jsou vajíčka. Počkej s opravami, protože Ben musí nejdřív zařídit, aby se z nich vylíhly slepice. A nekoukej, jako bys mě viděl poprvé. Tak já jdu.”

“Co to mele?” zeptal se Sam a ukázal za odcházející Gili. “Máš prý zařídit, aby se z tohohle vylíhly slepice. Jaký slepice?”

“Nejdřív musím do databáze. Stejně budu potřebovat pomoc, pojď se mnou, cestou ti všechno vysvětlím.”

Když Sam uslyšel, že slepice jsou ptáci, takoví tvorové, ze kterých je dobré maso a navíc snáší vajíčka, která jsou v kuchyni k nezaplacení, usoudil, že teď zrovna může jiná práce počkat a on může pomáhat s líhnutím slepic. V databázi našli, co potřebovali, ale Sam se moc nadšeně netvářil:

“Jestli si myslíš, že se budem kolik dní střídat v tom sezení na vejcích, tak to se teda pleteš. Pokud jsou k jídlu, sníme je a hotovo!”

“Ale kdepak, Same,” smál se Ben. “Vejce potřebují k vylíhnutí akorát určitou teplotu a my půjdem a uděláme vytápěnou bedýnku.”

“A máš součástky?”

“Úplně všechny. Za dvě hodiny bude všechno hotové a uložíme vejce.”

Toho dne se večerní posezení v besídce protáhlo, protože Gili velmi důkladně probrala každý detail jejich dovolené, s některými ale počkala, až začne Mildred kňourat a půjde do postele. Teprve potom vyprávěla o nahých depilovaných dívkách na plážích a v hospodách. Vysvětlila, co je depilace a řekla, že ona sama si ji vyzkoušela a až se půjdou koupat, sami uvidí, o co jde. Ve svém zaujetí detaily popsala druhý den jejich dovolené a to už byl čas jít do postele.

“Zítra vám to dopovím,” slíbila vinařům a všichni odcházeli ke svým domečkům.

Druhého dne ráno našli Mildred, která dnes neměla školu, před bedýnkou s vejci. Nenechala se odehnat ani přesvědčit, ani když jí Ben vysvětloval, že čeká zbytečně, protože do vylíhnutí slepic zbývá ještě řada dní.

“Co mi to říkáš,” namítla. “Ještě jsme tady nelíhli slepice a tak to nemůžeš vědět. Já si radši počkám.”

Ben se pustil do oprav a před obědem už měl dobrou polovinu závad odstraněnou. Gili měla plno práce ve sklepě, ale stačila ženám předvést depilaci a Alice si hned koupila jednu mastičku za čtyři doláče. Po obědě ještě dvě hodiny pracovali a potom se chystali na cestu.

“Letím do města,” oznámil Ben Samovi. “Mám něco koupit?”

“Jo, něco se najde, ale lístek se seznamem má Julie, tak si ho u ní vyzvedni.”

Těsně před odletem se ještě přihnal Swen, přinesl staré kalhoty a žádal, ať mu koupí zrovna takové, jestli na ně trefí, jiné ať neberou. Nikdo další nic nechtěl, takže odletěli a za chvíli přistáli ve velkoobchodě.

“Půjdu hledat známé holky a ty zatím nakup,” rozhodla Gili. “Za dvě hodiny jsem zpátky.”

Ben se věnoval nakupování a když naložil zboží, vyrazil do ulic za účelem opatření kalhot pro Swena. Dost se naběhal, ale nakonec byl úspěšný a do velkoobchodu se vrátil právě včas. Gili už čekala, seděla ve vrtulníčku a usmívala se.

“Deset krabiček,” hlásila. “Kdybych jich vzala víc, taky jsem je prodala. Vysvětlila jsem děvčatům, že depilování je teď všude v módě, a prodávám škatulku po pěti doláčích. To koukáš, viď?”

“Koukám. Jenže takhle to nemůžeme dělat. Pro obchodování určitě platí nějaká pravidla a my je musíme dodržet. Kvůli pár krabičkám se svět nezblázní, ale pořádné obchodování je něco jiného.”

“Půjdeme do databáze. Vytáhneme, co je tam o obchodování a naučíme se nakupovat a prodávat. Tak jsi to myslel, že?”

Po návratu se zavrtali do informací o obchodování, kterých bylo nesmírně mnoho, ale Gili se brzy orientovala a našla společného jmenovatele:

“Pro naše obchodování platí jednoduchá pravidla. Sečteme tržby, odečteme náklady a z rozdílu zaplatíme dvacet procent daně. Tahle složitá pravidla platí pro složité korporace, nejspíš to bude učiněný ráj pro šizuňky. Jenomže musíme zaregistrovat firmu, poplatek dělá padesát doláčů, a potom dostaneme obchodní číslo.”

Ben si ověřil její informace a pokýval hlavou:

“Máš pravdu. Až na to, že musíme mít od Horskyho dodací list a také potvrzení o zaplacení dodávky, a tohle on neví.”

“No a co? Až napíšeme o dodávku, tak ji pošle i s papíry a je vystaráno!”

Večer Gili pokračovala ve vyprávění o dovolené a dostala se k popisu Palmitos parku. Sam poslouchal s otevřenou pusou a ozval se:

“Teda neměl jsem v úmyslu cestovat na nějakej ostrov… Říkáš různý zvířata a ptáci a rostlin, že si to jeden ani nezapamatuje? Alice, musíme se kouknout, jak jsme na tom s penězma, poněvadž tohle by Mildred měla vidět.”

“Copak Mildred,” zasmála se Alice, “ale ty se budeš ode dneška v noci odkopávat, dokud se tam nepodíváš.”

“Já už dneska nebudu pokračovat,” obrátila se Gili k Samovi, “aby sis to mohl pořádně rozmyslet.”

Byla ráda, že sezení v besídce končí, protože se těšila na televizi a na hledání dalších stop z minulosti.

Za týden zaregistrovali společnou firmu s názvem Gilda a vydali se na třicátou ulici uskutečnit svůj plán. Došli totiž společně k závěru, že oni sami nemají chuť otevřít si obchod, ale spousta lidí už to udělala a mohou tedy prodávat i jejich zboží. Už po pár krocích Gili řekla:

“No vida, tady je obchod se šminkami a s mastičkami. Jdeme dovnitř.”

V obchodě se nacházela asi třicetiletá zrzavá a zjevně unuděná žena, která při jejich příchodu ožila a zeptala se:

“Co si budete přát?”

“Chceme vám nabídnout zboží k prodeji.”

“Tak koukněte, pane. Támhle jsou dveře a ty mají kliku. Tu zmáčknete, dveře se otevřou a hned jste venku.”

Gili se pohodlně opřela o pult, usmála se na obchodnici a poučila ji:

“Tak aby bylo jasno. Váš krámek si můžeme bez potíží koupit a vyrazit vás těmi dveřmi, které nám doporučujete. Jsme tady náhodou, mohli jsme zajít kamkoliv jinam. Máme zboží, které jde na odbyt, jsme výhradní dodavatelé a vy můžete být výhradní prodejce. Takže se vzpamatujte a začněte užívat to, co máte pod těmi zrzavými vlasy.”

“Že tě huba nebolí,” zasmála se žena. “Tak co máte? Já se jmenuju Regina.”

“Já jsem Gili a tohle je Ben. Máme depilační krém.”

“Jakej že krém?”

“Natřete se s ním, vykoupete se a všechny chloupky jsou pryč. Na čtvrt roku.”

“A co jako s tím?”

“Depilace je teď moderní. Čím dál víc. Jak je možné, že nic nevíte? Zdá se, že jste sto let za opicemi.”

“Třeba jo, třeba ne. Dejme tomu. Jenomže já potřebuju vydělávat!”

“Vždyť my také. Když spočítám nákup, dopravu, balné a ostatní náklady, přijde nás krabička na čtyři doláče. Máme vyzkoušené, že jde na odbyt za pět doláčů, jít výš bych vám nedoporučovala. Tím pádem byste měla z každé krabičky padesátník.”

“No, to není nejhorší,” připustila obchodnice. “Já jsem svolná to zkusit. Teď se teda domluvíme na detailech.”

Venku se Gili zadívala na Bena a řekla přísně:

“Je od tebe moc hezké, že jsi uvnitř rovnou nevyprskl smíchy, ale bylo to na tobě zatraceně znát. No ale tys nikdy nesmlouval o tričko za desetník, takže o obchodování víš akorát z databáze. Ale je možné, že i to bylo dobře, protože kdyby ses tvářil moc vážně, myslela by si, že nám jde z tlustých do tenkých.”

“Nerozumuj, Gili. Sehrála to prvotřídně, já jsem tam byl skoro zbytečný.”

Myslíš?“ rozzářila se. ”Bez tebe bych tam ale nešla.”

V pátek ráno přiletěl Watson se ženou a s Gabi, hodlali zůstat přes víkend a hned po příletu se ujali obvyklých rolí, i když Watson musel chvíli počkat na Sama, který právě létal s postřikem. Účetní se na vinici objevoval jenom zřídka, protože Benovy papíry byly srozumitelné a spolehlivé, takže je mohl zpracovat doma. Watson se vydal na procházku vinici, narazil na Gili, která měla hlídku, pochodovali spolu a Watson se vyptával na dovolenou. Najednou uslyšeli strašný křik, který se nesl od sklepa, rozběhli se tam a našli původce křiku, kterým byla Mildred. Příčinou jejího křiku bylo malé žluté kuře, které se proklovalo z vejce, nejistě stálo na nožičkách a pípalo.

“Proboha, co to je?” zeptal se ohromený Watson.

“Malá slepice. My jsme dovezli z ostrova vajíčka a Ben udělal krabici na líhnutí. Ze slepic jsou vajíčka a taky maso.”

“Já je vycvičím,” oznámila Mildred. “Budou tahat vozejčky a houpat se na houpačce.”

“To jsou mi věci,” vrtěl hlavou Watson. “Ví někdo, co s tou malou slepicí dělat? Určitě musí něco jíst a pít.”

“Tohle ví Ben, díval se do databází. Jenomže je zalezlý v čističce a hned tak nevyleze. Rozbila se jakási zatracená čidla.”

“Půjdeme se podívat sami,” rozhodl Watson. “Mildred zatím pohlídá malou slepici.”

Když se Ben konečně vynořil z podzemí, byla už na světě tři kuřata, zobala upravené kuchyňské zbytky smíchané s nasekanými kopřivami a občas se zatavila u misky s vodou. Watson se Swenem vyráběli poblíž kuchyně ohrádku z rozličných materiálů a Mildred ostražitě hlídala líheň. Alice pyšně předváděla Gabi keříky rajčat, která se až na dva ujaly a Julie dokončovala oběd, ke kterému museli Mildred dovléci násilím. Slepičí hospodářství nebylo prohlášeno za práci na vinici, takže se o něm mohlo mluvit i u oběda, probrali stavbu příští přenosné ohrady na druhém břehu jezera, kterému to velice prospěje, protože zarůstá vším možným. Delší dobu se zdrželi u problému kohouta, který je pro snůšku vajec nezbytný, smí však být jen jeden, dva či více kohoutů totiž tráví veškerý čas ustavičnými rvačkami. Malá kuřátka jsou k nerozeznání, ale kohouti vzniknou zřejmě z odrostlejších kuřat a potom se uvidí. Výtečné je, že zbytky z kuchyně už nebudou putovat do čističky, ale poslouží k výkrmu slepic, které je promění v kýžená vejce.

To už byl čas, aby se rozešli po práci, ale Gabi odvedla Gili stranou a koupila od ní za čtyři doláče depilační mastičku, o které se dověděla od Alice, odběhla a aplikovala ji, počkala předepsanou dobu a uháněla k jezírku. S výsledkem byla spokojená a hned se s ním pochlubila ženám a byla by se ráda předvedla i mužům, ale Nora jí řekla, že bude vhodnější, když počká na koupání v jezírku.

Ben rozložil na stole vymontovaná čidla, měřil je a snažil se najít možnost opravy, když za ním přišel Watson, podíval se na stůl a řekl:

“Nespravuj se s nimi,vyhoď je.”

“Mají pravděpodobně stejnou závadu. Minulý měsíc jsem vyhodil čtyři a zase to samé. Což není normální stav a chci tomu přijít na kloub.”

“Řemeslu rozumíš líp než já, dělej tedy, co uznáš za vhodné. Před chvílí mi Nora povídala o Gabi, která s zbláznila a je depilovaná mastičkou, kterou koupila od Gili.”

“Na to si sedněte, povídání zabere dost času.”

“Proseděl jsem dva týdny v kanceláři. Nech práce a projdeme se, na druhém břehu jezera je potřebné vybrat místo pro slepičí ohradu. Povídat můžeš cestou.”

Ben vypověděl všechno po pořádku, až po založení firmy Gilda a jednání s obchodnicí Reginou. Watson se smál jednotlivým peripetiím, ale potom zvážněl a promluvil:

“Trochu se stydím za rajčata, já totiž vlastním na Gran Canarii jeden skleník, kde se pěstují a nepřišel jsem na to, že by mohla růst i tady. A nápad se slepicemi mi připadá excelentní. Udivilo mne, že krém pro depilaci nachází dobrý odbyt, to víš, já nejsem odborník na sex, zdá se však, že jste našli dobrý obchodní artikl. Jenže, Bene, obchod zřejmě nabere obrátky a je nezbytné, abys navštívil Schneidera, obchody nad určitou hranici jsou totiž sledované. Musíš ho informovat a vzít mu dva vzorky archivního vína. Ty ti daruji, je to moje pokuta za rajčata. Ale vůbec se mi nelíbí způsob spojení s Horskym, posílání balíčků a vzkazů je zdlouhavé, musíte mít přímý kontakt přes notebook. Ty ho vlastnit nemůžeš, pokud si nezařídíš oficiální kancelář, ale použiješ můj. Čirou náhodou je jedna moje kancelář pár kroků od obchůdku s depilační mastí, takže pan Horsky bude nejpozději za hodinu informován a může také odpovědět.”

“Nevím, jak bych vám poděkoval.”

“Ber to jako odměnu za slepice… ale ne, to bych tomu dal! Ty totiž můžeš použít kterýkoliv notebook, tuhle službu poskytuje kde kdo a účtuje za ni dvacet doláčů měsíčně. Je tady ještě jiný problém. V Jerezu neprodáš dvacet tisíc krabiček měsíčně.”

“To je pravda. Odhad je dva tisíce kusů.”

“Takže musíš neprodleně hledat nová odbytiště.”

“Začal bych v Madridu. Znám tam šikovného chlapíka, jmenuje se Leny. Nemá peníze, ale zařídil bych mu obchod.”

“Ano, musíš jednat rychle. Kolik dní by ti zabralo jednání v Madridu?”

“Dva, víc určitě ne.”

“Zítra tedy odletíš, nezapomeň, že máš ještě dovolenou. Gili musí zůstat, má službu v kuchyni. Zvládneš to sám?”

“Už zítra?” podivil se Ben.

“Samozřejmě. V obchodě může jeden den znamenat mnoho, takže bys měl říct - Až zítra? Proč ne dnes? A ještě něco. Ví o vašem podnikání lidé na vinici?”

“Neřekli jsme jim to.”

“Ani neříkejte. Zase jedna obchodní zásada, kterou se musíš naučit. O dobrém obchodu se nemluví, já se o řadě věcí nezmíním ani před Norou.”

Při večerním sezení pokračovala Gili v popisu dovolené, ale na základě předchozího hovoru s Benem se vyhýbala jakékoliv zmínce o depilační masti. Souhlasila s tím, aby odletěl do Madridu, i když pochybovala o tom, zda muž dokáže propagovat depilační mast pro ženy.

“Znám tam moc šikovného kluka,” uklidňoval ji. “Kam se na něj my dva hrabeme!”

Závěrem večera promluvil Sam o tom, že vyprávění Gili v něm, a nejen v něm, ale i v Julii, a hlavně v Mildred, vyvolala touhu uvidět Palmitos park.

“Same, teď jsi promluvil moudře,” pochválil ho Watson. “Zítra se podíváme, kdy byste mohli vyrazit.”

Jak založit filiálku.

Na první pohled bylo jasné, že Madrid se od chvíle, kdy ho viděl naposled, vůbec nezměnil. Dopravníkem zajel na sedmdesátou druhou, pomalu ji prošel a zamířil k Plácku. Posedávalo tam pár neznámých lidí a v rohu na lavičce uviděl Dolores, seděla bez hnutí, lokty na kolenou, pěstmi si podpírala bradu a hleděla nepřítomně před sebe. Nepohnula se, ani když došel k ní a posadil se vedle.

“Probuď se,” řekl. “Otlačíš si kolena.”

“Ať se propadnu, jestli tohle není Ben,” odpověděla a zasmála se, ale moc veselý ten smích nebyl.

“Nevíš, kde bych našel Lenyho?”

“Nikde. Touhle dobou už nikde. Dal se k vejrákům a už to má za sebou.”

“Leny už není? Co se stalo?”

“Nic se nám nedařilo, to se stalo. Už dlouhou dobu samá smůla. Druhou noc jsem spala na předměstí, podívej se, jak vypadám. Jsem špinavá. A kdopak stojí o špinavou holku?”

“Když já jsem s Lenym počítal pro jeden obchod. Teď nevím, na koho se obrátit.”

“Asi ti neporadím, já žádného jiného kluka pro obchod neznám.”

“Může to být i ženská.”

“Já nejspíš ne?”

“Ty? Já nevím. Musím mít stoprocentní spolehnutí. Svedeš to?”

“Na mně se můžeš spolehnout stejně jako na Lenyho, to bys měl vědět!”

“Jasně. Můžu. Víš co? Vstávej, pustíme se do práce.”

“V těchhle hadrech?” zeptala se. Opravdu, když vstala z lavičky, viděl, že její šaty jsou velmi ošumělé a místy dokonce děravé.

“Nejdřív tedy koupíme šaty,” rozhodl. “Musíš mít hezké a kvalitní šaty.”

“Cože, Bene? Ty mi koupíš kvalitní šaty?” rozzářila se. “Bene, tohle bych nečekala. Není za tím něco špatnýho? A kde je koupíme? No teda!”

“Musíme na třicátou. Tak moc ušmudlaná zase nejsi a jakmile budeš mít šaty, zařídíme další. Jenže než je koupíme, vysvětlím ti, co budeš muset udělat.”

Objasnil jí, že potřebuje někoho, kdo do Madridu vnese módu depilace, která už se v Jerezu ujala a rozrostla. Pokud to dokáže, povede obchod s depilační mastí a když to nedokáže, musí místo ní najít někoho jiného.

“Víš, já myslím, že to zvládnu,” řekla po chvíli přemýšlení. “A jestli to potřebuješ rychle, zvládnu všecko ještě dneska. Budeš ale muset utratit pár doláčů.”

Jeli na třicátou a cestou mu vysvětlovala svoji strategii:

“Začala bych u sebe, to znamená, že musíš utratit doláč, abych měla spaní a mohla do sprchy kvůli depilaci. Až budu hotová, přesunu se na dvacátou pátou a budu potřebovat tři mastičky. Ty mají, jak říkáš, cenu pět doláčů za kus, ale já je dám třem známem holkám, co chodí s chlapama a dostávají za to pět doláčů, jenomže ony si ty peníze odpracujou. Za každou další zákaznici, kterou přivedou, jim odečtu doláč a vsadím se, že za chvilku mám prvních patnáct zákaznic. Takže potřebuju osmnáct mastiček, když nepočítám tu pro sebe a až je prodám, bude móda zavedená.”

“To zní rozumně. Podívej, jsme na místě.”

V obchodě si Dolores netroufala ukázat na šaty, které se jí opravdu líbily, protože stály pět doláčů, přebírala se těmi levnějšími, jenže Ben zachytil její toužebný pohled a šaty koupil.

“Nemůžu je vzít na sebe,” řekla. “Nejdřív musím do sprchy, takže potřebuju ten doláč na nájem.”

Ubytovnu našli o pár kroků dál. Dolores si vzala doláč, zaplatila a vtáhla ho dovnitř.

“Nebudeš přece trčet půl hodiny na ulici,” řekla. “Sedneš si a v pohodě počkáš. Já hned vyzkouším mastičku.”

Jen co byli uvnitř, popadla kelímek, zmizela ve sprše a Ben vytáhl blok a počítal. Byl téměř hotov, když se Dolores vrátila, zvedla ruce a zatočila se:

“Koukni, funguje to perfektně. Nikde ani chloupek! A ani to nešimrá! Tohle půjde na dračku. Já vím, že holky, který se holí, mají víc zákazníků, ale šimrá je to a kolikrát chytí i vyrážku.”

“Jsi moc hezká. Teď se ale obleč a jdeme, poněvadž nás čeká spousta práce.”

“No jasně,” přikývla, oblékla si nové šaty a podívala se do úzkého, nepříliš kvalitního zrcadla.

“A do prdele,” zaklela. “Úplně jinej člověk! Bene, jdem! S takovouhle vizáží dokážu všechno na světě!”

Šli po třicáté a vyhlíželi vhodný obchod k pronajmutí. Dolores uvažovala:

“Myslím, že to může být úplně malý kamrlík, ale musí k němu patřit sprcha a záchod. Spousta holek si ušetří na kelímek, ale nemusí zrovna mít na sprchu. No a když ji budem mít my, zvedne se obrat.”

Uznal, že její argumenty mají něco do sebe a na třetí pokus našli, co hledali. Majitel chtěl měsíční nájemné pětadvacet doláčů, které na místě dostal, potvrdil termínovou smlouvu a předal jim klíče.

“Budete potom smlouvu prodlužovat?” zeptal se s nadějí v hlase.

“Budem,” ujistila ho Dolores. “Je to na dýl.”

Když vyšli ven, Ben odpočítal osmnáct kelímků, ona je naskládala do tašky a dohodli se, že se sejdou v obchodě.

“Myslím, že to zvládnu za tři hodiny,” mínila Dolores.

“Dobře. Já půjdu a zařídím, co je potřeba. Měl bych to do té doby taky zvládnout.”

Ben se nejprve vrátil o pár ulic zpátky a u vetešníka koupil za doláč dvě ucházející židle. Najatý krámek byl zařízen pultíkem a poličkou, ale židle tam byla jen jedna a to nemuselo stačit v případě čekání na sprchu. Dopravil nákup na místo, sedl si za pultík a napsal na papír vytržený z bloku

DEPILACE Otevřeno od 900 do 1200

Všechna písmena mnohonásobně obtáhl, až je zesílil natolik, že nebyla k přehlédnutí, potom přilepil papír lepící páskou na okno, vyšel ven a zkontroloval výsledek. Nápis byl dobře čitelný, kývl tedy hlavou a začal hledat vhodnou firmu. Našel ji o padesát kroků dál, za dvacet doláčů najal měsíční spojení přes notebook, zkusmo zavolal na vinici a potom hledal obchod s papírem - i když to, co se nyní nazývalo papírem, se značně lišilo od materiálu, který znal z lodi. Našel ho a koupil jednoduchou účetní knihu, příjmové a výdajové doklady, troje desky na zakládání dokladů a hrst propisovacích tužek. Poprvé v životě si na každý nákup nechal vystavit účet a poprvé se také cítil jako podnikatel. Všechno stihl právě v dohodnutém čase a když došel k obchůdku, uviděl Dolores, která se procházela před domem a jakmile k ní došel, hlásila:

“Šlo to jako po másle. Všechno je prodaný a zejtra se sem přihrnou zákaznice. Řeknu ti, že od chvíle, kdy jsem se stala obchodnicí, se cítím jako znovuzrozená!”

“Prima, Dolores. Takže jsi to zvládla. Teď pojď, ukážu ti, jak se spolu domluvíme.” Poté ji odvedl do domu s najatým notebookem a vysvětloval:

“Odtud si budeš objednávat zboží a potvrzovat dodávky. Stačí, když vyťukáš číslo a podržíš papír před obrazovkou.”

“A co když spletu ťukání na knoflíky?” strachovala se.

“Žádný strach, paní,” usmíval se majitel firmy a zálibně si ji prohlížel. “My na vás dohlédneme a ve všem rádi pomůžeme.”

“Líbila jsem se mu, viď?” řekla, když vyšli ven. “To dělají ty šaty. Potkat se s ním ráno, ani by si nevšim, že nejsem chlap. Pěkný šaty dělaj zázraky, s takovejma, jako mám teď, je svět jinej.”

“Máš nejspíš pravdu. A teď jdeme do obchodu.”

Vstoupili do obchůdku a ona si se zájmem prohlížela přinesené židle:

“Krásně se sem hodí. Je to takový zabydlený a útulný. Řekla bych, že tady budu od rána do večera, ať se obchod hejbá.”

“Nebudeš. Podívej se na papír na okně. Otevřeno budeš mít od devíti do dvanácti, aby zboží připadalo zákaznicím vzácné,”

“No jo, ale za tři hodinky nemůžu chtít žádný velký peníze!”

“O penězích budeme mluvit později, teď se naučíš vypisovat doklady.”

Dolores byla překvapivě chápavá a už na druhý pokus zvládla veškerou administrativu. Ben vyložil z tašky dvě stě kelímků, ona mu vystavila příjmový doklad, založila kopii a rozestavěla na poličku polovinu zboží, zbytek srovnala pod pult:

“Budu je plynule dodávat,” vysvětlila. “Regál nemá bejt přecpanej.”

V krámku skončili, vyšli ven a na ulici se ho zeptala:

“Kdypak si promluvíme o mým platu?”

“Za chvíli. Chci tě pozvat na večeři.”

“Támhle je jídelna,” ukázala.

“Nerozumíš mi. Půjdeme se najíst do hospody.”

“Hospody za moc nestojej, věř mi. Jsou spíš mizerný.”

“Pojedeme na osmnáctou ulici.”

“Jenomže tam můžou lidi od čtyřky výš!”

“Vidíš, já ti to ani nestačil říct. Jsem čtyřka, koupil jsem si občanství.”

“Tak to je něco jiného. Holku si můžeš vzít, jakou chceš. Takže Alice už je taky čtyřka?”

“Alice je pětka. Odešla ode mě a já žiju s děvčetem, které se jmenuje Gili a je spolumajitelkou firmy Gilda. Z Alice se stalo venkovské děvče.”

“Sakra, Bene, to je teda pech! No ale co, jdeme, když jsem pozvaná. Mám hezký šaty a vypadám dobře, co říkáš?”

“Když to víš, tak proč se ptáš?”

“Bene, protože jsem ženská. Ženský totiž moc rády poslouchají řeči tohohle druhu. Nedělej, že to nevíš! A támhle je podzemka, v hospodě jsme za chvilku.”

Hospoda byla nevelká a útulná, usadili se v čalouněných křesílkách a Ben zasvěceně pohovořil s číšnicí o víně a vybral slušnou značku. S jídelním lístkem měla Dolores potíže, chvíli do něj bezradně zírala a potom zašeptala:

“Buď tak hodnej a vyber mi něco dobrýho, já se v tom vůbec nevyznám!”

“Vyberu, neboj se. Takové věci se brzo naučíš.” Vybral jí masový plátek na bylinkách, nalil víno a začali mluvit o penězích.

“Víš, máš dvě možnosti výdělku. První je ta, že budeš prodavačkou a dostaneš z každé prodané krabičky desetník. Druhá varianta je jiná. Budeš řídit samostatnou pobočku, platit nájem, náklady za notebook, za dopravu a za všechno, co je potřeba. Za kelímek potom dostaneš sedmdesát centíků. Co si vybereš?”

Přemýšlela, bylo znát, že se velice soustředila a rozhodla se:

“Beru to druhé. Což znamená, že ti zaplatím všechno, cos do mě dneska investoval, a taky budu platit svý daně. Dáš mi účty za dnešní výdaje i za šaty a já všechno splatím a budu hospodařit na svým. Je to tak?”

“Je. Nepočítám samozřejmě kelímek masti pro tebe, šlo o reklamní vzorek. A tahle večeře je také mimo.”

“Mám u sebe tržbu za mastičky, dělá to devadesát doláčů. Kolik z nich je mejch?”

“Třináct padesát.”

“Takovejch peněz! Řekni, proč mi nabízíš takovou hromadu peněz?”

“Teď změníš způsob života a budeš mít větší výdaje. Není to zase taková spousta peněz, jak si myslíš. Počítám, že budeš šetřit na občanství. A mám ještě jeden důvod: Počítám, že se rozkoukáš a budeš schopná založit filiálky i v jiných městech. Z každého kelímku, který se tam prodá, máš navíc desetník.”

“Já ti rozumím. Dostávám šanci, ale musím sebou hodit.”

“Podívej, nesou jídlo. Při jídle se o práci nemluví!”

Když dojedli, objednali si další víno, povídali si o starých časech a za chvíli poslouchala Dolores s nadšením vyprávění o vinici. Když dojedli a dopili, vyšli ven a pomalu kráčeli k podzemce, dojeli na třicátou a došli k ubytovně. Dolores najednou zašeptala:

“Zůstaň tady.” Lekla se toho, co řekla, ale pokračovala: “Jenom jednou. Asi to nevíš, ale já tě tenkrát chtěla Alici přebrat, ale nestihla jsem to, než jsem se rozhoupala, byli jste pryč. Já bych od tebe vůbec nikdy neodešla. Tak pojď, nebo tě začnu prosit. Mám?”

“Ne, zůstanu. Moc se mi líbíš.”

Dolores byla velmi něžná milenka a zažil s ní pocity, které dříve neznal, ale nemyslel na ně, naopak, veškerou pozornost věnoval krásnému tělu, které mu ochotně vycházelo vstříc. Usnuli pozdě, ale probudili se včas, vystřídali se ve sprše, narychlo pojedli v jídelně a před devátou byli v obchodě. První zákaznice se objevila pět minut po deváté a byl to typ, který Dolores předvídala, popadla kelímek a zmizela ve sprše a to už do dveří vcházela další dívka. Za hodinu prodali dvaadevadesát krémů a Dolores zaúpěla:

“Bene, je to v háji. Za chvilku mám vyprodáno! Co s tím?”

“S tímhle se počítalo. Za chvilku se vrátím se zbožím.”

Vydal se k heliportu, vyzvedl krabici s kelímky a s trochou potíží ji dopravil do obchodu. Spotřeboval o trochu víc času, než počítal a Dolores ho vítala s úlevou:

“Jdeš právě včas. Mám posledních osm.”

Počkal, až odejde zákaznice a postavil krabici na pult. Otevřela ji a vytřeštila oči:

“Proboha, kolik toho je?”

“Dva tisíce. To je normální dodávka. Budeš potřebovat skoro tři krabice měsíčně.”

“Tak já hned napíšu příjmový doklad.”

Když ve dvanáct skončilo obchodování, bylo prodáno tři sta deset krabiček. Seděli na židlích a Ben počítal. Za chvíli promluvil:

“Tak poslouchej. Celkem se prodalo tři sta dvacet osm kelímků, tržba dělá šestnáct set čtyřicet doláčů. Z toho máš podíl dvě stě dvacet devět šedesát, od toho odečtu včerejší výdaje, celkem padesát sedm, tady máš doklady, odepíšeš si to z daní. Teď půjdeme zaregistrovat obchodní filiálku, za registraci zaplatíš padesát, takže ti zbude sto dvacet dva šedesát.”

“Za jedinej den obchodování s mastičkama?”

“Samozřejmě. Na obchodování se dá vydělat. Půjdeme zaregistrovat filiálku a já potom odletím, myslím, že to stihneme tak akorát.”

“No tak jdeme. Já teď budu bohatá obchodnice? Řeknu ti, že je to ohromný! Co říkáš?”

“Tebe to netěší?”

“Ale těší, jak by ne. No tak pojď, ať můžeš odletět.”

“Dolores, ale já nemohu udělat nic jiného!”

“Vždyť já vím. Já asi taky ne, viď? Moc ráda bych poznala tu tvou Gili!”

Z třiceti vajec se vylíhlo dvacet šest kuřátek, která se hemžila v ohradě a na noc je zavírali do vytápěné bedýnky, která předtím sloužila jako líheň. Tu teď přenesli do ohrady u kuchyně, kde už měli připravenou stříšku proti dešti a čekali, až se vrátí Ben a zavede do bedýnky elektřinu. Teprve když byl hotov, mohl se přivítat s Gili a to už byl čas jít k večeři. Následovalo sezení v besídce a Ben řekl, že byl v Madridu vyřídit jednu záležitost z minulosti. Všechno se podařilo dát do pořádku, ale moc toho nenaspal a teď se mu klíží oči, takže půjde spát.

“Už se nemůžu dočkat,” řekla Gili, jakmile vešli do domečku. “Jak jsi dopadl s Lenym?”

“Leny je mrtvý. Dal se k vejrákům a umřel. Z bývalé party jsem našel jen Dolores, Alice ji zná. Zkusil jsem to s ní a v Madridu teď funguje filiálka schopná prodat šest tisíc kusů měsíčně. Madrid je totiž mnohem větší, než Jerez. Teď zapneme televizi, aby nám něco neuteklo a usadíme se na verandě.”

Seděli jako obvykle tak, že Gili pokukovala na obrazovku, upíjeli víno a Ben vyprávěl a také odpovídal na četné dotazy. Přemýšlel o tom, co řekne, až se Gili zeptá, kde strávil noc, ale nezeptala se.

“Dolores jsem uložil takový úkol. Má se pokusit založit pobočky i v jiných městech, abychom využili celou výrobní kapacitu. A teď poslouchej: V číslech to vypadá tak, že když odečtu všechny náklady, zbývá nám z tisíce krémů dva a půl tisíce doláčů. Myslím, že bychom měli hned zaplatit daně a po nich zbývají dva tisíce čistého.”

“No to snad ne! Pokud pojede obchod naplno, máme každý dvacet tisíc měsíčně! Bene, já budu bohatá a koupíme si dům. Co myslíš?”

“S tím domem počkáme. Začínám o něčem přemýšlet, ale je to zatím trochu v mlze, vím jenom, že je to důležité.”

“Tak až budeš mít domyšleno, povíš mi, o co jde, ale ne teď. Představ si, že začíná film z konce náboženského období a ze začátku Ekonomiky. Čekáme na něj nevím jak dlouho!”

“Skočím do sprchy a budu se dívat z postele.”

“Tak to já se přidám a budu vedle tebe.”

Film byl velmi dlouhý a zabýval se obdobím, ve kterém utichaly náboženské třenice, ovšem cena, kterou za to lidstvo zaplatilo, byla příliš vysoká. Nějakou dobu se celý svět zmítal v chaosu, který ukončily až nové biotechnologie a potom se začaly rýsovat základy Nové společnosti

“Tak takhle to bylo,” řekla zamyšleně Gili. “Ten film snad trval týden! Já jsem ospalá, ale zase ne tak moc.”

“To jsem chtěl vědět. Já jsem ospalý víc, takže televizi vypínáš ty.”

“Klidně. Pokud na mě počkáš a neusneš.”

Druhého dne udělal Ben běžnou práci a po domluvě se Samem letěl do města. Gili letěla s ním, šla uložit stržené peníze. Potom se rozhlížela po obchodech a neodolala zářivě barevným šatům, které byly ozdobeny motýly s pohádkově vzorovanými křídly a potom ještě zašla na zmrzlinu.

V té době už Ben seděl u stolu a vypověděl Schneiderovi všechno o obchodování s depilační mastí. Když skončil, Schneider se usmál a řekl:

“My o vašich aktivitách víme a to, že jste se nás rozhodl informovat, vítáme a jde, abych tak řekl, o kladný bod ve vašem hodnocení. Nyní vás seznámím s naším pohledem, který je v takových případech užíván: Podnik, jehož obrat nepřekročí půl milionu měsíčně, je považován za malý. Kdybyste tuto hranici překročili, je to důvodem k zásahu, ale i tehdy lze předejít komplikacím. Stačí, když si koupíte trojku občanství. Já vím,” mávl konejšivě rukou, “vy se nechcete vzdát práce na vinici a i my bychom uvítali, kdybyste v ní pokračovali. Kvalita vína je vysoká i vaší zásluhou.”

Ještě chvíli hovořili, to už úplně neformálně, v závěru převzal Schneider dva vzorky archivního vína a vychválil minule dodané vzorky. V závěru slíbil, že novou dodávku rovněž odpovědně posoudí a Ben mohl odejít. S Gili se potkal před heliportem, právě dojídala poslední zbytek zmrzliny a podle jejího spokojeného výrazu bylo znát, že nejde o první porci. Usmáli se na sebe, šli k letadlu a vrátili se na vinici. Cestou vybalila Gili nové šaty a ještě v kabině se do nich převlékla. Po přistání šli ke kanceláři a cestou potkali Mildred, která hlásila:

“Gili, jestlipak sis všimla, že na víně už se dělají bambulky? Ale na rajčatech taky, takže není jistý, jestli jsme zasadili ty správný kytky. Jé, ty máš ale krásný šaty! Takový brouky jsem v životě neviděla! Ale dávej si na ně pozor, dneska ráno jsem viděla, jak kuře sezoblo brouka.”

V kanceláři na ně čekal Sam, sedli si s Benem ke stolu a Ben sepisoval denní hlášení. Gili zatím vypsala objednávku na dodávku krému, pomocí notebooku ji poslala do Las Palmas, počkala na potvrzení a popohnala oba příležitostné úředníky:

“Pohněte s tím! V tašce mám hromadu zmrzliny a je na čase se do mí pustit, než se rozteče.”

“Vždyť už končíme,” uklidnil ji Sam. “Jo, Bene, zejtra se pustíš se Swenem do opravy traktoru. A málem jsem zapomněl,” sáhl do kapsy košile a podal Benovi papírek, “tady je kód. Tak, hotovo, jdeme. Mildred, já vím, že posloucháš, tak se rozběhni a svolej všechny na zmrzlinu.”

“Traktor zkontrolujem do šroubku,” řekl Ben, když mířili do besídky. “Musíme vyměnit spoustu dílů, zavezu do obchodu seznam věcí, které se musí objednat. Kdy letíte?”

“V sobotu ráno. Sakra, to je pozejtří! Měli byste to tady zvládnout, v plánu je akorát jeden postřik, ale traktor musíte dodělat, pak už se nezastaví. Jo a taky si musíme popovídat o ostrově, abych si tam poradil.”

“Bude lepší, když to hodíme na papír,” navrhl Ben. “Večer nad tím posedíme.”

V dálce, na kraji vinice, stála Mildred a křičela:

“Mámóóóó! Zmrzlináááá!

Mezi révou se objevila Julie, vzala dcerku za ruku a obě kráčely k besídce.

Navzdory tomu, že všechno stokrát probrali, začala být Julie před odletem velice nervózní, nakazila tím i Mildred a obě dohromady začaly vytvářet slušný zmatek. Sam nakonec souhlasil, že ty dvě je třeba rozdělit. Nejprve chtěl letět sám, ale Ben mu to rozmluvil:

“Prosím tě, jak to chceš zvládnout? Tašky, bedna s vínem a dvě nepříčetné ženské, to tě udolá. Neblázni, stejně musíme zaletět se Swenem pro vrtulník a takhle sfoukneme všechno najednou.”

Sam nakonec přistoupil na navržené řešení, po přistání v Jerezu dopravil se Swenem bednu k nákladovým dveřím letounu, znovu se Bena zeptal, kde že si má nejmout domek a když se chystal nastoupit, Ben si ho vzal stranou:

“Same, tady máš dvě stovky. Zkus v Palmitos parku sehnat sadbové brambory a jestli to půjde, i malý pomerančovník. Napsal jsem to tady na papír. Ale pozor, tohle se nesmí, takže všechno pěkně schováš do bedny.”

“Nevím, co jsou brambory a pomerančovník, ale za pokus nic nedám. Říkáš, že funguje podplácení vínem? Tak snad něco přivezu. Ty peníze mi nedávej, mám svý.”

“Jenomže já chci, abys to nakoupil pro mě, mám takový plán.”

“Co vím, tak nemíváš špatný nápady. Dej to sem a mějte se tu hezky.”

Týden, který vybral Sam pro svou dovolenou, byl výjimečně klidný, práci zvládali bez obtíží a Ben měl už v úterý hotový soupis náhradních dílů pro traktor. Zalétl do velkoobchodu, objednal vše potřebné a na heliportu vyzvedl a obratem poslal Dolores do Madridu zásilku krémů. Když se vracel, malinko odbočil, chvíli kroužil nad sousední vinicí a jeho zatím mlhavý nápad začal nabývat jasnějších obrysů. Ještě ne takových, aby o něm pohovořil s Gili, ale ta chvíle zanedlouho přijde.

Jen co přistál, zavolala na něj z kuchyně Gili, a to velmi důrazně. Nebylo divu, kamna byla studená a osud oběda na vážkách. Vzal nářadí, zjistil, že je spálený konec přívodního kabelu, o kousek ho zkrátil, znovu zapojil, poplácal Gili po zadečku a šel k traktoru. Cestou potkal Alici, která se vracela z hlídky, zastavila ho a zeptala se:

“Bene, kdypak zase poletíš do města?”

“Pozítří. Chceš letět taky?”

“Jo. Koupím si šaty.”

“Šedých šatů máš přece dost.”

“Tak to se asi budeš divit. Koupím si barevný, a hned dvoje! Šedý šaty si nechám akorát na práci.”

“No tohle! Co se přihodilo?”

“Právě že nic. Furt jsem byla připravená na to, že zejtra skončím na ulici a tam jsou šedý šaty k nezaplacení. Jenomže vinice mi připadá úplně bezpečná, fakt jsem se přestala bát. A v barevnejch šatech budu pěkná. Vezmu si je až večer do besídky, jako překvápko pro Swena. Ten bude kulit oči, co má za holku!”

“To si piš, že bude! Sám jsem na tebe moc zvědavý.”

“No jo, tak pozejtří. Zatím ahoj a nikomu ani muk!”

Bezpečná vinice, táhlo mu hlavou. I on má ten pocit, ale ne úplný. Nynější svět je podivně zařízen, ale zdá se bezpečný, všechno funguje a zatím nenašel v jeho chodu jedinou slabinu. Nebo snad ano?

Dva dny utekly jako voda a už letěl do Jerezu s Alicí na vedlejším sedadle. Vyzvedl si objednané náhradní díly, naložil ještě zboží pro kuchyni a to už se vracela Alice s plnou taškou:

“Tak mám dvoje šaty a ještě barevný šortky a tričko a taky botky. Ne abys něco vykecal, všechno bys mi pokazil! Já už se těším jako malá holka.”

Alice své večerní vystoupení ještě zdokonalila. Do besídky přišla v šedých šatech, dlouho dělala jakoby nic a v nestřežené chvíli se vytratila. Za okamžik se vrátila z druhé strany, k nepoznání změněná. Swen a Gili otevřeli pusy a ona chvíli stála a pásla se na jejich překvapení.

“No co koukáte? Copak jste mě nepoznali?” řekla radostně. Swen zakoktal:

“Teda Alice, ty jsi úplně jiná!”

“Že jo?” zaradovala se, šla k židli, s její pomocí vylezla na stůl a zatočila se kolem dokola. “Koukněte, jaký mám botky,” pochlubila se. Swen natáhl ruce, popadl ji v pase, posadil si ji na klín a políbil ji.

“Holka zlatá, větší radost jsi mi nemohla udělat! Vypadáš nejmíň dvakrát líp než v těch šedých šatech.”

“Žes to nikdy neřek?” ohradila se.

“Řek jsem to nejmíň stokrát, ale tys nic neslyšela. Proč jsi to neudělala dřív?”

“Bála jsem se.”

Následně vypověděla o svých obavách, kterých se dlouho nemohla zbavit: Že se znovu ocitne na ulici a bude shánět doláč na bydlení. Tyhle strachy ji už naštěstí přešly a teď se cítí bezpečně.

“Bylo to moc zajímavé,” řekla Gili, když už byli ve svém domečku. “Neuvědomovala jsem si, že i já se tady cítím v bezpečí. Ne že by v Jerezu bylo nějak zvlášť nebezpečno, ale to stálé shánění doláče na nocleh dá člověku zabrat. Vždyť víš, o čem mluvím.”

“Vím, Řekl jsem Samovi, aby zkusil z ostrova přivézt sadbové brambory a jestli to půjde, tak i pomerančovníky.”

“Brambory? Co to je?”

“Dřív se hodně pěstovaly. V Maspalomas jsem si všiml, že jsou na jídelním lístku první třídy a že stojí hromadu doláčů.”

“Kde je chceš pěstovat?” zeptala se. Nevěděl, jak odpovědět, ale najednou mu všechno zapadlo dohromady a řekl:

“Nejdřív tady. Potom bych chtěl koupit zbytek vedlejší vinice. Ta půda se pro víno nehodí, ale dá se na ní pěstovat něco jiného.”

“Bene, sami tak velkou věc nezvládnem!”

“Promluvím s Watsonem. Mohli bychom společně založit farmu. Postavili bychom tam domky pro lidi, aby žili jako my tady, a oni by se naučili pěstovat zemědělské plodiny.”

“No jo. A myslíš. že na sebe farma vydělá?”

“Nejsem si tím jistý. Ze začátku určitě ne. Jenže, Gili, já cítím, že bych to měl udělat!”

Ve čtvrtek se ohlásil Watson, oznámil, že přiletí tři a stihnou páteční oběd. Ben se vypravil do Jerezu pro zásoby a po návratu dokončoval se Swenem opravu traktoru. Řekli si, že dnes budou dělat tak dlouho, dokud nebude stroj pojízdný a v pátek odpoledne už nesáhnou na práci. Za hodinu se objevila Gili, která skončila hlídku a tím pádem měla hotovo. Zapojila se do práce a podávala jim nářadí a hlásila zdola, zda se pohybují ty efektory, které se mají pohybovat, takže nemuseli slézat a zase vylézat. Gili na chvilku nezavřela pusu.

“Proboha, Gili, koukej,” žádal ji Ben. “Teď se mají otevírat oboje spodní nůžky.”

“Hýbají se, no a co? Jak říkám, Swene, měl bys uznat, že Alice si prožila své, než se dopracovala k barevným šatům, takže bys měl…”

“Teď se má všechno posunout doleva.”

“…ten přístup k ní mít takový…”

“Hýbá se to?”

“Ale ano! Nějaký pitomý krám se hýbá, no a co? Sakra, já tady mluvím o důležitých věcech a vy pořád, jestli se něco hýbá!”

Od kuchyně se ozvalo hvízdání.

“Alice má hotovej oběd,” konstatoval Swen. “Nevíš, co do tý Gili vjelo?”

“Vím, co ty. Zatím takhle nevyváděla.”

Slezli dolů a šli k besídce. Gili rázovala před nimi, neohlížela se, zašla do kuchyně pomoci Alici s obědem a jen co usedli v besídce, povídala jí o citové zploštělosti mužů. Oni se zajímají jenom o to, jestli se na traktoru hýbají stroječky, ale o opravdových citech se s nimi nedá mluvit. Alice se vyptala na detaily, dokumentující citovou zploštělost mužů, a potom uvážlivě řekla:

“Víš, že máš úplnou pravdu? Hrajou si s traktorem a city, ty jsou pro ně vedlejší. To je fakt. Měli by se vykašlat na traktor a věnovat se citům, že jo? Jenomže, milá Gili, když ten traktor nepojede nebo když se Ben zabere do citů a nic nespraví, tak tahle vinice zkrachuje a já budu s šedejme šatama na ulici. A ty taky, i když pozdějc. Tak si myslím, že bys měla jít, strčit si hlavu do studený vody a přemýšlet. Oni nás mají rádi a nejlepší způsob, jak nám to ukážou, je ten, že spraví traktor.”

Gili chvíli přemýšlela, mračila se a pronesla:

“Stačí, když řeknu, že jsem pitomá? Sakra, že jsem!”

“Ale vůbec ne,” usmál se Swen. “Každej z nás má nějaký divný chvilky a když je přečká, vůbec nechápe, co mu to vlezlo do hlavy.”

“Bene, zlobíš se na mě?”

“Nezlobím. Ale chybí ti informace. Vinařský traktor je velmi složitý stroj a je vysoký čtyři metry. Když ho spravujeme, musíme být oba nahoře a potom ověřujeme nastavení funkcí. Jediný způsob , jak to udělat, je slézt dolů a podívat se. Když polezeš po sté, věř mi, že tvůj postoj k citům už není takový, jaký by měl být.”

Založení farmy.

Roli předáka tentokrát převzal Ben, pobyl s Watsonem v kanceláři a potom spolu procházeli vinicí. Cestou povídal o všem, co se v posledních dnech přihodilo, Watson se tu a tam vyptával a zaujalo ho rozhodnutí Alice změnit barvu šatů.

“Vidíš, a my jsme si mysleli, že má prostě zálibu v šedé barvě. A ona se bála a teprve teď se cítí bezpečně. Tohle je velká pochvala pro vinici a pro lidi, kteří na ní pracují.”

“Já bych ji rozšířil i na majitele.”

“Dejme tomu. Tak mi už konečně pověz, jak dopadl tvůj výlet do Madridu?”

“Myslím, že docela dobře,” odpověděl Ben a rozhovořil se o založení filiálky, které se neobešlo bez nesnází, protože se musel na místě rozhodnout, jestli svěří obchodování Dolores. Původně ji chtěl pouze zaměstnat jako prodavačku, ale ona se věci ujala s takovým zaujetím, že jí svěřil samostatnou pobočku.

“Sám ses přesvědčil,” dodal k tomu Watson, “že pro majitele je výhodnější pracovat s lidmi, kteří berou jeho věc za svou.”

“To ano. Máte pravdu, A dal jsem Samovi peníze, aby zkusil sehnat sadbové brambory a pomerančovníky. Jestli to půjde, propašuje je z ostrova.”

Watson se rozesmál a poklepal mu na rameno:

“Bene, pašování rostlin je zločin, i když dneska už nikdo nemá zájem ho stíhat. Na druhé straně je to jediná možnost, jak rostliny získat. Kde je chceš pěstovat?”

“Zatím na druhém břehu jezera.”

“Zatím. A potom?”

“Mám takový nápad, ale sám na něj nejspíš nestačím.”

“Povíš mi o něm? Jestli ano, pusť se do toho. Teď půjdeme na druhý břeh jezera a podíváme se, kam zasadíme rostliny.”

Ben přikývl a pověděl Watsonovi o svém úmyslu koupit zbytek sousední vinice a pozemek využít k pěstování rostlin. Čas ukázal, že o pozemek nikdo nemá zájem, takže cena by měla být přijatelná. Na místě bývalé vinice by chtěl založit farmu a rozvinout zemědělské hospodářství.

“Bene, ty zřejmě spěješ k tomu, abys mi nabídl spoluúčast. Myslím, že jsi řekl dost na to, abych o tvém plánu začal uvažovat. No vida, a jsme na místě. Podívej se na tu trávu!”

Stébla trávy byla přes metr vysoká, porost byl hustý a mezi stébly bylo možné zahlédnout i jiné rostliny.

“Ženy tady běžně seženou i kopřivy pro kuřata,” ukázal Ben.

“No vida. Zasázeli jsme trávu a ona žije po svém. Musíme se o ni postarat. Jak vidím, je skoro nemožné udělat to ručně. Tvůj nápad s bramborami a pomeranči mi připadá dobrý, vidíš, vznikl tady velký úrodný pozemek a je na místě ho využít. Teď půjdeme do kanceláře a poradíme se s databází.”

Seděli před obrazovkou do oběda. Skládali informace o pěstování brambor a o jejich ceně na trhu -Watsona překvapilo, jak je vysoká - a potom vybírali a nakonec vybrali univerzální zemědělský stroj s příslušenstvím.

“Po obědě zaletíme do Jerezu,” rozhodl Watson. “Tedy pokud se nepokazí něco důležitého. V tom případě poletím sám.”

Žádná závada se naštěstí neobjevila a jen co skončil oběd, nasedli do letadla a za chvíli dorazili do kanceláře velkoobchodu. Základní informace sice měli, ale obchod disponoval daleko dokonalejší databází. Bena zaujal nevelký stroj s univerzálním použitím. Měl nástavbu pro sekání trávy a tu sám sbíral do připojeného vleku, který měl několik možností použití. Standardní výbavu tvořily mechanizmy pro všechny běžné zemědělské práce, ale Ben vybral ještě nástavbu pro užití lžíce nakladače a pro malý bagřík.

“Myslíš, že pro ně bude využití?” zeptal se s pochybností v hlase Watson.

“Určitě. Půda se musí obnovovat a k tomu je potřebné hospodaření s kompostem.”

“Ach tak. Na to jsem nepomyslel.”

“Může se taky stát, že budeme muset položit drenáž. Proto ten bagřík.”

“No dobře. Souhlasím. Je to všechno?”

Ben přikývl, Watson odsouhlasil a zaplatil objednávku a prodavač se zahleděl na obrazovku:

“Zítra sem letí zásobovací náklaďák a může naložit i vámi požadované zboží. Složí je u vás na vinici zítra odpoledne.”

Pro Sama letěl Watson čtyřsedadlákem. V té době oba zbývající muži na vinici pracovali na opravě poruchy Larsena, která nebyla ani tak vážná, jako nepříjemná, protože k jejímu odstranění bylo potřebné demontovat a zase zamontovat spoustu součástek. Ben ale mínil, že budou do dvou hodin hotovi a měl pravdu, ve chvíli, kdy se objevil vracející se vrtulník, už měli i uklizené nářadí a šli přivítat výletníky. Všichni tři navrátilci byli oblečeni v tričku a šortkách. Mildred byla navíc opatřena malým barevným slunečníkem, který okamžitě otevřela a držela důstojně nad hlavou. Její důstojnost se ale rychle vytratila, složila slunečník a upalovala k ohradě s kuřaty.

“Mildred,” volala za ní matka, “hned se vrať! Kdopak bude nosit tvou tašku? Snad ne pan Watson?”

“Ten ne, ale Ben ji určitě odnese,” informovala ji dcera a dál se věnovala kuřatům.

“Bylo to tam pěkný, ale vinice je vinice,” zubil se Sam. “Bene, v bedně máš brambory, hrách a žito, šest pomerančovníků a dvě jabloně. Ty tvý peníze jsem utratil a dlužíš mi šest flašek vína, který padly na úplatky.”

“Ale ne,” řekl Watson. “Víno ti vrátím já.”

“V Maspalomas bylo nádherně,” usmívala se Julie. “Akorát u vody mě Sam vždycky rozčiloval, jak koukal po těch depilovaných holkách.”

Gili, která dorazila před minutkou, řekla:

“Proč by nekoukal? Ben taky koukal, to je přece normální, vždyť to byly pěkné ženské.”

Malá Mildred, která konečně přišla pro své zavazadlo, s ní souhlasila:

“Jasně, Gili. My bysme tady taky měli chodit bez šatů. Aspoň já budu.”

“No klidně,” přikývla Gili. “Myslíš ale, že je to praktické?”

“Jejda, to asi ne. Na písečku jo, ale tady je lepší chodit v šatech.”

Swen zatím vyložil bednu a vyzval Bena:

“Pojď, odneseme ji a rozbalíme. Sam se zatím nastěhuje a jde se k obědu.”

Přidala se k nim Nora, která byla hotova s prací pomocnice v kuchyni a doběhla je i Gabi, pochopitelně velmi umazaná od hlíny. V ruce nesla náhradní šaty, protože se chtěla před obědem vykoupat, ale když otevřeli bednu, hladila brambory, probírala se zrním a běžela pro vodu, aby zvlhčila zábal stromečků.

“Už toho nech, Gabi, a uháněj k vodě,” napomenula ji Nora. “Chlapi teď všechno uloží do sklepa, do chladu. Kdy chcete sázet?”

“Chci to dostat do země pozítří,” řekl Ben.

Po obědě Watson řekl, že práce na vinici pro dnešek skončila, takže teď se v klidu posadí a poslechnou si Sama a Julii. Ti se pustili do vyprávěni, vydatně podporováni Mildred, a většina povídání se týkala parku, který je všechny uchvátil a strávili v něm spoustu času. Popsali také incident, který způsobila Mildred, když vnikla do ohrady s malými vepříky a odmítala z ní vylézt. Když ji konečně vystrnadili, nesmírně zapáchala a nebýt toho, že jim hodný pracovník parku dovolil použít vlastní sprchu, páchla by dodnes. Julie si zapamatovala spoustu názvů rostlin a zvířátek a vyprávěla také o chovu hmyzu, motýlů a brouků. kde se zase vyznamenala Mildred, která si chtěla odnést velkého brouka a schovala ho pod šaty, jenže brouk ji škrábal a kousal a tak ho, ač nerada, pustila.

“Kdybych měla krabičku,” prohlásila Mildred, “tak jsem ho přivezla s sebou a za chvilku by jich tu bylo nejmíň osm. Možná i devět.”

Povídání plynulo vesele dál, až do chvíle, kdy zaslechli šumění vrtulí velkého náklaďáku. Ben vyběhl a ukazoval pilotovi, kde má přistát a všichni se hrnuli za ním. Letoun přistál, otevřel se nákladový prostor a dva lidé s pomocí palubního jeřábku vyložili zemědělský stroj s příslušenstvím. Ben zkontroloval dodávku, podepsal převzetí materiálu a stroj odletěl.

“Na co to všecko je?” zeptal se Swen.

“To je univerzální zemědělský traktor,” informoval ho Ben a zahloubal se do tlustého manuálu. “Teď zapřáhneme vlečňák a všechno odvozíme pod přístřešek za dílnou.”

“Vyznáš se v tom?” zeptal se Watson. “Připadá mi to složité.”

“Ale vůbec ne. Za chvilku se všichni zacvičí. Akumulátory mají proud jen na pět hodin provozu, potom je nabijeme a vydrží celý týden.”

Za chvíli zapřáhli vlečňák a nakládali příslušenství.

“Se šesti kouskama si neporadíme,” hlásil Sam. “Jsou moc těžký.”

“Odvezeme to, co je naložené, a vrátíme se pro zbytek.”

Ben zapnul hlavní spínač a zjistil, že ovládání je skutečně nesmírně jednoduché a traktůrek je velice obratný. Když složili naložený vlečňák a vrátili se, znovu se zahloubal do knížečky a za deset minut řekl:

“Myslím, že to mám. Sklopíme vlečňák, sundáme zadní čelo a těžké věci vytáhnem nahoru navijákem.”

Zkusili to a po pár pokusech se práce zdařila. Když měli všechny věci uložené, opatřili vlečňák uzavřenou korbou, nasadili dopředu žací lištu se sběračem trávy a tem propojili pružnou hadicí s korbou.

“Posekáme trávu,” oznámil Ben. “Zítra budeme sázet rostliny a dneska si vyklidíme plochu pro práci.”

“Jedu taky,” řekl Watson a vyškrábal se na pomocné sedadlo. “Jsem zvědavý, jestli to bude fungovat.”

Ostatní byli také zvědaví a šli v průvodu za bzučícím traktůrkem. Když došli na místo, brzo zjistili, že vlastně není na co koukat. Ben dvakrát upravil nastavení výšky žací lišty a potom jezdil sem tam, tráva mizela a za deset minut traktor sám od sebe zastavil a bzučel. Ben zase hleděl do příručky, vypnul spínač bzučáku a jel na kraj pozemku. Stiskl tlačítko a korba se odklopila, ložná plocha se začala naklánět a z útrob vlečňáku se vyvalila hromada posečené trávy.

“Že bych to zkusil taky?” nabídl se Watson.

“Samozřejmě,” souhlasil Ben a přesunul se na pomocné sedadlo. Watsona za chvíli vystřídal Sam, jako poslední sekal Swen a práce byla hotová.

“Swene, jeď rovnou k dílně. Odstrojíme traktor, zapneme ho na nabíječku a vrátíme se do besídky.”

“Co uděláme s posekanou trávou?” zeptal se Sam.

“Zatím nic. Až přijde čas, vyhrabeme jámu a budeme dělat kompost.”

Nedělní dopoledne bylo rušné. Nejprve vyznačili a zorali kus pozemku a potom připojili zařízení, které rozbilo hroudy a srovnalo povrch pole. Brambor bylo málo, k jejich zasázení tedy použili ruční nářadí a tuto práci si nárokovala Alice spolu s Gabi, zatím co Swen sel žito (zapíchl do země prst, do jamky hodil zrnko a zahrábl ho). Ben s Watsonem, usazeným na pomocném sedadle, zajeli pro vlečňák a namontovali bagřík. Po řadě pokusů vyhloubili jámy pro stromy, nekvalitní hlínu naložili na vlečňák a odvezli mimo pozemek. Potom našli kopeček skrývkové hlíny, který unikl pozornosti stavbařů při rozšiřování jezera, naložili úrodnou prsť a sypali ji do jam, kde ji Sam pečlivě dusal dřevěným špalíkem. Nora pozorně sázela stromky, které obsypávali hlínou, kterou Sam zpevňoval a Nora se vzápětí vrátila do kuchyně, odkud vykukovala nešťastná Gili, postižená službou u plotny. Mildred dostala na starost kuřata a konala svou práci velmi svědomitě. S prací začali v sedm a v jedenáct byli hotovi, ale ještě je čekala jedna věc. Mildred totiž oznámila velmi pronikavým, daleko slyšitelným hláskem:

“Pane Watson, čtyři kuřata se furt perou!”

Shromáždili se kolem ohrádky a opravdu, čtyři kuřata jevila značně bojového ducha a napadala se mezi sebou.

“Neperou se slepice, ale kohouti,” vzpomněl si Ben na text z databáze. “Jsou schopni jeden druhého zabít. Nesnesou se spolu.”

“Víc tam nepíšou?” zajímalo Mildred. “Nemají se jim něčím omotat čumáky, aby do sebe v jednom kuse nemlátili?”

“To nepomáhá. Kohouti prostě nemohou být v jedné ohrádce.”

“Mám nápad,” ozvala se Alice. “Tři z nich prostě vyndáme s ohrádky a pustíme je, ať si běhají a zobají.”

“Má se nechat ten nejsilnější,” přispěl Ben znalostí z databáze.

“To je támhleten,” ukázala Mildred.

“Skočím dovnitř a vyndám je,” nabídl se Swen.

“To nesmíš,” řekla rezolutně Mildred. “Nemáš přece službu u kuřat. Ale moh bys mě dát do ohrádky a pak zase vytáhnout.”

Což se stalo, ona zručně pochytala tři kohoutky a podala je Swenovi, ten ji nakonec vytáhl z ohrádky a pak se dívali, jak tři kohoutci neomylně míří ke stromům. V té chvilce vylezla z kuchyně Gili a hvízdla na prsty. Oběd byl hotov.

Večer v besídce bylo věru o čem mluvit a Watson si našel čas, aby řekl Benovi:

“Přemýšlím o té farmě. Ty se věnuj spíš technickému hledisku a já se pozeptám na cenu projektu a nechám vypracovat investiční záměr. Začalo mne to moc lákat, ale uvědom si, že na návratnost takové investice se musí čekat řadu let.”

“Vinice také hned nevynáší,” odpověděl Ben.

Potom si šli zaplavat. Akci nenápadně zorganizovala Gabi, která si všimla, že je jasná noc s měsícem v úplňku a nastala ideální chvíle pochlubit se depilací. Když už to chvíli dělala a Sam s Benem pochopili, o co jde, začali jí lichotit a naznačovali, jaká je to škoda, že jsou přítomny jejich družky.

“Co blbnete?” zeptal se šeptem Swen a když mu to rovněž šeptem vysvětlili, přidal se ke hře, kterou ostatní s pobavením sledovali a Gabi si zažila svou chvíli triumfu. Když se zdálo, že je spokojená, zvolna vylézali na břeh a potom vrátili se do besídky. Cestou se Watson zeptal Gili:

“Kdypak založíte další pobočku?”

“Ben řekl Dolores, aby se o ni začala starat.”

“To je sice správné, ale ona nemusí mít přístup k těm správným informacím. Ve kterém městě hodláte pokračovat?”

“Ben někde slyšel o velkém městě jménem Paříž. Tak tam.”

“Nevím, kde k té informaci přišel, zřejmě v Madridu, ale je správná. V Paříži nejspíš vyprodáte zbytek výrobní kapacity. Kdy tam chceš odletět?”

“Jako já?”

“A kdo jiný? Máš víc dovolené, než Ben, jsi spolumajitelka, umíš zacházet s notebookem a víš, na který úřad jít.”

“No ano, tohle všechno bych měla zvládnout.”

“Myslel jsem si to,” usmál se. “Kdy máš službu v kuchyni?”

“Ve středu.”

“Na čtvrtek a na pátek si tedy vezmeš dovolenou a odletíš. Teď zavolej Bena, poslechneme si, co tomu říká.”

Ben vyslechl Watsonův návrh a hned souhlasil:

“Výborný nápad! Postup. který vzbudí zájem o zboží, má Dolores v malíčku, prostě poletíte obě. Máme i dost času na přípravu. Jenže… jak veliká je Paříž?”

“Myslím, že tam prodáte zbytek produkce.”

“Takže veliká. To znamená vzít s sebou čtyři tisíce kelímků. Gili, poletíš do Paříže a já tady zatím…”

“Ty také poletíš,” přerušil ho Watson.

“Proboha, kam?”

“Tak uvažuj: Celý váš podnik má jednu velkou slabinu a tou je Horsky. Sídlí daleko a je, jak říkáš, svérázný a hlavně jako jediný zná recept na výrobu krému. Musíš za ním zaletět a začít ho přesvědčovat, aby přesídlil sem. Možná to nepřijme hned, možná by bylo dobré nejdřív mu to tady ukázat, nevím. Každopádně s tím musíš hned začít.”

“No dobře, ale když sem přijde, kde bude bydlet?” strachovala se Gili.

“Třeba v mém domku, když na to přijde. Ale ne, Ben musí samozřejmě investovat do stavby domku s dílnou a se skladem, já mu pronajmu pozemek řekněme za symbolický doláč měsíčně, samozřejmě musí taky natáhnout inženýrské sítě. Majetkové poměry k domku pak srovnáme v poměrné ploše a investicích, až koupíme sousední vinici.”

“Ben chce koupit sousední vinici?” Gili si sedla a vytřeštila oči.

“Ty o tom nevíš? Promiň, Bene. Poučuji tě a sám udělám takovou botu!”

“Ale ne, stejně už bych jí to za pár dní řekl.”

“Ale ano. Velice se omlouvám.”

“Jestli o tom před někým cekneš,” obrátil se Ben ke Gili, “tak si mě nepřej. Nasekám ti na holou!”

Projednali ještě některé detaily a Gili se začala doopravdy vyptávat až večer v domečku. Hlavně ji zajímalo, proč chce kupovat půdu, která se nehodí pro révu.

“Protože založíme farmu. Budeme pěstovat brambory a kdo ví, co ještě.”

“A proč?”

“Nevím. Opravdu, nemám jediný důvod to dělat, tedy jediný rozumný důvod. Jenže něco cítím. Nerozumím tomu, ale mám zkušenost, že některé předtuchy je lepší brát vážně.”

Gili se pohodlně usadila a pustila se do kritiky Benova ztřeštěného záměru, který nevyjde a on na něm prodělá kalhoty a mluvila a mluvila, až ji přerušil:

“Sakra, necháš toho?”

“A nenechám! Leda když mi nasekáš na holou. Ale jenom maličko!”

Gili cestovala poprvé sama, ale nedala to na sobě vůbec znát. Zkušeně rozložila lehátko, objednala si víno, chvílemi podřimovala a chvílemi hleděla z okénka. Zanedlouho se jí opravdu zavřela víčka a probudila se těsně před přistáním v Madridu. Složila lehátko, zašla na toaletu a opláchla si obličej studenou vodou. Také si převlékla šaty a když za chvíli vystupovala z letadla, motýli na jejích šatech zářili do daleka. Postávala na ploše a tu k ní přistoupila krásná žena ve vkusných sametově červených šatech a zeptala se:

“Vy jste paní Shaw?”

“A vy budete Dolores. Že je to tak?”

“Ano, jsem Dolores.”

“Takže já jsem Gili. Máte hezké šaty, ani jsem netušila, že tak málo barevné šaty mohou vypadat tak bezvadně. No fakt. A co uděláme s tím vykáním? Já myslím, že není potřebné a taky na něj nejsem zvyklá.”

“Jasně, Gili. Já taky nerada někomu vykám, tedy pokud nemusím.”

“Fajn, Dolores. Za jak dlouho letíme?”

“Za půl hodiny.”

“Musíme dohlédnout, aby přeložili zboží. Ty šaty se dají sehnat někde poblíž?”

“Kdepak. Obchod je dost daleko.”

“Škoda. Možná to stihnu při zpáteční cestě.”

Zásilka byla zdárně přeložena, obě ženy se usadily v letadle a zkušená Gili hned upravila sedadlo na lehátko. Objednala si víno, polo ležela a po očku sledovala Dolores, která nespouštěla oči z okénka.

“Já jsem ještě nikdy neletěla,” řekla. “Nehází to moc? Jak se něco houpá, tak mi žaludek lítá sem tam.”

“Vůbec ne,” ujistila ji Gili. “Když jsem kdysi letěla prvně, byla jsem na tom jako ty, ale na lítání si brzo zvykneš. Já si teď zdřímnu.”

Asi už získala cestovatelskou zkušenost, protože celou cestu prospala, na rozdíl od Dolores, která neustále hleděla ven a tak viděla, jak obrovská je Paříž. Probudila Gili, která ospale mžourala, ale odešla na toaletu a vrátila se docela svěží. Za chvíli obě vystoupily z letadla, zařídily uložení zboží a Gili řekla:

“Ben povídal, že víš, jak zařídit módu depilování?”

“No ano. Jenže k tomu musíme zajet tak na třicátou, tam najdeme holky, které chodí za pět doláčů. Jenom nevím, kam až si můžeme dovolit jet, tohle město je nějaký veliký.”

“Stačí najít podzemku, na stanicích je zákaz vyznačený.”

Ukázalo se, že uzavřené město začíná už na čtyřicáté druhé. Vrátily se na čtyřicátou třetí a začaly hledat obchůdek k pronajmutí. Dolores vysvětlila, proč je nutný záchod a sprcha a Gili chápavě přikyvovala. Do hodiny našly vhodný prostor, který se dost podobal madridskému, dohodly a zaplatily nájem a vypravily se koupit dvě židle a ostatní náležitosti, jako jsou účetní doklady a propisovací tužky.

Konečně se mohly pustit do vlastní práce. Chvíli se procházely ulicí a Dolores zcela neomylně vytypovala tři dívky vyhovující jejich záměru, tedy zavedení módy depilace.. Dala se s nimi do řeči, Gili jí zdatně sekundovala a za dvě hodiny věděly, že získaly prvních patnáct zákaznic a móda je zavedená.

“Tak, a je to,” oddechla si Dolores. “Ještě potřebujeme dobrou prodavačku, protože tohle nebude samostatná filiálka.”

“Rozhlédneme se po ní někde dál,” navrhla Gili. “Blízko předměstí. Místní holky se pro tuhle práci nehodí, poněvadž se jim daří docela dobře. Tipla bych to na sto dvacátou.”

Skoro se trefila. Vhodný subjekt našly na plácku u sto dvacáté třetí, na lavičce tam seděla dívka s dlouhými světlými vlasy, hleděla do prázdna a v ruce svírala nějaký předmět.

“Je moc pěkná a ošuntělá,” zhodnotila ji Dolores. “A kouká do blba, zrovna jako já, když mě našel Ben.”

“Nazdar,” řekla Gili, hned jak se usadily vedle dívky. “Jak je?”

“Neznám tě,” řeklo děvče. “Ale když už se ptáš, tak na hovno. Všecko je v háji. Koupila jsem si vejrátko a co nevidět začnu vejrat.”

“To znám,” přikývla Dolores. “Málem jsem taky tak skončila. Hele, zahoď to a pojď s náma, my ti pomůžem.”

“Jenomže já nejsem teplá. Vodprejskni!”

“My taky nejsme teplé, tak nevyšiluj. Máme pro tebe práci, obyčejnou práci. Tak vstaň a otoč se kolem dokola, ať si tě prohlédneme.”

Dívka vstala a zatočila se:

“No to toho uvidíte! S takovejma odrbanejma šatama o práci nezavadím.”

“To je fakt,” přikývla Gili. “S tímhle hadříkem o práci nezakopneš. Chce to nové šaty. A taky sprchu.”

“To je to,” řeklo děvče a zase si sedlo.

“Hele, nesedej si. Jakpak se jmenuješ?”

“Markéta.”

“Já jsem Gili a tohle je Dolores. Jdeme koupit šaty a povíme ti, co budeš dělat. Jak začneš vydělávat, vrátíš nám peníze za šaty a taky ten doláč, který dostaneš na ubytovnu. Ale žádný strach, dostaneš práci, při které si vyděláš.”

“Opravdu?” řekla Markéta, vstala, hodila vejrátko na zem a rozšlápla ho. “Holky, jestli kecáte, tak se holt musím zabít nějak jinak.”

Přesunuly se do dražších končin a Dolores vybrala pro Markétu krásné šaty za patnáct doláčů.

“Není to moc?” zeptala se Gili.

“Kdepak! Na šatech neušetříš. Ben udělal to samé, abych získala sebedůvěru. Ta je moc důležitá, věř mi. Prodavačka musí být sebejistá. No, ještě potřebuje pěkný botky.”

“Které šaty by mi podle tvého slušely?” zeptala se.

Dolores se rozhlédla a s jistotou náměsíčníka došla k naprosto nenápadným šatům s jemným modrorůžovým vzorem.

“Nemají kloudnou barvu,” vrtěla hlavou Gili. “No ale zkusit je můžu.”

Převlékla se, došla k zrcadlu a s otevřenou pusou zírala na krásnou, elegantní ženu, která byla podle všeho jejím odrazem v zrcadle.

“Tedy Dolores, jaks na ně přišla?” zeptala se.

“Já jsem žila jeden čas v rodině Dvojky. Tam jsem takové věci okoukla.”

Gili si nechala nové šaty na sobě a bez řečí zaplatila třicet doláčů. Dolores zatím opatřila Markétu botami a společně se přesunuly na čtyřicátou třetí a našly ubytovnu.

“Běž do sprchy, převlíkni se a pak zajdeme do obchodu,” nařídila Markétě Dolores a podala jí doláč. “My tady počkáme, tak ať ti to netrvá do noci.”

“A co teď?” zeptala se Gili.

“No teď ji naučíme dělat papíry a pak ji pozvu na večeři. Sakra, to nepůjde, já nejsem čtyřka!”

“Já jsem čtyřka. A proč zrovna tohle?”

“Musíme na večeři do nóbl podniku. To bys nevěřila, ale teprve tam si holka uvědomí, že když bude pořádně makat, bude mít úroveň!”

“A co dál?”

“Dál se jde spát.” Hrome, že nepřijel radši Ben, pomyslela si, i když mu slíbila, že jen jednou… ale tahle Gili je taky moc prima. Vybral si dobře. A nic jí neprozradí. Nahlas řekla:

“No jasně, spát. Protože ráno začíná makačka!”

Ben doprovodil Gili k letadlu a protože letěl až za hodinu, vyšel ven a procházel se. Právě míjel skupinu vejráků, kteří seděli na chodníku, když mu hlavou bleskla myšlenka. Přišel k vejrákovi, který seděl na kraji a oslovil ho:

“Kámo, potřeboval bych vejrátko.”

“Támhle,” ukázal vejrák rukou přes ulici. “Jestli máš doláč. Stojí doláč.”

“Dík,” odpověděl, přešel přes ulici a v malém krámku koupil vejrátko.

“Nevypadáte, že byste ho potřeboval,” poznamenala prodavačka.

“Co vy víte?”

“To je fakt. Jako bych nic neřekla.”

Hodil přístrojek do tašky, vrátil se na letiště a nastoupil do osobáku. Sklopil sedadlo, usnul ještě před odletem a spal celou cestu. Hned po přistání v Las Palmas si najal čtyřkolku, uložil tašku do košíku, chvíli jezdil ulicemi a potom zamířil k obchodu s depilační mastí. Slezl ze sedadla, přehodil si popruh tašky přes rameno a vešel dovnitř.

“Dobrý den,” pozdravila ho prodavačka. “Musím vás, pane, upozornit, že depilační krém účinkuje pouze na ženy.”

Ben zvedl hlavu, prohlédl si ji a řekl:

“Sylvie, co tady děláš? Řeknu ti, že tebe bych tu nečekal.”

“Sakra, ty jsi Ben! A co tady děláš ty? Vlastně jo, ty tady určitě máš co dělat. No a já? Šla jsem pro krém a dala se do řeči s Petrem… teda s panem Horskym. Jak jsme povídali, přišla řeč i na tebe a na Gili, chvilku přemejšlel a nabídl mi místo prodavačky. Rozumíš, já už nedělám kurvu, ale mám kloudný zaměstnání! Petr je v dílně, hned ho zavolám.”

Horsky za chvíli přišel, potřásli si rukama, vzápětí se usmál a řekl:

“Nevím, Bene, jak to děláš, ale dílna jede naplno. Mám se co ohánět, přibral jsem prodavačku, tuhle Sylvii. Ale vy se znáte, že jo? Když už jsi přijel, tak to znamená, že je o čem mluvit, nemám pravdu?”

“Samozřejmě, že ano. Kdy můžeš skončit s prací?”

“Když je potřeba, tak třeba hned. Sylvie všecko ohlídá, že jo?”

“No jasně. Jestli se nevrátíte až pozejtří, tak jo.”

Vyšli ven a Ben navrhl:

“Co si vyjet k moři? U nás takové není, rád ho zase uvidím.”

“Já vlastně taky. Už se pomalu nehnu z dílny. Kam chceš jet?”

“Na jih. Viděl bych to na hospodu U majáku.”

“Tam to není špatný,” usmál se Horsky. “Svýho času jsem se tam něco naseděl!”

Nasedli na Blechu a jakmile vyjeli z města, Ben zrychlil a zanedlouho sjížděli k Maspalomas. Odbočili k majáku, zajeli až na pláž a jakmile zastavili, Ben řekl:

“Nádhera, co? Počkáš chvilku? Mám chuť si zaplavat.”

“Co bych čekal? Taky rád plavu.”

Šli do vody, půl hodiny si užívali vln, potom čekali, až oschnou a prohlíželi si kolemjdoucí děvčata.

“Jsou pěkný,” konstatoval Horsky. “Moc pěkný! Ze všech končin světa se sem dostávají jenom ty nejhezčí. Dřív se holily, ale z toho bejvá vyrážka. Ani nevím, jak se ten zvyk zavedl. No a já jsem na tom začal dělat a vynalez jsem depilační krém. A je po vyrážce.”

“Sylva mi říkala, že zdejší dívky mají krátkou životnost,”

“To je pravda. Málokdy víc, jak pět roků, a pak jedou domů. Ale mají možnost si tady vydělat a potom jim není nejhůř. Hele. už jsme uschli a můžem do hospody.”

U majáku se usadili na verandě a Horsky si objednal kvalitní červené víno. Ben ho napodobil a zeptal se:

“Ty jsi na víno?”

“Teď už jo. Pil jsem leccos, ale pak jsem se seznámil s vínem. Dáme si něco dobrého k jídlu, ne?”

Objednali si jídlo, Ben míchaná vejce s rajčaty a Horsky vaječnou omeletu na bylinkách, popíjeli víno, pohodlně se opřeli a rozhlíželi se. Když přinesli jídlo, spokojeně se krmili a Horsky řekl:

“Víš co? Začni povídat. Teda pokud jsi nepřijel kvůli holkám. Jestli ano, vem si támhletu, lepší už snad ani není,” ukázal na nádherné děvče.

“Já jsem nepřijel kvůli holkám.”

“No jo. Víš, já teď žiju se Sylvou. Jako ty máš svou Gili. Já nevím, jestli mám Sylvu, ale jsem s ní rád. A říkej mi Petře.”

“Docela rád, Petře. Přijel jsem za tebou. Víš, já žiju na vinici u Jerezu. Moře není daleko, ale je špinavé a smrdí. Na vinici máme jezírko se sladkou vodou, ve kterém se dá plavat. Děláme tam nejlepší víno na světě a takovou práci svede jenom dobrá parta. Lidi, kteří tam žijí, takoví jsou.”

“Nejlepší víno na světě?” zapochyboval Horsky.

“Mám s sebou pár láhví.”

“Tak jednu otevři. Budeš ale muset zaplatit korkovné, to víš, hospoda musí vydělávat.”

Sam zavolal číšnici, řekl jí, že chce otevřít vlastní víno a dověděl se, že není námitek, pokud zaplatí doláč. Požádal o čisté sklenice a nalil víno. Horsky si vzal sklenku, prohlížel víno a čichal k němu a nakonec ochutnal.

“Nekecáš,” sdělil Benovi. “Tak kvalitní víno jsem nikdy nepil.”

Ke stolu přišla dívka, kterou Horsky označil jako nejhezčí, a oslovila Bena.

“Přijď za dvě hodiny,” řekl jí Horsky. “Vezmi s sebou Wandu a objednej domek. Teď máme obchodní jednání a to má svoje pravidla.”

Děvče přikývlo a odešlo. Horsky usrkl vína a vybídl Bena:

“Dokonči to svoje povídání o vinici.”

“Proč ne? Ženské tam chodí oblečené a každá žije se svým mužem. Někdy míváme hodně práce, ale na lidi je spolehnutí. Chceme rozšířit činnost a pěstovat i jiné plodiny, než jen víno. Ženy tam pěstují i květiny a starají se o slepice. Víš, je to něco jiného, než to, co vidím tady.”

“Bene, představ si, já jsem nikdy nebyl zvyklý na jednu ženskou. To dělá tenhle ostrov. Vzal jsem do práce Sylvu a žiju s ní. A je to čím dál lepší, věřil bys tomu?”

“Na vinici platí jiná pravidla, ale tohle do nich zapadá.”

“Nespěchej, Bene. Pořád ta vinice. Nesugeruj druhým svoje představy. Dejme tomu. Ale co když se tam nehodím?”

Ben se rozesmál:

“Tedy Petře, jak jsi to věděl? Nebo spíš, věděl jsi to? Ne, tohle jsi přece nemohl vědět!”

“No, něco jsem vědět mohl. Proč myslíš, že ne? Abys věděl, připravil jsem papíry, jak má vypadat dílna a co je jiného potřeba. Možná ti je dám. Zítra. Jenomže mi musíš pomoct.”

“Jestli mohu, tak ano.”

“Víš, jde o Sylvii. Já nevím, rozumíš? Rád bych, aby zůstala se mnou, ať to bude jak bude, ale ona má za sebou léta života na tomhle ostrově. Nevím. Co když je kurva skrznaskrz?”

“Dobře. Popovídám si s ní a zeptám se. Stejnými slovy.”

“Myslíš, že je možný se na tohle zeptat? Sám bych si na to netroufl, ale jestli to dokážeš, budu radši. Jestli ti vůbec něco řekne.”

“Už jsme se s ní potkali, v době, když jsem tu byl s Gili. Tenkrát mluvila o tom, že by si, až bude moci, moc ráda otevřela krámek.”

“Podívej, Bene, támhle jde Wanda. Vezmeme holky ke stolu a nakrmíme je,”

Večírek se zdárně rozvíjel a po večeři se přesunuli do domku. kde popíjeli víno z Benových zásob. Druhého dne se proto probudili velmi pozdě, s pozvanými dívkami si totiž padli do oka, i když Ben nechápal, proč. Později, když se trochu rozpomenul, viděl před očima Bill, která byla tak krásná, že by svedla k milování i zarputilého paraplegika. Ráno se rozloučili s dívkami a během dopoledne dorazili do Las Palmas. Horsky se přesunul do dílny a Ben požádal Sylvii o rozhovor.

“Teda, Bene, vy dva jste si pořádně vyhodili z kopýtka,” řekla.

“Máš pravdu, vyhodili. Pojď, potřebuji s tebou mluvit.”

“No dobře. Na chvilku zavřu, Petr nejspíš nezvládne prodávání.”

Vyšli z obchůdku a zastavili se u Benovy Blechy. Sylvie řekla:

“Jsi celý zdrchaný. Víš co, sedni si vedle a já budu řídit.”

Posadila se k řízení, vyjela z města v vedla vozítko po úzké cestě mezi kopci, která končila na malé plošince. Tam zastavila, vystoupila, udělala pár kroků a řekla:

“Tak povídej. Petr mě vykopne a pořídí si mladší?”

“Jsi úplně vedle. Jenomže Petr neví, co ti říct. Já ti to povím za něj. Víš požádal mě o to.”

Řekl jí všechno, co se stalo předešlého dne, povídal jí o vinici, na kterou měl Horsky přesídlit a nejspíš by to i rád udělal, pokud ona půjde s ním. Horsky se ale bojí toho, že nevázaný život na ostrově z ní udělal narušeného člověka, který postrádá city. Kupodivu se nezačala rozčilovat, ale docela vážně řekla:

“Víš, Petr je báječný člověk. Mám ho ráda, ale to víš, jak mi má věřit? Tady na ostrově se hodně šoustá a já jsem se tím živila. No řekni, jak mu mám říct, že chci být s ním? Tady nebo jinde, jak bude chtít. Tvoje vinice je nejspíš báječné místo a já bych tam šla hned, jestli mě Petr vezme. Co myslíš, vezme?”

“Víš, že právě na to jsem se tě měl zeptat?”

Do Jerezu přiletěl Ben o dvacet minut dřív, než Gili. V letadle se prospal a cítil se zase být ve své kůži. Vyšel si na krátkou procházku, obešel skupinu vejráků, kteří se podle všeho vůbec nehnuli z místa, sáhl do tašky a nahmatal vejrátko. Smrt za doláč, pomyslel si, člověku se nedaří a za poslední doláč si koupí krabičku, upadne do snů a už v nich zůstane. Obchod s vejrátky je legální, každý si ho může koupit, ale vejráků není zase tak moc. Lidí je na světě pří.liš mnoho a někdo se možná snaží o to, aby jich bylo o něco méně, jenže tahle metoda není příliš účinná. Městem se plíží spousty dětí, už se je naučil rozeznávat. Mají své skryté cesty a občas vydělají desetník. Mají ale potravinovou kartu a stát se stará o přísun jídla. Stát? Z pozice řadového občana nelze dohlédnout ani k náznakům organizace státu, jejímž prvním stupněm jsou pravděpodobně úřady v centru města. Ne, nemá smysl o tom přemýšlet, ostatně ve vzduchu už slyší svist vrtulí letounu, který sem nese Gili.

Jenže ona ho uviděla jako první a z dálky mu ukázala vztyčený palec. Hledal Gili podle zářivých barevných šatů a místo ní uviděl krásnou, vkusně oblečenou ženu. Ukázal jí také vztyčený palec. ona seběhla svých kočičím krokem ze schůdků a skočila mu do náručí.

“Nemohls mě poznat, viď? Abys věděl, Dolores se vyzná v šatech a zaučila mě. Víš, že někdy je lepší, když barvy na šatech tak nesvítí? Na vinici, tam se křiklavé šaty hodí, ale do města je lepší ten typ, co mám na sobě. Co myslíš? Takže v Paříži se obchod rozjel a já nevím, jestli budou vůbec stačit mastičky. Jak jsi dopadl ty?”

“Horsky je svolný s tím, že přesídlí na vinici, jen co bude dostavěn dům.”

“No sláva. Bene, pojď, letíme domů. Určitě se tam něco pokazilo. Zítra mám službu v kuchyni a dovezla jsem nový recept, počítám, že vylížete talíře. Co myslíš, už ty zasázené brambory vyrostly?”

Objal ji kolem ramen a šli k vrtulníčku.

“Kdepak Brambory ještě nevyrostly, ale dočkáš se jich. Horsky teď žije se Sylvií, pamatuješ si na ni? Mají se podle všeho rádi.”

“Tohle jí přeju. Ona šoustala za peníze dost nerada, ale jinou možnost neměla. Jestli se dostane na vinici, bude se u nás cítit jako v sedmém nebi!”

Ben načrtl půdorys domu, ke kterému přiléhala dílna a skladovací prostory a navrhl je o něco větší než ty, které měl k dispozici Horsky, protože se spolu dohodli, že pokud se objeví nové možnosti odbytu, zvýší kapacitu výroby. Hodně se zabýval uspořádáním příští farmy a sbíral poznatky z databází. V tom mu hodně pomáhala Gili, která si vypěstovala neuvěřitelný čich na vyhledávání správných informací. Když uplynuly dva týdny, řekla mu:

“Už s tím přestanem. Podle mého máš všechno pohromadě. Bolí mě srdce, když pomyslím na předělání vinného sklepa na nové vinici na krecht pro brambory a sýpku pro obilí, ale je to potřebné. Stejně se tam nepůjdu podívat, dokud stavba neskončí. A abys věděl, v kuchyni se zas hřeje přívodní kabel ke kamnům a až ho spravíš, tak se mrkni na lednici. je nějaká hlasitá.”

“No dobře, podívám se na to. Jenže zítra odpoledne se na chvilku zastaví Watson a já bych mu chtěl předat hotový materiál. S lidmi jsme se už dohodli, kde postavíme dům pro Horskyho i domek pro další dva lidi, kteří se začnou starat o pole. Později přibudou další domky pro farmáře, ale to nespěchá. Myslíš tedy, že máme hotovo?”

Watson sice vzkázal, aby s ním nepočítali u jídla, ale Julie, která měla službu v kuchyni, pro něj s jednou porcí počítala, přihřála ji a donesla do kanceláře.

“Julie, děvče zlaté,” rozzářil se Watson, “víš, že na jídlo jsem dočista zapomněl?”

“Já jsem si to myslela. Nádobí nechte ležet, pak pro něj zaběhnu.”

“Takže, Bene, dědicové chtějí za vinici pět milionů. Zdá se ale, že přichází k rozumu a shodneme se na čtyřech. V té chvíli kupujeme. Ukaž,” vzal Benovi z ruky papíry, pustil se do jídla a nahlížel do nich.

“Ten dům pro Horskyho,” ukázal prstem, “není úplný. Zapomněl jsi na kancelář. Musíš mít svou kancelář a v ní notebook. Ne že by neposloužila tahle místnost, ale hospodářství se rozroste a potom nemusí stačit. Odhaduji, že celá stavba i s kanceláří přijde na šedesát tisíc.”

“Horsky si chce ten dům koupit,” oznámil Ben. “Prodá svůj dům na ostrově.”

“Koupit si dům na mém pozemku? Nemám chuť… ale nakonec, proč ne? Nějaké řešení už se najde, ale zatím to nespěchá.” Vytáhl z kapsy notes, nalistoval číslo a vyťukal ho na klávesnici notebooku. Za chvíli se na obrazovce objevila tvář důstojně vyhlížejícího, mírně prošedivělého muže ve světlém obleku.

“Nazdar, Watsone,” pozdravil. “Čeho si žádáš?”

“Zdravím tě, Frede. Sejmi si obrázek.” Přiblížil Benův náčrt k obrazovce a mluvil dál:

“V náčrtu chybí ještě kancelář se samostatným vchodem.”

“Dost jednoduchá stavba. Za měsíc je hotová. Zítra k tobě přiletí moji lidé a provedou zaměření stavby. Myslím, že za dva dny ti předložím rozpočet.”

“Kdepak mně,” uchechtl se Watson. “Investorem je pan Zapater,” a přistrčil Bena k obrazovce.

“Á, pan Zapater. Potěšení je na mé straně. V tom případě přiletím také, investoři mne totiž nesmírně zajímají.”

Všichni tři se rozesmáli a obraz zmizel. Watson pokračoval:

“Myslím, že zařízení farmy jsi vymyslel dobře. Zatím nech papíry u sebe, přijdou na řadu, až koupíme vinici.”

“Jenže nám bude chybět energie. Oni brali nějaký proud od nás, ale nový provoz už náš reaktor neutáhne.”

“Bene, to je zlé. Nový reaktor je velice drahý. V tom případě bude investice do farmy vysloveně ztrátová.”

“Možná, že ne. Přemýšlel jsem o něčem jiném. Kopec na horní hranici vinice, ten, na kterém je Sluneční stráň, má ostrý hřeben a na druhé straně spadá téměř kolmo do padesátimetrové hloubky, pod kterou je plošina. Vane tam stálý vítr, který díky kopci k nám na vinici skoro nezasahuje. Vzduch se zvedá a nad hřebenem tvoří turbulence, poznáte je, když nad ním nízko přeletíte, ale nad plošinou je proud klidný a vítr je skoro pravidelný. Kdybychom tam postavili pět standardních větrných elektráren, budeme mít v celkovém součtu dokonce značný přebytek výkonu a reaktor může jenom vypomáhat.”

Watson chvíli přemýšlel a pak se zatvářil velmi spokojeně:

“Tohle je ale nápad! Víš, standardní větrníky nejsou zrovna laciné, ale já vím o pozemku, který se upravuje na pole. Likvidují tam kopec s osmi větrníky a ty budou k mání za cenu šrotu. A pozemek za hřebenem patří městu Jerez, myslím, že nám ho celý nechají za sto doláčů. Vida! Ty jsi přispěl řešením a já dodám větrníky. Jenže tam musím letět, nejlépe hned. Pojď mě doprovodit k letadlu.”

“Gili, ruční ovládání vrtulníku mám hotové,” oznámil Ben.

“To je skvělé! Už se nemúžu dočkat. Pojď, vezmeme kompas a mapu a letíme! Vlastně ne, chvilku počkej, já zabalím trochu jídla a pití.”

“Nespěchej. Ovládání musíme nejdřív vyzkoušet, a hodně opatrně.. A musíme si zvolit delší trasu.”

“Takže se podíváme na mapu.”

“Podíváme. Zítra si nad ni sedneme a vybereme pěknou cestu.”

“Jestli poletíme někam dál, tak nemůžeme dřív, než v sobotu. Teď jdeme na kutě. Ale řeknu ti, že ten kravál se mi už zajídá!”

Z kopcem, kde stavební firma hloubila základy pro elektrárny, právě probíhala kontinuální betonáž a doléhal odtud značný hluk.

“Vydrž. Zítra skončí to nejhorší a za týden ukotví stožáry, Během týdne ještě udělají výkop a potáhnou kabel až k reaktoru. Současně začnou stavět inženýrské sítě pro nové domy.”

“No to je mi útěcha! Další rámus! Kdybys pořád něco nevymýšlel, lehla bych si a úplně klidně usnula a nemusel bys mě uspávat. Teď ale musíš, protože jinak budu vzhůru celou noc a ráno usnu v kuchyni.!”

Ráno se ale probudila naprosto svěží, vběhla do sprchy a za okamžik upalovala do kuchyně. Ben se probouzel daleko pomaleji a stihl to právě ve chvíli, kdy hvízdáním svolávala lidi k snídani. Po jídle ho Sam požádal, aby se podíval do jejich domku, protože na záchodě protéká splachovadlo a Swen řekl, že u nich je to taky tak.

“Vezmu těsnění a obejdu všechny domky,” navrhl Ben. “U nás totiž teče taky.”

Obcházel stavení a opravoval jednu závadu za druhou. Nakonec vstoupil i do domku, který užívala Nora. Zdálo se, že je všechno v pořádku, ale na stole našel lístek se vzkazem Bene, zavítáte-li sem, podívejte se na svítidlo nad skříňkou. Vzal židli, postavil ji ke skříňce, vystoupil na ni a sáhl na zářivku. Byla uvolněná, začal ji utahovat a jeho prsty se dotkly nějakého předmětu. Slezl ze židle, přistrkal pod skříňku stůl, vyškrábal se nahoru, podíval se a strnul.

Ležela tam kniha. Opatrně ji vzal do ruky a na šedé vazbě přečetl název Zákon a pořádek. Slezl dolů, zkontroloval, jestli světlo svítí, uklidil a teprve potom knihu otevřel. Nenašel ani jméno autora, ani zmínku o vydavateli a roce vydání, jen lístek s nápisem Po přečtení ji okamžitě znič.

“Zničíš ji?” zeptala se Gili, když jí večer knihu ukázal.

“Ne. Teď si ji oba přečteme a až poletíme na zkušební let, schováme ji. Někde hodně daleko.”

Večer si sedli s Gili nad mapu a hledali trasu zkušebního letu. Zvolili mys svatého Vincenta, který ležel ve vzdálenosti ani ne tří set kilometrů pod azimutem 287 stupňů.

“Vidíš? To je tak akorát. Za tři hodiny bychom mohli být zpátky. Pokud všechno funguje tak, jak jsem naplánoval. Jestli tu cestu zvládneme, budeme vědět, že je na stroj i na kompas spolehnutí. Kdo bude číst první?”

“No přece já,” řekla Gili a zmocnila se knihy. “Ty už jsi přece nějakou knihu přečetl!”

Obsah knihy tvořil nevalný milostný příběh, zasazený do doby vzniku současné společnosti a po jeho přečtení o mnoho lépe chápali, v jakém světě žijí. Zvládli to do soboty a stihli i přípravy na první let. Oficiálně mířili do Jerezu, kde se Gili chce porozhlédnout po vkusných šatech, pokud jsou nějaké takové k sehnání. Po obědě odletěli a když byli z dohledu vinice, přistáli. Ben upevnil do svorkovnice ovládací panel, strčil do zdířek kompas a vypnul Wagnery.

“Hotovo,” hlásil. “Teď drž palce.”

“Šikovně vymyšlené,” pochválila ho Gili. “Je to přemontované v cuku letu.”

Ben vyndal z brašny měřící přístroj, zapnul ho, nastavil a podal Gili. Odepnul své hodinky, vložil jí je do druhé ruky a poučil ji:

“Teď budeš sledovat obrazovku a hodinky. Nejpozději do třiceti minut by měly Wagnery vyslat signál a v tom případě se na obrazovce přístroje objeví Gaussův diagram.”

“A když se neobjeví?”

“Pak je všechno v pořádku a dokázali jsme to. Naše letadlo se nedá vystopovat.”

Znovu startovali, Ben nastavil kurz podle kompasu a držel stroj v přízemním letu. Dlouho letěli nad pustinou bez zeleně, potom se ocitli nad mořským pobřežím a později se pod nimi míhaly špinavé mořské vlny.

“Proč letíš nad vodou?” zeptala se. “Nevidím žádnou zem a mám strach. Takhle se nejspíš ztratíme. Bene, leť blíž ke břehu!”

“Letíme přímou trasou podle kompasu, jak jinak bychom ho vyzkoušeli? Zpátky můžeme letět nad pobřežím, ale je to delší trasa.”

“Jenomže letíme moc nízko!”

“Raději nízko. Výšku nabereme za… ukaž mi hodinky? Za dvaatřicet minut.”

“Tak to ano. Koukni, půlhodina je pryč a žádný signál se neobjevil.”

“To je skvělé!”

“Jenom aby! Radši počkám na další půlhodinku.”

Uplynula další půlhodina a Wagnery mlčely. Natáhl se, vypnul přístroj a vzal si hodinky.

“Můžeš dát přístroj do krabice. Máme vyhráno!”

“Myslíš? Vždyť jsme pořád nad vodou!” Odmlčela se a nevlídným zrakem sledovala šedivé vlny.

“Začínám stoupat. Dívej se vpravo, uvidíš zemi.”

“Jenom aby,” sýčkovala. “Pořád samá voda. Už jsme hodně vysoko a … támhle jsou skály. Řeknu ti, že kompas moc dobře nefunguje, máme k nim nejmíň tři kilometry.”

Za chvíli přistáli na skále, do jejíhož úpatí bilo moře, vystoupili a Ben vytáhl z brašny obdélníky nařezaného plastiku a tubu s lepidlem. Ve chvilce slepil krabičku, vložil do ní knihu a zalepil víčko. Gili zatím přecházela sem a tam a pořád se mračila. Šel k ní a objal ji:

“Děvče, dokázali jsme to! Tříkilometrová odchylka na tuhle vzdálenost je fantastická přesnost!”

“Opravdu? Ale zpátky poletíme kolem břehu!”

“Proč ne? Budeme kopírovat pobřeží. Schováme knihu a vydáme se na cestu.”

V kabině byla Gili o poznání spokojenější, hleděla na pobřeží a tiše si zpívala. Ben včas změnil kurz, přelétli nad předměstím Jerezu a kousek za městem přistáli. Jakmile se ocitli na zemi, vymontoval řízení, spolu s kompasem ho uložil do brašny, zapnul Wagnery letadla a nechal pomalu otáčet vrtule.

“Na co čekáme?” zeptala se Gili.

“Počkáme na Wagnery. Odsud je to na vinici čtvrt hodiny letu a za tu dobu určitě pípnou a nahlásí, že se vracíme z Jerezu.”

Gili se najednou rozesmála:

“Kdybys věděl, jak jsem se bála! Málem jsem se strachy počurala. A přitom nebylo čeho se bát. Copak by se stalo, kdyby Wagnery pípaly?

“Nejspíš by nás zabili.”

“Opravdu?”

“Ano. Určitě by nás zabili.”

Rozpočet na dům pro Horského, který byl zvětšen o samostatnou kancelář, dělal šedesát devět tisíc a Ben ho prostřednictvím notebooku na místě zaplatil. Hned druhý den ráno se na vinici nastěhovali stavbaři. Bydleli ve svém domku, který kvůli pohodlnému napojení sití postavili na místě, na kterém stával domek pro výpomoc. Pomocí strojů udělali prakticky v mžiku základy pro dům i domek a druhá parta k nim hloubila rýhy pro inženýrské sítě.

Vinaři měli plné ruce práce, protože kromě starostí s vinicí postavili na druhém břehu jezera přenosnou ohradu pro slepice, kde nechyběl ani kurník na kolečkách. Drůbež se po přestěhování okamžitě zabydlela a z rvavého kuřete rostl statný kohout. Tři potulní kohouti také dobře prospívali, tedy až na chvíle, kdy se dostali blízko sebe, tu se náhle jeden k druhému chovali velice nevraživě. Swen navrhl, aby dva z nich chytili a snědli, ale narazil na tuhý odpor Mildred. Ta kapitulovala až po dlouhém vyjednávání, když jí máma vysvětlila, že maso z mladých kohoutů je učiněná lahůdka. Zasazená zrna a dokonce i brambory už vystrčily zelené lupínky a bylo potřebné se o ně starat, protože okolní tráva se snažila vzít si zpátky své území.

Takže když přiletěl Watson s Norou, Swen se vydal na lov a přinesl do kuchyně dva kohouty. Gili zatím trpělivě listovala databází, až našla potřebné informace a tak věděla, jak kohouty zabít, vykuchat, oškubat a chutně upéct.

Nora se po příletu zastavila na skok v kuchyni, řekla, že se trochu projde po vinici a za chvíli se objevila v Benově dílně. Pozdravili se, ona se chvíli rozhlížela a zeptala se:

“Zničil jsi to?”

“Samozřejmě. Chci se zeptat…”

“Ne. Nevím, proč jsem ti ji dala. Opravdu nevím, Bene. Byl to okamžitý nápad, víš, já takové mívám, spíš to bývá určitá vize. A já se jí řídím, protože mne nikdy nezklamala. Už o tom nebudeme mluvit.”

Odešla a opravdu už nikdy o knize nemluvili. O chvíli později ji vystřídal Watson, sedl si do kouta a povídal o víně, které sice letos nebude takové, jako loni, ale úroda je i tak velice slibná a Gili míní, že i kvalitní. Když skončil s vínem, začal hovořit o farmě:

“Teď musíme přibrat dva lidi. Domek pro ně bude hotový už za týden. Musí si vzít na starost zemědělské práce, vinaři je pořád nemohou suplovat. Jenomže nevím o nikom vhodném.”

“Já taky ne, vždyť nejsem ani vinař, natož zemědělec. Musíme se zeptat ostatních.”

“Jistě. Příští týden, pokud se něco nestane, koupíme sousední vinici, cenu už jsem prakticky usmlouval. Kolik lidí tam budeme potřebovat?”

“S těmi dvěma, kteří se usídlí v novém domku, ještě dalších šest.”

“To znamená, že postavíme ještě tři domky?”

“Myslím, že bychom měli postavit čtyři, ale tady u jezera začíná být těsno. Mám pár nápadů, ale k jejich upřesnění potřebuji plán inženýrských sítí sousední vinice.”

“Ten dostaneme, až ji koupíme. Jestli nemáš moc práce, vezmeme si Blechu a zajedem se podívat na větrníky. Zítra by je měli začít spouštět.”

“No vidíte, tohle mi úplně ušlo. Je fakt, že kabely už jsou natažené a zapojené. Jakmile budou v provozu, pojede reaktor na minimum, ale za chvilku mu přibude práce.”

Večeře byla toho dne slavnostní. Dvě odrostlá kuřata pro devět lidí nestačí, měli je vlastně jako zákusek, ale užili si ho, vždyť šlo o první drůbež vypěstovanou na hospodářství.

“Řeknu vám,” řečnila Mildred ještě s plnými ústy, “že by se měly dovézt další vajíčka a vylíhnout kuřata, dokud ta Benova bedýnka funguje. To je pochutnáníčko!”

“To není špatný nápad,” přikývla Nora. “Jenže pro vejce je odsud dost daleká cesta.”

“Ale kdepak,” oponovala jí Mildred. “Jenom do Palmitos parku. Jestli nikdo nemáte čas, tak já tam klidně zaletím a přivezu jich celou hromadu.”

“Něco na tom je,” přidal se k ní Watson. “Jenomže, víš, teď opravdu nemáme čas a máme také jednu velkou starost. Chceme na vinici přivézt dva lidi, kteří budou bydlet v novém domku a postarají se o nové hospodářství. Víte o někom vhodném?”

“Myslím, že bych věděla,” řekla po chvilce Julie. “Moje kamarádka žije v Jerezu se sympatickým mužem a jezdívají sem na výpomoc. Hodili by se sem a na vinici se jim moc líbí.”

“Promluv s nimi a přesuňte je sem, hned jak bude hotový domek. Same, vezmeš je do práce za obvyklých podmínek, budou mít zkušební dobu a když se osvědčí, zůstanou tady.”

“No jo, to je Joe a Veronika,” rozpomenul se Swen. “Ti mají cit pro práci s rostlinama a co se týče rýpání v hlíně, strčí nás brzo do kapsy.”

“Kdepak zůstala Gabi?” zeptala se Alice. “Hrách a brambory už vyrazily a žito taky vykukuje. Měla by příležitost zamazat se až za ušima.”

“Je trochu nemocná,” informovala ji Nora. “Příště už přijede.”

“A dali jste jí svařený víno?” zeptala se Mildred. “Jestli ne, tak se asi neuzdraví. Radši jí ho hned dejte. Já jsem byla tuhle nemocná a po svařeným víně jsem se uzdravila na to tata.” Všichni se rozesmáli a Nora řekla:

“Vidíš, na to jsme zapomněli.” Mildred vzdychla a obrátila oči v sloup:

“Ach jo. Člověk aby myslel na všecko!”

“Mildred, už chvilku mlč,” řekl rozesmátý Watson. “Gili, co říkáš, můžeme už prodávat z archivu?”

“Prakticky celý jeden ročník, ale měli bychom ho ochutnat.”

“Zajdu pro něj,” nabídl se Sam.

“Zajdi. Mám objednávku na prodej celého množství.”

“Proboha, kdopak má tolika peněz?” vytřeštila oči Alice.

“Jedničky. Koupí od nás všechno. A nemůžeme jim řict ne.”

Sam vstal a vydal se pro víno. Otevřeli všechny tři přinesené láhve a když se vydýchaly, začali s hodnocením, které dopadlo na výbornou.

“Je skvělé,” uzavřel ochutnávku Watson a ostatní přikývli. “Do dvou dnů čekejte vojenský speciál a připravte nakládání. Doufám, že tentokrát bude jejich stroj pracovat bez poruchy.”

V notebooku našel Ben vzkaz Bene, zítra v deset u Morrisona. Vezmi si oblek. Julie řekla, že poletí s ním, najde Veroniku a pokud jí zbude čas, nakoupí zásoby do kuchyně. Ben navrhl malou změnu a tak hned po snídani vyletěli a zbyl jim čas na nákup a Julie se mohla v klidu vydat na padesátou ulici. Ben, poněkud stísněný oblekem, zamířil do centra, na místo dorazil dvě minuty před Watsonem a spolu vstoupili do domu obloženého mramorem.

“Vítám vás,” řekl Morrtison, když vešli do jeho kanceláře. “Zvláště pana Zapatera. Tak s jakými závlahami přijdete dnes?”

“Nevstoupíš dvakrát do téže řeky,” usmál se Ben. “Nějaké ty závlahy přijdou na řadu až příště.”

“Věru povedená historka. Dodnes ji dávám k lepšímu. Ale přejděme k předmětu našeho setkání. Majitelé souhlasí s prodejní cenou dva plus dva miliony, po jejichž zaplacení se pan Watson a pan Zapater stanou spolumajiteli pozemku se všemi předměty, právy a náležitostmi, které se k němu váží. Nyní, pane Zapatere, sdělte, jakým způsobem uhradíte svůj podíl.”

“Zaplatím hned.”

Morrison povytáhl obočí, vzal jejich karty, za chvilku je vrátil a slavnostně pronesl:

“Majetek byl v této chvíli řádně zaplacen, převeden a zaregistrován. Blahopřeji vám k úspěšné koupi.”

Ben sáhl do tašky a postavil na stůl láhev archivního vína.

“Ach ano,” usmál se Morrison. “Nyní ta příjemnější část úředního jednání. Obchod se musí zapít. Přinesu sklenice.”

“Technická dokumentace je připravena?”

“Samozřejmě. Dostanete ji při odchodu.”

Když za chvíli odcházeli z mramorového domu, nesl každý z nich pořádný svazek dokumentů.

“Teď rychle na heliport a já odlétám,” řekl Watson. “Stihnu to tak akorát. Mám nějaké starosti s bullporky.”

“Něco vážného?”

“Ani ne. Oni občas onemocní a potom se kolem nich hemží specialisté.”

Na letišti se rozloučili, Ben naložil dokumentaci a odletěl do obchodu, kde na něj čekala Julie.

“Oni by letěli hned,” hlásila. “Ani se nemůžou dočkat zejtřejšího odpoledne. Veronika se dokonce rozbrečela.”

Joe s Veronikou se nastěhovali a okamžitě splynuli s ostatními. Joe se pod Benovým vedením učil ovládat traktor, Veronika prodělávala kuchařský výcvik a začala se starat o rostliny. Ben ve volných chvílích listoval dokumentací závlahového hospodářství a brzo už věděl, že jeho nápad je dobrý. Zavolal Watsonovi a řekl mu to.

“Přiletíme na víkend,” odpověděl Watson. “Zatím hoď všechno na papír.”

“Jenomže nám utíká čas.”

“Ach tak. Co potřebuješ?”

“Projektanta na vodní hospodářství.”

“Nadiktuji ti číslo, piš si. Koupíš si blok a budeš v něm mít vlastní čísla. Zavolej do stavební firmy a zařiď, co je potřebné, pane spolumajiteli.”

“Musím si zvykat,” přikývl Ben.

Majitel stavební firmy slíbil, že projektant dorazí hned druhý den ráno a osmělený Ben mu sdělil, že chce přestavět vinný sklep a postavit pár domků.

“V tom případě tam budou všichni potřební lidé,” rozesmál se majitel. “Už zase hodláte investovat, pane Zapatere? Takové rozhodnutí mě vždycky potěší.”

Ben složil doklady, vyšel z kanceláře a hledal Sama. Našel ho u skladu postřiků a řekl:

“Same, musím s tebou mluvit.”

“Něco se polámalo, že jo?”

“Doufám že ne. Víš, my jsme spolu s panem Watsonem koupili sousední vinici. Vlastně jsem ti to neměl říkat, pan Watson chtěl tu novinu říct všem o víkendu, takže zatím nikomu ani muk.”

“To jako že tys koupil půlku vinice? Půlka vinice přece stojí fůru peněz!”

“To stojí. Jenže ty jsi parťák a já dělám pod tebou.”

“Ale že jsem nějak vyrost!” Sam se chvilku chechtal. “Představ si, že šéfuju majiteli vinice!”

“Vedle nebude vinice, ale zemědělská farma, půda tam není vhodná pro víno. Musí se předělat vodní hospodářství, a to hned. Na zítra jsem objednal projektanty a musím být s nimi, ale vezmu si Blechu a svou práci zastanu.”

“No to jo. Bez Blechy by ses ulítal.”

“Napadá mně ještě něco. Nechám zřídit obyčejný drátový telefon mezi všemi domky a postavíme jednoduché spojovací sloupky i na vinici a na farmě. Pamatuješ, jak jsme běhali s vysílačkami? Teď už se bez nich obejdeme.”

“Jenomže nevím, jestli se to smí.”

“Ale ano. Tuhle informaci jsem si ověřil u Schneidera.”

“Fajn. Aspoň nebudem lítat sem a tam s každým vzkazem. A Blechu si zejtra vezmu já. Budu se motat kolem sklepa a jak se něco rozsype, frnknu pro tebe.”

“Vidíš, tohle mě nenapadlo. Tady je vidět, kdo je předák na vinici.”

Specialisté ze stavební firmy si rozebrali dokumentací, poslouchali Benův výklad a dělali si poznámky. Potom se přesunuli na vedlejší pozemek, jen projektant vodního hospodářství zůstal a Ben mu vysvětloval svoji představu. Jeho rekce byla pozitivní:

“Takové řešení je velmi nezvyklé a připadá mi zajímavé,” konstatoval za chvíli. “Rostliny a rybí násadu pro střední nádrž musí navrhnout odborníci-biologové, ale nevidím v tom problém. Ten je jinde. Stávající drenážní systém je mimo provoz a zanáší se. Předchozí majitel o nic nedbal.”

“Co navrhujete?”

“Hned zítra by měli přijet naši lidé, musí zprovoznit čerpadla a postupně oživit celý systém. Každý den může přinést finanční ztráty. To víte, do žen a do drenáží se nevidí.”

“Myslím, že máte pravdu. Zajistíte to?”

“Samozřejmě. Udělám to hned, jakmile projdeme pozemek.”

V tom okamžiku se přihnal Sam na Bleše:

“Bene, odešlo čerpadlo druhé nádrže s vínem!”

“Musíte jít sám,” obrátil se Ben na specialistu.

“Slyším. Nebojte se, já trefím.”

Když se Ben za hodinu vrátil, seděl šéf projekční skupiny u stolu a dělal si poznámky. Ben mu dal požadavek na zřízení drátového telefonu s náčrtem umístění stanic, on ho převzal a poznamenal, že jde o rozumný nápad.

“Ústřednu máme dát do této kanceláře?” zeptal se.

“Ne. Ústředna bude v kanceláři domu, který se právě staví.”

Do dveří vešel projektant vodního hospodářství, urovnával si poznámky, pokyvoval hlavou a potom řekl:

“Myslím, že hloubení nádrží by mělo začít už příští týden, pokud chceme dodržet požadovaný termín.”

“Zatím budu co nejdřív potřebovat rámcový rozpočet. O víkendu mám jednání se svým společníkem, který ho pochopitelně musí znát a odsouhlasit.”

“V pátek můžeme poslat první odhad,” usoudil šéf. “Bude mít přesnost plus minus patnáct procent, přesné údaje dodáme za čtrnáct dní. Dřív to nestihneme.”

“Taková přesnost mi stačí.”

“Bene,” ozval se venku Sam, “nejede výtah ze sklepa na rampu.”

“Jste zřejmě na roztrhání,” přikývl chápavě šéf. “My už to tady dokončíme a potom hned letíme. V pátek čekejte odhad rozpočtu.” Rozloučili se, Ben vyšel, nasedl vedle Sama a řekl mu:

“Tak už jsme skončili. Jakmile spravím výtah, budu k zastižení v dílně.”

Watson se pohodlně usadil, listoval hromádkou papírů a když skončil, řekl:

“Zadat zprovoznění drenáží bylo správné.”

“V téhle chvíli už funguje přes šedesát procent systému.”

“No a telefony zavedeme hned. Bene, taková jednoduchá věc a nenapadla mně. Jenže vůbec nechápu ty vodní nádrže.”

“Vycházíme z přebytku vody na vinici a z jejího nedostatku na farmě.”

“Vinice má přebytek vody?”

“Dokonce značný. Z jezera vede potrubí do značně velkého vsakovacího pole. To je zbytečné a zrušíme ho. Vodu zavedeme přes přepad do rybníka, kde budeme chovat ryby a kachny. Stavaři dodají úplnou biokulturu, která zajistí rovnovážný ekosystém. Voda rybníka půjde přes kořenovou čističku do další, tentokrát čisté nádrže, u které postavíme domy a budeme z ní brát vodu na závlahy.”

“Tohle je přinejmenším zajímavé. Náklady na stavbu nádrží nejsou zanedbatelné, ale výsledek bude stát za to. Víš, to je ono, postavit domy pro lidi v přívětivém prostředí, protože na lidech záleží nejvíc. Já se vždycky snažím, aby žili v pohodě a mohu říci, že se to vyplácí. Samozřejmě souhlasím.”

“Hloubení nádrží začne brzy. Já ale budu muset zajet pro Horského. On si sice ví rady s prodejem domu, ale není schopen zařídit transport dílny. Při té příležitosti přivezu slepičí a kachní vejce.”

“Přivez je. Slepice se osvědčily a kachny také nebudou špatné.”

“A co říkáte rozpočtu?”

“Upřímně řečeno čekal jsem víc. Dva a čtvrt milionu je velice slušná suma. Víš, proč je tak malá? Kvůli větrníkům. Vyřešily problém energie, bez nich bychom zaplatili nejméně dvakrát tolik. Vlastně ti dlužím peníze, ale asi se jich nedočkáš. Tedy ne, že bych je neměl. Teď půjdeme, je čas na večeři. Po ní tě slavnostně představím jako spolumajitele. No vidíš, abychom nezapomněli. Musíme do sklepa pro dvacet archivních, ty jsou na mně.”

Všichni vinaři včetně zemědělců, které reprezentoval Joe s Veronikou, spontánně vstali a zatleskali novopečenému farmáři, ale Sam se začal mračit a zeptal se:

“Kdo teď bude spravovat pokažený věci, když bude Ben tím farmářem?”

“Přece Ben,” smál se Watson. “Pokud vím, zatím nedal výpověď. Já bych ji stejně nepřijal, protože za sebe nenašel a nezaučili rovnocennou náhradu. Je to tak, Bene?”

“Měl bys říct projev,” obrátila se na Bena Alice Ostatní se k ní přidali, Ben si tedy stoupl, odkašlal si a řekl:

“Potřebujeme na farmu šest šikovných lidí. Bez takových lidí je každé hospodářství na nic, to vám snad ani nemusím povídat.”

Sedl si a oni mezi sebou kladně zhodnotili stručnost a obsažnost projevu. Chvíli debatovali o všem možném a potom se přihlásil Swen:

“Já bych možná věděl. Dostal jsem se na vinici dost klikatejma cestama a před Jerezem jsem byl ve městě Praga. Je obrovský, Jerez je proti němu ubohá vesnička. Slyšel jsem, že tam žije snad pět miliard lidí. Mám ve městě hromadu známých a vím, kteří by se sem hodili.”

“V tom případě tam zaletíš,” rozhodl Watson.

“Sám? Víte, nejsem si jistej, jestli něco nepopletu. Sám radši ne.”

“Nezbývá, Bene, než abys letěl s ním.”

“Za tři týdny, až budou hotové domky. A za čtrnáct dní poletím do Las Palmas a se mnou přiletí Horsky.”

“Samý lítání,” bručel Sam. “Zatím se všecko rozláme, a co pak?”

“Budu pryč vždycky jenom dva dni.”

“Jenom dva? Tak to se ještě dá ustát.”

Posezení skončilo, Ben s mírně přiopilou Gili šel domů a ona už cestou začala s výčitkami. Že je tajnůstkář a nesvěřuje se jí a kdo ví, co má ještě za lubem, když jí nic neříká a za chvíli dospěla k názoru, že za to můžou peníze, které mu kompletně zkazily charakter a co že ona si teď počne, chudinka?

“Copak ty, ale co si počnu já? Mlčel jsem, Watson mě o to požádal. A teď jsem v domečku s jakousi ufňukanou chudinkou, takže hned půjdu a začnu hledat svou Gili.”

“Možná bych ti i mohla pomoct. Já totiž vím, kde je, ukážu na ni teď hned prstem.”

Mildred s nadšením sledovala obrovský bagr a nákladní vrtulník, pozorovala, jak betonáři tvoří vpustě a výpustě, ale když začali s úpravami stávajícího jezerního odtoku. přišla za Benem a byla velmi popuzená:

“Bene, musíš ty chlapy vyhnat. Polekají všechny ryby!”

“Jenom na chvilku a málo,” uklidňoval ji. “Oni udělají potůček a v něm poteče voda.”

“Do těch dvou velkejch ďour po bagru?”

“Právě.”

“Jo tak my budem mít ještě dvě jezírka? To je vlastně prima! Víš co? Já zajdu za rybama a všecko jim vysvětlím.”

Ryby zřejmě daly na její vysvětlení a jakmile bylo jezero upravené, uklidnily se. Voda začala proudit přes přepad a bublala v potůčku, v prvním rybníce se začala tvořit bahnitá louže, která se zvětšovala a jak stoupala hladina, na odtoku z rybníka už lidé od firmy sázeli rostliny se schopností čistit vodu.

Nadešel čas letět pro Horského, který vzkázal, že dům je prodaný a dílna se může stěhovat. Ben sjednal v Jerezu pronájem velkého náklaďáku a na jeho palubě doletěl do Las Palmas, v půjčovně najal vůz s velkou korbou a za jeho volantem dojel k obchodu. Byl vřele uvítán a když vysvětlil, jak provedou stěhování, Horsky spráskl ruce:

“Bene, já jsem hlava zabedněná, vždyť tohle jsem mohl zařídit sám! Každopádně to zaplatím, poněvadž jde o moje náklady. Co uděláme teď?”

“Najmeme šest lidí tady a šest na letišti a ti budou nakládat a skládat.”

Sylvie řekla, že tohle zařídí ona sama a vyběhla na ulici.

“Jak jde obchod?” zeptal se Ben.

“No co by? Je sbalenej.”

“No vidíš, to je samozřejmé, vždyť zítra ráno odlétáme.”

Jakmile se Horsky rozloučil s domem, do kterého se už nevrátí, začala jim práce, auto se muselo třikrát otočit a Horsky dohlížel na přeložení nákladu do útrob letadla. Jakmile byli hotovi, Ben oznámil:

“Do zítřka do deseti je volno. Já se teď rozloučím, musím ještě zařídit pár maličkostí.”

Vrátil auto, najal si čtyřkolku a jel zpátky do Horskyho domu, do kterého už se stěhoval nový majitel. Během hodiny se dohodli na zachování prodejny krémů, na úřadě zaregistrovali pobočku firmy a vraceli se přes letiště, kde Ben naložil zásobu mastiček pro nového prodejce. Ten naštěstí vlastnil notebook, takže nemuseli zařizovat spojení. Byl s transakcí velice spokojen:

“Na starýho Wilsona je spolehnutí,” řekl, když se loučili. “Peníze na barák mi spolkly skoro celý úspory a tenhle výdělek přišel jako na zavolanou!”

Ben zase rozjel čtyřkolku a dal se cestou k Palmitos parku. Zaplatil, prošel bránou a kráčel rovnou ke kachnímu jezírku po cestě, kterou mu popsal Sam. Chvíli čekal, až se objeví zřízenec a potom s ním tiše dojednával dodávku kachních vajec. Muž se ošíval a říkal, že to, co se po něm chce,je nemožné, ale za chvíli připustil, že by se pokusil vyhovět, ovšem dnes je jedno vejce za tři doláče.

“Mám jiný návrh,” řekl mu Ben. “Dostanete sto doláčů, ovšem musíte být přesně o půl deváté ráno před branou parku. Vejce přinesete v bedničce a za tu vám teď hned zaplatím pět doláčů.”

Muž byl nakonec s transakcí spokojen a Ben vyšel z parku a jel ke slepičí farmě, odkud díky předchozím zkušenostem odjížděl za hodinu s bedýnkou, v jejíchž útrobách se skrývalo padesát vajec. Konečně měl volno a ujížděl na jih k Maspalomas, hned po příjezdu najal na jednu noc domek a uložil do něj náklad. Pár minut poté už spokojeně plaval ve vlnách, dokud ho z vody nevyhnal hlad. Počkal, až uschne, oblékl se a loudal se do hospody U majáku, kde snědl velkou porci míchaných vajíček s hráškem, odmítl nabídky několika depilovaných děvčat, došel do domku, svalil se na postel a okamžitě usnul. Byl velmi unavený.

Díky tomu, že se pořádně prospal, se ráno probudil poměrně brzo, takže měl čas ještě jednou si zaplavat a stihl být včas u brány parku. Zaplatil zřízenci stovku, převzal od něj náklad, oba se na sebe usmáli a Ben sáhl do tašky, vytáhl z ní klubko motouzu a pevně obě bedýnky přivázal. Měl časovou rezervu, jel tedy pomalu k Las Palmas, včas dorazil na heliport, naložil bedničky, odevzdal Blechu a byl hotov. Sylvie a Horsky už netrpělivě přešlapovali u náklaďáku.

“Už jsme mysleli, že poletíme sami,” uvítal ho Horsky. “Jenomže nevíme kam.”

“Pilot to ví. Všechno je v nejlepším pořádku. Teď se usadíme, vzal jsem víno a dokonce i skleničky. Do přistání máme úplný klid a můžeme si popovídat.”

Během cesty Ben poučoval nepraktického Horskyho o dalším postupu stěhovacích prací, ale ten řekl, že i kdyby do něj mluvil celé dny, stejně nakonec půlku věcí poplete, protože už je holt takový.

“Petr je opravdu takovej,” potvrdila jeho slova Sylvie. “Já jsem tě ale poslouchala a tak vím, že je potřeba zařídit úplný maličkosti. Já všecko obstarám.”

A opravdu, vymyslela si mezipřistání v Jerezu, kde v mžiku najala šest chlapíků na výpomoc a po přistání dohlížela, aby bylo všechno na svém místě. Nakonec Horsky zaplatil dopravu i výpomoc, náklaďák odletěl, on se spokojeně rozhlížel a jeho spokojenost trochu pokazila Sylvie, když řekla:

“No tak ti děkujem, Bene. My teď půjdem do dílny a dáme se hned do práce, aby se zejtra začalo vyrábět.”

“Počkej, Sylvie,” zastavil ji Horsky. “Rozhlídni se. Vždyť my bydlíme u vody! Já jsem měl vždycky přání bydlet u vody a teď mám u vody svůj dům. Ještě není zaplacenej, ale jak mi dáš, Bene, účet, hned ho zaplatím.”

“V téhle vodě se dá koupat,” poučil ho Ben. “Teď ještě ne, ale tak za měsíc, až se rozroste přírodní čistička, už to půjde. No a tadyhle je telefon, tím vás zavoláme k večeři. ta je v besídce. Není ji odsud vidět, ale běžte k velkému jezeru a my vás navedem. Je tady taky místnost se samostatným vchodem a to je moje kancelář, ale o ní si povíme později.”

V tom okamžiku zazvonil telefon, Ben ho zvedl a uslyšel Swenův hlas:

“Sháním Bena. Jo to seš ty? Hele, blbne traktor.”

“Copak, zase Larsen?”

“Ale ne. Cuká to při pojíždění.”

“Aha, Tuším, o co jde. Jeď k dílně, hned to spravíme.”

“Ještě před večeří?”

“Nejspíš ano.”

Ben se vydal k dílně a tam se potvrdilo jeho tušení, že jde o povelený přívodní kabel k pojezdovému motoru. S opravou byl hotov za minutu, potom se spolu se Swenem loudali k besídce, kam se na signál telefonu scházeli i ostatní a k jezeru přicházel i Horsky se Sylvií. Ben na ně zamával, zavedl je do besídky a představil ostatním. Potom se Gili se Sylvií objaly, Sam určil novým usedlíkům místa u stolu a poučil je:

“Pozdějc vám řeknu, jak je to s placením jídla a se službou v kuchyni. Nevím jak s vínem, s tím počkáme na pana Watsona, že jo, Bene? No ale na dneska jsem vám nachystal deputát. Tak se pusťte do jídla a nechte si chutnat. Jo a máme tady jedno důležitý pravidlo: U žádnýho jídla se nemluví o práci!”

Hned po jídle Sylvie vstala a vybídla Horskyho:

“No tak, Petře, jde se do dílny! Zejtra přece expedujem dodávku.”

“No jo, ale jak?”

“Ben nám ráno poradí.”

“Já to radši udělám hned. Pojď, Gili, půjdeme s nimi a všechno dáme do pořádku.”

Bylo to složitější, než si zprvu mysleli. Horsky ve své nepraktičnosti nepřesměroval dodávky materiálu, naštěstí při stěhování neztratil čísla dodavatelů a Gili řekla, že to dá se Sylvií hned po ránu do pořádku. Oba si také nevěděli rady s expedicí, dřív byli zvyklí vypravovat zásilky do Jerezu, a co teď? Teď nic, uklidnil je Ben, o expedici se postará on a Gili a zeptal se:

“Petře, na kolik bys dokázal zvednout výrobu?”

“Když koupím ještě jednu míchačku s plničkou, tak na sto tisíc.”

“A kdo prodá takovou spoustu mastiček?” vytřeštila oči Sylvie.

“My je prodáme. Kup tu míchačku hned zítra.”

“Jenomže pak už na práci nestačím. Musím mít pomocníka.”

“Petře, Petře,” smála se Sylvie. “A co já? Myslíš, že tu práci nezastanu?”

“No vidíš to. Jasně, že ji svedeš! Vždyť už nebudeš prodávat!”

“Pokud nebudu mít službu v kuchyni.”

“Já dělám stejně jenom tři hodiny denně. Dýl nemůžu, protože mě bolí ruka. Byl jsem zraněnej.”

“A proč tu ruku namáháš?” zeptal se Ben. “Jestli mě někdy pustíš do dílny, vymyslím ti automaty. Dají se koupit.”

“No uvidíme. Jak to tak vypadá, nejspíš tě tam časem pustím.”.

Horsky, poháněn Sylvií, rozjel během příštího dne výrobu a Gili se postarala o zásobováni i o expedici mastí. Ben měl na rozdíl od ní den nabitý opravami a snažil se všechno dostat do takového stavu, aby si mohl dovolit cestu do Pragy. Den odletu se blížil, už byly nakoupené letenky, podle Swenovy instrukce měli letět na heliport Praga 11. Gili, která měla přece jenom víc času, dohodla s Dolores, ať si vezme na dva dny výpomoc a ať také doletí na Pragu11. Dolores potvrdila převzetí zprávy a o chvíli později sdělila Gili prostřednictvím notebooku, že všechno zařídila a že bude na heliportu Praga 11 dokonce o půl hodiny dřív, než Ben.

Nakonec všechno klaplo. Letěli brzo ráno, Benovým vrtulníčkem se přesunuli do Jerezu, tam nastoupili do osobáku, ve kterém si Ben hned sklopil lůžko a usnul. Osobák letěl až na místo a měl jenom jedno mezipřistání v Bernu, které trvalo nejvýš patnáct minut. Swen se přece jen nasytil pohledu z okénka a nakonec také usnul a spal po celou dobu, kdy stroj přelétal hory. Probudil se, až když letěli nad městem, vzbudil Bena a společně se dívali na šachovnici, táhnoucí se od obzoru k obzoru. Trvalo skoro hodinu, než se snesli na heliport a Ben si oddechl, protože při vystupování zahlédl na ploše Dolores. Ona ho také uviděla, zamávala a šla jim naproti.

“Tak mám radost, že tě zase vidím,” řekla Benovi, pozdravila se i se Swenem a dodala: “Proboha, co je tohle za město? Vždyť má nejmíň tisíc ulic!”

“Víš, že bys jich musela pár přidat?” řekl Swen. “Já teda vyrazím a zejtra ve tři se tu sejdem.” Pozdravil zvednutím ruky, odkráčel a Dolores se zeptala:

“S čím začneme?”

“Myslím, že budeme postupovat stejně, jako v jiných městech. Najdeme podzemku a pojedeme až k centru.” Vydali se hledat tunýlek Subway, za chvíli už stáli na jedoucím pásu a Dolores se zeptala:

“Myslíš, že nám to vyjde?”

“A proč by nemělo? Města jsou všechna úplně stejná, tohle je jen o něco větší.”

Podzemku opustili na dvousté ulici, za ní už se rozkládalo centrum. Vyšli na povrch, Dolores se chvíli rozhlížela a ukázala:

“Vidí? Támhle jsou holky, které se živí jako kurvy, a je jich tady plno. A támhle taky. Můžem jít o ulici dál a rovnou najmout obchod.”

“Tentokrát musí být o dost větší.”

“Malý nestačí?”

“Určitě ne. Myslím, že budeme prodávat šedesát tisíc kusů měsíčně.”

“Do háje! To bude obrovská tržba!”

Chvíli chodili a vybírali si, až se rozhodli pro větší obchod, ke kterému patřila tři kompletní sociální zařízení. Nájem dělal dvě stě doláčů, Dolores hned zaplatila a schovala účet do tašky.

“Vidím, že chceš obchod řídit sama?”

“Jestli mi to dovolíš, tak docela ráda.”

“Proč ne? Tuhle práci zvládáš líp, než já. Dáme se do toho, ty jdi zavádět módu depilace a já nakoupím zařízení do obchodu.”

“Prima. Sejdeme se tady za dvě hodiny, ano?”

Město bylo rozlehlé, ale fungovalo podle stejného schématu, jako všechna ostatní. V jednom obchodě nakoupil Ben větší množství účetních dokladů a tužek a ve druhém stolek a osm židlí. Najal k jejich přepravě pět lidí po doláči a za půl hodiny už rozestavoval nábytek v obchodě. Potom vyrobil cedulku do okna a vyšel zajistit notebook. Našel ho o dva vchody dál, s majitelem se lehce dohodl a zaplatil nájem, vzal si účet a byl hotov. Vrátil se do obchodu, použil služební záchod a sedl si, ale ne na dlouho, protože přišla Dolores, usmívala se, hodila tašku na stůl, kývla Benovi a také zmizela na záchodě. Když se vrátila, hlásila:

“Bene, už máme zajištěné zákaznice. Koukám, žes to tady připravil na pořádný provoz. Šlo to jako po másle, akorát že jsem málem nedoběhla, jak moc se mi chtělo čurat. Takže vyrazíme a najmeme prodavačky, že ano?”

Jízda na předměstí ale nebyla tak jednoduchá, jako v jiných městech. Ben si představoval nekonečné trmácení podzemkou, jenže Dolores vyzvěděla, že kromě pásů tu jezdí i rychlá podzemní vozidla, ale ta nejsou zadarmo. Našli příslušnou stanici a za patnáct minut vystupovali.

“Dva doláče,” mračila se Dolores. “No, ale co se dá dělat? V podzemce bychom nejspíš usnuli.”

Vyšli na povrch, za chvíli dorazili k poměrně velkému plácku a rozhlíželi se.

“Tamta?” ukázal nenápadně Ben na smutnou osamělou dívku.

“Je sice moc pěkná, jenomže my potřebujeme partu tří děvčat. Podívej se támhle, vidíš tu skupinu pěti holek? A vůbec, já jsem teď dostala nápad. Co máš ty jako šéf pohledávat v těchhle končinách? Bude lepší, když přijdeš až do obchodu a půjdeš s námi na večeři.”

“Dobře, chápu, že si chceš své prodavačky vybrat sama, ale na večeři?”

“Ale ty mi vůbec nerozumíš! Prodavačky klidně vyber sám, ale na večeři je vzít musíme. Nevěřil bys, jak se jim zvedne sebevědomí, když uvidí, kam to mohou dotáhnout. A ještě jedna věc je důležitá: Ty je neuvidíš jako otrhané a ušmudlané chudinky a ony se budou chtít samou ochotou přetrhnout.”

“Zajímavá myšlenka. Ale víš, že máš nejspíš pravdu? Vrátím se do obchodu.”

“My tam dorazíme tak za dvě hodiny, až budou mít šaty, bydlení a vysprchují se.”

Vrátil se tedy do podzemky, zaplatil a když seděl ve voze, přemýšlel o tržbě, která bude příliš vysoká a může svést děvčata k nepravostem. Jel o jednu zastávku dál, vyšel z podzemí, rozhlížel se a za chvíli našel dům s tabulkou Obchodní zastoupení. Vešel dovnitř a zastavil se u vrátnice.

“Pane, je tady jenom služba,” řekl mu vrátný.

“Možná, že bude stačit. Jde o neodkladnou obchodní záležitost.”

Úředníkovi se svěřil se svými starostmi o tržbu. Muž se zamyslel a řekl:

“Navrhnu vám řešení. Tržba bude nejdéle do hodiny po prodejní době uložena do banky s touto adresou,” napsal ji na lístek a podal ho Benovi. “Pokud se tak nestane, banka nás neprodleně uvědomí a my okamžitě zasáhneme. Banka je kousek od vašeho obchodu. O případných nesrovnalostech vám ihned podáme zprávu.”

“Podáte ji mé obchodní zástupkyni. Ona také povede účet v bance. Dejte mi vaše spojení, domluví se s vámi.”

Firma účtovala za službu sto doláčů měsíčně. Dohodli úhradu trvalým platebním příkazem z banky, ve které bude uložena tržba, Ben uložil papír s údaji do kapsy, potřásl si s úředníkem rukou a vydal se na cestu do obchodu. Našel tam Dolores, která pilně zacvičovala tři čerstvě umyté a nově oblečené prodavačky, uctivě ho pozdravila a děvčata na něj obdivně shlížela. Sedl si na židli a sledoval, jak se děvčata učí vypisovat a zakládat doklady a viděl, že Dolores vybrala správně. Za chvíli výuka skončila, Ben vstal a řekl:

“Tak, děvčata, teď vám ukážu banku, do které budete každý den nejpozději hodinu po zavírací hodině ukládat tržbu.”

Dolores překvapeně zamžikala, ale ovládla se, společně vyšli na ulici a došli k bance. Dolores a spolu s ní prodavačky přikývly a ona vzápětí pozvala děvčata na večeři.

“O bance ti povím později,” pošeptal jí Ben. “Nejspíš bychom měli jet jednu stanici rychlodráhou.”

“Můžeme jet podzemkou. Je to jen o čtyři ulice dál, už jsem všechno objednala.”

Podnik, který vybrala, byl nevelký, vkusně zařízený a útulný. Budoucí prodavačky se usadily, napily se objednaného vína a Dolores jim nezištně poradila s jídelním lístkem. Ben si objednal kuře pečené na bylinkách a k němu osmažené brambory. Dolores se na něj překvapeně podívala a rozhodla se pro totéž.Po večeři se děvčata rozpovídala, popíjela víno a u stolu zavládla dobrá nálada, ale v přiměřené době Dolores zavelela:

“Milé dámy, teď jděte domů, pořádně se vyspěte a zítra v devět se sejdeme v obchodě!”

Dívky pozdravily, odcupitaly a Dolores řekla:

“Teď mi řekni, k čemu potřebujeme banku?”

Popsal jí, jak zajistil hlídání tržby, kterou děvčata denně odevzdají.

“Účet v bance ale zřídíš ty a také vystavíš trvalý platební příkaz firmě, která bude hlídat tržbu. Pokud se něco stane, hned ti dají vědět. Chceš vědět ještě něco?”

“Kdepak,” řekla a pousmála se. “Já jsem se bála, žes mi přestal věřit. Řeknu ti, že mi právě spadl kámen ze srdce. Prosím tě, povídej mi o vinici.”

Vyprávěl jí o založení farmy, na níž budou pěstovat rostliny a chovat zvířata. Už teď mají slepice a kachny a v rybníce násadu ryb a budou mít první, i když nevelkou úrodu rajčat, hrachu a žita a později sklidí i brambory.

“Zní to jako pohádka. Víš, někdy se mi o tom zdá. Že žiju na místě, kde rostou stromy a kde si můžu lehnout do trávy. A ještě jsem ti nestačila říct, že za pár dní budu občankou čtvrté kategorie.”

“Pozor, musíš zaplatit vysoké úplatky!”

“Já vím, už jsem je zaplatila. A tržba z tohoto obchodu mne zbaví všech starostí.”

“Proč si nesjednáš výpomoc a nezaletíš si na Kanárské ostrovy?”

“Můžu si to dovolit?”

“Určitě. Není to tak drahé, jak si myslíš.” Rozhovořil se o Maspalomas a o Palmitos parku a náhle zavadil pohledem o hodinky a podivil se, kolik času už uběhlo. “Dolores, musíme končit a najít si bydlení.”

“Nemusíme,” usmála se. “Tenhle dům je současně hotel a já jsem pro nás objednala pokoj.”

“Je to správné?”

“Není to ani správné, ani rozumné. Myslíš, že to nevím? Tak abys věděl, nevím to a ani to nechci vědět!”

Ráno se probouzeli s menšími potížemi, ale Dolores nakazila Bena skvělou náladou, která z ní doslova prýštila a neopustila ji, ani když nastupovala do letadla. Letěla o hodinu dřív, než Ben, který ji doprovodil k osobáku, rozloučil se a potom našel nejbližší jídelnu a spolkl pár soust. Vzápětí se vrátil na heliport a tam už čekal Swen a s ním tři páry na první pohled sympatických lidí.

“Sehnal jsem je dohromady,” hlásil Swen. “Měli sice na tejden práci v jednom skladišti, ale sekli s ní a nají zájem o práci u tebe. Na letenky nemaj, ale splatěj to ze mzdy.”

“Jistě, letenky stojí dost peněz, ale s tím jsem počítal. Víte, co se od vás čeká?”

“Swen nám to řekl,” odpověděl šlachovitý mladík se slámovými vlasy. “Práce kolem pěstování rostlin a starání o zvířata. My jsme jakživo nevytáhli paty z města, ale moc rádi je vytáhnem.”

Swen je představoval po dvojicích:

“Tohle je Ole,” ukázal na šlachovitého chlapíka, “a s ním je Anita.” Šlo o mírně nazrzlou blondýnku se sklonem k šibalským úsměvům. “Pak tu máme Davida s Nenou a zbejvá Paul a s ním je jeho Greta. Má nový šaty, poněvadž ty starý měla úplně rozdrbaný, tak jsem jí na ně půjčil. Řek bych, že se za ně můžu zaručit.”

“Zajdu pro letenky. Když za vás Swen ručí, nemám důvod o vás pochybovat. Usadíte se zatím v Jerezu a jakmile dostavíme vaše domky, začnete dělat na farmě.”

“Tak děkujem,” řekl Ole. “My jsme se dokázali vždycky držet nad vodou a svedem to i na farmě, i když o té práci nic nevíme.”

“My s farmou začínáme a víme jen o málo víc,” usmál se Ben. “Co se spolu naučíme, to budeme umět.”

V letadle vypil Ben sklenici vína a zanedlouho usnul. Předtím chvíli pozoroval nové farmáře, kteří vyhlíželi z okýnek a sdělovali si své dojmy. První let bývá nejhezčí, pomyslel si. Jenom nesmí trvat osmnáct roků, jako trval ten můj.

Na letišti v Jerezu se rozloučili. Ole řekl, že se budou pohybovat v okolí plácku na čtyřicáté ulici, takže nebude problém je najít. Vzájemně si zamávali a parta vykročila k nejbližší jídelně. Ben se svým společníkem šel k vrtulníku, když na něj zavolal muž, který měl službu:

“Pane Zapatere, na chviličku. Přišla zásilka, dva stroje a šest beden s různým materiálem. Má adresu vaší vinice, ale adresátem je nějaký Horsky. Je to správně?”

“Je. Horsky bydlí na vinici a bude často dostávat zásilky.”

“Dobře. Zítra všechno přiveze náklaďák, který dělá místní přepravu.”

S hospodářstvím je spousta starostí.

Ruch na staveništi už nebyl tak intenzivní, dokonce i domky byly prakticky hotové a dokončovaly se jen instalace a vnitřní úpravy. N kachním rybníku se šplouchala žlutá kachňátka, která zatím přikrmovali, protože ekosystém rybníka ještě neměl dostatečnou úživnost, ale ve vodě už se proháněla násada kapříků. Ben strávil pár dní ve sklepě, kde prověřil a opravil všechna zařízení a regulační prvky. Horsky už jel na plnou kapacitu a sotva stačil poptávce a práci si pochvaloval, i když cesta ke zvýšení produkce nebyla zrovna jednoduchá. Se stroji nebyl problém, ale když došlo na technologické detaily, začal být tajnůstkářský a hovořil o výrobním tajemství.

“Jdi do háje, Petře,” řekl mu nakonec Ben. “Já nechci vědět, z čeho a jak to patláš, ale potřebuji se podívat, jaká mechanizace by se měla objednat,”

Horsky se pomalu rozpovídal a Ben potom našel vhodné stroje a přístroje. Když je specialisté přivezli a zamontovali, zůstal Horsky prakticky bez práce, protože mašinky zvládly celý výrobní proces od manipulace s materiálem po složení kelímků do krabic. Nejdřív chodil ostražitě kolem a ostřížím zrakem sledoval práci strojů, ale postupně toho nechal, zvlášť když zjistil, že každá porucha se hned objeví na ovládacím panelu a navíc že mašinky skoro všechny závady hned samy odstraní. Začal navštěvovat vinici a pomáhal s prací, pokud mu to dovolila jeho ruka. Sylvie se rychle zaučila v kuchyni a oblíbila si slepice a kachňátka.

Gili brilantně zvládla celý obchod s mastmi a zálibně pozorovala své rostoucí bankovní konto.

“Nevím, nevím, Bene,” řekla mu se smíchem, “jestli tak bohatá holka, jako jsem já, má žít s nějakým údržbářem z vinice. Asi to zkusím ještě pár dní vydržet - a pak se uvidí.”

Watson se na vinici objevoval často, ale jen na skok, zato Nora a Gabi tu trávily každou volnou chvíli. Ben po dohodě s Watsonem naplánoval přípravu polí pro pšenici, kukuřici a žito a dvou menších ploch, na které snad seženou vhodnou sadbu. Zbytek pozemku chtěli zatím upravit jako pastvinu a hospodářský dvůr.

Joe zatím likvidoval starou vinici, odděloval dřevo a odvážel ho na hromadu pro příští oheň a výhonky spolu s posekanou trávou vršil na hromadu. Ben se díval na rostoucí hromadu, dostal nápad a objednal střední rypadlo na vyhloubení tří velkých kompostových jam. Ležely v bezpečné vsakovací vzdálenosti na protilehlém břehu kachního rybníka.

“Bene, Joe to jaktěživ nemůže stihnout,” hodnotila práci na farmě Nora. “Nevěděla jsem, že pěstování rostlin dá tolik práce.”

“Samozřejmě, že to nestihne. Jeden traktor je pro farmu také málo. Pozítří objednám druhý a s ním ještě jednu Blechu. Až zboží dodají, přiletí s nákladem šest nových lidí.”

Zboží a s ním šest lidí dorazilo na farmu za týden. Noví farmáři se nastěhovali a bydlení se jim velice zamlouvalo. Samovolně se sešli, přidal se k nim i Joe a Veronika a došli k závěru, že předákem by se měl stát Ole, který měl v jejich očích přirozenou autoritu. Vypravili se s tím za Benem, který zrovna spravoval Larsena, a on návrh odsouhlasil.

“Dobře, že jste se rozhodli sami,” řekl. “S vaším příchodem se musí leccos změnit. Kuchyň už nebude stačit, musí se kousek přistavět a přidat jeden sporák, zkrátka je toho víc, co se musí zařídit. Začnu s tím, jen co dokončím opravu. Ole, zajdi za Samem a domluvte se, jak se službou v kuchyni, myslím, že dopoledne tam musí být výpomoc, jedna kuchařka už to nestihne.”

“Za Samem nemusím, zrovna sem jde. No a chtěl jsem se zeptat, jak s prací?”

“Joe ví, co je potřeba, a všechno ti řekne. A ještě jsme nemluvili o platu.”

“Joe už nám všecko řekl, žádnej problém. A za letenky zaplatíme ve dvou splátkách, jestli nejsi proti.”

“Nejsem. Jako parťák máš nástupní plat o stovku vyšší.”

“No tak to abych si ji zasloužil. Davide, půjdeš se učit s traktorem, Paul bude ořezávat výhony z révy, Anita a Nena okouknou, jak se slepicema a co s kachnama a ty, Greto, pomažeš do kuchyně a budeš se učit vařit. Joe bude pokračovat na révě a já tam přijdu, jen co s domluvím se Samem. Veroniko, co ty máš za práci?”

“Teď zrovna okolo slepic a kačen.”

“Fajn. Tak upaluj a pak zaučíš ostatní ženský.”

“Krucinál, Ole,” rozesmál se přihlížející Sam, “tohle vůbec nebylo špatný!”

Watson konečně našel čas pobýt na vinici celé tři dny, pátkem počínaje. Tradičně pobyl se Samem, prošel s ním vinici a odtud se vydal do dílny. Prohlédl si rozdělaný motor automatického ventilu, sedl si a počkal, až Ben dokončí pájení.

“Máš práce nad hlavu,” řekl. “Měl bys konečně najít někoho, kdo ti pomůže s údržbou.”

“Jen co na nějakého takového narazím. Ten čtvrtý domek je pro něj.”

“Možná,že bych někoho měl. V Kodani je mládenec, který spravuje lidem polámané věci. Nedávno byl i u nás v domě a bylo vidět, že si ví rady.”

“A šel by sem?”

“Určitě. Říkal, že rád chodí na výpravy za město, zůstal tam zachovaný kousek lesoparku, ale není v dobrém stavu.”

“Budu jenom rád. Tady na farmě se toho děje hodně, něco z toho už jste viděl a zbytek dopoví lidé večer v besídce.”

“Ještě že je dost velká a vejdeme se do ní. Já mám příjemné novinky. Dostaneme nějaký rostlinný materiál pro výsadbu, dokonce i s instruktážní literaturou. Zjistil jsem, že vlastník farmy smí takové věci nakupovat. Později, až budeme mít krmivo, můžeme mít i zvířata, podle všeho je možné nakoupit jejich mláďata.”

“Zapomněl jsem na brambory, myslím, že za rybníky uděláme pás brambořiště.”

“Máš představu o vhodných zvířatech?”

“Nějakou ano. Teď hned můžeme rozšířit chov drůbeže o druh, kterému se říká krůta. Co nejdřív potřebujeme travní semeno, osázíme s ním pastviny a na nich pak můžeme chovat kozy a ovce. Později bychom si měli opatřit i prasata, existuje takový menší druh, který se dokáže postarat sám o sebe. Všechno záleží na tom, kolik vypěstujeme krmiva.”

“Je vidět, že nezahálíš. Já jsem měl zase nějaké starosti s bullporky, zdá se, že tento rok je bohatý na nemoci.”

“Prodejte ten chov,” řekl z náhlého popudu Ben.

“Zvláštní. Nora mi říká totéž. Ona mívá dobré předtuchy. Jak jsi na to přišel?”

“Nevím. Možná taky předtucha.”

“Budu o tom velmi vážně uvažovat. Jak jde váš obchod s mastmi?”

“Jedeme naplno. Výrobu už nezvýšíme, protože neseženeme víc výchozích surovin, Horsky to ověřil.”

“Máš přebytek peněz. Co s nimi zamýšlíš udělat?”

“Ještě jsem nenašel čas o tom přemýšlet. Gili ano, řekla mi, že tak bohatá holka, jako je ona, by neměla žít s údržbářem z vinice. Gili je bezvadná.”

“Času na práci máš opravdu málo. Nového údržbáře sem pošlu co nejdřív. Vida, blíží se čas oběda. Jak si vedou nové kuchařky?”

“Tři z nich obstojně, ale Nena má talent. Zrovna dneska vaří a dopolední výpomoc má Julie.”

“Začínají se mi sbíhat sliny. Polož nářadí a jdeme, ať nám nevystydne oběd.”

V den, kdy se Ben dověděl, že druhého dne ráno přiletí z Kodaně příští údržbář, ohlásil Ole, že za dva dny farmáři skončí s likvidací vinice a začnou se učit orat a připravovat pole na sadbu. Ráno tedy zaletěl Ben se Samem na vedlejším sedadle do Jerezu a kromě nákupu dopravili na vinici Filipa, nevelkého, udělaného chlapíka s usměvavýma očima. Provázela ho drobná, nesmělá dívka jménem Miriam. Zabydleli se a Filip hned vyrazil do dílny, jejíž vybavení ho úplně nadchlo.

Večer, při sezení v besídce, se Ole zeptal:

“Poslechni, Miriam, co jseš taková zaražená?”

“Když já jsem těhotná. S Filipem. Říkala jsem mu, ať mě nebere, že se mnou vyrazíte dveře.”

Sam se bouřlivě rozesmál a potom řekl:

“Jakýpak dveře, holka pitomá? Akorát budete muset nějakou dobu vydržet s jedním platem a pak připlácet na jídlo pro děcko. My jsme to s Julií zažili a taky žijem.”

“A to je všechno?” zeptala se užasle.

“A copak bys ještě chtěla? Nakonec tvůj šéf je tuhle Ben. No, Bene, řekni jí něco.”

“Samozřejmě. Musíš na sebe být opatrná, aby bylo dítě v pořádku. Ale neboj se, ostatní ženy na tebe dohlédnou.”

Miriam se usedavě rozplakala a huhňala, že jí nebylo rozumět, ale nakonec se dopracovala k srozumitelnému výroku:

“Filipe, to snad není možný! Oni mě nevyrazí!”

“To vůbec není jistý,” bručel Swen. “Ubrečený ženský se tady fakt nevohřejou, tak bys toho fňukání už mohla nechat.”

“Bene, jak to mají ti noví s vínem?” zeptal se Sam.

“Dohodli jsme se s panem Watsonem, že všichni budou mít stejné podmínky. Vinaři budou později zase dostávat jídlo z farmy.”

“Tak to je klika,” uchechtl se předák. “Já už jsem jim totiž rozdal flašky.”

“A jak, Bene, novej údržbář?” zajímalo Oleho.

“Strašně moc věcem nerozumím,” řekl Filip. “Dělal jsem jenom takové drobnosti a o tom, jak fungují stroje, skoro nic nevím.”

Sam se podivil:

“Ale tys, Bene, přece spravoval hned, ne? ”Od chvilky, cos přišel.”

“Jenže já jsem prožil spoustu let s partou v horách. Co jsme si nespravili, to nefungovalo, a mě to vždycky bavilo.”

“No jo, když už není kudy kam, tak se člověk naučí,” přikyvovala Alice. “Copak já jsem kdy věděla o víně?”

“Asi to, co my víme o farmaření,” usmála se Nena. “Akorát že Ole vždycky hned ví, co je potřeba udělat, ale tohle on věděl, co ho znám.”

“Myslíš?” zapochybovala o jejích slovech Anita. “To bys s ním musela bejt v jednom domku. Jakživ nedá nic na svý místo. Nic pak nemůže najít!”

“Tak to je zajímavý. Protože jak vyleze z baráku, tak ví o každý maličkosti, jako by viděl skrz zeď.”

“Bene, půjdeme bydlet,” řekla Gili. “Jde na mě spaní.”

Šli k domku a cestou mu Gili pověděla, že se už pár dní cítí unavenější, než jindy. Myslela si, že na ni leze nějaké nastydnutí či co, ale když o tom dnes mluvila s Julií, dověděla se, že příčina může být úplně jiná.

“Zatím to není jisté ani na deset procent, ale je možné, že budeme mít dítě.”

Sam letěl nakoupit a Gili cestovala s ním. Vyjednala si vyšetření u soukromého lékaře, který si účtoval vysoký příplatek, ale měla zaručeno, že nevystojí několikahodinovou frontu a výše příplatku jí také připadala relativní, ani ne tak vysoká, jako by jí připadala dřív. Zaplatila v hotovosti a Samovi nic neřekla, protože první, kdo se to měl dovědět, byl Ben. Musela počkat, protože měla hlídku, šlapala mezi révovými keři a když se dostala na horní konec vinice, viděla, že celá farma s výjimkou cest je připravena k osázení. Malé postavičky v dálce právě natahovaly něco, co z dálky vypadalo jako černé nitě a poznala i Bena, který na Bleše přejížděl z farmy na vinici. Vydala se dolů, poctivě sledovala předepsanou trasu a za půl hodiny dorazila k dílně. Hned, jak vešla do dveří, oznámila Benovi:

“Tak abys věděl, budeme mít kluka, ale až za sedm měsíců. To je ti doba! Kde co už je automatizované a skoro všechno se vyrobí nejdýl do týdne, ale dítě ne. Na děcko se musí čekat! Já nejsem na čekání stavěná, Bene. Počítej s tím, že se nejpozději do měsíce úplně zcvoknu!”

Šťastný výraz ji usvědčoval ze lži, ale Ben jí docela vážně vysvětlil, že s takovým průběhem těhotenství se počítá a zcvoklou budoucí matku jednoduše strčí do klece, kterou on rád vyrobí. Potom oba vymýšleli pro budoucí miminko první verze jména a Gili úplně lehkomyslně navrhovala jména jako Fifík, Moula a Bulíček, ale nevylučovala, že časem přijdou na něco lepšího.

“Večer to řekneme ostatním,” těšila se. “Ti budou koukat!”

Epidemie těhotenství, která toho roku vypukla na vinici, zasáhla i Noru. Dověděli se to za pár dní, když se s Watsonem konečně zase dostali na vinici a s nimi se svezla i Gabi. Nora byla moc ráda, že zde zastihla stejně postižené ženy a těšila se, že poslední čtyři měsíce těhotenství stráví na vinici. Sam se zeptal:

“Proč nezůstanete rovnou? Je tady zdravý prostředí.”

“Kdybych mohla, pak ano. Jenže Richard mě vtáhl do svého podnikání a není možné, abych přestala ze dne na den. Ale pospíším si.”

Watson zašel za Benem a řekl mu, že prodal chov bullporků, ale vzápětí velice rozšířil stavební firmu a získal obrovskou zakázku.

“Musím odjet na stavbu a budu tam tři týdny. Přesunul jsem na tvé konto půl milionu pro případ nutných nákupů, potom je vyúčtujeme. S osivem byla řada potíží, ale v pondělí tu bude travní semeno a ve středu dodají další zboží.”

“Všechno máme připravené, čekáme opravdu jen na osivo. Natáhli jsme povrchový závlahový systém, protože rostliny, které budeme pěstovat, nedosáhnou v této půdě na spodní vodu. V noci jim zařídíme umělý déšť. Gili se probírala databází a našla rostlinu jménem zelí, je to prý moc dobrá potravina a její tržní cena je vysoká.”

“Zelí. Dobrá, poohlédnu se po něm. Pomalu získávám dojem, že až začne farma produkovat, budeme potravinově soběstační. Je to něčemu dobré?”

“Myslím že ne. I kdybychom jedli jen to, co vyprodukujeme, zbude dost na prodej. Ale většina produkce je určena k prodeji a ceny jsou, jak víte, velmi slušné.”

“Obchod bývá vrtošivý.Farma může a nemusí být rentabilní, ale časem se určitě vyplatí.”

“Je na čase objednat firmu na údržbu čističek, musíme zásobit lahvárnu a je potřebné nechat zkontrolovat reaktor.”

“Dám ti potřebná spojení, ale reaktor musím zařídit sám. Jak jsme na tom s bilancí energie?”

“Počítal jsem s pěti větrnými elektrárnami a máme jich osm. Reaktor jede na deset procent výkonu, skoro ho nepořebujeme. Nějakou energii z něj odebereme, až spustíme závlahy.”

“Poletím hodně daleko. Jde o armádní zakázku, je utajená, ale v nezbytném případě se se mnou můžeš spojit. Podívej, přichází Sam s Filipem. Někde se něco pokazilo.”

Semena trávy byla dodána v plastových pytlích s nápisem Travní pastevní směs. Nasypali je do zásobníků přídavných zařízení traktorů a začali sít na příštích pastvinách. Výkon traktorů byl takový, že druhého dne před desátou byli hotoví. Ben se přišel podívat, viděl řadu pytlů, které zbyly a řekl Olemu:

“Zůstalo toho moc. Je jasné, že se všechno neujme a budeme dosívat, ale co kdybychom pět pytlů rozhodili v pásu vedle farmy?”

“Jen jestli se to ujme. Nejsou tam závlahy.”

“Vezmu to na sebe.”

“Tak jo,” souhlasil Ole. “Do oběda jsme s tím hotoví.”

Po večeři se všichni vydali na procházku, protože byli zvědaví na umělý déšť. Když došli na okraj pastviny, chtěl se Ben vydat k ventilům, ale zahlédl prosebný Filipův pohled a poslal ho pustit závlahy.

“Kampak to šel?” zajímalo Sama. “Pumpy jsou přece dole.”

“Hlavní ano. Ty ženou vodu do velkého plastového zásobníku, který je zakopán pod vrcholem kopce. Odtud se voda vede do menší, pevnější nádrže, získává potřebný tlak a rozvádí se do trysek závlah.”

“A bude z toho pršení?” tázala se Mildred.

“Za chvilku začne.”

A opravdu, v přívodních hadicích zapraskalo, voda s prskáním vyrazila z trysek, za chvíli se proudění uklidnilo a z nebe se snášel drobný déšť. Mildred vyrazila blíž k tryskám a volala:

“Tady je pršení ještě lepší!”

Gabi se také rozběhla, chytily se s Mildred za ruce a tancovaly spolu v dešti.

“Můžeme se vrátit,” řekl Ben. “Závlahy poběží ještě šest hodin.”

Šli pomalu k besídce, ale Gabi a Mildred řekly, že je jim v promočených šatech zima a dojdou si pro suché, ale než se převléknou, zaplavou si v jezírku. Gili se rozhodla, že půjde s nimi a všichni se k ní přidali. Šli pomalu k jezírku a za sebou slyšeli jemné šumění deště.

“Rajčata se musí moc zalívat,” řekla Alice. “Máme jich pár, tak do jedné bedýnky. No ani nevím, jestli z nich máme vybrat semínka a zasadit je. Rajčata se nejspíš nevyplatí.”

“Semínka zasadíme,” rozhodl Ben. “Jenomže ne jen tak do země. Dáme je do bedýnky a tu potáhnem fólií. No jistě,” zaťukal si prstem na čelo, “na ostrově to dělají zrovna tak, akorát že mají kilometr dlouhé fóliovníky. Jenže náš kompost asi není to nejlepší, co můžeme rajčatům nabídnout.”

“Protože náš kompost je nějakej divnej, jako by rostlinám nesvědčil,” přikyvoval Ole.

“K rostlinám jsme dostali návody, jak s nimi zacházet a čím je hnojit. Budeme muset sehnat někoho, kdo se vyzná v půdě a poradí nám.”

Na vinici se zrovna pohybovali lidé, zabývající se čističkami. Ben se s nimi šel poradit a jeden z nich řekl:

“No jo, tyhle problémy umí rozlousknout akorát lidi od Agricultur Research, ti pracují s půdou a vědí, co je pro ni potřebné. Já na ně mám číslo.”

Ben odměnil informátora láhví vína a spojil se s firmou Agricultur. Dohodl s ní vyslání dvou specialistů, kteří dokáží poradit, co udělat s půdou. Dověděl se, že si samozřejmě vědí rady i s kompostem, jsou to přece specialisté. A mohou dorazit za dva dny.

Ben pro ně zaletěl do Jerezu a ubytoval je ve Watsonově domku, hned je pozval do besídky na víno, usadil vedle nich Alici a řekl jí, aby hleděla udržet na úrovni zásobování vínem. Potom zajel pro Oleho a přivezl ho k Samovi. Oběma předákům řekl:

“Poslechněte, jsou tady dva lidé, kteří umí pěstovat rostliny a ví si rady s půdou. Bydlí ve Watsonově domku, budou jíst s námi a Sam je bude zásobovat vínem. Sežeňte ženské a třeba i chlapy, dva s nimi budou pořád chodit a zapíší každé slovo, které z nich vypadne, hlouposti potom vyškrtáme. Tohle zajistěte, i kdyby měla nějaká práce zůstat stát.”

“Proč u toho mají být i lidi z vinice?” zeptal se Sam.

“Když už jsou tady, projdou i vinici.”

“Nejspíš nás naučí pěstovat víno,” ušklíbl se Sam. “To asi ne, ale kolikrát stačí slůvko, který něco napoví. Jdem, Ole, zařídíme to.”

Nečekanou posilou zapisovatelů s stal Horsky. Přišel s papírem a s tužkou a když mu Ben řekl, že tohle přece dělat nemusí, jen se smál:

“Já si ve svým volným čase můžu dělat, co chci, to snad uznáš. Navíc píšu rychle a rád, tak co bych nepomohl, když je to potřeba?”

Specialisté si zvykli na suitu zapisovatelů a dobře nakrmeni a napojeni odvedli prvotřídní práci. Udělali rozbory půdy a poradili, jak nakládat s kompostem, hovořili o pěstování různých rostlin a pro rajčata a papriky doporučili postavit fóliovníky. Když se přesunuli na vinici, Sam poznal, že se má co učit. Po odletu odborníků jim zbyl stoh popsaných papírů, kterým se postupně prokousávali a řadili informace do logických celků.

“Moc dobřes to vymyslel,” pochvaloval si Sam. “Teď už vím, proč jsou některý keře osypaný hroznama, , který se hodí akorát na ocet, ale už to umíme spravit.”

Sam a Ole se radili o umístění fóliovníků, instalaci jejich závlah a když stvořili přijatelný náčrt, svěřili Gili pátrání v databázi. Našla odpovídající výrobky a objednali jejich dodávku. Tou dobou už David mistrně ovládal bagřík a promíchal kompost s hlínou, vápnem a s dalšími přísadami. Na budoucí pastvině se zazelenala první řídká a křehká stébla trávy a hrozny na vinici pomalu zrály.

Dva dny po odjezdu odborníků se Ben a Gili dívali na film, jehož náplní byl milostný příběh z doby, kdy už byly zavedeny třídy a odehrával se převážně v nádherných palácích a v bohatě osázených zahradách. Po jeho skončení chtěli přístroj vypnout, ale na obrazovce se poprvé od doby, kdy tento kanál sledovali, objevila hlasatelka, která s okouzlujícím úsměvem oznámila:

“Prosím o chvíli pozornosti. Chci vám sdělit, že pochod vzbouřenců z karanténního pásma do zakázané přímořské oblasti byl právě zastaven.”

Na obrazovce se objevila rozsáhlá pláň, lemovaná z jedné strany obrovskými stavbami. Následoval záběr z nízko letícího vrtulníku. Celá pláň byla posetá mrtvolami. Hlasatelka záběr komentovala sdělením, že vůdcové vzpoury byli polapeni a jejich popravy budou od příštího dne přenášeny na třetím kanále. Epidemie žlutého moru už je na ústupu, takže žádný občan nemá důvod k jakýmkoliv obavám

Žlutý mor.

Watson přiletěl evidentně unavený, ale v dobré náladě. Absolvoval se Samem obvyklý pochod vinicí a smál se vyprávění o pobytu dvou zemědělských odborníků, kolem kterých neustále pobíhali zapisovatelé. Sam řekl, že mu nejdřív připadal Benův nápad padlý na hlavu, ale přinesl velké množství jinak nedostupných informací. Teď zrovna upravují půdu v těch částech vinice, kde rostly hrozny nevalné kvality.

Dál už Watson pokračoval sám a v dílně zastihl Filipa, který sestavoval ze součástek část Larsena. Chvíli si povídali a potom si sedl na Blechu a přejel na farmu. Vydal se nahoru k pastvinám a prošel se v zelené trávě, potom si prohlédl rašící rostlinky na polích a když sjížděl dolů, viděl, jak u kompostovacích jam jezdí traktor s nakladačem a nakonec zamířil k rozestavěným základům fóliovníků, kde zastihl Bena. Pozdravili se a Watson si nechal vysvětlit, proč staví dva fóliovníky.

“Zajedeme do kanceláře,” navrhl Ben. “Ukážu vám kartotéku.”

Watson přikývl a za chvíli už se probíral lístky s pečlivě zaznamenanými informacemi o rostlinách, ale i o technickém vybavení farmy.

“Jak vycházíme s penězi?” zeptal se.

“Držím se v dohodnutých mezích, počítaje v to i fóliovníky. Podle odborníků nelze v tomto klimatu některé rostliny pěstovat venku, nevyšli bychom s vodou.”

“Jistě, rajčata by se nevyvedla.”

“Chceme zasázet i papriky.”

“Dostaneme semínka?”

“Jistě. Agricultur už je poslal, budou tady co nevidět.”

“Já mám zelí. Vidíš, zapomněl jsem ho ve vrtulníku. Měl jsem v posledních dnech hodně práce, protože zakázka se velice rozrostla, ale teď už běží tak říkajíc samospádem. Budu tam muset ob týden zaletět, ale jinak budu poblíž. Sídlo firmy v Kodani už je zbytečné, Nora se postará o prodej domů a přesuneme se do Jerezu.”

“Takže budete bydlet velice blízko?”

“Právě, že ne. Nora už nechce bydlet ve městě, rozhodla se, že zůstane na vinici.”

“Bude potřebovat dům.”

“Žádný nechce. Bude bydlet stejně, jako dosud, ale přistavíme další domek pro Gabi a pro Malu. Já jsem se svým domkem také spokojený, budu potřebovat přistavět jenom malou kancelář. Do Jerezu poletím, jenom když to bude nezbytné.”

“To jsem rád. Myslím ale, že když už budeme stavět, měli bychom postavit hned tři domky.”

“Velice zajímavé. Nora chce totéž, prý má předtuchu. Dobrá, postavíme tři domky. Přesunu na tvé konto peníze a koupíš čtyřsedadlový vrtulník se zvýšenou nosností a s nákladovým prostorem. Dál koupíš dvě čtyřsedadlové Blechy a objednáš stavbu domů.”

“A co vlastně stavíte?”

“Nesmím o tom mluvit. Stavby pro vojsko. Veliké stavby. Vydělám tolik, že to ani nepotřebuji. Bene, pokud nebude farma vynášet, budu ji dotovat, protože se mi líbí.”

“Firma má přinášet výnos. Dotované hospodářství je nezdravé.”

“Zajímavý názor. Takhle jsem o farmě neuvažoval.”

Zazvonil telefon. Dvakrát.

“Proč ho nezvedneš?”

“Dohodnuté znamení. Telefony zvedáme až při třetím zazvonění. Dvě zazvonění znamenají, že nás kuchařky zvou ke stolu.”

Když byly dostavěny a osázeny fóliovníky, začala mít práce na farmě řád, lidé věděli, co je čeká a osvojovali si zvyky potřebné pro lidi pracující s půdou. Nora si pospíšila s přesunem firmy a nastěhovala se do domečku i s oběma děvčaty, smála se stísněným poměrům, na které nebyla zvyklá a jak jen mohla, chodila do kuchyně. Gabi dostala skvělou příležitost k umazání, protože ve fóliovnících to šlo o poznání lépe než na zahrádce a Mala se nemohla rozhodnout, která práce ji vlastně baví. Zkoušela to s drůbeží i na vinici, pobyla i na zahrádce a v kuchyni jí to vůbec nešlo. Jednou, když Ben potřeboval něco přivézt, se usadila za volant Blechy a od té doby nevynechala jedinou příležitost k řízení. Zvládla i traktor a všechna přídavná zařízení a když učil Sam muže z farmy létat s vrtulníkem, docela samozřejmě se přidala a ze všech žáků létala se strojem nejlépe. To už bydlela s Gabi v novém domku, Nora si oddechla od jejich věčného štěbetání a obě děvčata si také libovala, že mají pohodlí a klid.

Přišel čas vinobraní a na vinici bylo rušno, ale Ben už nemusel běhat z místa na místo, protože na většinu závad stačil Filip sám. Farma se opticky rozrostla, protože pastviny byly plné trávy, ale nejen jí. Noru zaujal rozmanitý porost krajiny a zeptala se Oleho, proč tam trpí tolik druhů rostlin, které podle jejího mínění překáží trávě.

“Kdepak,” smál se Ole. “Ještě to sice není kompletní systém, ale brzo bude. Všechny rostliny jsou zvolené tak, aby co nejlíp seděly pastevním zvířatům, v tomhle případě ovcím a kozám. Za pár dní nám je dovezou a pak všechno klapne dohromady.”

“Jenomže tráva se nám nějak zatoulala i mimo hranice pozemku,” ukázala.

“To je Benův nápad. Mysleli jsme, že se nic neujme, protože tam není dost vody a taky ne každá rostlina vzešla, ale hodně už jich zakořenilo a rozlézají se. No co, každej kousek pastviny se může hodit.”

Na zvířata byl zvědavý každý. Šest kůzlat kamerunských a stejný počet jehňat přivezli v klacích a ty umístili na kraj pastviny. Mildred se rozběhla a otevřela dvířka. Malá kůzlata vyšla za chvilku ven, ale jehňata se schoulila v protilehlém rohu a nejevila touhu vyběhnout na svobodu.

“Co se bojíte?” povzbuzovala je, potom vlezla dovnitř a jedno po druhém je vynosila ven. “U nás se nikdo nemusí bát, pokud má čistý svědomí!” Jehňata ji začala chápat jako vůdce stáda a šla za ní.

“Kšá,” udělala na ně, jak byla zvyklá od slepic.

“Neodháněj je,” zarazil její počínání Ole. “Zaveď je k napajedlu, určitě mají žízeň.”

Kůzlata i jehňata se rychle aklimatizovala a spásala trávu, ale kůzlata jevila snahu o rozšíření jídelníčku o mladé obilí. Obehnali tedy část pastviny ohrádkou z trubek, mezi kterými natáhli polybutylová vlákna, doprostřed postavili napáječku a zjistili, že zvířata jsou úplně samostatná a oni se mohu omezit na autorský dohled, zpestřený občasným doplněním zásoby vody v napáječce.

Gili si v té době zálibně poklepávala na rostoucí bříško a už byla rozhodnutá, že její chlapec se bude jmenovat Marek. Těhotné ženy se pravidelně scházely na verandě u Nory a vedly zasvěcené řeči o pěstování miminek. Miriam hodlala svoji holčičku pojmenovat Ester a Nora se klonila k názoru, že její syn by se mohl jmenovat Jakub.

Watsonovi se zvířata také zalíbila, vlezl za nimi do ohrady a chvíli s nimi chodil sem a tam. Když vyšel z ohrady, řekl Benovi:

“Zdá se, že hospodářství už máš pohromadě?”

“Ještě chybí prasata. Vegetace je také málo rozmanitá, ale tomu se dá odpomoci návštěvou Palmitos parku. Pro prasata připravíme ohradu s odvodem odpadu, který páchne a musí se zpracovat v čističce, ale pak je z něj dobré hnojivo. Prasata, která mám na mysli, jsou schopná se samostatně uživit, pokud mají kde. Pastvina se k tomu moc nehodí, celou ji rozryjí. Kdybychom tak měli stromy a keře, jenže mimo farmu se zatím uchytily teprve první rostliny a bude ještě dlouho trvat, než tam vznikne dost biomasy, aby se uchytily i stromy. Prasata musíme zatím krmit a k tomu potřebujeme úrodu z polí.”

“Prasata tedy sní úrodu z polí?”

“Jenom část. Jídlo se jim musí upravovat, ale sežerou kde co.”

“Kdo se o ně bude starat?”

“Paul a Gerda. Mají cit pro zvířata a ta je poslouchají.”

“A kdy chceš s prasaty začít?”

“Vlastně nevím. My jsme při sázení nedodrželi správné termíny, ani jsme nemohli. Klima je dobré, takže úroda každopádně dozraje, ale nevíme, kdy. Příští rok to bude jiné, budeme se řídit kalendářem.”

“Máš seznam keřů a stromů, které by se sem hodily?”

“Mám, jsou mezi nimi i sukulenty.”

“Zaletím na Gran Canarii. Vezmu s sebou Noru, pokud ještě může, pobudeme tam dva tři dny a přivezu, co se dá.”

“Nevím, jestli se přivezené rostliny ujmou.”

“Budeme postupovat stejně, jako u pomerančovníků. Zapomněl jsi, že máme ještě kopeček úrodné hlíny.”

“Opravdu jsem zapomněl,” řekl s úsměvem Ben. “Na úplavu by se to mělo podařit.”

“Na úplavu?”

“Když je někde voda, její přebytek nutně přetéká dál, u nás je takový úplav v nejspodnějším místě farmy, mimo náš pozemek.”

“A není to náš problém,” zasmál se Watson. “Zasadíme tam rostliny.”

Jakmile Gili uslyšela, že se Watsonovi chystají odjet na tři dny na Kanárské ostrovy, zatoužila jet s nimi. Začala vymýšlet způsoby, jak toho dosáhnout, ale na nic kloudného nepřišla a svěřila se se svým trápením Benovi. Řek jí:

“A v čem je problém? Domluvíme se a jedeš. Touhle dobou ani Sam nebude proti.”

Promluvil s Watsonem a ten okamžitě souhlasil, dokonce navrhl, aby jel i on, ale Ben namítl, že tohle musí probrat s parťáky.

“Jenom leťte, to se rozumí,” šklebil se Sam. “Konečně vypadnou všichni šéfové a my to tady pořádně roztočíme!” Ole ještě dodal:

“Bene, udělals na farmě takovej kus práce, že si zasloužíš nejmíň měsíc nehnout ani prstem!”

“To jsem rád,” přikývl Watson. “Same, až odletíme a vy se rozšoupnete, ne abyste tady všechno podpálili!”

Obě budoucí maminky snášely let velice dobře, přesněji řečeno celý ho prospaly. Ožily až v Las Palmas a ještě víc v čtyřsedadlovém vrtulníku, který najal Watson a cestou do Maspalomas dala Gili k lepšímu, jak cestovala usazená na bedničce s vínem a na zpáteční cestě seděla pro změnu na vejcích.

“Nevím, jestli bych dokázala cestovat tímhle způsobem,” smála se Nora. “Poslyš, Gili, tady na ostrově si budeme všichni tykat. Snad to časem půjde i na vinici.”

“No jo, ale co když se spletu? Zvyk je zvyk!”

Watson se k ní s úsměvem otočil:

“Máš nárok na tři omyly. Při čtvrtém ti strhnu deset procent z platu.”

“Já se, Richarde, určitě nespletu. Za takových podmínek určitě ne, protože si nemůžu dovolit přijít o tolik peněz.”

Dům najal Watson prostřednictvím notebooku už na vinici, takže pouze vyzvedl klíče, zabydleli se a za chviličku už kráčeli k moři, které bylo od domu vzdálené deset minut chůze. Obě těhotné ženy se okamžitě svlékly, chvíli se synchronizovaně procházely sem a tam a když vzbudily pozornost dostatečného počtu diváků, odebraly se do vody.

“Nevíš, co to dělají?” zeptal se udivený Watson.

“Divadlo. Řekl bych, že scénář pochází od Gili.”

“Já bych Noru nepodceňoval. Myslím, že ty dvě si budou rozumět.”

Vydali se také do vody a když se všichni nabažili plavání ve vlnách, vrátili se na břeh. Obě ženy prohlásily, že se po celou dobu, co tady budou, nehnou od vody, pochopitelně v výjimkou chvil, kdy se vypraví na jídlo do hospody U majáku.

“Zaletíme do parku,” navrhl Ben. “Než se dámy nabaží koupání, jsme dávno zpátky.”

“Jen leťte,” souhlasila Nora. “Někdo musí pracovat, když my nemůžeme.”

“Bodejť,” podpořila ji Gili. “Jak jednou zlenivíte, je s vámi konec!”

Letadlo nechali u brány parku a když vešli, Watson odbočil vpravo na úzkou stezku, která je zkratkou přivedla k hospodě s arénou pro cvičené ptáky, tu obešli a ocitli se u domku ředitelství.

“Chvíli tady počkej, zavolám tě,” řekl Watson. Za deset minut se vrátil a vedl ho rovnou do kanceláře ředitele.

“Můj společník pan Zapater,” představil Bena, ředitel mu potřásl rukou a usadil je. Ben sáhl do tašky, vyndal z ní dvě láhve vína a ředitel zručným pohybem vykouzlil zpoza stolu tři sklenice.

“Nejprve ochutnáme víno z naší vinice,” navrhl s úsměvem Watson. “Pan Zapater potom předloží naši objednávku.”

Napili se, ředitel uznale pokýval hlavou, sáhl po papíru, který mu Ben podával a přelétl jej očima.

“Mimo jedné položky můžeme dodat všechno. Kdo podává objednávku?”

“Farma Watson a Zapater, Jerez,” odpověděl Watson a nadiktoval číslo spojení.

“Všechen objednaný materiál se vejde do velké přepravky, vypravíme ji zítra ráno a do dvou dní bude na vaší farmě. Dám pokyn účetnímu, aby připravil doklady, ale nejprve musíme překonat jednu nesnáz. Abych vám ji objasnil… víte, objednávat v tomto parku sazenice a semena rostlin je jaksi… nevhodné.”

Chvíli přemýšleli a Ben dostal nápad:

“Chci objednat biologický pěstební substrát.”

Ředitel hleděl na notebook, klapal na klávesy, za chvíli zvedl hlavu a usmál se:

“Výborně. Taková položka vůbec neexistuje, takže vám ji můžeme bez obav dodat. Nyní se moji lidé pustí do práce a my zatím…” upřel pohled na sníženou hladinu v láhvi. Ben sáhl to tašky a postavil na stůl třetí víno.

“S vámi je radost obchodoval,” usmíval se ředitel. “Vida, přichází pan účetní.”

Když skončili a byli dost daleko od kanceláří, oba se rozesmáli.

“Proboha jak jsi to dokázal?” zeptal se Ben.

“Všechno je jenom otázkou výše úplatku. Teď poletíme k moři a vyzvedneme ženy, jistě už mají hlad.”

“Mám nápad. Ještě ho promyslím. Ba ne, vlastně už je pohromadě. ”Začneme tím, že jim řekneme, že z parku se nedá nic propašovat.”

“Výborně. Nechám tě mluvit. Připravíme jim překvapení.”

Po návratu Ben oběma ženám barvitě vylíčil nová bezpečnostní opatření užívaná v parku, která činí každý pokus o pašování nemožným. Watson pilně přitakával, ale Gili se nechtěla vzdát a řekla, že teď se vypraví do parku ona a určitě něco přinese.

“Kdepak, Gili,” smutně vrtěl hlavou Ben. “Nezapomeň, že jsi těhotná. Kdybys nebyla, řekl bych Jdi, za tři měsíce by ses vrátila z nucených prací a všechno by bylo v pořádku. Jenže teď? Myslím, že bude lepší, když vyrazíme k Majáku.”

“Jeli jsme sem úplně zbytečně,” konstatovala Gili. “Ale co, budem se koupat a jíst a zase koupat, pořád dokola. Já to nějak vydržím. Co ty, Noro?”

“Nenechám tě v tom samotnou. Když už jsme jednou tady, co nám jiného zbývá než koupání, jídlo u Majáku a procházky na dunách? Je to smutný život!”

Watson všechno ještě zdokonalil, když se zaletěli podívat, jak funguje obchod s mastmi v Las Palmas. Majitel domu pan Wilson je srdečně uvítal a pochvaloval si, že díky prodeji depilačních krémů se mu daří velice dobře. Z jeho notebooku Watson všechno zorganizoval, dostal spojení i se Samem a odcházel z obchodu velice spokojen.. Takže když vystoupili v Jerezu a svým vrtulníkem přiletěli na vinici, stál tam náklaďák místní přepravy a u něj byl Sam, který na ně mával, takže se snesli vedle něj.

“To je dost, že jste tady,” volal. “Pilot mi nechce dát zásilku, je pro paní Noru a pro Gili.”

“Cože?” podivily se obě ženy a vyrazily za pilotem.

“Paní Nora Watson a paní Hermenegilda Shaw?” zeptal se pilot.

“Ano, osobně,”

“Mám pro vás zásilku. Hned ji vyložím.”

A opravdu, za chvíli ležela na zemi velká přepravka s nápisem OBNOŠENÉ BOTY, obě ženy v mírném tranzu podepsaly dodací list, stroj odletěl a ony civěly na bednu.

“Mám do otevřít?” zeptal se Sam. “No co, boty se vždycky můžou hodit!”

“To víš, že jo,” souhlasil s ním Ole, který se úplně náhodou objevil na scéně. Oba pak sundali víko, nahlédli dovnitř a Sam zklamaně řekl:

“Někdo si z vás vystřelil. Žádný botky tady nejsou, akorát jakýsi haluze.”

Obě ženy nahlédly do bedny, okamžitě se smrtelně urazily na své srdečně se smějící druhy a začaly se probírat obsahem zásilky.

“Jakživ už s ním nepromluvím,” prohodila Gili na neznámou adresu. Nora přikývla a soustředěně prohlížela rostliny. Celých deset minut trvala věčnost v podání Gili, ale potom se otočila k Benovi s klacíkem v ruce:

“Olivovník,” přečetla z cedulky. “Bene, co to je?”

“Velice pěkný a užitečný strom. Roste a plodí strašně dlouho.”

“Datlová palma,” četla Nora. “Taky strom?” A potom všechny překvapila, když řekla: “Už jsem se, Richarde, bála, že jsi přestal se žertíky. Mám radost, že jsi zase ve své kůži.”

“Řekl bych, že čím dřív budou v zemi, tím líp,” řekl Ole. “Bene, že uhodnu, kam je chceš zasadit? Na dolním konci, tam, co je ještě voda, že jo? Krásně se tam rozlejzá tráva.”

“Uhodls. Teď všechno převezeme, smontujeme nakladač a odvozíme tam úrodnou půdu. Potřebujeme taky bagrovou nástavbu, vyhloubíme díry a podle přiložených lejster dáme každé rostlině co, co jí nejlíp svědčí.”

“Co bys řek, farmářskej,” obrátil se Sam na Oleho, “kdybysme vám trochu píchli? Máme teď zrovna volnějc.”

“Já ti nevím,” zadumal se Ole. “Takovej vinař je strašně specializovanej tvor. No ale na některý hrubý práce se může hodit.”

“Tak mazej pro traktor s vlečňákem, my zatím smontujem nakladač a než to odvozíte, budem nachystaní s nakládkou hlíny. A druhej traktor přehoďte na bagřík.”

“Hele!” ohradil se Ole.

“Jakýpak hele? Tady seš na vinici a na ní velím já. Jak přejedem hranici farmy, šéfuješ ty a já vezmu nějakou tu hrubou práci.”

Všichni se rozesmáli a rozběhli se po práci, Nora a Gili, pravda, trochu pomaleji. Postupně se přemístili na dolní konec farmy, kde bzučel bagřík a vyhrabával díry, nakladač do nich sypal prst, lidé přidávali přísady a pečlivě sázeli rostliny. Ženy v kuchyni zazvonily k večeři a když se nedočkaly odezvy, zaimprovizovaly a na dvakrát převezly večeři na Bleše. Lidé se usadili kolem kastrolů, vyprazdňovali je lžícemi, přikusovali chlebové placky, upíjeli víno přímo z láhví a usmívali se.

“Zítra musím odjet,” povzdechl Watson. “Radši bych zůstal tady.”

Miriam začala mít bolesti. Filip přiběhl za Benem a dověděl se, že si má vzít vrtulník, přistát s ním u domečku, naložit rodičku a uhánět do porodnice.

“Víš, kde to je?”

“Jo, zjistil jsem si to. Mám se hned vrátit?”

“Až s Miriam a s dítětem. Nezdržuj se a leť!”

Za chvíli se dostavila Nora, chůze už jí činila značné potíže, ale usmívala se a řekla:

“Chtěla bych poslat Malu pro nákup.”

“Na to se snad nemusíte ptát,” podivil se.

“Myslím, že ano. Když je Richard pryč, šéfuješ ty a měl bys o všem vědět. Když už poletí, měla by nakoupit pro farmu a pro vinici.”

“Dobře. Objedu parťáky a kuchyň a připravím seznam.”

“Chci dát Miriam výbavu pro miminko.”

“Tohle je velmi dobrý nápad! Bude moc ráda. Zatím nemají dost peněz.”

Mala převzala od Bena sáhodlouhý seznam, významně se na něj zahleděla a řekla:

“Bene, kdypak se vyléčíš z té své strašné věrnosti? Stačí slůvko a pomůžu ti, můžeš se spolehnout!”

“Já ti nevím, ale mám dojem, že Gili ti potom vyškrábe oči.”

“Zase ta Gili! Dej to sem, já už radši poletím.”

Odletěla a vyřizování všech nákupů jí trvalo značně dlouho, takže zmeškala oběd, ale ten jí samozřejmě schovali a přihřáli. Ben vyložil náklad, mezi kterým byl i pěkný skládací kočárek, naložil ho spolu s výbavičkou pro malou Ester na čtyřsedadlovou Blechu, do které nasedla i Nora a jeli k Filipovu domku připravit překvapení. Stihli to tak tak, protože když se vraceli, objevil se vrtulníček s maminkou Miriam a s dítětem a mířil k domku, oni otočili Blechu, do které přisedl Ole a o kousek dál i Veronika a vraceli se. To už se k domku scházeli i všichni ostatní, dokonce i služba v kuchyni nechala práce a přidala se a za chvilku už obdivovali novorozenou Ester, která byla nepatrných rozměrů, ale když procitla ze spánku, nesmírně hlasitě se rozbrečela a ztichla až při kojení. Filip byl velice rozpačitý a spolu s Miriam děkoval za dar.

“Těch peněz co to muselo stát!” řekla Miriam. “Jakpak vám to splatíme?”

“Ale no tak, Miriam,” odpověděla jí Nora. “Peníze jsou pojem velmi relativní. Pro mne má ta částka stejný význam, jako pro tebe desetník. Už o tom nemluv.”

“Hezký děcko,” pochválil miminko Ole. “No ale Miriam je pořádně unavená, tak ji tady necháme odpočívat a půjdem, poněvadž není hotová práce a nikdo ji za nás neudělá.”

Lidé odcházeli, jen Mildred mínila, že by mohla zůstat a dávat pozor na dítě, aby třeba někam neuteklo, ale nakonec se dala přemluvit a vracela se s tátou v Bleše, seděla vzadu s Norou a vysvětlovala jí, že až budou narozené všechny tři děti, naučí je pořádně si hrát, poněvadž úplně malé dítě vůbec nic neví a kdyby mu někdo neukázal, co má dělat, bude pořád jenom sedět a koukat před sebe.

Jakub a Marek se narodili v rozmezí dvou dnů a v té době bylo zrovna plno práce, protože rostliny zrály v nevhodnou dobu. Najednou sklízeli brambory, kukuřici a obilí, prostě proto, že je zasadili tehdy, když je zasadit mohli a ne tehdy, kdy se sázet mají.

Watson byl nadšený ze svého malinkého synka a Ben samozřejmě také. Snažil se pečovat o Gili, ale ta se okamžitě zotavila, řekla, že si nemá dělat starosti, protože ona není nějaká choulostivá cimprlína, takže teď naloží Marka do kočárku a půjde se podívat za Norou. Udělala to a velice vyděsila Noru, která byla vysláblá, sotva se hýbala a řekla:

“Proboha Gili, co tady děláš? Zrovna jsem se chystala poslat Gabi, aby ti pomohla.”

“A s čím? Já mám všechno hotové. Na zítra si vyjednám příslužbu v kuchyni, Marek bude venku na dece a Mildred mi pomůže s jeho hlídáním.”

“To snad není možné,” vrtěla hlavou Nora. “Já jsem celá rozlámaná.”

“Já jsem víc trénovaná. Ale že se ti kluci povedli, co?”

“Ani nevím. Jakub buďto jí, nebo spí.”

“Marek přece taky. U zdravých dětí to tak má být.”

“Určitě?” zeptala se s pochybností v hlase Nora.

“To je vyzkoušené. Ester byla ze začátku zrovna taková, a teď už se umí sama kutálet. Tuhle chtěla sníst brouka!”

Dovnitř vešel Watson a také se polekal, ale Gili ho uklidňovala, řekla, že na práci v lahvárně se dnes ještě necítí, ale jinak je jí dobře.

“Máme vlastně skvělou úrodu,” oznámil. “Fóliovníky jsou plné a už mám vyjednaný odběr na přebytek rajčat, i když zatím nevím, jak s tím ostatním. Něco budeme vědět už zítra, až přivezou selátka.”

“My budeme chovat prasata?” podivila se Nora.

“Zeptej se Bena, ten je tady chce mít. Přesvědčil mně, protože časem využijí nově se tvořící pastviny a farma bude v rovnováze. Nevím ovšem, zda se jim bude dařit tak, abychom mohli prodávat maso.”

“A co si s ním jinak počneme?” zeptala se Gili.

“Možná, že ho sníme. Sehnal jsem pozoruhodné recepty na jeho úpravu.”

“No to snad ne! Farma má přece vydělávat. Když sníme, co vypěstujeme, tak jsme prodělali.”

“Vidíš, Gili, a to je zajímavé: I kdybychom se živili jen tím, co vypěstujeme, nestačíme všechno sníst!”

Od tohoto rozhovoru neuběhl ani celý den a vypouštěli do ohrádky dvacet selátek, která se okamžitě rozběhla shánět jídlo a našla ho v korýtku, u kterého se strkala a kvičela.

“Koukni, Bene, jak se strkají, chudinky hladový,” komentovala jejich počínání Mildred. “Víš, co? Postavíme jim besídku, aby jedly jako my, pěkně v klidu. Můžu jít za nima?”

Aniž čekala na svolení, vběhla do ohrady a hladila selátka.

“Mildred, vylez ven,” nařídil Sam. “Budeš smrdět!”

“Ale já už přece smrdím,” uklidnila ho dcera.

Druhého dne seděli Watson s Benem v kanceláři a kontrolovali výpočty týkající se zásob, které bylo třeba uskladnit pro zvířata a drůbež. Mohli je dokončit až teď, po dodávce selat, se kterými dostali potřebnou dokumentaci.

“Vycházíme velmi dobře,” pokyvoval spokojeně hlavou Watson. “Skoro všechny krmné směsi namícháme z vlastních zdrojů, nakupujeme jen minimum.”

“Až se rozrostou zasázené keře a stromy, samozřejmě i s ostatními rostlinami, které k nim patří, můžeme vypustit prasata ven a budeme je jenom přikrmovat, a později už ani to ne.”

“Další dobrá zpráva. Víš, že tvá rada zbavit se chovu bullporků byla výtečná? Tento rok dost marodí, trpí chorobou, které se říká žlutý mor. Čas od času se tahle nemoc objeví.”

“Ano?” řekl Ben s dobře hraným nezájmem. “Dosázeli jsme pastevní směs v místech, kde se zatím příliš neujala a teď už máme všude moře krásné trávy. Myslím, že bychom měli zbytek semen rozhodit v širším okolí farmy. Už jsme udělali první pokus a leccos se ujalo.”

“Ať vezme Ole traktor a udělá to.”

“Ne. Já bych chtěl rozházet semena z vrtulníku, na větší vzdálenost. Mezi ně zamíchám semena keřů, také nám zbyla. Keře dobře stabilizují porost.”

“Zajímavá myšlenka. Líbí se mi to. Jdeme, vezmeme můj vrtulník, naložíme pytle a vysypeme je z výšky.”

“A co keře?”

“Chvilku budeme sypat trávu, chvilku keře. Ono se to srovná.”

“Tak půjdeme. Ostatní necháme být, mají spoustu práce.”

Naložili semena, vzlétli a stoupali. Zkusmo vyhodili pár hrstí semen, sledovali jejich pouť, upravili polohu stroje a sypali dolů semena, která se rozlétala na kilometry daleko. Ole s Anitou byli zrovna u prasat, podívali se a viděli putující obláčky semínek. Ole se usmál a řekl:

“Jestli se ujmou, bude všude kolem něco růst. Dřív prý to tak bývalo.”

“Tak o tom jsem nikdy neslyšela, Ole, kdes to vzal? Ben si zas něco vymejšlí. No nekoukej a jdeme se podívat na kozy, myslím, že brzo budou mít mlíko. Musíme se s ním naučit zacházet.”

Paul při bagrování narazil na kapsu s nádherně jemným, úplně čistým pískem. Nález oznámil parťákovi, ten mu řekl, ať zatím nechá písek na pokoji, zapřemýšlel a šel za Benem. Našel ho v kanceláři a hned spustil:

“Hele, pojď se podívat, našli jsme úplně krásnej jemnej písek. Já jsem si na něco vzpomněl. Kdosi mi říkal, že v městě Praga v zakázaný čtvrti viděl ohrádku s pískem, na kterým si hrály děti, a moc prý se jim to líbilo.”

“To je zajímavé. Jenom nevím…”

“Sakra jaký nevím? Děcka už lezou po čtyřech, ne? Tak kde to uděláme?”

“Já bych to viděl kousek pod jezerem, u potůčku. Měli bychom plochu zadrenážovat, aby v písku nestála voda, když zaprší, drenáž svedem do potoka… jenom netuším, z čeho uděláme ohrádku.”

“Teď si momentálně taky nic nevybavuju… sakra, máme klece od selat, akorát, že smrdí. No nic, ženský je vyráchají v pracím prášku a je to.”

Vyšli ven, Ole mávl na Paula a kráčeli vybrat místo pro pískoviště a za nimi kodrcal bzučící bagřík.

Děti na pískovišti okamžitě zdomácněly a maminky si braly skládací židličky a sedávaly za ohrádkou. Všude kolem voněla požatá tráva, kterou sušili na seno a když se službu konající maminka zadívala směrem k hospodářským budovám, mohla sledovat, jak pokračuje stavba seníku. Když se na hospodářství zastavil Watson, pískoviště ho přímo nadchlo, také si přinesl židličku a pozoroval lezoucí děti. Najednou dostal nápad, šel do kuchyně a vrátil se s třemi pohárky z umělé hmoty a s teflonovou naběračkou. Tou nasypal písek do pohárku, uplácal ho a vyklopil pěknou bábovičku. Děti se zvědavě přišouraly, bez okolků mu zabavily nářadí a ujaly se práce. Za chvíli se objevil Filip a přivezl vozíček, který zhotovil v dílně. Ukázal dětem, jak se dá krásně použít a ty o něj svedly bitvu s nerozhodným výsledkem a hrály si se vším dohromady.

Watson vstal ze židličky a vydal se k seníku. Šel kolem fóliovníků, nakoukl dovnitř a pozdravil se s Grétou a s Nenou, které sklízely papriky, šel dál a chvíli pozoroval kachny, které spokojeně plavaly a potápěly se pro potravu, u silážních jam zahlédl traktor s vlečňákem řízený Davidem a u seníku na něj čekali Ole s Benem.

“Tak už je hotovej,” hlásil Ole. “Hned, jak seno proschne, začnem ho svážet.”

“Bene, je tedy konečně všechno postavené?”

“Ještě zbývá postavit sklad soli pro ovce, je to jenom maličká stavbička. A k ní bych rád přistavěl udírnu, ale nevím, jestli se v ní dají použít révové keře. Udit se dá ovocným dřevem, ale to zatím nemáme.”

“Udit. No dobře, ale co to je?” Watson se tázavě podíval na Bena.

“Je to zvláštní tepelná úprava a zároveň konzervace masa. Gili našla recept v databázi. Tínto způsobem upravené maso je velice chutné a dlouho vydrží.”

“No tak to je zajímavé. Nezbývá, než postavit udírnu a vyzkoušet ji.”

“Pokud budeme mít úspěch, získáme skvělý obchodní artikl, o který je veliký zájem.”

“Půjdeme do tvé kanceláře,” navrhl Watson. Vykročili a cestou si povídali o tom, že prodej zboží z farmy už vynesl první doláče a jestli to takhle půjde dál, tržba brzy překročí výrobní náklady a farma začne splácet investici. Později, až lépe zmapují trh, budou vědět, co je výnosnější a zařídí se podle toho. Když se usadili v kanceláři, Watson oznámil:

“Za dva měsíce končím s velkou stavbou. Zbývá řada menších akcí, ale u těch být nemusím. Usadím se tady. Už si představuji, jak stojím u té udírny.”

“Řekl bych, že je to docela reálná představa. Co nevidět totiž porazíme první prasata. Jedna bachyně už je březí a další se přidají, takže budeme mít vlastní selata.”

“Zdá se, že vinice i farma běží skvěle. Dnes jsem nezahlédl Mildred, je nejspíš ve škole, že? Jak jí to jde?”

“Víc by měl vědět Sam, ale nejspíš se o její učení moc nezajímá. Podle mého už jí škola moc neprospěje, číst a psát a trochu počítat už umí. Jestli bude mít zájem, naučí se víc tady.”

“Ty bys ji učil?”

“Záleží na tom, co ji bude zajímat. V matematice a fyzice je Gili mnohem dál, než já.”

Watson se dočkal a zúčastnil se prvního uzení. Zůstával po většinu času na vinici a velice si takový život pochvaloval. V té době už ženy po řadě nezdarů zvládly dojení a získaly mléko, se kterým si nejprve nevěděly rady, ale Nora s Gili narazily v databázích na recepty na výrobu sýrů a za měsíc už dokázaly sýr vyrobit. Ben nechal postavit sýrárnu, která byla podsklepená a ve sklepě zrály na policích sýry

Ale zpátky k udírně. Maso už bylo naložené, všichni doufali, že správně, zavěsili ho do udírny a Watson slavnostně zapálil ohníček. Za chvíli se nad korunou komína zakmital obláček kouře, on si sedl na skládací židličku, otevřel láhev vína a prohlásil, že si bere první službu. Střídali se přes noc a ráno už měli službu vlastně všichni, protože maso začalo velice vonět a každý s potěšením čichal nezvyklou, ale lahodnou vůni. Udili dva dny, potom maso vytáhli a po obědě dostal každý plátek na ochutnání. Malý Jakub zareagoval a několikrát hlasitě vykřikl slovo Dýdu, než se dovtípili a dali mu ochutnat. Ostatní děti Dýdu nepožadovaly, zato dospělí jedlíci se shodli na tom, že uzené maso je lahůdka k pohledání.

“Ani se nedivím, že se uzené tak dobře prodává,” řekl spokojený Watson. “Vždyť je to přímo nebe na jazyku!”

Po obědě vyjel Ben na kontrolu větrných elektráren. Celkem vzato nebylo co kontrolovat, zařízení bylo projektováno na stoletou životnost, ale každé technické hejblátko se může porouchat a musí být kontrolováno. Gili, která měla hlídku, řekla, že pojede s ním, také se podívá na větrníky a ještě si ušetří výšlap do kopce. Za chvíli byli na hřebení, viděli, že všech osm vrtulí pracuje bez chyby a stožáry pevně drží, ale Gili se zahleděla do dálky a řekla:

“Podívej se, támhle se něco děje!”

Skutečně, u budovy, ze které kdysi utekla, parkoval obrovský vojenský speciál a kolem něj přecházely postavičky. Gili zaostřila své kočičí oči a hlásila:

“Tahají tam bedny a mají na sobě bílé obleky, i přes hlavu. Copak asi vyvádí?”

“Mají ochranné obleky?”

“Nejspíš. Ráda bych se tam podívala.”

“Já půjdu s tebou, ale určitě ne teď. Nejdřív tak za dva dny poté, co vojáci odletí.”

“No ano. Od těchhle vojáků nemůžem čekat nic dobrého.”

Příští den zajela Gili na vrchol kopce. Vojáci už byli pryč, ale stejně čekali další dva dni, než se tam vydali a to ještě zvolili cestu, kterou už jednou použili a neviděni zaparkovali za budovou. Gili ho zase provedla svou krkolomnou stezkou a potom nehnutě čekali u okénka nad hlavní halou. Budova se zdála být úplně opuštěná a když se ani po hodině čekání nic nepohnulo, tiše se vzdálili a další klikatou stezkou sešli do přízemí. Krok za krokem se přibližovali k hlavní hale a nacházeli stopy nedávné přítomnosti vojáků, pohozené lahve a konzervy,a Gili dokonce našla pěkný a použitelný kapesní nůž. Když se pro něj shýbala, řekla:

“Fuj! Tady něco smrdí, ale jak! Až se mi z toho dělá špatně!”

Ben chvíli přemýšlel a zeptal se:

“Kde ústí potrubí, kterým jsi sem přišla?”

“Na druhé straně haly, pod schodištěm.”

“Podíváme se tam. Nikdo tady není.”

Gili přikývla a když procházeli halou, viděli, že u schodiště je hromádka beden s otevřenými víky a na jednom z nich Ben uviděl lebku se zkříženými hnáty a současně ucítil omamný pach. Popadl Gili za ruku a zavelel:

“Rychle pryč! Je tu jedovatý plyn!”

Proběhli hlavním vchodem, zahnuli vpravo a zastavili se až na rohu budovy.

“Ani tady se necítím dobře,” postěžovala si Gili. “Nic tady sice nesmrdí, ale radši bych už jela.”

Ben přikývl, došli k Bleše, vyjeli a zastavili se až za hřebenem, u dolíku plného měkké voňavé trávy.

“Trochu se mi točí hlava,” řekla Gili.

“Já jsem na tom stejně. Myslím, že budu zvracet,” a opravdu, jen co se vyškrábal z dolíku, padl na zem a dávil. Koutkem oka zahlédl, že Gili postihlo totéž, ale za několik minut se oba cítili lépe.

“Jsi bledý jako strašidlo,” lekla se Gili. “Co já? Taky?”

“Ano. Ale utekli jsme tomu.”

“Čemu?”

“Podzemní město už neexistuje. Vojáci pustili do větracího potrubí jedovatý plyn. Když jsme přišli, už skoro neúčinkoval.”

“Jo, neúčinkoval! Pořád je mi zle.”

“Já se taky ještě necítím nejlíp, ale neumřeme. Kdybychom tam přišli o den dřív, byli bychom v téhle chvíli mrtví.”

“Řekni mi, proč to udělali? Někde tam dole byla moje máma. Táta vlastně taky, ale s ním jsem se nikdy nesetkala.”

“Nemám ponětí. Víš, dějí se i jiné divné věci. Pamatuješ na zprávu z karanténního území?”

“Jistě. Byla tam spousta mrtvých, které zkosil žlutý mor.”

“Jenže žlutý mor nenapadá lidi, jde o nemoc bullporků. Vím to od Watsona.”

“Panebože,” řekla a vytřeštila oči. “Vojáci pozabíjeli lidi!” Sedla si, přemýšlela a dívala se na Bena. “Tak proto jsi chtěl farmu! Tys tušil, že se může něco stát s bullporky!”

“Nejen proto, taky kvůli Markovi. Když už jsem věděl, že s tebou chci mít dítě. Malý človíček by měl vyrůstat v přírodě a farma byla jediná možnost, jak to zajistit. Já jsem rostl na kosmické lodi a moje máma umřela na odvápnění kostí. Víš, proč umřela? Protože mi dala všechny léky. Míchala je do jídla.”

“Tak to je strašné! Ale s bullporky se něco stát může, ne, že ne. Lidi už nemají skoro žádné jiné jídlo než jejich maso a chlebové placky. Pravda, je to všelijak chuťově upravené, ale výchozí surovina je jenom jedna. Tak se mi zdá, že budeme moc rádi za farmu. Vida, už se ti vrátila barva a já se taky cítím docela dobře. Pojedeme, já vystoupím u vinice a prohlídnu keře a ty si běž po své práci.”

Farma nabíhala na normální rytmus zemědělského roku. Její výrobky, včetně sýrů, kachen, kuřat a vajec, šly dobře na odbyt. Po sklizni rozvezli na pole a zaorali vyzrálý kompost, zaseli, tentokrát v řádných lhůtách a Ben zkusmo vypustil několik ovcí mimo pastvinu, na území v úplavu vinice, kde se rozrostla spousta vegetace. Když tam dodali napáječku, ukázalo se, že ovcím nový životní styl plně vyhovuje, toulaly se, vedeny beránkem, z místa na místo a večer se vracely k dojení. Gili vyštrachala v databázi firmu, která vyráběla malé automatické dojičky a jednu koupili. To usnadnilo lidem práci, protože dojení zabralo spoustu času. Zvířata si záhy zvykla na vozík s dojičkou a sama k němu přicházela, jen co ho zahlédla. Ben zase pátral po jednoduchém mlýnu a nakonec ho objevil. Řekl o něm Watsonovi a ten kroutil hlavou:

“Prosím tě, proč chceš mlít obili? Má to smysl?”

“Nejenom obilí, ale taky kukuřici. Z mouky vyrobíme pečivo a to bude moc chutnat dětem. Dá se upéct na zařízení, které máme v kuchyni.”

“Vidíš, to je nápad. Dobré pečivo pro děti! Mlýn samozřejmě koupíme.”

Mlýn, nebo spíš mlýnek, byl nevelký, pojízdný, plně automatizovaný a velice výkonný. Zkusili semlít pytel obilí a získali mouku a plevy, které skončily v kompostu. Mouka putovala do kuchyně a tam se stala předmětem výzkumu, který musel překonat četná úskalí, ale když se ženy naučily do malého hnětače dávkovat mouku, vodu, mléko a vejce a pochopily tajemství kvásku, začala se z kuchyně linout vůně, která přilákala batolící se děti, ale i ty dospělé, kteří se nacházeli poblíž.

“Zbytečně čekáte,” odmítla je Nora. “Chléb bude až k obědu.”

Za jejími zády však pronikli do kuchyně Jakub s Markem, zmocnili se malého teplého bochníčku a následováni Ester zmizeli neznámo kam.

“Vy lupiči!” křičela za nimi Nora. “Radši se ani neukazujte!”

“Mám je pochytat?” zeptal se Swen.

“Ale kdepak! Každou chvíli přijdou zamazaní od rajčat a v kuchyni loudí pořád. A když se dají dohromady s Mildred, vyvádí ještě víc… no vida, tady je máme!”

Za rohem kuchyně se jako mávnutím kouzelného proutku zjevila trojice postaviček, které se smály od ucha k uchu a cumlaly kousky rozlámaného chleba a další kousky jim čouhaly z kapes.

“Tomu říkám zdravá chuť k jídlu,” smál se Sam. “Budou vůbec obědvat?”

“Tak o tom nepochybuj!”

V té chvíli se nad vinicí objevil vrtulníček, zakroužil a přistál vedle kanceláře, ze které vyšel Watson následován Swenem a vítali se s člověkem, který vystoupil ze stroje Byl to Schneider. Potřásl jim rukama a s úsměvem řekl:

“Tak zase povinnost.”

“Každý máme své povinnosti,” přikývl Watson. “Potřebujete něco v kanceláři?”

“Ne, o vaší administrativě jsme samozřejmě dokonale informováni. Pokud vás to nebude obtěžovat, rád bych si prohlédl vaše hospodářství.”

“Bude lepší, když ho objedeme,” navrhl Ben. “Je už dost rozsáhlé a nestihli bychom oběd.”

Vydali se na okružní jízdu po farmě, Schneider se zajímal o kdejaký detail a když přijeli k hranici pozemku, řekl:

“Jeďte dál. Zajímá mne ta divoká pastvina. Abychom si rozuměli, není námitek proti spásání nahodile vzniklého porostu, pozemek tak jako tak ležel ladem. Měli jsme za to, že se vaše semínka neujmou. Mám-li se vyjádřit tak říkajíc úředně, jsme s vaší činností spokojeni a vaše výrobky už jsou na trhu známy a ceněny.”

“Neradi bychom udělali něco nepovoleného,” řekl Watson.

“Rozšiřování hospodářství tímto způsobem považujte za schválené.”

Prohlédli si zařízení farmy a Schneider nepohrdl vzorky sýrů, stejně jako po obědě převzal vzorky archivního vína a paprik a když šel k letadlu, zavolal si Bena:

“Pane Zapatere, vy provádíte kontrolu větrných elektráren, viďte?”

“Jen tak zběžně, podívám se na ně shora, to stačí. Jakákoliv porucha by se projevila změnou chodu a ta je patrná už z dálky.”

“Všiml jste si té velké budovy na pláni?”

“Jistě. Připadá mi jako nějaký starý sklad či co, kdopak by se o něj zajímal?”

“Ano. Nyní je k ní zakázán přístup. Na zakázané území vstoupily dvě osoby, ale přišly odněkud z druhé strany. Vyřiďte prosím ostatním, ať tam nevstupují.”

“Samozřejmě. My ctíme zákon, spolehněte se!”

“Vy už jste se v tom směru osvědčil,” přikývl Schneider, potřásli si rukou a nastoupil do letadla. Ben mu zamával, vrátil se k Watsonovi a pověděl mu o svém rozhovoru s Schneiderem.

“Ten starý dům?” podivil se Watson. “Po večeři všem řeknu, že je tam zakázán přístup. Tajné služby jednají mnohdy překvapivě, ale mají k dispozici informace, o kterých ostatní nemají ani ponětí. Ten dům zřejmě příliš zchátral a hrozí mu zřícení.”

Toho večera Ben s Gili sledovali televizi a zachytili zprávu o žlutém moru. Hlasatelka s veselým úsměvem oznamovala, že nemoc je na ústupu. V oblastech, ve kterých vypukly nepokoje, byli zatčeni jejich strůjci a každý se může těšit na přímý přenos jejich poprav. Některé karanténní oblasti zůstanou ještě po nějaký čas uzavřeny, avšak armáda provádí akce, které jsou nezbytné k obnovení pořádku.

“Nejspíš budou zase mordovat lidi,” povzdechla si Gili.“Nic jiného vlastně ani neumí.”

Karanténa.

“Nemám spojení s Dolores,” oznámil Ben. “Notebook už druhý den mlčí.”

“Není polámaný?” zeptala se Gili.

“Určitě ne. Navíc jsem požádal, aby zkusili spojení z Pragy, a také se nedovolali. Budu tam muset zaletět.”

Protože měl na odpoledne naplánovanou cestu do města, zastavil se na heliportu a chtěl koupit letenku do Madridu.

“Lety do Madridu jsou dočasně zrušeny,” sdělil mu úředník. “Je tam karanténa.”

Ben se vydal pro zásobu cínu, v tašce nesl dvě láhve archivního vína a nějaký sýr pro Schneidera. Odevzdal mu přinesené vzorky, Schneider byl potěšen a Ben se mu svěřil se svými potížemi s letenkou do Madridu. Schneider se zadumal a řekl:

“Už jste viděl naše květiny? My zde nějaké pěstujeme.”

“Mohu je vidět? Víte přece, že se o květiny zajímám.”

Došli na balkon, prohlíželi si několik květin a Schneider zašeptal:

“V Madridu je karanténa a bude trvat velmi dlouho. Utrpíte velké ztráty?”

“Naštěstí jen malé,” řekl Ben rovněž šeptem. “Velice děkuji. Bez vašeho upozornění by byly větší.”

Rozloučili se, při odchodu si vyzvedl cín a vydal se na cestu domů. Přemýšlel o tom, co by mohl udělat, ale nedospěl k jednoznačnému závěru. Večer seděli s Gili na verandě, Ben držel v náručí Marka, dokud neusnul, a potom řekl o všem Gili. Oba se shodovali v tom, že život Dolores visí na vlásku a je potřebné něco podniknout. Gili se úplně nečekaně zeptala:

“Spal jsi s ní? Spal, viď? Nemysli si, že jsem to nepoznala. Máš ji rád?”

“Dolores je moc prima, ale rád mám tebe. Ano, dvakrát jsem s ní spal.”

“Myslím, že spíš ona s tebou. Sama nevím, jak je to možné, ale nezlobím se na tebe. Ani na Dolores se nezlobím. Jenže co teď? Jestli už ji nezabili, tak ji zabijí, o těch zasraných karanténách přece víme své! Co naše letadlo, doletí tam a zpátky? Jestli ano, tak pro ni poletíme.”

“Letadlo doletí, ale ty ne. Poletím sám a ty zůstaneš s Markem. Kdyby se něco stalo…”

“No právě! Zabijou tě taky, a co my?”

“Před chvílí jsi chtěla letět. Gili, nech to na mně. Nechám éro před městem, vím, kudy se tam dá proklouznout.”

“Nic jiného asi nezbývá. Bene, buď opatrný! Já si tady snad ukoušu nehty.”

Nemohl letět dřív, než v sobotu ráno. Watsonovi řekl, že bude mít v Jerezu delší jednání o prodeji krému a může se stát že tam i přespí. Odstartoval a kousek za vinicí přistál, počkal, až Wagnery vyšlou signál, přemontoval řízení a vydal se na cestu podle kompasu. Měl vypracován dobrý časový odhad, který počítal i s větrem a když se blížil k Madridu, dokázal se včas orientovat, udělal si obrázek o umístění vojenských speciálů a přistal skrytě mezi dvěma skalnatými vršky. Dál musel jít pěšky.

Trasu zvolil podle toho, co se kdysi dověděl od Alice. Začínala zhruba kilometr od města na pobřeží řeky, která se zde na chvíli vynořila na povrch a ústilo do ní neužívané potrubí s dvoumetrovým průměrem, kterým se dalo projít do budovy bývalé čističky.

“Je to jednoduchý,” vysvětlovala mu Alice. “Když jdeš potrubím, nemůžeš se splést, ono je kulatý a když jdeš do kopce, hned poznáš, že jdeš špatně a vrátíš se doprostřed. Zkrátka nemůžeš zabloudit, i kdybys chtěl.”

Vojenské hlídky byly rozmístěny blíž k městu a nemohly ho zahlédnout, když šel po břehu a potom teprve ne, protože zmizel v potrubí. Ocitl se ve tmě a řídil se podle návodu Alice, který fungoval, i když nebyl připraven na to, že cesta potrubím připadá osamělému chodci nekonečná. Byl rád, když došel na jeho konec a ostražitě z něj vyšel v nádrži čističky. Vyšplhal odtud po rezavých kovových příčlích a za chvilku byl venku z budovy. Čekal něco mimořádného, ale zdálo se, že město žije úplně normálně, lidé se chovali jako obvykle a nikdo si ho nevšímal. Sešel do podzemky a za čtvrt hodiny už vstupoval do obchodu s krémy. Za pultem našel Dolores, která opustila dvě zákaznice, obešla pult a objala ho.

“Bene, tebe bych tu nečekala,” divila se. “Kde se tu bereš?”

“Jsem tady jen náhodou. Obsluž zákaznice, potom ti všechno řeknu.”

Když klientky odešly, zamkl dveře, strhl z okna cedulku, napsal na kus papíru ZAVŘENO a šel ho vylepit.

“Co se děje?” zeptala se a bylo vidět, že se vylekala.

“U nás nic. Tady v Madridu se něco děje.”

“Nefunguje notebook a je vyhlášená karanténa. Kvůli hygieně jsou potíže s dodávkou jídla, dávají poloviční porce, ale za pár dní prý se to srovná. Tahle opatření jsou zavedená čtvrtý den, jinak se neděje vůbec nic.”

“Kolik máš hotových peněz?”

“No,” zrozpačitěla, “já jsem vybrala skoro všechno. Jsem už taková, hned se poplaším. Mám tady plnou tašku doláčů.”

“Popadni ji a jdeme. Musíme hned pryč!”

“Určitě?”

“Jdeme,” vzal ji za ruku a táhl ke dveřím. “Ani nemusíme zamykat, nech všechno plavat.”

“Kdepak. Já pro jistotu zamknu.”

Dolores se bez dalšího odporu nechala odvést, neprotestovala, když šli potrubím a teprve když byli u vrtulníku, zeptala se:

“Všechno je nejspíš o moc vážnější, než nám řekli, že ano?”

“O moc vážnější. Teď tě odvezu do Jerezu.”

“Proč zrovna do Jerezu?”

“Protože když se něco stane, není problém dojít odtud na vinici.”

“Sakra! Bene, co se vlastně děje?”

“Nevím. Ale vím úplně jistě, že tady bys umřela.”

“Prosím tě, jak bych umřela? To přece není možné.”

“Zemřela bys nejspíš hladem, ale je možné, že by tě zabili vojáci nebo někdo jiný. Všichni lidé v Madridu teď umřou. O tomhle nesmíš nikdy ani ceknout!”

To už letěli nízko nad obrovskou skládkou, Ben držel směr a přemýšlel o tom, jakým způsobem se přesvědčí, jestli nejsou obyvatelé Madridu, mezi které Dolores oficiálně patřila, sledováni. Odpovídal Dolores na otázky, kterých měla dost a dost a potom se jí svěřil se svým problémem. Za chvíli navrhla:

“Myslím, že bych se mohla přihlásit v ubytovně, tam zaregistrují mou kartu. Hned potom vyjdu, schovám se a budu pozorovat. Kdyby se něco dělo, objeví se policajti a hermes nebo možná sami vojáci.”

“Dobře. Bude to hned u heliportu a ty přiběhneš a poletíme na vinici.”

Překvapeně se na něj podívala.

“Bene, vždyť ty pro mě vlastně riskuješ život!”

“Gili o všem ví. Chtěla letět se mnou.”

“Vybral sis tu nejlepší ženskou!”

Naštěstí všechno dopadlo dobře, karta nespustila žádný poplach a Dolores se pustila do zařizování nového obchodního zastoupení a nové kanceláře. Ben odletěl, cestou přemontoval řízení, počkal na signál Wagnerů a letěl na vinici. Sotva přistál, už k němu pádila Gili s kočárkem:

“Bene, já jsem se tak bála! V životě se nikdo nebál tak, jako já! Příště, až se zase pustíš do nějakého hazardování, se nejspíš strachy počurám, takže je jasné, že musím letět s tebou. Už jsem vyjednala, že Miriam pohlídá Marka.”

“Vždyť bys letěla, ale naše letadlo tři lidi neunese.”

“To jediné tě omlouvá! Kde jsi nechal Dolores?”

“Zůstala v Jerezu. Oficiální verze je ta, že před pár dny odletěla na obchodní cestu z Madridu a teď čeká, až se tam bude moci vrátit. Zrovna zařizuje kancelář a obchod bude řídit odtud.”

Čekali, že se v televizi opět objeví usměvavá hlasatelka a zmíní se o Madridu, ale nic takového se nestalo. V Jerezu se o Madrid také nikdo nezajímal a pokud ano, nechal si to pro sebe. Ben myslel, že se byť slůvkem zmíní Watson, ale jeho obchodní a podnikatelské aktivity se zřejmě Madridu vyhýbaly. Dokonce ani obchod s depilačními krémy nebyl nijak dotčen, Dolores prostě přesměrovala přes Jerez dodávky a Praga lehce spotřebovala zvýšené množství krémů. Obchod s ní vyřizovala Gili, obě ženy si padly do oka a když skončily s úřadováním, posadily se na plácek a dlouho si povídaly.

“Dolores je moc pěkná,” řekla Benovi po návratu Gili. “O moc hezčí, než já. Ani se nedivím, že jsi s ní spal.”

“Ale není. Je jiná, to je pravda. Jenže ty jsi krásnější.”

“Vážně?”

“Určitě. Tak jak jste pořídily s obchodem?”

“Praga je schopná spotřebovat víc, než dokážeme dodat. Stejně, Bene, Madrid, takové město, a najednou není! Bojím se, že jednou poletíme do Jerezu a ten taky nebude.”

“Podle mého mínění Jerez zůstane, protože je významný.”

“Madrid nebyl významný?”

“Jak bych ti to vysvětlil? Zkrátka díval jsem se do databází a vypisoval, co se kde vyrábí a pěstuje. Jerez je významné středisko, na šesti místech tam běží výroba a hlavně přes něj jde zásobování a obchod skoro dvaceti zemědělských center, z nichž polovina je větší, než naše hospodářství. Naproti tomu Madrid nic neprodukoval. Leží blízko rozšiřující se skládky odpadu a v jeho okolí nic neroste. Madrid sloužil už jenom jako skladiště lidí.”

“No ano, jako skladiště lidí,” souhlasila s ním a náhle se rozčílila: “Já bych tomu zastanými flanďákovi ukopla pinďoura!”

“Byl by z něj mučedník, nic víc, nic míň. Je fakt, že ukopnutí pinďoura je to nejmenší, co by si zasloužil, ale on byl náboženský fanatik. Kdyby nebyl pitomý fanatik, musel by přemýšlet o tom, co svým učením natropí.”

“Ať byl, nebo nebyl! Ukopnutého pinďoura bych mu přišila doprostřed čela, aby každý hned viděl, co je zač. Jenomže, Bene, teď už je pozdě. Už neexistuje žádné rozumné řešení.”

“Rozumné ne. Souhlasím s tebou, žádné rozumné řešení už nepřichází v úvahu.”

“Právě. Lidi už nikdy nemohou žít normálně. Že je to tak?”

“Gili, já vůbec nejsem ten kdo může říct, co je normální život. Jako děcko jsem byl na lodi a to rozhodně normální nebylo, ale zvykl jsem si, stejně jako jsem si zvykl v Madridu, a později i tady.”

“Jenže na lodi jsi viděl hodně filmů z doby, kdy lidé žili normálně a rozumně, ne jako dneska.”

“Jistě, viděl jsem hodně filmů, ale že by kdy lidé žili nějak normálně a rozumně? Takové filmy na lodi nebyly, spíš mi připadá, že v lidských dějinách se daleko víc, než rozum prosazuje hloupost a náhoda.”

“Myslíš, že lidské dějiny se neřídí rozumem?”

“Moc málo. Žádná velká změna v lidských dějinách nebyla rozumná a pokud teď nějaká přijde, uvidíš, že zase nebude rozumná. Právě naopak, zavládne strašný zmatek.”

“Podle tebe by bylo lepší, kdyby všechno zůstalo, jak to je?”

“Jenže tak to zůstat nemůže. Lidí je moc. Představ si, že by nebyli natlačení ve městech, ale rozešli se po okolí.”

“Nemůžou. kdepak by vzali jídlo a pití?”

“Právě. Kde vezmou jídlo a pití? V přírodě už se nedá získat.”

Jak plynul čas, dokázaly děti tu a tam srozumitelně promluvit a maminky už s nimi neměly tolik práce a k tomu přispěl i Ben a Watson, když pořídili novou prádelnu a sušárnu. Děti se toulaly celkem svobodně, ale z povzdálí je vždycky někdo sledoval, aby včas zasáhl, pokud si umínily vlézt za kachnami do rybníka nebo se uhnízdit v kompostu. Gabi a Mala vzaly děti k jezírku s úmyslem naučit je plavat, ale ukázalo se, že to umí tak nějak samy od sebe. Watson byl tím zjištěním nadšen a opatřil pěkný skládací člunek, spustil ho na vodu a děti ho okamžitě obsadily a nadšeně se plavily po jezeře, zvlášť když ho Ben opatřil stožárem s kosatkou. Přirozeným lodivodem se stala Mala, kterou děti uznávaly a chvílemi i poslouchaly a pokud byla zaneprázdněna, zaskočila za ni Sylvie.

Jednou ráno přišel Watson do Benovy kanceláře, povídali si o práci a když skončili, řekl, že za pár dní dokončí všechny části obrovské stavby a poohlédne se po dalších zakázkách.

“Jestli chcete slyšet můj názor, tak se té firmy zbavte. Prodejte ji.”

“Ale Bene, firma je velice výnosná! Ty máš zase nějakou předtuchu?”

“Upřímně řečeno, od té doby, co zmizel Madrid, je to víc než předtucha.”

“Co že se stalo s Madridem?”

“Zmizel. Nefunguje tam spojení a do Madridu nelétají letadla.”

“Tak tohle mi neříkej, protože nemluvíš pravdu. Mám v Madridu dobrého známého a zrovna včera jsem s ním mluvil.”

“Ptal jste se ho, jestli bydlí ve městě?”

“ Vlastně ne. Pojď, jdeme k mému notebooku.”

Přesunuli se do Watsonovy kanceláře, ale ne přímo, protože cestou narazili na děti, které se vymkly kontrole a snažily se proniknout ke slepicím, odvedli je ke kuchyni a potom už došli v pořádku na místo. Spojení fungovalo. Watson si s přítelem chvíli nezávazně povídal a potom se zmínil, že za pár dní poletí přes Madrid a mohl by se zastavit na skleničku.

“Kdepak, Richarde. Já jsem teď v Maspalomas. Dvojky dostaly pokyn opustit město, nyní se tam provádí jakási opatření, která prý se trochu protáhnou. Nevím, o co jde a vlastně mi to vůbec nevadí, tady je lépe, než v Madridu.”

Když hovor skončil, Watso se zeptal”

“Takže jste přišli o obchodní zastoupení?”

“Naštěstí ne. Dolores byla shodou okolností zrovna v Jerezu a po vyhlášení karantény jsme tam zřídili filiálku, o kterou se stará.”

“Měli jste štěstí. Nevím, o jaká opatření nebo jak ty říkáš karanténu jde, ale probíhají souběžně v řadě dalších měst. A když mizí města, není patrně třeba stavět nová, takže tvé tušení je zřejmě správné. Postarám se o prodej firmy a budu se rozhlížet po něčem jiném.”

“Jeden námět bych měl. Oseli jsme půdu daleko od farmy a hodně rostlin se ujalo, dokonce i stromy a keře, kupodivu i v místech, kde jsme to nečekali. Já si myslím, že je to důkaz přítomnosti vody. V kopcích je prostě voda. Jestli ano, měli bychom koupit půdu a začít zavádět další hospodářství a pokračovat ve zúrodnění a oživení krajiny.”

“Bene, tohle je velmi nepatrná akce, ale líbí se mi. Zítra odletím do Jerezu a začnu s likvidací stavební firmy a také vyřídím nákup pozemků. Zase napůl?”

“Napůl,” přikývl Ben. “Zkusíme teď zasázet čajovník a cukrovou třtinu.”

“Bude dost lidí na práci?”

“Zatím ano, ale blíží se den, kdy budeme muset nějaké přibrat.”

“Dobře. Dělej, co uznáš za vhodné.”

Toho dne došlo i k jisté zajímavé události. Horsky šel pomáhat do fóliovníku, trhal rajčata a dával je do přepravek, povídal si s Miriam a s Nenou, vyprávěl jim o Gran Canarii a ony se podivovaly činnosti depilovaných děvčat a obě mínily, že samy by něco takového nedělaly ani za nic. Čas plynul a najednou zazvonil telefon, jednou, podruhé.

“A jde se na baštu,” zaradovala se Nena. “Dneska jsou pečený kačeny.”

Horsky se narovnal, nedůvěřivě si prohmatal paži a vykřikl:

“Sakra, holky, přestala mi bolet ruka! Poprvé po deseti letech!”

“Gratuluju, Petře,” usmívala se Miriam. “A nezačalo tě bolet něco jinýho? Víš, z toho povídání, co dělaj depilovaný holky.”

“To spíš tebe,” kontroval Horsky. “Moc ses do těch představ vžila.”

Vydali se do besídky a každému na potkání sdělovali, že ruka, která Petra tak dlouho trápila, najednou přestala zlobit.

“Nejspíš se rozhejbala,” mínil Ole. “V dílně děláš jednotvárný pohyby a ty jsou na prd.”

“No jo, tak nějak to bude,” přikyvoval Horsky.

Uběhlo několik dní. Za Benem přiletěl objednaný hydrolog, zajeli spolu na místa, která Bena zajímala a za hodinu bylo jasno. Odborník hned odletěl a po obědě Ben oznámil:

“Našli jsme v kopcích za farmou vydatný zdroj vody. Nevím, jestli je dost čistá, možná ji budeme muset přečišťovat, ale zavlaží pořádný kus pozemku a ten už jsme koupili.”

“No jo, Bene, ale tohle neutáhneme,” zavrtěl hlavou Ole. “Lidi už jsou teď vytížení.”

“Právě. Večer spolu zkusíme odhadnout, kolik budeme potřebovat nových farmářů.”

“Dva navíc,” ozvala se Mala. “My jsme s Gabi úplně opuštěné. Jenomže vy přivedete někoho jako je Ole, a to není můj typ. Rozhodně ne. Že jo, Ole?”

“Abych řek pravdu, tak tohle jsem netušil,” křenil se Ole. “Já myslel, že je to právě naopak. Nezbejvá, než aby sis někoho sehnala sama.”

K všeobecnému překvapení se Nora zeptala:

“Děvčata, vy chcete pracovat na farmě?”

“No,” řekla rozpačitě Gabi, “já bych docela ráda. Jenomže máme práci u vás, uklízení a tak.”

“Jste s tím hotové za hodinu a potom stejně farmaříte. Tak by to mohlo i zůstat.”

“A máš to, Malo,” zubil se Ole. “Teď tě paní Nora pošle pro chlapa a až si ho přivedeš, nejpozději za měsíc budeš říkat: Zlatej Ole!”

“Ale kdepak,”nesouhlasila s ním Mala. “Dřív jak za pět týdnů to neřeknu.”

“Malo, tak brzo to nebude,” upozornil ji Ben. “Ale za měsíc by ses měla začít rozhlížet. Jestli ne, tak ti někoho najdeme sami!”

O chvíli později se s Olem dohodli na tom, že jestli si Gabi a Mala opravdu někoho vyberou, stačí hledat dva páry šikovných a pracovitých lidí.

Watson musel kvůli prodeji stavební firmy dost cestovat a na vinici se dostal až za tři týdny, s chutí špacíroval vinicí, kde ho provázel Sam a na hranici farmy ho předal Olemu a ten ho informoval o tom.že systém nového vodního hospodářství je před dokončením a u rybníka se staví čtyři nové domky. K hospodářskému dvoru přistavují skladovou budovu a Ben teď počítá, kolik větrných elektráren budou potřebovat, ale čeká s tím, protože stavba elektráren je drahá. Zato nový rybník je moc pěkný a už se napouští a za ním už je připravený další, který bude po náběhu kořenové čističky zásobárnou čisté vody pro závlahy. Přibylo ovcí, koz, prasat i drůbeže a pomalu denně posílají místní kývačkou nějaký náklad.

“Všechno vím, všechno znám,” řekl Watson, hned jak si potřásl rukou s Benem a posadil se. “Proč stavíš sklad?”

“On se totiž časem vyplatí. Denně něco posíláme, protože to není kde uskladnit a až bude sklad sloužit, bude stačit jedna zásilka za tři dny.”

“Kolik vlastně dáme za místní přepravu?”

Chvíli shromažďovali čísla a Watson překvapeně hvízdl:

“Kdybychom koupili malý dvoutunový náklaďák, za rok se zaplatí! A na co čekat? Já ho hned objednám. Nebo mám objednat i větrníky?”

“Jestli budou od výrobce, vyplatí se až za patnáct let. Tenkrát jsme měli štěstí, že byly k mání za babku.”

“No jistě,” mávl Watson rukou. “Kolik jich chceš?”

“Tři stačí, ale pokud jich bude šest, nebudeme potřebovat reaktor.”

“Ten reaktor tě nějak zlobí. Koncepci soběstačné farmy dovádíš, jak vidím, do důsledků. Ale proč ne? Abys věděl, poradil jsi mi skvěle. Sotva jsem prodal, poptávka ve stavebním oboru klesla o třetinu. Tak ať je po tvém, postavíme šest větrníků. To je všechno?”

“Copak to nestačí?” rozesmál se Ben. “Myslím, že máme skoro všechno pohromadě.”

“Co úpravna vlny, kterou ostříháme z ovcí?” přidal se k jeho smíchu Watson, ale Ben rychle zvážněl a řekl:

“No vidíte. Nad tím se budeme muset zamyslet. Taky uvažuji o tom, že by bylo dobré z části hroznů získat hrozinky, jen malé množství do kuchyně, hodí se do pečiva.”

“Zadrž! Aspoň pro dnešek. Objednám náklaďák a větrníky a je čas jít k obědu.”

Uběhl další měsíc, v jehož průběhu zasázeli čajové keře a cukrovou třtinu. Sklad už sloužil svému účelu a jejich náklaďák, který obsadila Mala, pravidelně létal do Jerezu. Šest větrných elektráren už stálo, ale provozovali jen dvě z nich, aby drželi reaktor na nutném minimálním výkonu. Život běžel pravidelným tempem a lidé se cítili spokojeně. Ben a Gili se ale pravidelně dívali na televizi, ze které se už mnoho nového nedovídali, jen tu a tam se jim podařilo zasadit malý kamínek do mozaiky, kterou už znali, ale pořád čekali na zprávy. A dočkali se. Usměvavá hlasatelka mluvila o tom, že rozsah opatření proti žlutému moru je větší, než kolik činil počáteční odhad a poněkud vzrostl i rozsah karanténních opatření, ale všechno je pod kontrolou a není důvod k znepokojení. A objevila se mapa. Oba popadli papír a tužku a zběsile črtali, aby zachytili co nejvíc podrobností.

“Bene, všechno je v háji,” zaúpěla Gili, když mapa zmizela. “Ti zatracení bullporkové chcípají už skoro všude!”

“Začala katastrofa,” přikývl Ben. “Tys kreslila druhou polokouli, ale podívej se sem. Tichý oceán a přilehlé pobřeží je bez jediné značky. Není tam žádná karanténní oblast.”

“Nebo tam nejsou bullporkové. Bene, co teď?”

“Nevím. Potřebovali bychom se poradit.”

“A s kým? Lidi kolem nás nic nevědí. A navíc je to nebezpečné, chytí nás a zabijí! Děláme přece zakázané věci. Bene, já mám strach!”

“Nemysli si, že já se nebojím. Současný svět se s lidmi dokáže vypořádat velice krutě, ale teď se začal řítit do zkázy.”

“My dva ho nezachráníme, to je vyloučené. Jak taky?”

“Na nějaké zachraňování světa jsem ani nepomyslel. Jediné, co se pokusíme zachránit, je ten malý kousek země, na kterém žijeme.”

“Jestli je něco takového možné. Možná, že máme šanci, ale určitě ne bez Watsona. Říkám to správně?”

“Říkáš. Musím mu všechno povědět.”

“Udá tě!”

“Neudá. Udělám to někde stranou a vezmu si nůž. Jestli se zachová špatně, zabiju ho!”

“Ty ses zblázni! Zabít Watsona!”

“Pokud si mám vybrat mezi tebou a Markem a Watsonem? Vždyť jinak zabije on nás!”

“Jdi se bodnout, Bene. Vždyť se k nám chová jako nejlepší přítel!”

“Jenomže svět se změnil a každý se bude muset rozhodnout. Já jsem přesvědčen o tom, že se Watson zachová správně. Kdybych nebyl, snad bych ani nenašel odvahu mu to říct.”

Ben měl plán, ale na jeho uskutečnění musel počkat tři dny, až poletí spolu s Watsonem do Jerezu. Kousek za vinicí trochu zaškubal řízením a řekl:

“Čert aby to vzal! Musím na chvilku přistát. Uvolnil se jeden kabel, spravím ho a letíme dál.” Jakmile přistáli a vystoupili z letadla, řekl:

“Letadlo nemá závadu, ale potřebuji s vámi mluvit.”

“Tady?”

“Právě tady. Jinde to nejde.”

Vytáhl z brašny náčrty map s karanténními oblastmi a začal vyprávět. Řekl Watsonovi o předělaní televizi a o tom, že spolu s Gili dlouhodobě sledují dostupné vysílání, takže si dokázali vytvořit dobrý obraz uspořádání současného světa a že tento svět se teď začíná hroutit. Watson dlouho zaraženě mlčel, ale za chvíli kladl otázky a nejen to, sám řekl, že se v poslední době setkává s nezvyklými věcmi, které určitě souvisí s tím, co se teď dovídá. Je možné, že má Ben pravdu a začala katastrofa, ale není jisté, jak bude probíhat a jaký bude mít rozsah. Všechno se může vléct hodně dlouho, ale oni by se měli připravovat na nejhorší možnou eventualitu.

“Oba víme, řekl, ”že strašně riskuješ, protože se vlastně dopouštíš kriminálních činů a kdybych se zachoval jinak, musel bys mě zabít. Jenže oni by tě chytili, Bene. Letadla jsou sledovaná!”

“Přiletěli jsme mým strojem a ten sledovaný není. Předělal jsem ho.”

“Cože? V tom případě jsi mnohem schopnější, než jsem si myslel! Ty jsi od začátku věděl, jak se zachovám, ale i tak jsi byl připraven… jenže na tvém místě bych určitě jednal stejně. Samozřejmě tě neudám, ale musím se o to, co jsem se dověděl, podělit s Norou.”

“Pochopitelně. Gili ví všechno, i to, že tady teď stojíme. Samozřejmě, že všechno povíte Noře.”

“Tak pojď, poletíme dál. Večer zajdeme do tvého domku a poradíme se společně se ženami. Ostatním lidem se svěřit nemůžeme, to až ve chvíli, kdy opravdu vypukne krize. Doufejme, že jí dokážeme odolat.”

Po večeři v besídce Watson podle scénáře dohodnutého s Benem řekl:

“Bene, teď mi došlo, že jsme zatím s Norou nenavštívili váš domek. Co takhle zítra?”

“Proč ne hned?” zeptala se Gili. “Vždyť je to pár kroků.”

“Vlastně proč ne?” přidala se k ní Nora.

Za chvíli ale nevycházela z údivu. Seznamovala se s mapami, udiveně přihlížela, jak Ben s pomocí měřícího přístroje ladí televizi a vysvětluje, kolik práce dalo oklamat sledovací Wagnery. Zamyslela se nad nákresem karanténních oblastí a potom také promluvila:

“Zvláštní. Dnes jsem hovořila s několika známými a zdálo se mi, že něco tají. Přikláním se k tomu, že máte pravdu a že se musíme připravit na zlé časy. Díky tomu, že Ben založil farmu, máme určitou naději. Řekni, Bene, tys něco takového předpokládal?”

“Ale kdepak,” odpověděla za Bena Gili. “On chtěl jenom vytvořit vhodné prostředí pro děti, aby mohly vyrůstat v přírodě.”

“Ještě na jedno se chci zeptat. Proč se bojíte karantény? Týká se přece zvířat a zamezí přenosu nemoci. Až pomine nebezpečí, karanténa bude zrušena.”

“Nebude,” řekla Gili. “Všechny lidi v karanténě pozabíjí. Viděli jsme to v televizi.”

“Proboha! A proč?”

“Není pro ně jídlo,” vysvětlil Ben. “Bez bullporků není jídlo pro lidi.”

“Je to jisté?” zeptal se Watson.

“Je. Byl jsem pro Dolores v době, kdy začala karanténa v Madridu a vojáci teprve obkličovali město. Ale už v té době snížili příděly jídla na polovinu.”

“Rozumím tomu dobře? Tys pronikl do obklíčeného města a zachránil odtud Dolores?”

“Musel letět sám,” vysvětlovala Gili. “Tři bychom se do našeho letadla nevešli.”

“Než se rozhodneme pro konkrétní kroky, musíme mít co nejvíc informací,” řekl zamyšleně Watson. “Zítra odletím do Jerezu a zjistím, co se zjistit dá. Ale povídejte dál, jistě jste neřekli všechno.”

Povídali tedy, chvíli Ben a chvíli Gili. O tom, co se seběhlo v minulosti a jak vznikla společnost, ve které žijí. Řekli, co se dověděli o uspořádání současného světa.

“O mnoho víc nevíme,” ukončil vyprávění Ben. “Dnešní svět končí u občanů druhé kategorie. Informace o Jedničkách chybí.”

“Jsou takové informace potřebné?” zeptala se Nora.

“Jsou. Občané první kategorie rozhodují o všem. Jsou nesmírně bohatí a mocní - a taky krutí a nebezpeční.”

“Krutí?” podivila se Nora.

Ben beze slova přeladil na sadistický kanál, který zrovna přenášel jednu z neuvěřitelně krutých poprav.

“Podívejte se. Tímhle se baví.”

“Proboha, Bene, vypni to,” vykřikla Nora a zakryla si oči. “Co je to za lidi?”

“Jedničky. Pořádají i strašně surové zápasy v aréně.”

“My se na televizi vlastně nedíváme,” řekl po chvíli Watson. “Vím, že Dvojky si smí koupit televizi, která přijímá další dva kanály, zřejmě ty, které jsi nám ukázal. O možnosti sledovat další program jsem nikdy neslyšel.”

“Chytáme ještě vojenský program, jenže ten je zakódovaný a zatím se mi ho nepodařilo doladit.”

“Bene, myslím, že ti úplně věřím,” řekl Watson. “Ale měli bychom mít jistotu, že lidi z Madridu skutečně čeká smrt.”

“Jedině že byste tam zaletěli,” navrhla Gili. “Jenomže co když vás zabijí?”

“Myslím, že nic jiného nezbývá,” řekl uvážlivě Ben. “Nebezpečí není tak velké. protože vím, jak se vyhnout vojákům. Cesta tam a zpátky nám zabere nanejvýš sedm hodin. Musíme se přesvědčit na místě. Televize nestačí.”

“Poletíme,” rozhodl Watson. “Musíme mít jistotu.”

Vydali se na cestu hned druhý den ráno. Ben přistál nedaleko od vinice a přemontoval ruční řízení. Watson přihlížel a řekl:

“Velice chytré. Tohle všechno jsi udělal v dílně?”

“Jistě. Kde jinde?”

Cestou vyprávěl Watsonovi o tom, jak poznenáhlu poznával vlastnosti Wagnerů a postupně se seznamoval s jejich funkcemi. Potom sestavoval z dostupných součástek ruční řízení, spolu s Gili kreslili růžici kompasu a když byli hotovi, podnikli zkušební let na mys svatého Vincenta.

“Letíš úplně najisto. Podle čeho jste se orientovali při prvním letu?”

“Podle mapy. Nakreslili jsem spousty map, které se občas objevily v televizních filmech. Dnes už je máme i ve správném měřítku.”

“Proč jste se do té práce vlastně pustili? Já vím, že jste oba zvídaví, ale kreslit podle televize mapy… nejspíš budeme rádi, že je máme.”

“Tuhle otázku jsme si pochopitelně také položili. Na začátku všeho byla skutečně jenom zvědavost, a později už jsme to prostě dělat museli.”

Až do Madridu ale nedoletěli. Ben najednou sestoupil skoro na povrch skládky a odbočil ze směru a Watson se nezeptal, proč to dělá, protože i on uviděl obrovský vojenský speciál. Byli už blízko k hraně skládky a právě tam mířili vojáci.

“Přistaň,” řekl Watson. “Co dělají vojáci na skládce? Počkáme, až odletí a podíváme se, proč sem letěli.”

“Nevím, jestli to stihneme,” ukázal Ben vpravo. Po hraně skládky, skoro na obzoru, se pohybovaly obrovské stroje na úpravu skládky a mířily k vojenskému speciálu. Ten byl se svou prací ve dvou minutách hotov, zvedl se a letěl k Madridu. Ben vystartoval, přízemním letem se přehoupl přes hranu skládky, klesl pod ni a řítil se k místu, kde přistál speciál. Za chvíli našli to, co zde vojáci nechali. Na svahu skládky ležela vrstva tisíců nahých, na kost vyhublých mrtvých lidí. Ben otočil stroj, několik kilometrů letěl pod hranou, potom vystoupal a letěl nad povrchem skládky.

“Už věříte?” zeptal se.

“Bylo to otřesné. Samozřejmě, že věřím, vždyť jsem všechno viděl na vlastní oči.”

Letěli těsně nad zemí a po půl hodině už si byli jisti, že jejich stroj unikl pozornosti. Watson se zeptal:

“Myslíš, že máme ženám říct, co jsme viděli?”

“Myslím, že ano. Přece jim nebudeme lhát? Svět je takový, jaký je, a ony to musí vědět.”

“Budou se bát.”

“Budou. Každý by se bál. Ale když jsme s Gili mluvili o tom, jaký osud čeká Madrid, řekl jsem jí, že Jerez je v bezpečí a zatím zůstane bezpečný. Potom vám vysvětlím, proč si to myslím.”

“Bene, zdá se, že jsem žil v zajetí iluzí, ostatně většina lidí na planetě také.”

“Gili ne. Až vám řekne, jakým způsobem přišla na svět, ztratíte další iluzi.”

“Netušil jsem, že má pohnutou minulost. A co se týče iluzí, čím dřív o ně přijdu, tím lépe. Zdá se, že nás čeká zápas o holý život a iluze si nemůžeme dovolit.”

“Pro spoustu lidí už ten zápas skončil. My jsme zatím v relativním klidu a můžeme se na krizi připravit.”

“Jistěže. Všechna nebezpečí nepostihneme, ale na mnohá z nich se můžeme připravit. Myslíš, že bys mohl udělat toto řízení také pro jiné stroje, třeba pro náš náklaďák?”

“Mělo by to jít. Musím vyrobit i kompas, a nejspíš jich hned udělám víc.”

“Má naše hospodářství ještě nějaké slabiny?”

“Má spoustu slabin. O reaktoru už víte. Jestli nastane chaos, může nás ohrozit radioaktivita.”

“Další slabá místa začneme hledat až doma. Myslím, že se blížíme k vinici. Měl bys přistát a předělat řízení.”

“Tady ne, až na trase z Jerezu. Pokud vyšlou Wagnery signál, musím přijít z místa, odkud je očekáván.”

“Vidím, že se budu muset mnohé naučit.”

Večer vyprávěli ženám o tom, co viděli a Nora je dvakrát přerušila a řekla, že si připadá jako ve zlém snu. Kupodivu se uklidnila, když poslouchala povídání Gili o městě věřících a v klidu vyslechla i jeho závěr, tedy vyhubení města vojáky. Gili popsala svou i Benovu nevolnost, která je postihla, když vdechli stopy jedovatého plynu.

“Ben řekl, že kdybychom tam byli o den dřív, plyn by nás zabil.”

“Měl pravdu. Určitě. Měli jste štěstí, to ano, ale byli jste také opatrní a čekali jste nebezpečí., takže se vám podařilo vyváznout.. Z toho se musíme poučit. Když včas rozpoznáme nebezpečí, můžeme se mu vyhnout. Jaký je tvůj názor, Richarde?”

“Ben mi cestou řekl něco o Jerezu. Podle něj je zatím v bezpečí. Poví nám, proč si to myslí.”

Ben zopakoval myšlenku o významu Jerezu jako lokálního administrativního a obchodního centra a přidal, co ho právě napadlo, totiž že jejich území leží poblíž toho okraje obrovské skládky, který už přestává otravovat vodu a vzduch a může být považováno za perspektivní. V bezprostředním nebezpečí jsou v této chvíli ta města, která se stala pouhými skladišti lidí, kteří pasivně konzumují jídlo, a toho kvapem ubývá.

Sezení přerušila Miriam, která volala do okna, že nějak klesl tlak ve vodovodu a že už ani nedotočila vaničku pro dítě. Nora vstala, otočila kohoutkem a zjistila, že i tady je nízký tlak a voda přestává téct.

“Gili, zavolej na farmu, ať seženou Filipa a ten ať za mnou přijde do vodárny. Miriam, běž pro malou Ester a přivez ji na vinici. Máme centrální rozvod vody, závada by měla být ve vodárně, ale nevím, kdy ji opravíme. Pro děti každopádně vodu opatříme.”

“Proč zrovna ve vodárně?” zeptal se Watson. “Třeba někde prostě prasklo potrubí a voda vytéká.”

“V potrubí jsou namontované zpětné klapky a ty by se při poklesu tlaku zavřely a pojistný ventil by odřízl poškozenou větev. Může v tom samozřejmě být i potrubí, ale to poznáme až na místě.”

“Jdu s tebou,” řekl Watson. Zastavili se v dílně, Ben si vzal nářadí, prošli kolem čističky a zamířili k vodárně. Našli ji zatopenou, na podlaze bylo po kolena vody. Ben se rychle orientoval:

“Prasklo těleso čerpadla. Tohle nespravíme. Filipe,” obrátil se na kolegu údržbáře, který právě dorazil, “já zavřu ventily a ty uháněj a přivezte se Samem pomocné čerpadlo. Pane Watsone, zavolejte Olemu, ať hned přiveze dvě klubka tenkých závlahových hadic, zapojíme nouzové čerpání. Swen ať přiveze kalové čerpadlo, vypumpujem tuhle potopu. Děcka ať se nastěhují ke Gabi, ta půjde spát k Male. Zavedem do jejího domku vodu a druhá hadice povede do kuchyně.”

Ben zavřel ventily, za chvíli se vrátil Watson a hlásil:

“Všechno je zařízené. Jak jsem tak běžel, napadlo mě: Kdybychom měli záložní čerpadlo, dokážeme ho vyměnit?”

“Samozřejmě. Jenže tenhle okruh se mi od začátku nezamlouvá. Lepší by bylo postavit na kopci gravitační vodárnu a brát vodu z její nádrže, potom by nás výpadek čerpadla neohrozil.”

“To je ono, Bene! Není náhradní čerpadlo a okruh je nevhodně navržený. To jsou slabiny, které si v ohrožení nemůžeme dovolit. Teď už víme, co máme dělat!”

“Takových slabin máme víc.”

“Právě. A začneme u reaktoru.”

Lidé z vinice i farmáři měli dost své práce, ale zajímali se o všechno kolem sebe a samozřejmě jim neušlo, že Ben, ke kterému se zřejmě přidal i Watson, plánuje všechno tak, aby zařízení odolávalo poruchám všeho druhu. Po havárii vodního čerpadla brali jako samozřejmost, že pod vrcholem kopce začala růst vodárenská nádrž, i když jim ušlo, že jiní specialisté vymontovali z reaktoru palivové tyče a proud dodávaly do té doby odstavené větrné elektrárny. V jejich sloupech byly instalovány bloky akumulátorů, které vyrovnávaly nerovnosti v chodu rotorů, protože vítr je vrtošivý, někdy fouká víc a jindy utichne. Viděli také. že ve skladě se hromadí náhradní součástky, že náklaďák dostal přídavné baterie pro větší dolet a přijali za svou hru, která by se dala nazvat Co všechno se ještě může pokazit? Začali o tématu přemýšlet a po večeři se trumfovali, kdo přijde s lepší verzí možné poruchy. Ben všechny nápady zaznamenal, druhý den je s Watsonem hodnotili a těm rozumným se snažili vyhovět. Příval nápadů překročil svůj zenit a slábl a Watson usoudil, že zbývající zárodky příštích poruch zvládne sám s občasnou pomocí Filipa a Ben by se mohl pustit do výroby ručního řízení letadel.

“K tomu musíš mít dílnu,” řekl. “Tyhle věci nesmí vidět ostatní, utrousí někde slůvko a je konec.”

“Pro tuhle práci není potřebné moc velké vybavení, stačí běžný pracovní stůl a sada nářadí, dám si ho do kanceláře. Do dílny ale koupíme univerzální obráběčku, brusku a zásobu nástrojů a nářadí. Potom budeme schopni zvládnout kdejakou opravu.”

Během měsíce příval nápadů na téma budoucích poruch opadl natolik, že i Ben usoudil, že už jsou schopni odolat většině nesnází a nastěhoval se do improvizované dílny, kde pracoval na ručním řízení letadel. Nora a Gili zatím kreslily větrné růžice do kompasů.

“Už to docela umíme,” pochlubila se Gili. “Kreslíme jich osm a pokazily jsme jenom jednu.”

“Tu jsem zkazila já,” přiznala se Nora. “Vidím, Richarde, že se oba tváříte spokojeně. Máme tedy všechno, co potřebujeme?”

“Určitě ne,”zasýčkovala Gili. “Na všechno se přijít nedá. Co když se pokazí notebook?”

“Ten se nepokazí,” namítl Watson, ale najednou zvážněl. “Jenže může selhat sdělovací síť. V tom případě nebudeme mít přístup k penězům.”

“Takže musíme pořídit zásobu hotových peněz,” konstatovala Nora.

“My už shromažďujeme hotové peníze delší dobu,” pochlubila se Gili. “Každý měsíc pět tisíc.”

Watson jen povytáhl obočí.

“To je příliš málo, Gili,” poučila ji Nora. “Pokusíme se shromáždit opravdovou zásobu peněz.”

“Pořád je tu možnost, že žlutý mor skončí,” přemýšlel nahlas Ben. “Už dva měsíce se o něm v televizi neobjevila žádná zpráva.” Watson se také zamyslel a navrhl:

“Zaletím do Kodaně. Tam se ví o bullporcích první poslední. Navštívím známé, popovídám si s nimi a snad něco zjistím. Na oko se budu zajímat o koupi chovu bullporků. Myslím, že to stihnu za den a hned druhý den přiletím zpátky.”

Druhého dne tedy odletěl a pozdě večer už Ben a Gili věděli, že jeho cesta byla zbytečná. Hlasatelka, která se znenadání objevila na obrazovce, odložila svůj věčný úsměv, označila situaci za velmi vážnou a na mapě, která se vzápětí objevila, byla většina světa označena jako karanténní oblast. Tentokrát bylo snazší najít místa bez karantény.

“Podívej se, pobřežní oblasti a celý Tichý oceán jsou zase bez jediné značky,” upozornil Ben.

Watson se vrátil tak, jak slíbil a ukázalo se, že jeho cesta přece jen úplně zbytečná nebyla, protože přivezl dvacet milionů v hotových penězích. Také zjistil, že chovy bullporků v kodaňské oblasti jsou zatím zdravé, zřejmě zásluhou velmi přísných veterinárních opatření. Byl však vyhlášen zákaz jejich prodeje. Když si prohlédl aktuální mapu karanténních oblastí, netvářil se vůbec nadšeně.

“Zbývají už jen ostrůvky zdravých chovů. Zdá se, že nastal soumrak bullporků. Pacifická oblast je pochopitelně čistá, protože tam žádné chovy nejsou.”

“A co tam tedy je?” zeptala se Nora.

“Nezlob se, ale zatím o tom nemohu mluvit. Snad později.”

Druhého dne se Ben s Gili vypravili do města a vybrali takové množství hotových peněz, jaké byla banka schopna vyplatit. Potom šli za Dolores, která už své peníze v hotovosti měla a každý den k nim nějaké přidávala a řekli jí, ať se rozhlíží kolem sebe a nenechá se zaskočit. Pokud se objeví jakýkoliv náznak něčeho neobvyklého, například když bude snížen příděl jídla, ať hned vyrazí na cestu k vinici. Gili s ní jela na předměstí, ukázala jí únikovou cestu a nakreslila plánek trasy.

“Až utečeš z města, musíš ho celé v bezpečné vzdálenosti obejít, ale podle nakreslených orientačních bodů se na vinici určitě dostaneš. Tou cestou jsem chodila, když mi bylo nějakých dvanáct let.”

“Myslíte, že se stane to, co jsem zažila v Madridu?” zeptala se vylekaně. “Jestli ano, tak se začínám moc bát. Nebylo by lepší, kdybych šla hned?”

“Udržuješ tady obchod,” připomněla jí Gili. “Koukej, ať máš svoje peníze v hotovosti. My s Benem sem občas zaletíme a budem odvážet ty svoje.”

“Můžete odvézt i moje? U vás budou v bezpečí. Sakra, Gili, co se vlastně chystá?”

“Vypadá to na úplný konec světa,” zamračila se Gili. “U nás ale žádný konec nechystáme, my jsme totiž připravení a máme soběstačné hospodářství, ne jako ti ostatní.”

Za dva dny došlo k první poruše televizního vysílání. Byla krátká a nebýt toho že Julie zrovna vylehávala mírné nachlazení, nepostřehli by ji. V následujících dnech se poruchy množily, ale jen na obecném kanále, Ben a Gili věděli, že kódované kanály běží bez poruch. Do týdne přestal obecný kanál vysílat a Watson zažil první poruchu sdělovací sítě, kdy byl jeho notebook několik vteřin bez signálu. Jejich náklaďák letěl toho dne do Jerezu, odvezl a přivezl náklad, ale odpoledne vypadlo spojení s Pragou a druhého dne ráno se odmlčel i Jerez. Ben odstartoval s vrtulníčkem, na ruční řízení letěl k městu a vrátil se, protože v dálce viděl přilétající vojenské speciály. Šel za Watsonem, chvíli se s ním radil a potom zavolali oba předáky.

“Pro dnešek práce skončila,” oznámil jim Watson. “Svolejte všechny lidi do besídky a ty, Same, tam vezmi slušnou zásobu vína. Čeká nás moc dlouhé povídání.”

Když se všichni usadili a maminky utišily děti, začal je Watson seznamovat se situací, s tím, že v této chvíli jsou odříznuti od zbytku světa a odkázáni sami na sebe. Spojení selhalo a Jerez je uzavřen, takže nemohou prodávat zboží a nemají kde nakoupit. O tom, proč se to stalo, jim mohou nejvíc říci Ben a Glili, kteří znají mnoho podrobností.

“Jak můžou něco vědět,” vyhrkla Gabi, “když jsou s námi na vinici? Tady se člověk vůbec nic nedoví.”

“Ale doví, Gabi,” odpověděla jí Gili. “My toho víme hodně. Ale začalo to až tehdy, když Ben předělal televizi.”

Vysvětlila jim, jak Ben ladil televizi a jak potom spolu sledovali spoustu filmů a postupně zjistili hodně podrobností o fungování tohoto světa. Kreslili spolu mapy zemí a kontinentů a dověděli se, že bullporkové, obrovská umělá zvířata, ze kterých se získává potrava pro většinu lidí, onemocněla a vymírají. Když se jejich nemoc rozšířila, nebylo čím živit lidi ve městech a ti umřeli hladem, protože armáda města obklíčila a nikoho nepustila ven. Hromady mrtvých lidí potom naházeli na skládku odpadků a zasypali.

“To není možný,” protestoval Swen. “Gili, ty si vymejšlíš!”

“Nevymýšlí si,” zastal se jí Watson. “Sám jsem ty hromady mrtvol viděl.”

Ben vstal a řekl:

“Zdá se, že nejlepší bude, když teď půjdeme k nám a podíváte se na televizi. Jenom na okamžik, potom se vrátíme. Myslím si, že to je nejlepší způsob, jak vám ukázat, že máme pravdu.”

Vstali tedy a šli v zástupu za Benem, vystřídali se na verandě a Ben každé skupině poctivě naladil jejich tři programy a na chvilku také pustil rozmazaný vojenský. Potom se vrátili do besídky a všichni byli otřeseni tím, co zahlédli na sadistickém kanále. Posadili se a Ben pokračoval:

“Teď už se nemusíme dohadovat o tom, jestli máme nebo nemáme pravdu. Nemá cenu se zabývat podrobnostmi toho, co se stalo a není to taky potřebné, ostatně při sezeních v besídce na ně stejně přijde řeč. My jsme se v poslední době připravovali právě na to, co dnes přišlo, sváželi jsme sem jeden náklad za druhým a podařilo se nám zajistit mnoho věcí. Všechny samozřejmě ne, to není v lidských silách, ale se zásobami, které máme, dokážeme přežít. Je samozřejmé, že se vším musíme zacházet opatrně, abychom rozbili co nejméně předmětů a nástrojů. Může se stát, že některé z nich nedokážeme nahradit. Horší je to s pracovními silami, počítali jsme, že přibereme lidi, ale jak to tak vypadá, o lidi bude nouze. Možná k nám dorazí jedna žena, snad se jí podařili utéct z Jerezu, ale to je nejspíš všechno.”

“Je fakt, že lidi by byli potřeba,” přikývl Ole. “Když nejsou, tak holt nejsou. Jde nám všem o krk a tak musíme zastat tolik práce, kolik bude potřeba.”

“A co teď s vínem?” zeptal se Sam. “Dyť ho není komu prodat!”

“No a?” řekla Gili. “Jsme vinaři, tak se budeme starat o víno. Hele, Same, všichni lidé neumřou. Jsou tady ještě chlebové placky a třeba na Kanárských ostrovech je přebytkové hospodářství. Když je tam, bude i jinde. Dokud budou na zemi žít lidé, víno se udá.”

“A jak ho k těm lidem dostaneme?”

“Přinejhorším ho odvezem naším letadlem,” ozvala se Nora. “Jenže já jsem si uvědomila, že lidé nevědí, jak je to s letadly. Bene, řekni jim to.”

“Řeknu to já,” vstala Gili. “Letedla jsou sledovaná a když někdo letí tam, kam nemá, vojáci ho sestřelí. Jenomže Ben předělal naše éro tak, že ho vojáci nevystopují a tak můžeme lítat, kam potřebujeme. A předělává taky náklaďák. Tak si, Same, přestaň vymýšlet, komu prodáme víno a radši vydumej, kde vezmeme flašky na stáčení.”

“No kde? V Jerezu ve velkoskladu.”

“Vlastně ano. Až všichni umřou a vojáci odletí.”

“Slyším dobře?” zvedl hlas Sam. “Všichni lidi ve městě přece neumřou, to není možný. A s vojákama se přece nějak domluvíme, co říkáte?”

“Neznáš vojáky, Same,” řekla mu Gili. “Ve městě nezůstane jediný živý člověk a všechny mrtvé odvezou. Domluvit se s vojáky není možné, já o tom něco vím. Klidně tam zaleť a domlouvej se, ale počítej s tím, že Mildred přijde o tátu.”

“Pane Watsone, Gili je umanutá proti vojákům. Řekněte jí něco.”

“Kdepak. Nic jí neřeknu a budu jí věřit, dokud se nepřesvědčím o opaku. Ale je důležité vědět, jak vypadá město po karanténě, když už ho opustili i vojáci. Jediné místo, kde se o tom můžeme přesvědčit, je Madrid, ten už vojáci opustili. Ben zná bezpečnou cestu, která vede přímo do města.”

“Tu znám líp já,” ozvala se Alice. “O moc líp, než Ben. Nemůžete letět oba, co kdyby se něco stalo? Poletím já.”

“Ale ne beze mně!” řekl kategoricky Swen. “Jestli se má něco stát, tak budu s tebou.”

“Musíme tedy vzít čtyřsedadlák,” řekl Ben. “Máš pravdu, Alice, od nynějška není možné riskovat životy nás obou. Letadlo ještě není upravené, ale za tři dny můžeme vyrazit, protože řízení mého éra se dá upravit i pro čtyřsedadlák.”

Vyletěli hned po snídani. Tentokrát přemontoval Ben řízení už na vinici, vystoupal, odzkoušel ovládání a zamířil k Madridu. Alice se zajímala o kompas.

“Letíme podle téhle krabičky? Koukám, že ručička ukazuje furt stejně.”

“Ano. Ručička musí pořád ukazovat tam, kam ukazuje.”

“Je těžký se to naučit?” zeptal se Swen.

“Nejdřív se musíš neučit pracovat s mapou. Zatím nevíš, co to je, ale po návratu se domluvíme a všichni se začnou učit. Dívejte se kolem sebe a kdybyste zahlédli letadlo, budeme muset hned přistát. Nikdo jiný než vojáci tady lítat nebude a pokud nás zahlédnou, je po nás.”

Oba spolucestující se pozorně rozhlíželi, jen občas prohodili pár slov a Ben už z dálky rozeznal orientační body a upravil směr letu, takže mířil přímo k místu, na kterém přistál při první výpravě.

“Kampak letíš?” zeptala se Alice. “Ručička ukazuje nějak blbě.”

“Neukazuje, ale na velkou vzdálenost se podle kompasu nedá letět úplně přesně. Odchylka nebývá velká, nejvýš pár kilometrů, a u cíle se musí opravit.”

“Řekl bych, že jsme dolítli hodně přesně,” přikývl Swen.

Když přistál, oba ho pochválili, že místo vybral moc dobře, protože letadlo není mezi kopečky vidět a k řece je to pár kroků.

“Tak, a teď půjdem sami,” řekla Alice. “Zatím se natáhni a zdřímni si.”

“Jak to? Naplánovali jsme, že půjdeme všichni.”

“My ne,” zavrtěl hlavou Swen. “My jsme s Alicí naplánovali, že půjdem první a podle toho, co najdem, se jeden z nás vrátí pro tebe. Hele, nech to tak, jak to je. A kdybysme se dlouho nevraceli, nečekej a leť zpátky.”

“Žádnej strach, Bene,” řekla Alice a sáhla do tašky. “Koukni, vzala jsem svítilnu, potrubím půjdem jak na špacír.” Mávla rukou a oba odcházeli k řece. Ben se vrátil do kabiny, lehl si na sedačky, chvíli hleděl na strop kabiny a usnul. Když procitl, zjistil, že od přistání uplynula už hodina a půl, vylezl ven a poslouchal, ale neozýval se jediný zvuk, ticho bylo skoro absolutní. Chvíli se procházel kolem a potom uviděl Swena, který neuspěchaně rázoval od řeky k letadlu.

“Město je mrtvý,” hlásil. “Nikde ani živáčka. Řeknu ti, bejt tam sám, tak se snad začnu bát. Gili měla s těma zatracenejma vojákama pravdu.”

“Kdes nechal Alici?”

“Věděla o jednom skladišti a tahá z něj věci na plácek. Pojď, poletíme a naložíme to, ať je z tý cesty nějakej užitek.” Vzlétli a za chvilku ukázal Swen na malou barevnou skvrnu na plácku: “Támhle, vidíš?”

Na hromádce, kterou Alice zatím shromáždila, ležely šaty a boty, dokonce i dětské, a ona právě vláčela ze skladu další štůček látky.

“Trochu jsem se zadýchala,” řekla. “Ještě potřebujem najít jehly a nitě. Pojďte, budem je hledat.” Šli do skladu a Bena za chvíli zaujal strojek stojící v rohu na malém stolku. Chvíli si ho prohlížel a potom si vzpomněl, že ho viděl v databázi: Starý typ šicího stroje. Prohledal zásuvky stolu a našel zásobu zvláštních jehel, hromádku cívek s nitěmi a nůžky. Strojek byl přišroubován k desce stolu, takže došel k letadlu pro šroubovák a odmontoval ho.

“No jo, Ben našel mašinku a hraje si,” komentovala jeho počínání Alice. “Hele, my už máme jehly a nitě.”

“Tuhle mašinku určitě naložíme. Umí totiž šít, dokonaleji a rychleji, než to svedeš rukama.”

“Tak to je jiná! Akorát nevím, jak tu hromadu odvezem.”

Naložili skoro všechno, na zemi zůstala jen rolička šedé látky, nad kterou mávla Alice rukou s poznámkou, že šedé šaty už stejně nikdo nenosí.. Potom se začala soukat na hromadu věcí na zadních sedadlech, Ben ji táhl za ruce a Swen z druhé strany strkal, až ji dostali do malé prostůrky těsně pod stropem, kde se kupodivu docela pohodlně uvelebila. Během procedury se smála a prorokovala, že takhle naložené éro vůbec nevyletí a budou ho muset strkat až na vinici, ale s ní ať nepočítají, ona zůstane, kde je. Její předpověď se naštěstí nenaplnila, na druhý pokus se vznesli a dost nejistým letem dorazili až na vinici. Hned se k nim seběhli lidé a Alice, jen co se vyplazila ven, hlásila:

“Ve městě nikdo není. Jsou tam akorát věci, sami to vidíte. Lidi jsou vymordovaní a zahrabaní na skládce.”

V následujících dvou týdnech letěli do Madridu ještě třikrát, ale na palubě byl jenom Ben s Alicí. Nikdo jiný letěl nemohl, ostatní měli spoustu práce. Ve městě prohledávali skladiště a nakládali všechno, co mohlo být jejich hospodářství k užitku. Jednou přistáli i ve středu města, ale ten byl úplně vystěhovaný, zdejší obyvatelé byli zřejmě včas varováni a nechali na místě jenom neforemné a nepotřebné kusy nábytku. Ben ale zjistil, že některé kusy jsou vyrobené z pravého dřeva a zapsal si adresy, na kterých se vzácné dřevo nacházelo.

“Odvezeme to náklaďákem,” řekl Alici. “Nábytek rozřežeme na desky a ty snad nějak naložíme.”

“To je fakt, dřevo se vždycky hodí,” souhlasila s ním Alice. “Já ještě vím o skladu všelijakýho nářadí, tak jdem a podíváme se tam.”

Ve skladě našli nejen nářadí, ale i tenkostěnné ocelové profily a dokonce i strojek na svařování s generátorem vzdušného dusíku a se zásobou klubek svařovacího drátu.

“No jo, mašinka,” usmála se Alice. “Budeš muset dát do provozu náklaďák, do čtyřsedadláku tuhle bednu nenastrkáme.”

Pro tentokrát se spokojili se sbírkou rozličného nářadí, které rozhojnilo zásoby dílny. A den po třetím letu se na vinici dostavila Dolores. No, dostavila… Ole, který dělal u kompostu, uviděl na svahu kopce za rybníky, skoro kilometr daleko, postavičku, která se nadzvedla, urazila po všech čtyřech asi metr a znovu upadla. Zaběhl pro Blechu a přivezl špinavou, vyhublou a dehydrovanou Dolores. Byla bosa a ze šatů zbylo jen pár cárů, rty měla rozpraskané do krve a jediné, co dokázala vyslovit, bylo slovo “voda”. Alice se jí okamžitě ujala, dávala jí po kapkách pít a potom ji Gabi s Malou umyly, oblékly a uložily do postele, zatím co Nora šla do kuchyně, vyndala z mrazáku půlku slepice a začala vařit polévku. Když s ní byla hotová, začala Dolores krmit a ta, jen co spolykala vývar, usnula. Když se druhého dne ráno probudila, dokázala už dojít na záchod a pod sprchu a hned potom k zrcadlu, kde prováděla inventuru utrpěných škod. Při té ji zastihla Gili, která měla službu v kuchyni, zaběhla se podívat a stihla to zrovna ve chvíli, kdy Dolores dospěla k závěru, že poškození její krásy je velkého rozsahu a nenapravitelné a rozplakala se.

“Prosím tě, co brečíš?” zeptala se.

“Ale koukni jak vypadám. Všechno je zničené!”

“Ale houby. Zezadu už jsi v pořádku a prsa máš už pěkný a navíc větší než já. Ale nemysli si, že budeš zase spát s Benem!”

“Vždyť by mě ani nechtěl!”

“Teď možná ne, ale za pár dní jo.”

“Myslíš?” řekla s nadějí v hlase Dolores.

“Na sto procent! Jenomže na to zapomeň, vyškrábala bych ti oči! A mám ti od Nory vyřídit, že dneska zůstaneš v posteli, jídlo to doneseme a večer tě chlapi odvezou do besídky, víš, my tam sedáváme po večeři, popíjíme víno a povídáme. Dneska budeš vyprávět ty, tak se na to nachystej.”

“Nemám boty a ty šaty, co jsem dostala, mi jsou o moc menší!”

“Ale prosím tě, pořád nenaříkej!. Gabi se tady zastaví a donese ti, co potřebuješ. Máme tu hromady zásob, takže se něco pěkného najde.”

Dolores byla odhodlána zbytek dne strávit před zrcadlem a věnovat se odstraňování viditelných škod, ale za chvíli se svalila do postele a den prospala. Potěšilo ji, když zjistila, že spánek udělal většinu práce za ni a vypadá už k světu, takže když pro ni přijel Filip a odvezl ji do besídky, měla už nejen hezké a padnoucí šaty, ale i dobrou náladu. Seznámila se s lidmi. vykulila oči na tři malé děti a po večeři začala vyprávět:

“V Jerezu všechno začalo stejně jako v Madridu, najednou snížili příděl jídla na polovinu. Já jsem věděla, o co jde a hned jsem začala utíkat, Gili mi poradila, kudy mám jít, jenomže to nešlo. Vojáci už byli líp sehraní a hlídali úplně všechno. Vrátila jsem se a hledala jinou cestu, každý den jsem slídila všude možně na předměstích, ale žádná cesta nebyla tak dobrá, jako ta původní. Jenomže za tři dni už nebylo žádné jídlo a o den později už ani voda, jenom ve sprchách, a ta není ani dobrá, ani zdravá a i té ubývalo. Já jsem si včas donesla nějaké jídlo do úkrytu, ze kterého jsem chtěla utéct, ale lidé slídili po jídle ve všech koutech a přišla jsem o něj. Vodu naštěstí nikdo nenašel a tašku s penězi taky ne, a to už v ulicích umírali první nemocní. Hodně lidí utvořilo party a ty pak přepadaly ostatní a braly jim jídlo a vodu, začalo se i vraždit a ty divoké party zabíjely i děti. Děti vůbec umíraly dřív, to byste se divili, ale lidi jim sebrali úplně všechno. Po ulicích začala jezdit vojenská auta a vedle nich se pohybovaly takové dva stroje, ty lezly i do domů a vůbec všude a když byl někdo studený, hodily ho na korbu auta.

V ulicích už nebylo bezpečno a já jsem se vmáčkla do skrýše, kterou mi poradila Gili a pozorovala jsem vojáka na stráži. Už mi došla voda, ale o den později si voják, který zrovna hlídal, odskočil, jak na něj přišla potřeba a já jsem vyklouzla z města a upalovala pryč, přes rameno akorát tašku s penězi. Musela jsem obcházet město, aby mě nikdo nezahlédl, byla to velká zacházka a začalo mi být ouvej ze žízně. Už jsem neunesla tašku, tak jsem ji schovala, doufám, že si jednou vzpomenu, kam. Šla jsem a motala se, divím se, že jsem trefila, ke konci už jsem sotva lezla po čtyřech a řeknu vám, že mi moc odlehlo, když mě našel Ole. O den dýl už bych nevydržela. Ale chtěla jsem se zeptat, protože tohle přece není normální: Nevíte proč se svět zbláznil?”

“Víme, protože jsme na to přišli,”odpověděl jí Watson. “Ubývá jídlo. Zvířata, jejichž maso lidé jedli, onemocněla a vymírají.”

“Takhle to je? Lidi by jídlo dostali, ale ono žádné není?”

“Přesně tak. Lidí je příliš mnoho a tohle byl jediný způsob, jak je uživit.”

“Lidi budou rychle ubývat, řeknu vám, vždyť jsem to viděla na vlastní oči. Co bude potom? Někteří lidé hladem neumřou, jako vy tady, ale svět pak bude jiný. Jestli zbudou jenom vojáci, tak počítejte s tím, že vám seberou i jídlo.”

“Myslím, že ne,” řekl Watson. “Vojáci mají jídla dost a dost.”

Přichází Schneider.

Na vinici a na farmě bylo také jídla dost a dost, ale práce měli všichni nad hlavu. I za této situace zřídili službu, která seděla na verandě Benova domku a zabývala se tím, že sledovala televizi a na stole měla zapnutý notebook. Občas zareagoval a služba honem nahlížela do databází (seznam otázek ležel hned vedle) a někdy se v televizi objevilo něco, co stálo za zapsání. Kvalifikaci pro tuto činnost měli jen čtyři lidé, ale Ben i Watson byli každou chvíli potřební jinde a na verandě vlastně pořád vysedávala Gili střídaná Norou. Služba měla za úkol hledat v databázích jakékoliv způsoby konzervace potravin a občas uspěla. Jednou Nora zjistila, že databáze jsou nepřístupné, i když spojení funguje a z náhlého popudu vyťukala číslo své dávné přítelkyně. Spojení kupodivu naběhlo skoro okamžitě:

“Noro, to je ale příjemné překvapení! Kde proboha vězíš? Já jsem v Las Vegas, v této roční době je tady velice příjemně. Přileť a uvidíš, že se ti tu zalíbí!”

“Já jsem teď uvízla na vinici v Jerezu, víš, něco se tu děje a jsem prakticky bez spojení. Je tady naštěstí hezké prostředí. Představ si, že mám dítě, syna, je mu tady v přírodě moc dobře, ale máme tu řada lapálií. Ani tomu neuvěříš, ale vázne i zásobování, nemáme láhve na stáčení vína!”

“Taková maličkost! U nás je všechno…”

Spojení vypadlo a už nenaskočilo, zato mohla chvíli listovat v databázi. Řekla všechno Watsonovi, ale oba pustili příhodu z hlavy a tak byli velice překvapeni, když za tři dny zašuměly nad vinicí vrtule vojenského speciálu a stroj se snesl na plochu u vinného sklepa. Když tam Watson došel, vojenský robot už vykládal přepravky s prázdnými láhvemi a rovnal je na rampu. Velící důstojník mu zasalutoval, poodešli spolu stranou a voják mu řekl:

“Pane Watsone, omlouváme se, ale nebylo možné přiletět dřív, máme teď určité starosti. Zde převezměte číslo,” podal mu papírek, “se kterým se s námi můžete kdykoliv spojit a naši lidé zařídí, co bude třeba. Jsem zmocněn jednat i o finančním vyrovnání. Dnes se platí všude v hotovosti, ale láhve můžete zaplatit i tak, že jejich cenu odečtete od ceny archivního vína, pro které přiletíme hned, jakmile budete hotovi s jeho výrobou. Pokud nehodláte setrvávat na vinici, jsme zmocněni vás a vaši paní dopravit kamkoliv do povolených oblastí. V tom případě dostane oprávnění ke spojení pan Zapater.”

“To zní lákavě a moje žena nedávno uvažovala o návštěvě Las Vegas, ale - o tom ještě skoro nikdo neví - narodil se nám syn. Zatím se batolí a tady v přírodě je šťastný a já mu to chci ještě po nějakou dobu dopřát. Výhodou je, že naše hospodářství je potravinově soběstačné, dokonce máme i přebytky, jsme tedy v bezpečí. Takže zatím o odletu neuvažují, trápila mne pouze porucha zásobování. Rozumějte, k získání kvalitního vína je nutné mít včas řadu chemických i jiných výrobků a také, jak už víte, i zásobu láhví.”

“Samozřejmě. Zpráva o synovi je překvapením a dovoluji si vám blahopřát. Nyní je jasné, proč se zdržujete na vinici, prospívá to zdraví vašeho dítěte. Požadavky na zásobování předneste kdykoliv na poskytnutém čísle a buďte si jist, že budou bez výjimky splněny. Snad smím prozradit, že o vaše víno mají zájem nejvyšší kruhy.”

“No vidíte,” usmál se Watson. “Začalo mne zajímat kvalitní víno a velice mně těší, že moje práce došla uznání.”

“Značného uznání,” přikývl důstojník a pokynul rukou. Vojáci vyložili ze speciálu několik bedniček a jeden z nich k nim přišel se třemi zbraněmi v rukou.

“Zdejší oblast je považována za klidnou,” pokračoval důstojník. “Karanténní opatření sice vyřešila problém nepokojů, o tom jste zajisté zpraven, ale přesto je na místě určitá opatrnost. Necháme zde tři zbraně a dostatečnou zásobu nábojů a v případě potřeby jich neváhejte použít. Povolení k užití zbraně platí pro vás, pro paní Noru a pana Zapatera. Budete potřebovat instruktáž?”

“Určitě ne. Já i moje žena jsme zkušení střelci a pana Zapatera řádně vycvičíme. Vidím, že vykládání láhví spěje k závěru. Když dovolíte, pozvu vás ke stolu, snad vám venkovská strava zachutná. Pozvání platí pochopitelně i pro osádku letounu.”

“Bohužel. Osádka nesmí opustit letoun.”

“Ach tak. Pochopitelně. V tom případě snad nedojde k porušení předpisů, když jim jídlo dopravíme na místo. Budeme též potěšeni, pokud všichni ochutnáte naše víno.”

“Velmi milá pozornost,” řekl důstojník a zasalutoval. “Zasluhuje ocenění a po návratu na základnu s potěšením oznámím, že zde, z dnešního pohledu na výspě civilizace, panují mravy srovnatelné s těmi nejlepšími.”

Vojáci odletěli a vinaři se pustili do práce s láhvemi a dělali to snad poprvé s potěšením. Watson naložil do Blechy dvě flinty a zásobu nábojů, vyzvedl v kanceláři Bena a zajel s ním kus za farmu. Benovi se do střílení moc nechtělo, ale Watson trval na svém a tak se učil nabíjet, zamířit a trefit cíl. Asi po dvou hodinách Watson řekl:

“Střelec z tebe nebude, ale zbraň už jakž takž ovládáš. Můžeme se vrátit.”

Ben postavil flintu do rohu kanceláře, přistrčil k ní bedničku s náboji a řekl si, že navždy zůstane tam, kde je, ale už druhý den odpoledne ji držel v rukou, plížil se mezi křovím a občas pohlédl na Noru, kterou měl po pravé ruce a na Watsona, který se pohyboval vlevo. Už byli na místě, zalehli a čekali.

Všechno spustila Nena, když zahlédla čtyři muže s pistolemi v rukou, kteří se opatrně přibližovali k dolnímu konci farmy. Potichu doběhla pro parťáka, ten běžel k telefonu a teď leželi v křoví tři ozbrojenci a čekali. V porostu se potulovala prasátka, jedno z nich přišlo na deset metrů od nich, popocházelo a okusovalo rostliny, ale náhle ztrnulo, chvíli poslouchalo a odběhlo. V nastalém tichu slyšeli opatrné kročeje, objevil se první muž s pistolí, rozhlédl se, udělal pár opatrných kroků, mávl a přiběhli tři další vojáci.

“Odhoďte zbraně,” zavelel Watson. “Jste na soukromém pozemku!”

První voják začal okamžitě střílet jeho směrem. Ben si ho vzal na mušku, ale Nora byla rychlejší a muže zabila. Ostatní odhodili zbraně a jeden z nich vykřikl:

“Nestřílejte! Já jsem Schneider!”

Ben vstal, sebral odhozené zbraně, postavil se pár kroků stranou a řekl:

“Míříme na vás. Můžete mi říct, proč si tajná policie hraje na lupiče? Proč jste přišli se zbraněmi?”

“Nebyly určené vám.”

“Jeden z vás ale střílel!”

“Nepatřil k nám. Byl z úplně jiné jednotky.”

Watson také vstal, došel k nehybnému muži a za chvíli řekl:

“Noro, nechoď sem. Je mrtvý.”

Nora také vstala, došla k nim, prohledala vojákům kapsy a vrtěla hlavou:

“Schneidere, vy jste se snad zbláznil! Nejlepší bude, když půjdeme do kanceláře a všechno si vysvětlíme.”

“Můžete ho pohřbít?” zeptal se Schneider.

“Můžeme. Teď pojďte.”

Procházeli farmou a jak tak šli, vynořovali se z úkrytů farmáři ozbrojení vidlemi a netvářili se nijak přívětivě. Na hranici vinice se k nim přidali vinaři, pro změnu vybavení nerezovými trubkami, které nejspíš hodlali použít jako kopí. Než zašli do kanceláře, Watson kývl na Sama a Oleho, aby se k nim přidali. Sam se ve dveřích otočil a zavelel:

“Swene, dones čtyři skládací židle a řekni chlapům v křoví, ať se ani nehnou a podříznou každýho, kdo vleze na pozemek!”

Swen byl v minutě zpátky, všichni se usadili a Watson začal:

“Tak povídejte. Co vás sem přivedlo?”

“Přišli jsme pro vodu. Nevěděli jsme, jestli se i u vás něco nestalo, proto jsme měli zbraně. Tady je jediná pitná voda, o které víme.”

“No bodejť,” řekl pochybovačně Ole. “Pro vodu, že jo? A do čeho byste tu vodu nabrali? Do kapes?”

“Samozřejmě, že ne. Místo, ze kterého jsme vyšli, je vzdálené tři kilometry od hranice vašeho pozemku. Byli bychom se vrátili a přinesli nádoby na vodu.”

“Co je tři kilometry daleko?” zeptal se Ben.

“Vojenský sklad. Protože se zeptáte, co jsme tam dělali, řeknu vám to rovnou. Určitě víte, co se stalo v Jerezu. Neříkejte, že ne, to by tady nesměl být Ben. Vy to určitě víte.” Když přikývli, mluvil dál: “Když začali umírat lidé, já se svými zástupci,” ukázal na své partnery, “jsme s tím nesouhlasili. Byli jsme převeleni do skladu, velel mu muž, který je nyní mrtvý. Jsou tam velké zásoby vojenských potravinových dávek, ale vody bylo moc málo. Velitel měl pochopitelně notebook, ale ten se odmlčel a už ani nepípl. Šli jsme do Jerezu, ale ten je vylidněný. Nedostatek vody začal být kritický a nezbylo, než se vydat k vám.”

“Možná, že velitelův notebook měl poruchu,” řekl Watson. “Jestli máte číslo spojení, můžete použít můj.”

“Poté, co jste zastřelili vojáka?”

“Střílel první a v křoví člověk uniformu nerozezná. My máme oprávnění k použití zbraně, tohle nebude problém.”

Schneider vstal, šel k notebooku a vyťukal číslo. “Kdepak, Watsone,” zavrtěl hlavou. “Spojení není a nebude.”

“Armáda funguje, už jsme se o tom přesvědčili,” namítl Ben.

“Nepochybně. My jsme časem dospěli k názoru,” kývl na své dva zástupce, “že už nejsme považováni za součást armády.”

Dvakrát zazvonil telefon.

“Pojďte,” vybídla je Nora. “Najíme se a napijeme a potom se musíte rozhodnout, jak chcete pokračovat. Můžete odejít, zbraně vám vrátíme na hranici pozemku.”

Po obědě se vrátili do kanceláře, ale oba předáci na chvíli odešli rozdělit práci. Když byli zase všichni pohromadě, vzal si slovo Watson a zeptal se:

“Schneidere, víte, co se doopravdy stalo v Jerezu?”

“Ne. Budu upřímný, nevím. Považuji to za zrůdný čin.”

“Kdepak. Schneidere, lidé v Jerezu zemřeli proto, že pro ně nebylo jídlo. Totéž se stalo v mnoha jiných městech. Oni vás neinformovali?”

“Ne, o tomhle jsem nevěděl,” řekl překvapeně Schneider. “Věděli jsme o zavedení karantén, ale o tomhle nevíme.”

“Dejme tomu. Řeknu vám, co se stalo v Jerezu a v mnoha jiných městech.” A vysvětlil, jaký význam měli pro lidstvo bullporkové a jaký je důsledek jejich vymírání. Schneider byl, jak se zdálo, úplně ohromen, ale promluvil jeden z jeho zástupců:

“Promiňte, ale musím se ozvat. Jmenuji se Ronald a můj kolega je Igor, myslím že je slušné se představit. Víte, než mě převeleli do Jerezu, pracoval jsem jako referent na centrálním zásobování armády. Na planetě bylo přes čtyřicet miliard lidí a ozbrojené složky měly tři a půl miliardy příslušníků. Více než polovinu potravních dávek armády tvořilo maso bullporků. Rozumíte mi dobře? Když vymřou bullporkové, bude polovina armády bez jídla. Vojáci samozřejmě nebudou chtít umřít hladem a začnou o jídlo bojovat.”

“To naprosto mění situaci,” potřásl hlavou Schneider. “Pokud se rozhoří konflikt v armádě, můžeme se nadít toho nejhoršího. No ale z tohoto pohledu už my tři nemáme žádný význam.”

“Proč byste neměli mít význam?” řekla Nora, vstala a šla k oknu, vrátila se a zase si sedla. “Už to mám. Tak tady zůstaňte. Chybí nám pracovní síly a v této končině lidé prakticky vyhynuli. Jde jenom o to, jestli vám nevadí práce.”

“Proč by nám měla vadit práce?” divil se zástupce Igor. “Já jsem se díval kolem sebe. V takovém krásném prostředí, jaké jste tady vytvořili, nemůže práce vadit vůbec nikomu.”

“Počkej, Igore,” zarazil ho Schneider. “Pořád je tady sklad. Jestli máme uvažovat o nabídce paní Nory, musíme s ním něco udělat. Podle mého bychom ho měli zničit. Víte, proč. Ve skladě totiž,” obrátil se na Watsona, “nejsou jenom potraviny. V bočních chodbách jsou uloženy trhaviny s rozbuškami, bedny s granáty a přes dvě stovky malých raket země-vzduch. Možná, že se na ně v této chvíli zapomnělo, ale nejspíš ne. Pokud se rozhodneme jít na farmu, nezbývá nic jiného, než sklad zničit.”

“Kdepak,” ozval se Igor. “Jídlo nemůžeme zničit, protože začne být vzácné. Rakety podle mého taky ne. Každá z nich je při troše štěstí schopná sestřelit vojenský speciál a my nevíme, jestli je nebudeme potřebovat. Materiál prostě odvezeme a schováme a prázdný sklad zaminujeme a vyhodíme do povětří.”

“No nevím,” řekl zamyšleně Watson. “Brzy budeme expedovat archivní víno a pro to přiletí vojenský speciál. Někdo hrozně bohatý a mocný kupuje naše víno, proto se k nám vojáci chovají velmi dobře. Nicméně na farmu nechodí, ta je nezajímá. Až přiletí, prostě se schováte. Bene, kde bychom mohli ukrýt ty vojenské zásoby?”

“Hned za vinným sklepem, je tam svah, který nevyužíváme. Na tom místě nikdo nic hledat nebude, protože je přímo na očích. Postavíme tam sklad a vojenské jídlo začneme spotřebovávat podle data výroby, přece ho nenecháme zkazit.”

“Jak jste se rozhodli?” zeptal se Watson. “Berete nabízenou práci?”

Všichni tři přikývli, ale v tom okamžiku vstal Ole a řekl:

“Tak moment! My tady máme dobrou partu a nové lidi berem na zkušební dobu, poněvadž se nejdřív musí osvědčit. Bude lepší, když se osvědčíte! Třeba mluvíte pravdu, třeba ne, ale tady u nás se s podváděním dlouho nevydrží.” Schneider a jeho lidé zase přikývli a Watson se zeptal:

“Co myslíš, Bene, čím začneme?”

“Bagrováním svahu nad sklepem. Hlínu odvozíme za rybníky a souběžně poletíme do Jerezu. Ve skladě stavebnin jsou díly montovaných domků a ty nám ušetří práci. Ale nejdřív navozíme cement, písek máme vlastní, a uděláme základy a podlahu. Schneidere, jak velký budeme potřebovat půdorys?”

Tři noví farmáři dostali pracovní oblečení a pustili se do práce. Ronald hned druhého dne okoukl a o pár hodin později i zvládl ovládání bagru a Schneider se posadil za volant traktoru, který odvážel hlínu. Bydlení zatím vyřešili tak, že se Mala nastěhovala ke Gabi a tři nováčci obsadili uvolněný domek. Večer, při posezení v besídce, vyprávěli ostatním o svých zážitcích, ale ukázalo se, že i když sloužili u tajné policie, neměli dost informací o tom, co se děje v současném světě. Z opatrnosti jim zatím neřekli o Benově televizi ani o úpravě letadel, ale jinak se zdálo, že se dobře sžívají s ostatními.Nejlépe se to dařilo Igorovi, který dokázal i nejobyčejnější událost popsat tak, že každého rozesmál. Brzy pokročili a začali míchat beton, lili ho do základových pasů a prokládali armovacím železem a o pár dní později už uhlazovali čerstvě nalitou podlahu. Vzápětí došlo na vlastní stavbu a v té době už bývalí tajní policisté získávali zručnost a začali přicházet s nápady, které ulehčovaly a zrychlovaly práci.

“Bene, oni se minuli povoláním,” prohlásila Gili, když je nějakou dobu pozorovala. “Vůbec se neměli dávat k policii a měli od začátku stavět kůlny!”

Když stavbu dokončili, byli velice spokojení a Schneider se přiznal, že do této doby neměl žádnou zkušenost s manuální prací a to byla chyba, protože se mu práce rukama líbí a navíc vidí, že za ním zůstal kus díla.

“Tohle znám,” řekla Nora. “Nikdy jsem rukama nic nedělala, ale najednou jsem se naučila vařit a svedu i jiné práce.”

“Zítra začneme odvážet věci ze skladu,” oznámil Ben. “Podlaha v kůlně už je nosná. Budeme lítat náklaďákem, aby po nás nezůstaly žádné stopy. Poletíme aspoň třicetkrát, protože ve skladě je šedesát tun materiálu.”

“To je neopatrné,” protestoval Schneider. “Každé letadlo je sledované. Vzbudíme pozornost vojáků.”

“Na našem hospodářství běžně používáme náklaďák,” uklidnil ho Watson. “Vojáci to vědí a vůbec si nás nevšímají. Museli bychom letět mnohem dál, aby zareagovali.”

Ben proseděl za přemontovaným řízením náklaďáku tři dny. Tajní policisté se o řízení nezajímali a všechno šlo hladce, dva lidé připravovali a nakládali materiál ve skladě, další dva ho vykládali z letadla a rozmísťovali v kůlně. Když bylo všechno odvezeno, Schneider s Igorem umístili nálože, nastoupili do nákladového prostoru letadla a když byli v bezpečné vzdálenosti, stiskl Schneider knoflík dálkového roznětu. Zahřměl výbuch, letadlo se zakymácelo v přelétající tlakové vlně, Ben vykroužil zatáčku a vrátili se nad sklad. Když se rozptýlil dým, viděli, že akce byla úspěšná. Sklad zmizel a na jeho místě zůstala jáma, ze které tu a tam trčely zřícené nosníky.

“Povedlo se to,” konstatoval Schneider. “Až se sem vojáci vrátí, zjistí, že došlo k výbuchu uložených trhavin a odepíší uskladněný materiál.”

Když se vrátili ke kůlně, čekal na ně Watson, poslechl si zprávu o úspěšném zničení skladu, zasmál se a řekl:

“Schneidere, jestlipak si uvědomujete, že jste se právě stal zločincem?”

“Přirozeně že si to uvědomuji a myslím si, že jste se nám jako bývalým tajným policistům s mnoha věcmi nesvěřili. Já bych na vašem místě jednal stejně. Teď tedy proběhne zbytek zkušebního období a snad se osvědčíme.”

Osvědčování nových farmářů z ničeho nic nabralo nečekaný směr, neví se ale, jestli prvotní impuls přišel od Maly nebo od Igora. Jisté je jen to, že se nečekaně objevili v domku u Nory a vysvětlili jí, že v sobě oba našli zalíbení a jestli by tedy nemohli bydlet spolu. Mala argumentovala tím, že takové bydlení je tady obvyklé a oni by se vlastně jen chovali normálně. Nora se rozesmála a řekla:

“Já nemám na farmě žádnou pravomoc. Musíte jít za Richardem, nebo za Benem.”

“No to nevím,” zakabonila se Mala. “Vám do dokážu říct, ale Benovi? Ani náhodou!”

Nora se na ni chápavě podívala, vstala a zamířila do kanceláře, kde nikoho nezastihla, ale zahlédla Watsona, který šel na ryby. Dohonila ho, za minutu všechno vyřídila a zavolala:

“Malo, jakmile to půjde, stěhujete se!”

Velmi podobný děj proběhl v případě Gabi a Ronalda, ale tím se bytová krize nevyřešila, protože Dolores a Schneider v sobě zalíbení nenalezli a trvalo celý měsíc, než se samo od sebe našlo překvapivé řešení. Na večeři přišel Schneider s Nenou, která se ho držela jako klíště a pár kroků za nimi bylo vidět Dolores, která se podobným způsobem chopila jejího bývalého partnera. Tak byly vyřešeny potíže s bydlením a po večeři Watson řekl:

“Zdá se, že naši noví farmáři už se osvědčili, ostatně Ole mi řekl, že je s nimi spokojený. A to je dobře, protože zítra chce Ben zaletět do Madridu pro svářecí stroj. Moc ho potřebujeme, vždyť už se polámalo mnoho kovových věcí a bez svaření je není možné opravit.”

“Sestřelí vás,” řekl Ronald. “Já o vojenských letounech leccos vím. Za chvilku vás zaměří a sundají.”

“Vůbec ne,” zavrtěl hlavou Ben. My už jsme byli v Madridu několikrát. Naše letadla se nedají zaměřit.”

Vysvětlil, jak upravil řízení letadel a Ronald byl nadšen:

“Tedy Bene, tohle jsi vymyslel geniálně! Sakra, vyřadit automatiku, to je nápad! Nemohl bych zítra letět s tebou?”

“Rád bych letěl také,” přidal se Schneider. Já si totiž myslím, že ve vzduchu už není bezpečno. Umím velmi dobře zacházet s raketami a pokud dojde ke konfliktu, mohu být užitečný.”

“Proč ne?” pokrčil rameny Ben. “Jestli vás Ole pustí, leťte klidně oba.”

“Zejtra by to šlo,” přikývl Ole. “Nemáme nic kvaltovýho.”

Ráno Schneider naložil čtyři raketky a kilo trhaviny s dálkovou roznětkou.

“Moc to neváží,” řekl. “Ani to nezabere místo. Jestli někdy uvidíš tuhle raketku v akci, užasneš, co všechno dokáže!”

“Tak dobře. Nastupte a vyrazíme.” Hned startovali, Ben zatočil a nastavil kurz a Ronald si se zájmem prohlížel kompas:

“Jestlipak víš, že kompas nesmí mít ani vojenské speciály? Jenom některé, od tajných jednotek. Všechna ostatní letadla jdou naváděná Wagnery.”

“Teď už to vím. Ale dívej se kolem, abychom něco nepropásli.”

“Jasně. Ve vojenských speciálech, ale zdaleka ne ve všech, bývá zařízení, které zobrazí letadla, ta, která jsou zrovna ve vzduchu. Umí to na vzdálenost dvě stě kilometrů.”

Letěli nějakých dvacet minut, když se ozval Schneider:

“Bene, zatoč tak o tři stupně vpravo. Něco tam je.”

Za chvíli všichni rozeznali, o co jde. Na povrchu skládky ležel zřícený vojenský speciál.

“Sestřelili ho,” hlásil Schneider. “Má velkou díru v trupu. Myslím, že si můžeme troufnout přistát.”

Stroj byl proti jejich náklaďáku obrovský. Lyžiny na levé straně praskly, ležel nakloněný a opíral se konci nosných vrtulí o povrch skládky. Ronald ho obešel, otevřel dvířka u pilota a ten mu spadl do náručí. Byl mrtvý. Řekl jim, ať počkají, vlezl dovnitř, zmizel ve spojovací chodbičce a za dvě minuty byl zpátky.

“Nemají žádný náklad ani zbraně,” hlásil. “Jenom standardní vybavení a nakládacího robota. Jsou tam ještě tři mrtví vojáci.”

“Robota musíme nechat na pokoji,” mínil Schneider. “Když ho zapneme, začne vysílat. Jdu dovnitř.”

“Prohlédnu si řízení,” oznámil Ben a také se vyškrábal nahoru. Sedl si na místo pilota a zahloubal se do studia řízení. Viděl, že je stejné, jako v jejich letounu, byly zde navíc jenom dva přepínače, které umožňovaly vyřazení poškozených vrtulí. Vytáhl z kapsy blok a tužku a kreslil schéma zapojení Wagnerů. Za chvíli se vedle něj usadil Ronald, strčil hlavu pod palubní desku a pomáhal mu s rozluštěním zapojení.”

“Schneider našel mapy,” informoval ho. “A když se podíváš vpravo, uvidíš obrazovku přístroje pro sledování Wagnerů letadel. Je sem namontovaný jako přídavné zařízení a drží jenom na dvou šroubech. Vede k němu jeden kabel s proudem.”

“Běž pro nářadí,” řekl mu Ben. “Je pod mou sedačkou. Už to mám skoro celé nakreslené.”

Ronald se za chvíli vrátil s nářadím a začal uvolňoval šrouby upevňující přístroj, přestřihl napájecí kabel a potom odnesl přístroj i nářadí do jejich stroje. Ben také končil a objevil se i Schneider s balíčkem map.

“Nic jiného, než mapy,” řekl. “Měl je v brašně velitel s hodností kapitána. Prohlédl jsem všechno a nic dalšího už jsem nenašel.”

“My už jsme taky skončili. Máme přístroj na sledování letadel.”

Schneider odešel a vrátil se s kostkou trhaviny.

“Musíme nechat vybuchnout kabinu,” vysvětlil. “Prázdné letadlo i robota klidně oželí, ale sledovací přístroj je určitě bude zajímat. Radši smažeme stopy.”

Nastoupili do náklaďáku, vzlétli a když byli půl kilometru daleko. Schneider odpálil nálož a Ronald, který hleděl za zadního okénka, hlásil:

“V pořádku. Příď se roztrhla. Teď rychle do Madridu.”

“Radši vybalím dvě rakety,” zabručel Schneider a vlezl dozadu. Naštěstí je nepotřebovali, let do Madridu a zpátky proběhl bez dalších příhod, pokud se nepočítá Ronaldův objev zásuvky plné zipů a knoflíků. ale i Schneider slavil úspěch, když našel krabici s kartáčky na zuby. Všechno naložili a když přistáli na vinici, měli od stálého sledování oblohy unavené oči.

Cestovatelé se najedli a ostatní lidé zatím vyložili náklad. Potom si šli odpočinout v besídce a tam za nimi přišel Horsky. Sedl si, zahlédl mapy a řekl:

“Vida, mapy. Víte, já jsem býval vojákem, ale po zranění mě propustili a dali mi malou penzi. V mapách se vyznám.”

Rozložili mapy na stole a začali je studovat. Přišla i Nora, vzala si mapu jižní Evropy a začala si ji prohlížet. Za chvíli se ozvala:

“Jsme tady zakresleni jako zelený bod s označením Vinice Watson. Další taková tečka je až v Řecku, má označení Olivy Papas. Jiný zelený bod už tady není.”

Horsky zručně přebíral mapy a našel vysvětlivky:

“Tady to je. Modrá vyznačuje karanténní oblast, žlutá značí zakázané pásmo a červená znamená přísný zákaz. Obhospodařované území je značené zeleně.”

Ben si vzal Tichý oceán. O tuto mapu nebyl zájem, všichni si prohlíželi hlavně Evropu a okolí. Pozorně prohlédl celý list a našel, co hledal. Zaťukal na stůl a řekl:

“Podívejte se, tohle je zajímavé. Skoro celé pobřeží Tichého oceánu je ohraničené zakázaným pásmem a za ním je obdělávaný pás země.”

“O tom něco vím,” ozval se po chvíli váhání Watson, který se k nim před chvílí přidal. “Velké stavby, které jsem dělal, byly vojenské pevnosti na hranici obdělávané země. Vlastně mi zakázali o tom mluvit, ale dnes už takový zákaz ztratil smysl.”

“Potom je tady zakázané pásmo pro celou Indonésii, ale některé ostrovy jsou značené červeně.”

“To jo,” přikývl Horsky. “Na ostrovech jsou specialisti, sloužil jsem tam, řeknu vám, že žijí moc pohodově. Je tam soustředěná největší část průmyslu celé planety.”

“Což mohu potvrdit,” přitakal Watson. “Skoro všechny výrobky pochází právě z té oblasti.”

“Obrovská červená oblast je uprostřed oceánu, kolem Markéz, táhne se až k Havaji a k Tahiti.”

Nikdo nevěděl, co se v té oblasti nachází, ale Ben řekl:

“Myslím, že vím, co tam je. Na ostrovech bydlí Jedničky.”

“Jak jsi na tohle přišel?” zajímalo Watsona. “Nikdo neví, kde jsou Jedničky.”

“Celé pobřeží oceánu je hlídané vojskem, pěstuje se tam potrava a na ostrovech je soustředěné výroba. Celý oceán je nepřístupný a uprostřed je veliká červená oblast. Jiné tak rozsáhlé střežené území na planetě není.”

“Možná máš pravdu,” připustil Schneider. “Zajímalo by mě, jak žijí?”

“ O jejich životě nic nevím,” obrátil se k němu Ben. “Ale vím, čím se baví. Pojďte se mnou, podíváte se na moji televizi. Noro, vy nechoďte, naladím sadistický kanál.”

Nora přesto šla. Ben nejdřív naladil kanál s romantickými filmy, vysvětlil, o co jde, totéž udělal s kanálem vysílajícím akční filmy a potom přeladil na sadistický program, který zrovna přenášel obraz z arény. Muž a žena byli přivázáni ke stroji, který jim rval z těl kousky tkání. Z reproduktoru zněl nepříčetný bolestný křik. Ben chtěl přístroj vypnout, ale Nora přišla k obrazovce a ukázala prstem:

“Podívejte se na diváky, oni se tomu smějí! A tuhle ženu znám, náhodou jsem se s ní setkala,” označila korpulentní osobu, která se smála velice srdečně. “Ona je opravdu Jednička.”

Vrátili se do besídky, nalili si víno a mlčeli. První promluvil Schneider:

“Jak často takové otřesné věci vysílají?”

“Dvacet čtyři hodiny denně. Jsou to závody v krutosti a není možné se na ně dívat delší dobu. Přesto jsme se snažili identifikovat diváky těch strašných scén. Nejméně padesát z nich je v hledišti skoro pořád, ostatní se střídají.”

“Planetě tedy vládnou zrůdy,” řekl zlomeným hlasem Schneider a složil si hlavu do dlaní. Ben chtěl promluvit, ale vedle sedící Gili mu stiskla ruku a zavrtěla hlavou.

“Dneska jsem kontrolovala archiv a myslím, že můžeme prodávat,” oznámila Gili. Watson se rozhlédl po besídce a kývl na Sama, ten odešel a vrátil se s archivním vínem k tradičnímu ochutnání. Víno bylo opravdu zralé a Watson řekl, že objedná transport. Ben se zeptal:

“Co by se stalo, kdybychom s tím tři dny počkali?”

“Vůbec nic. K čemu to potřebuješ?”

“Montujeme do náklaďáku přístroj na sledování letadel a musíme ho vyzkoušet. Vojenský speciál je k tomu jako dělaný.”

Ben dokončil instalaci přístroje v slíbeném termínu, Watson se spojil s vojáky a ti odpověděli, že okamžitě odlétají. U obrazovky v náklaďáku se střídal Ben s Ronaldem, udělali si pohodlí a dívali se na prázdnou obrazovku. První obrázek se objevil druhého dne krátce po poledni, Ronald, který měl právě službu, zahalekal, ať seženou Bena a potom oba sledovali čtyři body, které se pomalu pohybovaly. Nad dolní hranou obrazovky se objevila stupnice a druhá stupnice vyskočila kolmo na ni ve středu obrazovky. Chvíli na ně hleděli a Donald řekl:

“Poslechni, my stojíme špatně! Otočíme se předkem k severu.”

Ben nastartoval a upravil polohu.

“Tak, teď je to lepší. Vidíš? Já si myslím, že dolní stupnice ukazuje odchylku vojenských letadel od osy našeho éra.”

“Jo, teď je to jasné. Prostřední stupnice udává jejich výšku v kilometrech a čísla u teček jejich vzdálenost. Ale proč jsou tam čtyři tečky?”

“Za chvilku se to dovíme.”

A dověděli se to. Těsně před přistáním se tečky rozdělily a to už viděli tři těžké bitevníky, které přistály na okolních kopcích a obrovský náklaďák pomalu přistával u vinného sklepa.

“Hele, trefa,” zaradoval se Ronald. “Klaplo to do puntíku!”

“Vypni přístroj. Já musím jít ke sklepu a ty se Schneiderem a s Igorem se ztraťte na dolním konci farmy. Pro jistotu.”

Velitelem transportéru byl známý důstojník, Ben ho pozdravil, on odpověděl “Á, buďte zdráv, pane Zapatere” a dal povel k nakládce. Potom se obrátil k Watsonovi, podal mu kufřík a řekl mu:

“Uvnitř jsou peníze za víno s odečtem za dodávku láhví. Všechno si prosím zkontrolujte. Doklad o vyúčtování je přiložen, potřebuji jeho potvrzenou kopii.”

“Hned to vyřídím,” přikývl Watson a zamířil ke kanceláři.

“Zůstanu radši v pohotovosti,” řekl s úsměvem Ben, položil tašku s nářadím na zem a postavil se vedle důstojníka.

“To je nezbytné. Nikdy nevíte, co se pokazí. Samozřejmě v tu nejnevhodnější chvíli.”

Ben mávl rukou k bitevníku umístěnému na kopci:

“Čekáte poruchu transportéru?”

Důstojník se rozesmál:

“Ale ne, poruchu určitě ne. Víte, poměry jsou v těchto dnech poněkud neurovnané, jde o pouhé bezpečnostní opatření. Vezeme vzácný náklad, proto máme doprovod bojových strojů. Jak mi bylo sděleno, jde o dočasný stav.”

“Věřím, že armáda rychle nastolí pořádek. Máme v ni plnou důvěru.”

“Vaše důvěra je bezpochyby na místě.”

“Bene, nějak blbne nakládka beden,” hlásila Gili.

“Přišla moje chvíle,” zašklebil se, vzal brašnu a šel do sklepa. Jiná závada už se nevyskytla, všechno bylo naloženo, vojáci se připravovali k odletu a Ben spěchal k náklaďáku. Za chvíli přiběhl Ronald, posadil se vedle něj a řekl:

“Sakra, ty se chystáš letět! Myslíš, že je to rozumné?”

“Rozumné to není, ale musíme vědět, jak jsou rychlí.”

“Poletí pomalu, mají přece náklad.”

“Ale kdepak. Promluvil jsem si s důstojníkem a myslím, že poletí naplno. Protože se bojí.” A letěli, okamžitě zrychlili a náklaďák jim nestačil. Ben pozorně sledoval čísla na obrazovce a za dvacet minut řekl:

“Máme to. Kdyby nebylo vyhnutí, náš čtyřsedadlák je dohoní.”

Nena se projevila jako bystrý pozorovatel. Poznali to, když si večer v besídce vzala slovo a vyprávěla o broučcích a vosičkách a o jejich podílu na hospodaření farmy. Dověděli se, že ti drobní tvorové dělají důležitou práci, přenášejí totiž pyl z rostliny na rostlinu a většinou se jim to daří, ale někdy ne. Jsou rostliny, které by potřebovaly jiný typ opylovačů, ale kde je vzít? Lidi jejich práci nezastanou, jednak by se ulítali, jednak by nejspíš všechno popletli.

“No a co jako s tím?” zeptal se Ole. “Tady nikde neseženeme jiný brouky než ty, co už máme.”

“Tady asi ne,” souhlasila s ním Nena. “Jestli jinde, nevím.”

“No vida,” zadumal se Watson. “Takže máme další vážnou slabinu.”

“Já bych o jednom místě věděla,” ozvala se Gili. “Je daleko, ale brouků je tam plno.”

“Myslíš Palmitos park?” zeptal se Watson.

“No právě. Jenže dneska jsou Kanárské ostrovy na druhém konci světa. Nedá se tam letět a kdo ví, jestli na nich zůstali nějací lidé?”

“Kanárské ostrovy jsou označeny zeleně,” poučil je Horsky. “Je to obhospodařované území.” Nora se zeptala:

“Co se stane, když nebudeme mít opylovače?”

“Budeme mít nižší výnosy a některé druhy vůbec nebudou plodit.”

“My tam přece můžeme,” řekla Nora. “Vojáci nás dopraví tam i zpátky.”

“Jenže se podívají do každé bedny, kterou budou nakládat,” řekl Schneider. “Taková cesta je zbytečná a já si dokonce myslím, že by pro vás skončila velice špatně.”

“Na ostrov můžeme sami,” oznámil Ben. “Čtyřsedadlák lehce doletí tam i zpátky. Náklaďák to také dokáže, ale byl by na ostrově nápadný. I moje letadlo to svede, ale neuveze potřebný náklad.”

“Jenže ve vzduchu jsou vojáci,” zamračil se Watson. “Sestřelí tě.”

“Nebudou mít možnost. Oni náš stroj nemohou sledovat a já je včas uvidím a vyhnu se jim. Kdyby šlo do tuhého, čtyřsedadlák jim dokáže i uletět.”

“Zabloudíš, a co pak?” zeptal se Ole.

“Nemohu zabloudit. Máme dobré mapy.”

Ty chceš opravdu letět,” konstatoval Watson.

“Jistě, nevidím v tom žádnou nesnáz. A existuje jiný dobrý důvod pro to, abych letěl. Dnes vzali všechno do ruky vojáci a to nedopadne dobře. My se prostě musíme naučit létat mezi jejich stroji i na velkou vzdálenost, protože může nastat situace, že bude někdo z nás před nimi muset utíkat.”

“Kdo poletí s tebou?”

“Přece já,” přihlásila se Gili. “Nemůžu tady zůstat a čekat, protože se moc bojím, když je Ben pryč.”

“Neměl by letět Schneider?” zeptala se Nora. “Umí střílet rakety.”

“Kdepak. Ani náhodou,” trvala na svém Gili. “Schneider je nejspíš hledaná osoba a nemohl by ani vystrčit nos z letadla. A potom, já umím zařídit nocleh tak, abychom nemuseli použít karty a tím pádem nás policajti nevyčenichají. Vidíte, že musím letět já! A navíc už mám s Nenou vyjednané, že se mi postará o dítě.”

Gili zkrátka prosadila svou a letěli. Ben pečlivě naplánoval trasu, propočetl vzdálenosti, rovnou z vinice zamířil k moři a sledoval pobřeží. Ještě před Gibraltarem přeletěl moře a letěl k Ceutě. Na chvíli přistáli, aby si ulevili a hned zase vzlétli. Gili byla po celou cestu výřečná, vyprávěla o každé maličkosti, která se seběhla na vinici i na farmě a Ben se zájmem poslouchal, protože spousta těch drobných událostí ušla jeho pozornosti. Potom se její hovor stočil jinam a zevrubně se zabývala vážnou skutečností, že totiž nadobro zabloudili a už se z toho nikdy nevymotají. Když Ben rozeznal orientační bod na pobřeží a zamířil nad oceán, varovala ho:”

“Nelítej nad tu vodu! Už teď jsi nadobro zmatený, jenom to nechceš přiznat!”

“Na ostrov se přece jinak než přes vodu nedostaneme.”

“No vidíš, sám ses prořekl. Už jsme přece přes jednu vodu letěli, a nikde nic!”

“To byl jen malý cíp moře. Teď letíme přes oceán.”

“Jen jestli,” řekla pochybovačně. “Stejně letíme jiným směrem a žádný ostrov tu není, protože bychom ho už dávno viděli.”

“Vždyť letíme podle mapy.”

“Jenom aby. Řeknu ti, že jsem si mapu pořádně prohlédla a tady to vypadá úplně jinak, než na mapě.”

“Teď začni dávat pozor, za chvíli bychom měli uvidět ostrov.” Kupodivu vydržela mlčet, hleděla upřeně dopředu a ostrov uviděla první.

“Koukni, támhle je,” zaradovala se. “Sláva!”

“To je ostrov Fuerteventura. Obletíme ho a za chvilku jsme na Gran Canarii.”

“Řeknu ti, že jsem si oddechla. Tys nejspíš celou tu dobu věděl, kde jsme. Já vůbec ne, ve vzduchu hned ztratím orientaci. Kam to letíš? Zase přes vodu! No jo vlastně, támhle už vidím pobřeží s dunami. Tak přistaneme, ne?”

“Kdepak. K majáku je ještě daleko,” ukázal na tenkou čárku na obzoru. Ta se rychle blížila a za chvíli už přistávali kousek od pláže, Gili si ještě před dosednutím stáhla přes hlavu šaty, vyskočila z kabiny a běžela k moři. Ben ji s mírným odstupem následoval a potom se blaženě šplouchali ve vlnách. Když se nabažili koupání, seděli na břehu a Gili řekla:

“Stejně mám starost. Co Marek? Jestlipak zase lezou s Jakubem do rybníka ke kačenám? A podívej se, tady na ostrově je všechno, jako to bylo minule. Jen ty holky, co jdou kolem nás, jsou moc špatně depilované. To já jsem mnohem líp.”

“Protože nemají náš krém.”

“Aha. Proto jich vezeme padesát tisíc? Prodáme jim je!”

“Těžko. Nemají dost peněz. Já nevím, jestli je prodáme, letět k Wilsonovi je moc riskantní.”

“Počkej tady,” řekla a rozběhla se k letadlu. Viděl, že na chvíli vlezla dovnitř a vzápětí se vracela, ale ne k němu, mířila ke skupině špatně depilovaných dívek. Byl unavený z letadla, zavřel oči a na chvíli si zdříml, jenže Gili nebyla pryč dlouho, probudila ho a referovala:

“Krém je teď za sedm doláčů. Jeden jsem dala jako vzorek, holka, která se jmenuje Barbora, ho vyzkoušela a hned jsem jich dvacet prodala. Mám prodávat dál? Ale nejspíš ne, protože mám nápad. Vstávej jdeme k Majáku!”

Hospoda U majáku se také nezměnila, posadili se na terase a objednali si jídlo a pití. Gili tentokrát nežádala nadměrnou porci rajčat, spokojila se s normálním jídlem, ovšem jakmile dojedla, řekla, že jde zařizovat svůj nápad a odkráčela do druhé místnosti. Za chvíli se vrátila s mužem, kterého představila jako majitele hospody. Byl menší, měl poněkud přes váhu, ale vyznačoval se veselou letorou a smyslem pro obchod. Namátkou vybral z Giliny tašky tři kelímky, zavolal tři dívky jako testovací vzorky a když zjistil, že zboží je kvalitní, zaplatil celou dodávku v hotovosti, kus po čtyřech doláčích. Potom zašel pro svou Blechu a s Benovou pomocí dopravil krémy do kanceláře hospody, oba se pak vrátili a posadili se.

“Dobrej obchod,” řekl majitel. “Jenomže to zatracený spojení! Jak vám dám vědět, že potřebuju další dodávku?”

“Množství, které jste koupil, stačí na půl roku,” poučil ho Ben. “My už jsme sem krémy dodávali, takže máme zkušenosti. Za půl roku prostě doručíme další zboží.”

“Tak to jo,” potěšil se majitel. “Dneska jeden neví. Ve světě prý jsou jakési zmatky, tady samozřejmě ne, ale stejně, obchod má mít svý pravidla, že jo?”

“Určitě,” souhlasil Ben. “Nestrachujte se, my držíme slovo.” Ještě chvíli si spolu povídali, Gili je na okamžik opustila a odskočila si a potom už byl čas jít.

“Tak, a jdem si zajistit spaní,” řekl Ben, jakmile vyšli z hospody.

“Kdepak. Jdeme se koupat, spaní je zajištěné.”

“Prosím tě, jak?”

“Víš, já jsem řekla Barboře, že my dva se nechceme zaregistrovat kartou, protože se nemá vědět, že jsme spolu. To je tady normální, každá holka, které řekneš, za dva doláče najme domek na sebe, nájem si samozřejmě zaplatíš. Takže máme najatý domek.”

Užili si tedy krásný zbytek dne, navečeřeli se v hospodě a v domku si otevřeli své deputátní víno. Chvíli popíjeli, vysprchovali se a Gili řekla:

“Musíš si lehnout rovnou ke mně, protože ti prozradím něco o Markovi. Víš, co? Samozřejmě, že nevíš! Počali jsme ho právě tady, v domku. Tenhle ostrov je moc dobré místo pro početí!”

Ráno si pochopitelně zase zaplavali v moři a dopřáli si neuspěchanou snídani u Majáku. Teprve potom letěli do Palmitos parku. Cestou Ben vysvětlil Gili, že teď musí jít podplatit ředitele, ona ať se zatím klidně projde parkem a počká na něj v hospodě.

“Proč ne?” souhlasila s ním. “Trošku se projdu a potom něco zbaštím.”

Ředitel si Bena pamatoval. Vyslechl jeho požadavek, řekl, že ho může splnit, ale platba musí být provedena v hotovosti. Chvíli se dohadovali o ceně, potom zapili obchod vínem značky Watson, srdečně se rozloučili a Ben šel do hospody a při kávě čekal na Gili, která se objevila až za půl hodiny.

“Ty už jsi hotový?” divila se. “Vidíš, já jsem se nějak zakoukala. Ale jestli je všechno vyřízené, letíme k moři.”

“Nechceš se najíst?”

“Chci, ale až u moře.”

Zbytek dne strávili lenošením na pobřeží a Gili ho během odpoledne upozornila:

“Bene, koukáš teď po holkách? Ne? Tak koukej, to musíš! Vidíš? Už jsou depilované kvalitně, obchod se rozjel!”

Ráno se probudili v dobré náladě, vykoupali se a najedli, Barbora si přišla pro klíč od domku a za chvíli letěli k bráně parku, kde jim bez prodlení naložili na zadní sedadla čtyři bedničky. Na okamžik se objevil i pan ředitel, potřásl si s Benem rukou, dostal zbytek peněz a mohli letět.

“Počkej,” řekla Gili. “Musíme čekat.”

“Na co?”

“Čekej a uvidíš!”

Čekání se vyplatilo. Z porostu u cesty náhle vyběhl zaměstnanec parku, podal Gili klec se čtyřmi nádhernými papoušky, popadl peníze a zmizel.

“No tak leť už, co koukáš?” vybídla Bena rozesmátá Gili. “Musíš letět rychle. Máš ponětí, jak vážný zločin zrovna děláme?” Ben se také rozesmál, nastartoval a vzlétli. Gili si spokojeně prohlížela nabytý majetek a on se zeptal:

“Na co potřebuješ papoušky?”

“Já? Na nic. Ale děti z nich budou mít radost. Radši koukej, kam letíš, ať nespadneme. Stejně by bylo lepší, kdybys na zpáteční cestě letěl pořádně a nekličkoval sem tam. Tedy jestli víš, kudy letět, já o tom nemám ponětí.”

Cestou na vinici zažili drobnou komplikaci, to když se při letu nad africkým pobřežím objevila na obrazovce tečka, ale Ben obkroužil cizí letoun stokilometrovým obloukem a potom hladce doletěli až domů.

Děti už povyrostly a dokázaly se téměř samostatně dohovořit. Pokud vznikla pochybnost, o čem vlastně mluví, nastupoval jejich přirozený vůdce, jímž byla Mildred a ta hbitě a bezchybně překládala jejich hlasové projevy do běžně užívaného jazyka a v případě potřeby dokázala simultánně tlumočit i opačným směrem. Tentokrát ale tlumočit nemusela, protože zvuky, vydávané dětmi při pohledu na papoušky, byly zcela zřejmě projevy čiré radosti. Papoušci byli, jak se zdálo, spíš zaražení, ale dostali napít, Gili jim nasypala zrníčka a oni se uklidnili.

“Ti jsou krásní,” obdivovala je Nora. “Chceš je chovat v kleci?”

“Ale kdepak. Jen co si je děti prohlédnou, vypustím je ven.”

“No ale oni někam uletí!”

“Nemají kam. V Palmitos parku jsou taky vypuštění ven, ale jsou zvyklí, že se jim jídlo dává na jedno místo a ani je nenapadne někam ulítnout. No a jídlo jim budem dávat vedle kuchyně.”

“Jenom aby ho našli!”

“Jsou strašně chytří,” vmísila se do hovoru Miĺdred. “Tahají vozejčky a umí věci, že bys koukala. Jídlo najdou jako nic!”

Gili otevřela klec, papoušci opatrně vyšli ven, samozřejmě ne hned, ale až tehdy, když se lidé vzdálili dostatečně daleko, chvíli se rozhlíželi a frrrr, vzlétli a zamířili ke stromům. Děti je okamžitě, i když o něco pomaleji, následovaly.

“Oni mají rádi všelijaké bobule,” poučovala ostatní Gili. “Zatím u nás nerostou, ale vespod pod klecí je takový šuplík a tam mám jejich semena. Teď vezmu rejček a půjdu je zasadit.”

“Půjdu s tebou,” nabídla se Nora. “Vezmem si Blechu, tam se vejde i bednička s hlínou. Nahrabeme dobrou hlínu a jdeme sázet.”

Watson, který s úsměvem naslouchal, v této chvíli zasáhl:

“Kdepak! Udělá se to pořádně. Vyberte místo na sázení, chlapi vezmou bagřík a vyhloubí jámy.”

“Pročpak chlapi?” vmísila se do hovoru Mala. “Já vezmu bagřík a ty ďoury vyhrabu, Gabi odveze špatnou hlínu a pak dovezem novou. Myslíte, že to neumíme? Tak to ještě budete koukat!”

Zatím co Watson koukal, Ben spolu s Nenou a se Schneiderem otevírali bedničky, ve kterých byly housenky a kukly a rozváželi je po okolí. Tito tvorečkové byli malí a nevzhlední a nebylo na nich co obdivovat, takže tento realizační tým odvedl svůj díl práce v klidu a nepozorovaně. Dokonce ani vypuštění brouků si nikdo nevšímal, těm to ale nevadilo, v klidu se rozlezli po okolí a někteří z nich odmítli trmácet se pěšky, prostě roztáhli krovky a odlétli.

“Takže v současnosti máme spoustu přebytků,” shrnul Ben, “I když většinu potravin zakonzervujeme a uložíme, máme daleko víc, než dokážeme spotřebovat. Měli bychom se pokusit přebytky prodat.”

“Samozřejmě, že bychom měli,” přitakal Watson. “Vezmi ten svůj seznam a půjdeme k notebooku.”

Spojení dostali kupodivu hned a když vysvětlili, o co jde, službu konající důstojník řekl:

“Dávejte seznam postupně pře obrazovku, udělám záznam a jakmile bude záležitost projednána, ozvu se.” Ozval se ale prakticky okamžitě a oznámil jim, že za čtrnáct dní přiletí speciál a všechno odkoupí za obvyklé tržní ceny proti hotovostní platbě. Je účelné, aby byl speciál vytížen, proto ať oni, pokud něco potřebují, předloží seznam zboží, které požadují. Ben přikývl, ukázal na obrazovku požadavek na materiál pro vinici a pro farmu, důstojník potvrdil převzetí a rozloučili se. Watson byl spokojen.

Vojáci ale přiletěli dřív. Už za tři dni uviděl Filip v dálce letoun, který se blížil k dolnímu konci farmy, chvíli se zdržel nad zničeným vojenským skladem a pokračoval směrem k nim. Rozběhl se k telefonu a nahlásil to Benovi, ten zburcoval Watsona a v náhlém vnuknutí požádal Mildred, aby rychle sehnala Schneidera. Speciál zatím pomalu přelétal nad farmou, lidé na něj mávali a ukazovali, ať letí dál, až ho navedli k ploše u vinného sklepa, kde stál Sam a ukazoval na místo přistání. Watson kráčel ke sklepu, zatím přiběhl Schneider a Ben mu řekl, že chování vojáků je přinejmenším podivné, on přikývl, rozhlédl se, uviděl Noru a rozběhl se k ní. Chvíli s ní mluvil, ona přikývla a vykročila, Schneider se vrátil a zeptal se:

“Bene, sledovací přístroj je pořád ještě ve čtyřsedadláku?” Když přikývl, Schneider odešel a Ben zamířil ke sklepu. Když tam dorazil, viděl, že ž letadla vystoupilo deset ozbrojených vojáků v čele s důstojníkem, který zrovna mluvil s Watsonem.

“Bene, okamžitě připravte nakládku zboží podle tohoto seznamu,” nařídil strohým hlasem Watson a podal mu papír. “Pánové, jak vidíte, dnes naloží jen část objednaného zboží a opět se vrátí. Zaplatí při posledním letu.”

Ben přikývl a zorganizoval dopravu zboží. Nakládání trvalo skoro dvě hodiny, po celou tu dobu stáli u stroje ozbrojení vojáci a důstojník si odškrtával jednotlivé položky. Jakmile byl stroj naložen, zasalutoval, vojáci zmizeli v letadle a když nastoupil i velitel, stroj se okamžitě vznesl a zamířil stejným směrem, ze kterého přilétl. Ben se rozběhl ke čtyřsedadláku, ve kterém seděl Schneider, Ronald a dokonce i Nora, drželi v rukou flinty a Schneider vybalil čtyři rakety.

“Noro, vy byste neměla…” spustil, ale přerušila ho:

“Jsem nejlepší střelec. Rychle, letíme!”

“Musíš se jim držet za ocasem a dostat se nad ně asi o půl kilometru výš,” instruoval ho Schneider. “Rychle! Nesmějí se dostat daleko!”

Vojáci letěli při zemi a pomalu. Ve dvou minutách bylo jejich éro na správném místě, Schneider otevřel okénko, vyklonil se, zamířil a odpálil raketu. Ta se o několik metrů propadla, zažehla motor, vyrazila prudce vpřed a v zužující se spirále zamířila ke speciálu. Sledovali, jak bílá tečka žhavých spalin z trysky míří neomylně na střed trupu, který prorazila a vybuchla uvnitř. Letoun okamžitě spadl a Ben ostře klesal dolů. Hned po přistání všichni vyskákali z kabiny a zalehli. Přežil však jen jediný voják, který se pokusil vystoupit z pilotní kabiny, ale Ronald ho zabil dřív, než stačil udělat první krok.

“Rychle zpátky,” zavelel Schneider a nastupoval do kabiny.

Hned po návratu zamířili do kanceláře, Watson šel a na notebooku vyťukal číslo. Tentokrát musel chvíli čekat a když se na obrazovce objevil obličej důstojníka, pozdravil ho, mračil se a řekl:

“Nebyl bych obtěžoval, ale mám naléhavý dotaz. Přesněji řečeno dva. Včera jsme naložili první část vámi objednaného zboží, šlo sice o nevelký náklad, ale rád bych věděl, proč nebyl dodržen sjednaný termín? Chápejte, takový postup velmi narušuje naši práci. Dále byly porušeny sjednané platební podmínky, důstojník velící přepravě ohlásil, že platba proběhne až při poslední dodávce.”

“Okamžik, pane Watsone,” řekl důstojník a zahleděl se stranou. Po chvíli kývl, otočil se zpátky a pokračoval: “Armáda se velice omlouvá, ale nešlo o náš stroj. Ve vaší oblasti byla provedena určitá opatření a toho využila banda lupičů, kteří se převlékli za vojáky. Utrpěl jste velké ztráty?”

“Naštěstí jen nepatrné. Chci ale nahlásit jisté podivné události. Před dvěma týdny jsme slyšeli silný výbuch vzdálený asi tři kilometry od hranice farmy. Letoun lupičů mířil právě tím směrem a z dálky jsme dnes zase slyšeli výbuch.”

“To ovšem mění situaci,” ožil důstojník. “Náš bitevník, který skoncuje s bandity, u vás bude za…” , opět pohlédl stranou, “necelé dvě hodiny. Snažte se prosím co nejpřesněji vyznačit směr letu lupičů. A nevěřte nikomu, kdo se objeví mimo sjednaný termín.”

“Dobré, Bene?” zeptal se Watson.

“Excelentní. Teď půjdu vyznačit směr letu vojáků, uděláme to s Filipem pomocí dvou kolíků a provázku. Ověřoval jsem si směr na mapě a myslím, že se usadili v sicilských horách. Potom přemontujeme sledovací zařízení na náklaďák a až vojáci odletí, přivezeme zpátky ukradené zboží.”

“Ten Schneider,” usmál se Watson, “je ve svém oboru jednička!”

Vojáci přiletěli na čas, u sklepa přistál bitevník ježící se zbraněmi, z něj vyskočil důstojník a Ben ho zavedl ke kolíkům se šňůrou:

“Vyznačili jsme směr letu lupičů, jak to nejlépe šlo.”

Důstojník vytáhl z brašny kompas, ověřil směr a zasalutoval:

“Skvělá práce, pánové! Už vím, kde je najdeme.” Rozběhl se k letadlu, které okamžitě vzlétlo.

“Tak co,” zeptal se Sam, který okouněl opodál. “Už můžem letět pro svý věci?”

“Za moment,” přikývl Ben. “Jenom se přesvědčíme, jestli letí tam, kam mají letět.”

Čtyři lidé byli po dva dny zaměstnáni převozem ukradeného zboží, ale dostali ho zpátky skoro beze ztrát. Tím pádem jim ušlo, že se vylíhli první motýli, ale neušlo to dětem, které za nimi běhaly až na farmu, kde se motýlům zalíbilo a začali přenášet pyl z jednoho květu na druhý. Vosičky a broučci, kteří dělali to samé, zatím pozornosti dětí unikali, ale večer se o nich zmínila Nena:

“Už je to dobrý,” libovala si. “Nové vosičky a brouci lezou i do těch květů, do kterých ti dosavadní nemohli.”

“Zato papoušci jsou úplně všude,” řekl nakvašeně Sam. “Poletujou po vinici a ždíbají hrozny. Já jsem trpělivej člověk, ale jak s tím nepřestanou, vezmu klacek a přerazím je vejpůl!”

“To je fakt,” souhlasil s ním Swen. “Sežerou nám úrodu.”

“Čtyři ptáčci?” zapochyboval Watson.

“Víte, jak jsou žraví?”

“A šikovní,” informovala je Mildred. “Kradou jídlo slepicím. Kohout je honí, ale kampak na ně! Mají z něho srandu.”

“Až vyrostou bobule,” zastala se papoušků Gili, “tak o víno ani nezavadí.”

“Jestli si na něj do tý doby nezvyknou,” zapochyboval Sam. “Pak se vykašlou na bobule.”

“Bene, proč jim neuděláš špriclíky?” zeptala se Mildred. “Víš, takový, jako měli v parku. Teď žádný nemají, furt lítají a hledají je. Až budou mít špriclíky, sednou si na ně a dají pokoj.”

“Máš dobrý postřeh,” pochválil ji Ben. “Zítra jim udělám bidýlka.”

“Ze špriclíků?”

“Samozřejmě. A dám k nim krmítko a misku s vodou.”

“Tu nemusíš. Lítaj se cachtat do rybníka ke kačenám.”

“Mám nápad,” přihlásila se Silvie. “Zkusím jim nasypat hrozinky. Máme jich tolik, že se zkazí.”

Druhý den, když nasypali zobání a přidali hrozinky, přihrnuli se papoušci a našli v nich okamžitě zalíbení. Silvie zkusmo přihodila pár hrozinek i slepicím a ty také ožily a zakrátko je sezobaly.

“A je to,” řekla spokojeně. “Jak si zvyknou na hrozinky, ztratí zájem o víno. My taky nepijem čerstvou šťávu z hroznů.”

Její předpověď se kupodivu naplnila a došlo i na slova Mildred, protože papoušci si oblíbili bidýlka, ale jinak to byli velicí neposedové, dělali rámus a zvykli si létat za dětmi, se kterými se spřátelili a občas se jim usazovali na ramenou.

“Až si víc zvyknou, tak budou tahat vozejčky,” prohlašovala Mildred. “Jenomže zatím ty vozejčky nemáme, akorát ten z pískoviště. Děcka si sednou do vozejčků a papoušci je budou vozit nahoru na kopec.”

“Mildred, jestlipak máš spočítaný příklad?” zeptala se Nora. “Za chvilku máme učení.”

“Já ho zaběhnu dopočítat, hned budu hotová. Co myslíš, Noro, mohli by se učit i papoušci?”

Vojáci dodrželi slovo, ohlásili se a přiletěli přesně v určený čas. Nakládka byl připravená, všechno šlo jako na drátku a důstojník dokonce přijal pozvání na sklenku vína. Watson otevřel prvotřídní archivní, pochutnávali si a důstojník se rozhlížel po hospodářství.

“Máte zde velmi krásné prostředí,” pochválil zhled krajiny. “Málokdy se ocitnu na tak příjemném místě.”

“Museli jsme pro to hodně udělat. Ale i já jsem tady spokojený, ani nemám chuť někam cestovat.”

“Létání teď není úplně bezpečné. Dost často narážíme na lupiče převlečené za vojáky. Až vzlétneme, přidají se k nám bitevníky.”

“Jeden takový u nás nedávno přistál. Velice impozantní stroj!”

“Příhodný postřeh,” usmál se důstojník. “Je velmi účinný. Nemá snad jedinou slabinu.”

“Ty nedávné výbuchy…”

“Nemusíte si s nimi lámat hlavu, všechno už je vyřízeno. Díky vašemu hlášení jsme našli jejich základnu. Pan Zapater vytýčil směr jejich letu velice přesně.”

“Je technicky nadaný. Takové úlohy ho baví.”

“Naučil se střílet?”

“Jakž takž. Střelba ho příliš nepřitahuje, ale zvládl ji.”

“Doufejme, že tuto dovednost nebude potřebovat. Mám pověření s vámi projednat jednu záležitost. Před nedávno někdo ochutnal vaše uzené maso a chce si objednat jeho dodávky. Chápejte, jde o člověka, jehož přání nelze odmítnout.”

“Chápu. Nějaké uzené maso tedy přidáme k nákladu, ale není ho dost.”

“Můžete specifikovat, co budete potřebovat, aby ho bylo víc?”

“Jistě, ale zavolám k tomu Bena. On bude přesnější.”

Ben si za chvíli přisedl, upil víno, vytáhl z kapsy blok a napsal seznam potřeb, počínaje větší udírnou a konče dřevem na uzení.

“Také musíme rozšířit chov prasat,” pokračoval. “Máme pro ně vhodné prostředí, na vodním úplavu farmy se ujal porost, který je uživí. Plocha je bohužel mimo naše pozemky.”

“Tuto maličkost zařídíme. Ještě něco dalšího?”

“Ještě dvě věci. Všechno by se urychlilo, kdybychom měli ještě třicet selat. A to poslední: Volně žijící prasata se toulají. Pokud jich bude víc, musíme k jejich vyhledání použít letadlo a nevíme, zda můžeme letět i mimo naše pozemky.”

“Dobře, že jste se zeptal. Samozřejmě že ne, všechny lety jsou pod přísnou kontrolou.”

“Myslel jsem si to. Potřebovali bychom povolení k letu do… řekněme patnáctikilometrové vzdálenosti od hranice pozemku. Myslím, že by stačilo deset, ale člověk nikdy neví, co zvířata napadne.”

“Jakmile doletím na místo, sdělím to sledovacímu útvaru. Ozvou se vám hned, jak zařídí potřebné změny.”

“Nevím už o ničem dalším. Ano, pokud budeme mít všechno z předaného seznamu, jsme schopni, pochopitelně v odpovídajícím čase, dodávat rozumné množství uzeného masa.”

“Benéééé,” halekal v dálce Sam. “Všecko je naložený!”

Důstojník s zvedl a rozloučil se.

“Příště si udělejte více času,” řekl s úsměvem Watson. “Poobědváte s námi a ochutnáme i jiné vzorky.”

“Velice rád přijmu vaše pozvání, ale jistě chápete, že nemohu nechat čekat bitevníky.”

Když měli pohromadě všechny informace, rozhodli se postavit malý provoz na zpracování masa. Porážka zvířat je náročná a na pohled nevábná záležitost, ale bez ní to nejde a zdaleka ne každý takovou práci svede. Je samozřejmě důležité, aby měl k dispozici dobré pracoviště. Všichni byli moc rádi, když v sobě Paul objevil vlohy pro řeznickou práci. Ben ale mínil, že zatím vědí moc málo o masném provozu a dokáží využít jen některé části prasat a podle něj lze zpracovat i většinu z toho, co zatím z nezbytí kompostují. Watson s ním souhlasil, posadili se spolu k notebooku a když dostali spojení, Ben pohovořil o tom, že mají zájem o staré technologie zpracování masa prasat.

“Zajímavý námět,” smál se důstojník. “Zrovna tady máme váš požadavek na věci pro výrobu uzeného masa. Zřejmě hodláte svou práci zdokonalit. Dobrá, posadíme jednoho člověka k přístroji, on prohledá staré databáze a pošle vám svůj nález.”

Chlapík, který se kdesi v lůně vojenského světa posadil k přístroji, byl zřejmě odborník nevídaných kvalit, protože když jim druhého dne poslal svůj nález, zjistili, že má rozsah nejméně sedmi set stran normálního formátu.

“Proboha, co s tím?” zvolal bezradně Watson. “Kdopak to má opisovat? Ale tiskárna, Bene, tiskárna! Zůstala v mé kanceláři v Jerezu.”

“Zaletíme pro ni,” navrhl Ben. “Je to jenom pár kilometrů. Vezmeme náklaďák, je plně vystrojený. Za chvilku jsme zpátky.”

Watson přikývl, šli k náklaďáku a opravdu, za chvíli přistávali na nádvoří jeho firmy.

“Je to tady jako v Madridu,” rozhlížel se Ben. “Mrtvé město.”

V kancelářích firmy zůstalo všechno tak, jako by ani nedošlo k přerušení, natož k ukončení práce. Našli tiskárnu s velkou zásobou papíru a ve svém stole objevil Watson několik maličkostí, které si nastrkal do kapes. Prošli místnostmi a usoudili, že nemá cenu teď něco odvážet, ale pokud se k tomu později rozhodnou, najdou nepochybně všechno na svém místě. Naložili tiskárnu i s papírem a Ben navrhl:

“Pojďte, navštívíme Schneidera. Vezmeme zásobu cínu.”

Přelétli do sídla tajné policie, naložili cín a oba, aniž si co řekli, začali procházet místnosti. Kanceláře ale byly prázdné, pečlivě vyklizené, jenom ve skladě našli užitečné věci, čtyři občanské radiostanice a zbrusu novou pájku.

“Tady úřadovali vojáci,” řekl Watson. “Není divu. Pojď, vrátíme se domů.”

Za půl hodiny už byli zpátky na vinici, uložili dovezené věci do skladu a odnesli do kanceláře tiskárnu a papír. Watson ji zapojil a zkontroloval, založil zásobu papíru a za chvíli už tiskli. Při této činnosti je zastihla Nora, podívala se překvapeně na tiskárnu a zeptala se:

“Firemní stroj, viď? Z Jerezu?”

“Samozřejmě. Kde jinde bychom teď sehnali tiskárnu?”

“Porušuješ pravidla, Richarde,” zamračila se. “Opustili jste pozemek oba současně a to, jak dobře víš, nesmíte. Ukaž, co to tisknete?”

Chvíli listovala papíry a zajásala:

“Sláva! Koukejte, tohle je skvělé! Jsou tady kuchařské recepty! Až to dotisknete, spolu s Gili všechno prolistujeme a rozdělíme podle obsahu. Asi bude dobré všechno očíslovat a napsat seznam. A vůbec, já to dotisknu a vy jděte na vinici, polámal se vinařský traktor.”

Tentokrát šlo o podstatnou závadu, protože praskla jedna ze čtyř kovových stojek nosného rámu, traktor stál nekloněný ke straně a Swen je uvítal chmurnými slovy:

“Mašina je zralá do šrotu! Začnem dělat ručně!”

Ben si prohlédl rozsah poškození a zavrtěl hlavou:

“Kdepak do šrotu! Pojď do dílny, vezmeme nářadí a zavoláme Filipa. Vy srovnáte stojku a já zapojím novou svářečku a začnu trénovat sváření.”

Filip a Swen se pořádně zapotili a ušpinili, když rovnali stojku a s nimi se zapotil a ušpinil i Watson, protože práce se ukázala být obtížnější, než původně předpokládali. V dílně se zatím potil Ben, který na kouscích železa trénoval sváření a dlouhou dobu ne a ne dosáhnout úspěchu, ale postupně získával zručnost a svary vypadaly stále více k světu. Potom dlouho, pečlivě a důkladně svářel traktor a když skončil, Swen vylezl nahoru a prohnal stroj tak, že i tři neporouchané stojky sténaly, vrátil se a spokojeně řekl:

“Je jak novej. Natřu svary, aby nerezly, uklidíme vercajk a bude tak akorát čas jít k večeři.”

Když ženy seřadily potištěné papíry, Watson s Benem brzo získali jiný názor na podobu příštího masného provozu, který bude v budoucnu dodávat pochutiny dnes neznámé, jako jsou jaternice, tlačenka a další výrobky. Zjistili, že budou potřebovat větší množství koření a začali rozšiřovat bylinářskou zahrádku. Budoucího řezníka Paula zaujal výrobek s podivným názvem Klobásy.

“Koukněte,” vychvaloval pochoutku, kterou si předem oblíbil, “není tak těžký je udělat a vsadím se, že až je vyudíme, půjdou na dračku. A navíc,” zvedl ukazováček, aby zdůraznil závažnost svého sdělení, “do nich dáme i kozí a ovčí maso, který samotný nikomu moc nechutná. To je teda paráda!”

Snadno je přesvědčil a tak postupně nakreslili budoucí provoz na zpracování masa a když měli výkresy pohromadě, začali se stavbou. Z Jerezu navozili cement a výztuž a spousty jiných věcí, včetně několika dveří i s rámy. Zakopali do země drenáže a kabely, napojili potrubí a současně betonovali základy, zkrátka budovali funkční jatka a k jejich zadní stěně přistavili udírnu, kterou dodali vojáci spolu s třiceti selátky a s dřevem na uzení. Když byla stavba pod střechou, přidali k ní přístřešek na uskladnění dřeva a dokončovali omítky. Konečně mohli instalovat zařízení a zjistili, že zapomněli na špalek. Na řeznickou sekyru ne, ale na špalek, který je pro sekání masa nezbytný, ano.

“Nevím, kde ho tak nahonem sehnat,” řekl Watson, když o tom mluvili v besídce.

“Já vím, kde je,” překvapila všechny Nora. “Na jatkách v Kodani.”

“Vidíš, tohle mě nenapadlo, hned zítra s Benem…”

“Ani nápad! S Benem poletím já. Ty tady musíš zůstat. Vím dobře, kde najdeme špalek a Ben tam určitě dokáže doletět.”

“ V tom případě poletím také,” prohlásil Schneider. “S raketami. Navíc pochybuji, že sami dokážete špalek naložit.”

“To je pravda,” připustila Nora. “Můžeme letět zítra?”

“Můžeme. Proč ne? Vyrazíme hned po snídani.”

Příštího rána nastoupili do náklaďáku, Schneider s raketami se uvelebil na zadních sedadlech, Nora si sedla dopředu, Ben zapnul sledovací přístroj, zjistil, že nebe je čisté, vzlétl a nastavil kurz.

“Poletíme pořád rovně,” oznámil. “Cestou, až to budeme potřebovat, zastavíme, jinak letíme nepřetržitě.”

Cesta byla velice jednotvárná. Přeletěli obrovskou skládku odpadu, přenesli se přes Iberské vrchy i přes Pyreneje a letěli přes nekonečné pole obří kukuřice, ve které se změnila Francie. Drželi se nízko a viděli, že pole začínají pustnout.

“Támhle je křoví,” upozornila ho Nora. “Je velké.”

“Vidím,” přikývl Ben.

“No tak u něj rychle přistaň, nebo se počurám.”

Odbočil a přistál na kousku trávy mezi polem a křovím. Všichni vykonali potřebu, vrátili se k letadlu a Nora rozhodla:

“Když už jsme přistáli, tak se najíme.”

Seděli v trávě, spokojeně žvýkali, každý dostal víno a upíjel přímo z láhve. Ben vstal, zašel do pole a prohlížel si vysoké rostliny s obrovskými klasy, které byly plné velkých zralých zrn. Ohnul jednu rostlinu a zjistil, že zrna se dají snadno vydrolit. Schneider, který uhodl, co má v úmyslu, přišel k němu a zeptal se:

“Do čeho je dáme?”

“Do flašek,” zasmála se Nora. “Vpijeme víno a nastrkáme tam zrníčka. Tak akorát projdou hrdlem.”

Což také udělali. Nosili vydrolená zrna, sypali je na kousek holé země a potom je strkali do hrdel láhví.

“Ještě že jsou tak velká,” poznamenala Nora. “Jinak bychom dnes do Kodaně nedoletěli.”

Ale nakonec doletěli. Bylo už po poledni, když uviděli obrovské budovy pro chov bullporků, Nora se rychle zorientovala a navedla je k jatkám. Přistáli na místě, které bezpečně poznala a našli nejen špalek, ale i krásnou sadu řeznických nožů. Nora se zachvěla a řekla:

“Poletíme hned zpátky. Ještě je tady cítit smrt!”

Na vinici dorazili s posledními paprsky zapadajícího slunce.

Dodáním špalku byl masný provoz dokončen a hned ho také vyzkoušeli. Ben pomáhal a všímal si toho, že některé práce jsou namáhavé, například k zavěšení prasete na háky určitě poslouží malý elektrický vrátek, ale poznamenal si i jiné zajímavé náměty. Paul si v mžiku osvojil práci se řeznickými nástroji a Gerda mu zdatně sekundovala, vyřezali kusy pro uzení a pro kuchyni a potom začali s delikátní výrobou jaternic a tlačenky. To už přihlížel kde kdo, ale museli se v přihlížení střídat, protože všichni se dovnitř nevešli. Konečně nastala chvíle, kdy byla směs, určená pro jaternice, vpravena do velké injekce a s její pomocí do vymytých střívek, které se zauzlovaly a opatřily špejlemi. Potom se tepelně upravovaly a při této proceduře začaly vonět, dokonce až neodolatelně, takže Jakub a Marek se propletli mezi nohama dospělých a jednu hotovou jaternici zcizili. Popálili si při tom prstíčky a velice křičeli a tím na sebe obrátili veškerou pozornost, takže Ester byla úspěšnější, zmocnila se hned tří jaternic, které shrnula do kyblíčku, počkala za rohem na kluky a rozdělila se s nimi. Uvnitř zatím pokračovala výroba tlačenky, ale ta už nebudila tolik pozornosti, protože Paul řekl, že se na rozdíl od jaternic jí až po vychladnutí. Konečně bylo všechno hotovo, umyto a uklizeno, jaternice odnesli do besídky a podařilo se jim ve velmi krátké době všechny sníst.

“Zejtra bude ještě polívka,” slíbila Gerda. “Máme prima recept. Tak co? Jaký to bylo?”

“Zeptej se Ester,” smála se Miriam. “Ukradla jitrnici a snědla ji i se střívkem. Trošku se, pravda dusila, ale hned chtěla další.”

“Je možné, že jsme materiál, ze kterého se dají dělat tak dobré věci, dříve vyhazovali?” divila se Nora.

“Všechno ne,” poučil ji Paul, “ale většinu ano. Dneska to bylo stejně jenom zahřívací kolo, poněvadž to ještě nemáme kloudně okoukané a zažité, ale počkejte za měsíc!”

“Bojím se, že všichni ztloustneme,” řekla Nora. “Takovému jídlu se nedá odolat.”

“Já tedy neztloustnu,” nesouhlasila s ní Gili. “Můžu ztláskat, co mně napadne, a nepřiberu ani deko.”

“To mi povídej,” bručel Horsky. “Já jsem v poslední době přibral nejmíň pět kilo, a to furt něco dělám.”

“Já mám hlad,” ozvala se Mildred.

“V kuchyni jsou koláče,” řekla Veronika. “Zaběhnu pro ně.”

“Já nemám hlad na koláč, ale na jitrnici,” vysvětlilo dítě.

“A víš, že já taky?” přidal se Watson. “Snědl bych ještě dvě!”

Sam s Benem letěli do velkoobchodu v Jerezu, ne že by měli určitý cíl, ale vybyl jim čas a řekli si, že ho využijí tímto způsobem. Sam měl určité povědomí o tom, co by se hodilo přivézt, pokud na to narazí. V patnácti kilometrech od pozemku mohli ještě letět na Wagnery, ale Ben řídil ručně, na hranici pozemku zapnul sledovací přístroj a okamžitě se snesl níž, podíval se pozorně na obrazovku a řekl:

“Ve vzduchu jsou letadla. Vzdálenost skoro dvě stě kilometrů, téměř západní směr, ale nerozumím tomu, zobrazuje se řada údajů, snad až devět. Nejbližší stroj je od nás sto devadesát kilometrů. Klidně poletíme dál, kdyby něco, stačíme jim pohodlně uletět.”

“Jasně,” souhlasil Sam. “Koukni, ty číslíčka malinko ubejvaj, trochu se to celý posunuje a taky jako by se ty tečky mezi sebou honily.”

“Na posun číslíček má vliv i to, že letíme my. Jak tak koukám, oni prakticky stojí na místě.”

“Akorát že se všelijak motají. Hele, co kdybychom se tam koukli?”

“Můžeme. Budou kousek nad mořem. My poletíme nízko nad pobřežím.”

“Co když nás uvidí?”

“Pokud nebudeme hodně blízko, nemohou nás vidět.”

Rozletěli se k moři a když k němu dorazili, zahnuli vpravo a hnali se na dohled od šedivé vodní masy. Mlčeli a sledovali hemžící se tečky, které byly stále blíž, vzdálenost klesla na sto kilometrů, potom na padesát a to už museli zalétnout nad moře, klesli těsně nad vlny a letěli dál. Když se přiblížili na dvacet kilometrů, shluk teček se zvětšil. Chovaly se opravdu tak, jako by se mezi sebou honily.

“Lítaj jedna za druhou,” komentoval obraz Sam. Sakra! Hele, je jich o jednu míň!”

V desetikilometrové vzdálenosti už viděli, o co jde. Zůstali prakticky stát, vznášeli se nad vodou a sledovali boj osmi vojenských bitevníků, které chrlily oheň, manévrovaly - a padaly.

“Je jich šest,” počítal Sam. “Jo, šest. Ti nás neuvidí, mají dost starostí sami se sebou. Ale co kdyby se rozlítli k nám?”

“Nic by se nestalo. Když nevezeme náklad, jsme o něco rychlejší a stačíme uletět.”

Jeden z bitevníků se poměnil v oslnivě bílou kouli a po chvíli spadly další dva. Zbývající tři stroje bojovaly dál, ale bylo jasné, že bitva brzo skončí, protože dva z nich nepřetržitě zasypávaly palbou třetí a ten se v jediném okamžiku rozletěl na kousky. Vítězné stroje odlétaly a mířily na západ. Ještě chvíli je sledovali a vydali se na zpáteční cestu.

“Vojáci se řežou mezi sebou,” kroutil hlavou Sam. “Žádní lupiči, jak se nám snažili nakecat. Tohle přece byly ty veliký vojenský mašiny, co mají plno zbraní. Do háje, Bene, rozumíš tomu?:

“Myslím, že ano. Už není dost jídla ani pro vojáky a tak dělají to, co umí. Válčí o něj.”

“Asi jo. Jenomže válčením se jídlo nevypěstuje. Že jim to někdo nevysvětlí?”

“Možná, že už nezbývá dost míst, na kterých se dá hospodařit. Na skládce odpadu a v otráveném moři se ani nedá vypěstovat nic k jídlu.”

V kuchyni nastalo malé pozdvižení. K jejím dveřím se znenadání dokutálela hlávka zelí, kterou pohánělo šest malých ručiček, vyrůstajících ze tří velmi ušpiněných dětí. Mluvčí skupiny, jímž byla tentokrát Ester, srozumitelně vysvětlila, že požadují Obý Potý a pro jistotu to několikrát zopakovala. Přivolaná tlumočnice Mildred s podivila omezenosti dospělých a přeložila, že děti si žádají k obědu zelí. Julie a Veronika, které měly službu, se snažily zjistit, jakým způsobem děti upižlaly hlávku ze záhonu, ale na nic nepřišly a navíc si nevěděly rady. Julie šla za Norou a společně se probíraly hromadou kuchařských receptů a zjistily, že ano, zelí se dá určitým způsobem upravit a stává se tak přílohou k pečenému masu a je žádoucí k němu vyrobit knedlíky. Také mohou být použity brambory, ale k těm je vhodnější přiložit klobásu. Zelí se dá také naložit a uchovat dlouhou dobu… to však už Nora sepisovala jednoduchý recept na drobně nakrájené a tepelně zpracované zelí, k němuž se vyrobí bramborové knedlíky a porci korunují plátky pečeně.

Julie vzala papír a vrátila se do kuchyně, ale Nora zůstala u receptů a vypsala postup konzervování zelí zkvašením, vzápětí ho odnesla Benovi a s pocitem dobře vykonané práce si šla zaplavat do jezírka. Ben se vydal na farmu, kde ho uviděl Ole, přidal se k němu a společně si prohlíželi střídavě papír a hlávky zelí.

“Už jsem si říkal, proč tyhle baňatý rostliny pěstujeme,” rozumoval Ole. “Tak ony jsou dobrý do kuchyně? To jo. Jenomže, milej zlatej, než ty hlávky rozkrájíme na drobno, tak budem mít fousy až po kolena. A pak ty soudky. Tady píšou, že se to má našlapat nohama, doufám, že umytejma, do soudku a pak se přes to dá prkýnko zatížený kamenem. Copak o to, o pár kamenech bych věděl, ale kde vezmem všecko ostatní?”

“Jedno po druhém,” smál se Ben. “Nejdřív se podívám, jestli existuje nějaká pomůcka na rozkrájení zelí a jestli ano, dáme ji dohromady. Místo soudků vezmeme nádoby od postřiků, některé mají oblé hrany a dají se dobře vymýt. O prkýnkách bych věděl, v jedné kanceláři v Madridu je dřevěný nábytek a je na čase ho přivézt.”

“To abychom sebou hodili,” přitakal Ole. “Zelí už mi připadá dost zralý.”

Oběd se kuchařkám vydařil a bylo jasné, že zelí se stane běžně užívanou potravinou. Nora se rozpovídala o receptech, které si přečetla a David se toho hned chytil:

“Klobásy. A co říkal Paul? Vydrží dlouho a hodí se k zelí. Musíme ale porazit i ovci a kozu, jejich maso se tam dává taky, ale nevíme, v jakých poměrech, takže nejspíš něco vyhodíme.”

“Pro jednou to můžeme risknout,” přikyvoval Watson. “Příště budeme chytřejší.”

“Moh bych to zkusit hned zejtra,” navrhl Paul. “Z nějakejch důvodů mám na ty klobásy strašnou chuť.”

O letecké bitvě začali Ben se Samem vyprávět pouze Watsonovi, ale ten je přerušil a chtěl, aby přizvali i Noru, Gili a Schneidera. Zavolali je a začali znovu, od objevení teček na obrazovce až po odlet vítězných bitevníků.

“Letěli na základnu,” konstatoval Schneider. “Po takové bitvě jsou letadla pošramocená a míří rovnou domů.”

“Někam do Ameriky,” nadhodila Nora.

“Těžko říct. Bitva však svědčí především o tom, že v armádě došlo k roztržce.”

“Kvůli jídlu,” řekl Sam.

“Ano, kvůli jídlu. Hladoví lidé jsou zoufalí a udělají cokoliv.” Schneider se na chvíli zamyslel a pokračoval: “Létají ve skupinách, říkáte, že bojovaly čtyři bitevníky proti pěti. Podle mého zvítězili ti, kteří mají jídlo. V opačném případě by vítězové letěli přepadnout nás nebo Kanárské ostrovy.”

“Nepřeháníš?” polekala se Gili.

“Myslím, že odhadl situaci velmi dobře,” podpořil Schneidera Watson.

“Co navrhuješ?”zeptal se Ben.

“Nečekal bych, až nás dostanou. Máme zbraně a můžeme se ubránit. Řeknu vám, jak si to představuji.”

Schneiderův návrh realizovali téměř beze změn. Na vrcholcích protilehlých kopců vyhloubili tunýlky a do nich uložili zásobu samonaváděcích střel. Obsluhovat je bude Ronald a Igor a ty v případě potřeby odvezou nahoru ti, kteří první sednou za volant Blech. Signál k poplachu dá stálá služba sedící v náklaďáku u sledovacího přístroje a k němu se rozběhnou Ben se Schneiderem, kteří vzlétnou a přepadnou nepřítele. Protože přístroj zjistí lupiče na dvě stě kilometrů, mají ostatní dost času na to, aby došli ke křoví na dolním konci farmy a schovali se. Vezmou si flinty a když bude třeba, použijí je. Schneider potom položil nálože pod přistávací plochu u sklepa a jejich odpálení si vzal na starost Watson. Měli všechno hotové za čtyři dny a nezúčastnil se pouze Paul, který vyrobil a udil klobásy.

Při jejich přípravě se striktně držel dodaného návodu, ale když hotovou směs ochutnával, nesouhlasně vrtěl hlavou a upravil chuť podle svého. Hotové klobásy zavěsil do udírny, přidal k nim naložené maso a zapálil oheň. Seděl u něj a v klidu přikládal, v noci ho vystřídala Gerda a ráno bylo po klidu, protože k udírně se nastěhovaly děti, olizovaly se a činily četné pokusy o uloupení klobásy. Paul se je snažil uchlácholit tím, že jim odřízl plátky uzeného masa, ale děti nakrčily citlivé nosíky a neomylně poznaly, že je chce odbýt pouhou náhražkou. Ne že by uzené odmítly, to ne, ale trpělivě čekaly dál a musely to vydržet až do příštího rána, pochopitelně s přestávkou na spánek. Teprve potom dostaly klobásu nakrájenou na kolečka, pohltily ji a žádaly další.

“Už ani kousek,” rozhodl Paul. “Až k obědu s bramborama a se zelím.”

Děti mu zřejmě rozuměly, protože se odloudaly k besídce a čekaly na oběd. Dospěli ostatně také, protože už druhý den chodili v oblacích nevšední vůně a chuť klobás, jak zjistili u oběda, byla s vůní přinejmenším srovnatelná.

“Ten recept na klobásy je opravdu vydařený,” pochvalovala si Nora.

“No,” zrozpačitěl Paul, “to bych neřek. Bylo to nějaký nedomrlý, tak jsem je dodělal podle svýho.”

“Zapsal jsi recept?” zajímal se Watson.

“Jasně. Mám ho napsanej tužkou na zdi.”

“Myslím si,” pokračoval Watson, “že až budeme mít pohromadě uzené na slíbenou dodávku, pošleme i vzorky klobás. Vsadím se, že o ně bude velký zájem!”

Vsadit se nemohl, protože ostatní si mysleli to samé a přidal se k nim i odběratel uzeného masa, který prostřednictvím vojenské komunikační sítě vzkázal, aby dodali co nejvíc klobás. Uzené maso v obdobné kvalitě že se dá opatřit i z jiného zdroje, ale klobásy ne. Vojáci přidali svoji část zprávy, vzkázali, že lupičské tlupy už byly téměř zničeny, ale stále hrozí určité nebezpečí.

Bylo krátce před polednem, když Mala uviděla na obrazovce dvě tečky a spustila poplach. Ženy v kuchyni duchapřítomně vypnuly sporák a šly ke křoví a maminky měly trochu starostí s nalezením dětí, ale pochytaly je. David uháněl s Ronaldem na vedlejším sedadle na kopec a po protějším svahu šplhala druhá Blecha, ke které doběhl nejdřív Sam a cestou naložil Igora. V té chvíli už startoval čtyřsedadlák, do kterého včera Ben přesunul sledovací přístroj a Schneider rakety, nasadil maximální rychlost a zmizel v dálce.

“Máme k nim sto padesát kilometrů,” hlásil Ben. “Potkáme je za dvacet minut.”

“Musíš se k nim dostat zezadu,” řekl Schneider a vybaloval rakety.

“Samozřejmě. Poletím stoupavou zatáčku.”

Od té chvíle mlčeli. Ben včas uhnul a vykroužil širokou stoupavou zatáčku, pod sebou uviděli dva bitevníky v přízemním letu, mířící přímo k vinici a to už Schneider pracoval jako stroj, vystřelil na zadní letoun jednu a vzápětí druhou střelu a v mžiku vypustil další dvě rakety na stroj letící v čele. Ze čtyř střel jenom jediná, shodou okolností zrovna ta první, minula, protože škrtla o vrtuli a vybuchla mimo stroj, ale druhá bitevník prakticky roztrhla. Čelní bitevník dostal zásahy do přídě a do zádě a také se zřítil.

“Teď rychle dolů a zastav kousek od nich,” zavelel Schneider. Chvíli stáli ve vzduchu a viděli, jak se otevřela nákladní vrata a z nich vystupují vojáci. Vystřelili další dvě rakety, které dokonaly dílo zkázy a Schneider zavelel k návratu. Celou cestu mlčel, ale kousek od vinice sevřeným hlasem řekl:

“Nikdy bych si nepomyslel, že budu střílet po vojácích. Po vlastních vojácích!”

“Jak bys mohl? Já si taky připadám jako ve zlém snu.”

Přistáli nejdřív u křoví, zamávali na lidi a řekli, že je všechno v pořádku, naložili děti a kuchařky a letěli na vinici. Jakmile tam dorazil Watson, šel s Benem k notebooku a čekali na spojení. Když se na obrazovce objevil službu konající důstojník, Watson spustil:

“Chci nahlásit nezvyklou událost. Ze směru od Jerezu, ale z velké dálky, jsme slyšeli šest silných výbuchů.”

“Děkuji za zprávu,” řekl důstojník. “Šlo zřejmě o jedny z posledních lupičů, Okamžitě všechno prověříme a dáme vám zprávu. Vaše vinice je tedy v pořádku?”

Na zprávu čekali skoro dvě hodiny, ženy jim přinesly oběd do kanceláře a potom odnesly nádobí, ale nakonec se dočkali. Důstojník jim oznámil, že unikli velkému nebezpečí, protože lupiči mířili přímo k nim, ale dostali se do vzájemného sporu a ten skončil tragicky. Od této chvíle ale mohou žít bez obav, protože jejich oblast je celá pod kontrolou armády a problém lupičů už patří minulosti. Poděkovali a relace skončila.

“Polovina armády tedy zemřela hladem, nebo byla pobita,” zhodnotil zprávu Watson.

“A půlka tady zůstala,” řekl zamyšlený Schneider.

Watson se rozhodl, že odletí. Stalo se to na verandě Benova domku, seděla tam i Gili a Nora, která měla službu u televize a pošilhávala na obrazovku.

“Poletím do Phoenixu,” uvažoval. “Mám tam firmu na výrobu Tequily a měl bych ji zkontrolovat. Cesty už jsou bezpečné, tak proč ne? Poleť taky, Noro.”

“Ani nápad! Zůstanu tady s Jakubem, nevím o místě, kde by mohl být šťastnější.”

“V tom máš pravdu. Abych byl upřímný, firma ve Phoenixu mne zase tak moc nezajímá. Chci se tam podívat, abych zjistil, co se vlastně děje.”

“Stejně vám nikdo nic neřekne,” soudila Gili. “Budete se trmácet takovou dálku pro nic za nic!”

“Je možné, že se nic nedovím. Jenomže, milá Gili, v tom kraji bydlí velký počet bohatých lidí a ti zpravidla nějaké informace mají.”

“Máš pravdu,” přikývla Nora. “Pokud se dnes dá vůbec něco zjistit, pak tedy tam. Neměl by ses ale vzdalovat na dlouho.”

“Vrátím se co nejdřív,” slíbil Watson.

Za dva dny odlétal vojenským speciálem, který se pro něj zastavil. Když podával Benovi ruku, pronesl na půl úst:

“Snad se dovím něco o armádě.”

Večer téhož dne čekalo Bena velké překvapení. Přišel za ním Schneider a požádal ho o soukromý rozhovor.

“Samozřejmě,” souhlasil. “Půjdeme k nám. Gili má zrovna službu u televize a určitě si nás ráda poslechne.”

Schneider povytáhl obočí, přikývl, šli do domku a posadili se na verandě. Gili přinesla skleničky a nalila jim víno, připili si, Schneider chvíli otálel, ale náhle řekl:

“Bene, já vím, že jsi astrák.”

Gili skočila, v mžiku stála za Schneiderem a v ruce držela napřaženou láhev vína. Podívala se na Bena a ten pomalu zavrtěl hlavou:

“Kdepak, Gili. Ať mluví.”

Schneider se otočil a mírně se usmál.

“Ben má pravdu. Bylo by to zbytečné. Vraťme se tedy na začátek. Když jsi zcela nepochopitelně vyvázl, i když se tě pokusili několikrát sestřelit… jenže bys měl vědět, že my jsme nestříleli a vojáci taky ne. Nevíme, kdo to udělal a nevíme, proč se nevrátili další astrách. Jsou jisté náznaky toho, že jde o vměšování, které nemá původ na této planetě. Nic bližšího ale nevím. Zkrátka když jsi přistál, zachytila tě skrytá kamera na skládce.. Zase jsi ale zmizel a já jako specialista jsem na tebe byl nasazen. Dodnes jsem nepochopil, jak se ti podařilo oklamat počítač a získat potravinovou kartu.”

“Já ano,” ozvala se Gili. “Souvisí to se šumovými funkcemi. Počítač pracuje tak, že hledá tu nejlepší pravdu a když ji najde, skončí. Pokud znáte dost matematiky a fyziky, můžu to vysvětlit podrobněji.”

“A ty ji znáš?” zeptal se nevěřícně Schneider.

“To víte, že ano. Já studuji. Vy ne?”

“Myslíš, že lze oklamat počítač?”

“Je na to několik fint, ale jsou dost složité.”

“Ach tak,” usmál se. “Zkrátka další stopa přišla od letištní kamery v Jerezu. Přiletěl jsem a sledoval tě.”

“Myslel jsem, že astráky zabíjíte?”

“Řeknu, co vím, ale není toho zase tolik. Před mnoha lety se vrátil astrák, úplně nečekaně, v té době se vrátit neměl. Přivezl s sebou nějaké strašné nebezpečí, nevím jaké, ale bylo velmi nesnadné je eliminovat, dokonce si nejsem jist, jestli se to podařilo. Skončilo například klasické rádiové vysílání a nastoupily šumové Wagnery, takže Země zdánlivě nevysílá, byly rozbořeny silnice a letiště… Co se týče zabíjení astráků, tobě nic takového nehrozilo, protože ses narodil na cestě. Nevím, jak dopadli ostatní astráci, opravdu ne. On totiž dobrých sedmnáct let žádný nepřiletěl. Kromě tebe”

“Co teď uděláš? Nahlásíš to nadřízeným?”

“Já nemám nadřízené. Teď už ne. To, co tady dělám, potvrzuje, že nelžu. Rozhodnutí padlo, když jsi mi pustil sadistický kanál. Něco takového nesmí být. Až se rozhodneš něco proti tomu udělat, počítej se mnou.”

“Schneidere, nevím, co bych mohl udělat, vždyť jsem jenom malý človíček.”

“Jistě. Maličký človíček, který vymyslel, jak s civilním letounem sestřelit bitevník.”

Povídali si ještě dlouho a Schneider byl velice upřímný a sdílný. Dohodli se, že si všechno nechají pro sebe, a možná navždy.

Dějiny podle Gili.

Přišel čas letět do Jerezu pro dřevo a s Benem cestoval Joe. Cesta do Madridu byla pokládána za rutinní záležitost a dokonce ani Nora nepřipomínala, že by Ben nyní neměl opouštět vinici. Vezli s sebou jen malou elektrickou pilu s baterií, která ji bude napájet, samozřejmě přibalili také jídlo a něco vína a na zadní sedadlo položili klubko provazů na zavěšení desek pod letadlo. Ben vysvětloval, jak ze dřeva vyrobí jednoduché zařízení opatřené šikmým nožem, které dokáže s minimem námahy rozřezat zelné hlávky na drobno. Nádoby na jeho uložení už mají vymyté a teď, jakmile přivezou dřevo, všechno dokončí a naloží zelí. Joe přikyvoval, rozhovořil se o tom, že vlastně každá nová věc pro kuchyni zatím prospěla jídlu, cesta příjemně ubíhala a když se ocitli nad městem, zamířili přímo do centra.

“Tak tady bejvalo zakázaný území,” rozhlížel se Joe, jakmile vystoupil z kabiny. “Copak zajímavého tady asi najdem?”

“Skoro nic,” zklamal ho Ben. “Všechno odsud odvezli, zůstal tady jenom nějaký nábytek. Dřevo, pro které jsme přijeli, je zrovna v tomhle domě.”

“Aspoň něco,” zabručel Joe, vzal pilu a baterii a šel do domu. Celkem snadno rozřezali nábytek, odnosili desky, ty kratší nastrkali do nákladového prostoru a delší pověsili pod letadlo.

“A je to,” oddechl si Joe. “Hele, prolezli jste všecky domy?”

“Kdepak. Je jich moc. Jenom tyhle tři.”

“Můžem popojít tak sto kroků a prolézt pár dalších, co říkáš?”

“Proč ne? Jdeme na to.”

Namátkou vybrali tři domy, prohledali je a našli další kusy nábytku, nic jiného. V posledním domě stála v přízemí velká masivní skříň a když ji Joe otevřel, vykutálely se z ní dvě barevné koule.

“Hele, mičudy,” zaradoval se Joe. “Znáš je?”

Ben zavrtěl hlavou a jeho parťák vzal do ruky míč, pinkal s ním střídavě o zem a o zeď, dovedně ho chytal a vysvětloval, že on míč zná, protože kdysi s partou jeden sehnali a hráli si s ním na plácku.

“A je to v háji,” zarazil se najednou Joe. “Mičudy jsou dvě a děcka tři, vlastně čtyři, když připočtu Mildred.”

“Žádný problém,” usmál se Ben. Teď jim dáme jeden míč a až ho zničí, dostanou druhý.”

“Máš ponětí, co takovej míč vydrží? Nám tenkrát vydržel dýl, než rok!”

“No právě. Budou ho mít na dlouho.”

Když se vrátili na vinici, dali dětem jeden míč a druhý před nimi zatajili. Ukázalo se, že jeden míč je tak akorát, děti do něj strkaly a kopaly a byly nadmíru spokojené. Ben se přesunul do dílny a tam spolu s Filipem kutili na strojku, který měl rozřezat zelí a po několika nezdarech ho dokončili. Donesli zkušební hlávku a ta byla během chvilky rozcetlovaná na proužky.

Druhého dne uspořádali sklizeň zelí, nakrájené proužky, ke kterým přidali trochu soli a kmínu, sypali do nádoby, ve které přešlapovala Mildred s pečlivě umytýma nohama a moc se jí to líbilo. Když tři malé dětičky zjistily, co se děje, spustily ukrutný křik a nezbylo, než jim umýt nožičky a umístit je do nádoby, kam se ale tím pádem nevešla Mildred. Dětičky začaly přičinlivě šlapat a dělaly to po celou dobu sklizně. Očička jim zářila tak, že se rozesmála i do hloubi duše uražená Mildred.

Watson přiletěl o tři dny později, než měl původně v úmyslu, tentokrát cestoval neozbrojeným vojenským náklaďákem. Dora sehnala Jakuba a šla ho přivítat a za chvíli se objevil i Ben, potřásli si spolu rukama a Watson řekl:

“Vojáci vyloží pár beden, ta nejmenší je pro kuchyni a ostatní přijdou do skladu farmy, tak zavolej Olemu, ať si pro ně přijede. Potom svolej lidi, ať připraví nakládání vína z loňského ročníku.”

Ben se vydal za prací a Watson představil Noře velícího důstojníka a dodal:

“Pán s námi bude obědvat. Má s sebou ještě osm vojáků. Myslíš, že bychom dokázali připravit oběd i pro ně?”

“Bez problémů. Budou mít brambory, zelí a klobásy.”

“To je ovšem královské jídlo,”podivil se důstojník.

“Ale stihnete připravit zelí?”

“Už je připravené,” usmála se Nora a vylíčila, jak sklidili zelí, které pak Jakub s ostatními dětmi pečlivě sešlapal do nádob. Jednu naplnili jen do dvou třetin a včera z něj ochutnali. Zelí není ještě úplně hotové, ale uvaří se v cuku letu. Ona teď půjde do kuchyně a zařídí, co je potřeba. Což udělala a zařizování začala tím, že se pustila do škrábání brambor. Důstojník se vrátil k letadlu, protože Sam už dodával bedny na rampu a nakládka se rozběhla. Watson šel ke svému domku a viděl, že z farmy přijíždí Ben na Bleše, ten ho také viděl, zarejdoval k němu a usadil ho na vedlejší sedadlo.

“Zajel jsem do křoví,” řekl. “Zasázeli jsme tam tu rostlinu, kterou se krmili bullporkové, ale začala se o ni zajímat prasata, museli jsme pořídit plot. Jinak roste docela dobře, i když nejspíš trochu zplaní.”

“Já jsem přivezl sůl a koření pro Paula a pro kuchyni a semena rostlin, které by se měly uchytit i mimo náš porost. Mluvil jsem se spoustou lidí a mám z toho, upřímně řečeno, smíšené pocity. Popovídáme si o všem, co jsem zjistil.”

“Měli bychom pozvat i Schneidera.”

“Zřejmě ano. Nevím. Je to přece jenom bývalý tajný policista. Jenže časy se mění. Nevím, do jaké míry… například dnes u nás budou obědvat vojáci.”

“Proč ne? Jídla máme dost.”

“Právě. Oni mají stále ještě přísně odměřené dávky potravin. I důstojníci.”

“Tak to je opravdová změna. A vážná!”

“Vejde se do besídky devět stolovníků navíc?”

“Dá se to zařídit. Převlékněte se a my přistavíme stoly a židle.”

Vojáci přišli k obědu v plném počtu a to byla rovněž změna. Velice si pochutnávali na jídle a labužnicky upíjeli víno, povídali si s ostatními a chválili krásu farmy i vinice. Oni sami teď mají za sebou těžké časy, protože potlačovali rozmávající se lupičství, ke kterému se propůjčila i část armády, ale už zavládl pořádek a všichni čekají obrat k lepšímu. Je zřejmé, například na tomto hospodářství dokonce na první pohled, že očekávaný vzestup už začal.

“V současné době dochází k určitým změnám i uvnitř armády,” poučoval je důstojník. “Je nezbytné, abychom zajišťovali dopravu a spojení, ovšem jen do chvíle, než nastanou normální poměry..Tyto úkoly samozřejmě splníme, ale současně je potřebné pečlivě vyšetřit všechno, co provázelo nedávné události a najít viníky a spiklence, z nichž mnozí, jak se postupně ukazuje, se zakuklili i uvnitř armádních jednotek. Pochopitelně jsou průběžně odhalováni a trest je nemine. Na armádu se může každý občan plně spolehnout.”

Ben se náhodou zahleděl na Schneidera a zdálo se mu, že se netváří zrovna přívětivě.

“Na první pohled jako by bylo všechno v pořádku,” vyprávěl večer Watson. “Je to ale jen zdánlivé. Došlo k mnoha změnám, hlavně u lidí, kteří podnikají. Mnozí z nich přišli o peníze, především ti, kteří investovali do bullporků a jejich krmiva. Byla zřejmě vydána nová nařízení, protože vzápětí přišli i o občanství a spadají do nižší kategorie. Ale i ti, kteří se udrželi, jsou velice nedůvěřiví. Ještě nedávno bylo možné mnohé události ovlivnit, po dohodě přesouvat investice a směrovat dění žádoucím směrem, ale tahle možnost je dnes mizivá. Na ceně nabývají obhospodařovatelé pozemky, ale prakticky všechny už jsou obsazeny. Podařilo se mi koupit celé území v okruhu patnácti kilometrů od našich hranic. Stálo to směšné peníze, protože je vedené jako pustina. Polovinu jsem zaknihoval na Bena.”

“Jak k tomu přijdu?” zeptal se Ben.

“Už jsi přišel,” řekla s úsměvem Nora. “Umíš udělat z pustiny úrodné území, proč bys ho tedy neměl vlastnit? Pokračuj, Richarde.”

“Dobře. Nebyl jsem z toho moudrý. Koluje mnoho zvěstí, například ta, že nemoc bullporků byla uměle vyvolána, všechno se vyšetřuje a občas je někdo zatčen. Souběžně probíhají změny v armádě… zkrátka lidé, kteří byli zvyklí na stabilitu životních podmínek, jsou čím dál víc zmateni.”

“Co se divíte?” vstoupila do rozpravy Gili. “Podnikání se hroutí, jak by ne? Ubylo lidí, prostě už se nemusí tolik vyrábět.”

“Samozřejmě. Výroba poklesla, což je logické, ale z území výrobců prostě přestaly přicházet jakékoliv zprávy. Je to teď přísně zakázaná zóna a v těch smí investovat jenom Jedničky, ale o tomhle kolují pouze šeptané zvěsti, nikdo neví nic určitého.”

“Komu vlastně patří armáda?” zeptal se najednou Schneider. “Rozumíte, najednou má monopol na dopravu i na přenos informací. Proč? Už předtím bylo obtížné získat dobrou informaci a teď je to úplně nemožné.”

“Mluvil jsem se spolehlivými přáteli. Řekl jsem jim o sadistickém kanále, ale nevěří mi. K tomuto vysílání nemají přístup a pokládají za vyloučené, aby se takovým způsobem zacházelo s lidmi.”

Probírali dál Watsonovu cestu. Nora, která měla službu, občas přeladila televizi, v jednu chvíli i na sadistický kanál.

“Richarde!” vykřikla. “Pojď se podívat! To není možné!”

V aréně byli právě zvířecky mučeni muž se ženou.

“To je přece Webster s manželkou!” řekl pobledlý Watson. “Prosím, přepni to.”

“Abyste rozuměli,” řekla za chvíli Nora, “Webster byl velmi opatrný a bázlivý člověk, nikdy by se do ničeho nezapletl. Co se vlastně děje?”

Delší dobu mlčeli. Potom promluvil Schneider:

“Je to jasné. Jde o projev nepředstavitelné zvůle vládců. Bene, dokážeš předělat i jinou televizi?”

“Ano. Je to choulostivá práce, ale dá se udělat.”

“Jistě si kladete otázku, proč zrovna televize?” pokračoval Schneider. “Je zřejmé, že jsou zatýkáni mnozí, my už víme, že úplně nevinní lidé a teď jsme viděli, co se s nimi stane. Kdybychom dokázali dostat upravenou televizi k lidem z velení armády a oni by viděli, co je může každou chvíli potkat, začali by pracovat na změně poměrů.”

“Schneidere, to přece znamená válku!” řekla ohromená Nora.

“Samozřejmě. Jiná možnost už nezbývá, protože planetě vládnou zrůdy.”

“Nechce se mi věřit,” vrtěla hlavou Nora, “že by všechny Jedničky byly zrůdy.”

“Počítejte spíš s tím, že jo,” vzala si slovo Gili. “Já vám povím, jak jsem přišla na svět.” Vzala to z gruntu, od chvíle, kdy měla dost rozumu, aby rozeznala okolí, tedy město věřících, popsala svůj útěk a skrývání před vojáky, kteří chytali děti jako zásobu transplantačních orgánů pro Jedničky. Popsala i zkázu města a vyvodila z toho vlastní závěr: “Jediné vysvětlení je, že už pochytali dost lidí a další nepotřebují. To znamená, že Jedniček není moc. Kdyby jich bylo hodně, dál by chytali děti.”

“Dobře, Gili,” řekl Watson. “Snad máš pravdu a je i možné, že chytají děti někde jinde. Já si myslím, že jsou schopni všeho, jenže jedna televize na rozpoutání války nestačí. Dejme tomu, že ji dostaneme na místo. Co když ji najdou? Najdou ji, Bene?”

“Nemusí ji najít. Leda náhodou. Víte, já jsem vlastně nepředělal televizi, ale naučil jsem její Wagnery korespondovat s měřícím přístrojem. Teď s ním mohu ladit kanály, ale jen na téhle televizi. Na jinou televizi to nemá vliv a tento přístroj máme jenom jeden a nemůžeme ho postrádat. Pokud seženeme jiný přístroj, upravím a sladím s ním jinou televizi. Bude ho moci ladit jen ten, koho to naučíme, pro všechny ostatní to bude normální televize. Nikdo ji neodhalí. Jenže až se pustíme do války proti Jedničkám, budeme potřebovat i jiné zbraně.”

“Víte co?” ozvala se Gili. “Lidi vůbec neví, kdo jsou Jedničky a proč je svět zařízený tak, jak je. A neví, proč jde do háje. Co jim to říct? My s Benem o všem víme, vystopovali jsme to.”

“Mohli bychom všechno, co víte, sepsat a poslat prostřednictvím notebooku na spoustu adres. Na ty správné adresy,” řekla zamyšleně Nora. “Samozřejmě pokud bude nějaká možnost sehnat jiný notebook. Nás použít nemůžeme, to by tady v mžiku bylo víc vojáků, než je listů na révě.”

“Notebook se dá sehnat,” řekl Ben. “Ve městě Praga. Je tak obrovské, že ho prostě nemohli stačit prohledat. Já vím, vy si říkáte, že my to taky nedokážeme, ale já mám představu, kde ho hledat.”

“Nejspíš jsme se rozhodli,” řekl Schneider a vstal. “Dobře. Nic jiného stejně nemůžeme udělat a teď se musíme připravit na nebezpečí, které hrozí přímo na vinici. Nám ne, ale panu Watsonovi a jeho rodině. Jak jsem pochopil, Jedničky se zmocňují všeho majetku a přijdou si i pro vinici.”

“Zabijou i Bena,” polekala se Gili.

“Ale kdepak, Bena nechají na pokoji,” uklidnil ji Schneider. “Udělají ho správcem. Je hodnocen jako člověk, který vybudoval hospodářství. A není Dvojka.”

“Takže pro nás moc naděje nezbývá,” řekla Nora. “Co si počneme?”

“Prostě se připravíme i na tuhle variantu,” usmál se na ni Schneider. “Uvidíte, že to dokážeme. Nápad s posláním zprávy pomocí notebooku je skvělý, ale v téhle chvíli neproveditelný, protože teď jde všechno přes armádního dispečera a ten takovou zprávu vyřadí. Takový stav ale dlouho nepotrvá, zase nastoupí normální, i když monitorované spojení. V té chvíli musíme být schopni poslat zprávu.”

Každý měl najednou nějakou práci. Watson si vzal na starost sehnání měřícího přístroje a Ben vytáhl z úkrytu části Faradayovy klece, zjistil, že jsou poškozené a zadal Filipovi jejich opravu. Byl by se do ní pustil sám, ale chystal se ba cestu do Pragy. Schneider, který pracoval na strategii, měl za jisté, že Watsonově rodině hrozí nebezpečí až za dva tři měsíce, protože nejsou v centru dění a Dvojky, které žijí na venkově, přijdou na řadu až nakonec. S Benem měla do Madridu letět Dolores, protože se vyznala v té části Pragy, která ho zajímala, ale Gili se postavila rezolutně proti, v soukromí poukázala na to, že tahle cesta může trvat delší dobu a ona už slíbila, že Dolores vyškrábe oči a ten slib by po návratu musela splnit, i když moc nerada, protože Dolores je bezvadná. Jenže jak mluvila s chlapy, zjistila, že Joe se v těch končinách taky vyzná, nejspíš líp, než Dolores a navíc bude platnější, protože je víc trénovaný a dokáže běhat z domu do domu jako nic.

Chystali se na cestu. Do náklaďáku nanosili zásoby, tentokrát vzali i dva kanystry s vodou pro nejnutnější hygienu, protože nebylo jisté, jestli ve městě narazí na tekoucí vodu a potom letěli a letěli, přelétli mrtvý Bern a když překonali hory, vznášeli se nad nekonečným vylidněným městem a putovali k centru.

“Tady bejvalo takovejch lidí,” řekl zaražený Joe. “Ulice byly kolikrát tak zacpaný, že ses nehnul z místa. No vidíš, a všecko je pryč. Dojde jídlo, a lidi zmizí.”

“Potřebujeme se dostat k padesáté.”

“Já ti řeknu. Teď trochu doleva, miř na tu vysokou věž, protože stojí úplně v centru.”

“To ne. Musíme hned přistát. Objevili se vojáci.”

Snesli se na první plácek, který potkali a na obrazovce sledovali, jak vojenský letoun, který vylétl odněkud z centra, odlétá západním směrem. Když se vzdálil na dvacet kilometrů, startovali a pokračovali v cestě. Ben trochu upravil kurz a řekl Joeovi:

“Musíme se držet na jih od centra. Tím směrem určitě nepoletí, protože na jihu nic není.”

“No, snad máš pravdu. Už jsme nad šedesátou, tak pomalu přistaň.”

Našli plácek, na kterém rostl strom, kupodivu košatý a zdravý. Dostrkali náklaďák pod jeho korunu, najedli se a napili a začali prohledávat domy. Ne všechny a ne namátkou, ale řídili se vývěsními štíty. Do večera stačili prohledat přes dvacet domů a když se setmělo, uložili se v jedné ubytovně a spali až do rána. Druhého dne po snídani pokračovali a hledání a Joe asi za hodinu vyšel z domu, který právě proslídil, počkal, až se objeví i Ben a hlásil:

“Ten krám, co potřebuješ, jsem našel. Jsou tam dokonce dva, oba zastrčený do elektriky, a fungujou. Taky je tam kancelářský vybavení a různý věci, dokonce i vojenský konzervy.” Ben se na chvilku zamyslel a rozhodl:

“Joe, zůstaneš tady, budeš mě navádět, stůj uprostřed ulice. Já zajdu pro éro, přiletím a jakmile budu přistávat, doběhneš pro notebook, vytáhneš ho z elektriky a naskočíš s ním do letadla. Potom se vrátíme na plácek, schováme se pod strom a počkáme.”

Joe přikývl, postavil se doprostřed ulice, krátil si čas pliváním na tabulku s nápisem Harris B. Fox, Komisionář a v okamžiku, kdy se nad ulicí objevil náklaďák, vběhl do domu a hned byl zpátky, naskočil a letěli k plácku. Schovali letadlo a za chvíli uviděli na obrazovce tečku, která vylétla z centra a mířila k nim.

“Jdou po nás,” lekl se Joe.

“Ne letí k domu, ze kterého jsme vzali notebook. Vidíš, že je to jenom jeden stroj, nejspíš si myslí, že jde o technickou závadu. Teď vystrkáme naše letadlo na plácek a v momentě, kdy přistanou a vypnou motory, tečka zmizí. A to je naše chvíle, startujeme a upalujeme na jih.”

Přesně to také udělali. Vyrazili plnou rychlostí na jih a za chvilku viděli další tři tečky, které se rozlétly z centra a prohledávaly město. Sami letěli těsně nad střechami a drželi si od pronásledovatelů slušný odstup.

“Neví o nás,” konstatoval Ben. “Motají se pořád okolo centra, ale to neznamená, že nezačnou hledat i jinde. Do té doby musíme být co nejdál.”

Na vinici letěli nonstop a občas uviděli na obrazovce tečku, naštěstí vždycky ve slušné vzdálenosti. Doma přistáli ještě před večeří. Tam zatím Schneider ilegálně svolal vinaře i farmáře a řekl jim, co se stalo ve světě a jaké události postihnou vinici. Lidé se bez výjimky postavili za Watsona a šli za ním, on jim poděkoval a přednesl další možnou variantu řešení: On se svou rodinou odletí, aby nevystavovali nebezpečí ostatní.

“Ale nechte toho, šéfe,” odpověděl za všechny Sam. “Zůstanete tady, kdepak jinde máte šanci? My už to nějak zaonačíme, aby vás nedostali. No a s tím nebezpečím to není tak horký, poněvadž nám žádný nehrozí. Jedničky chtějí pít dobrý víno a žrát klobásy a kdopak jinej jim je udělá?”

Většina opatření se zrodila ve Schneiderově hlavě. Začali tím, že upravili vzhled skladiště s vojenským materiálem. Potravin už ubylo a tak postavili falešnou zeď, kterou ušpinili a před ni ledabyle naházeli rozbité bedny a otřískané sudy. Vchod do zadní prostory byl za sudy, stačilo dva z nich odstrčit. Vrata nechali napůl otevřená a když odstranili stopy stavební činnosti, sami viděli, že o tento skládek starých krámů nemůže mít nikdo zájem.

Dalším opatřením byla stálá služba u sledovacího přístroje, ale ta nastoupí až za nějaký čas. Zatím Schneider vytypoval v křoví, které se rozrůstalo do dálky za dolním koncem farmy, krásně zarostlý přírodní kopeček. Přeměnili ho na úkryt opatřený zásobami.

“Pokud se budete muset schovat,” vysvětloval Watsonovi, “tak nejvýš na dva dni. Dítě ale musí zůstat tady.”

“Nikdy,” vyhrkla Nora a vzápětí se opravila: “Samozřejmě. Kdyby nás potkalo to nejhorší, Jakub zůstane.”

Filip vyráběl pod Benovým vedením další ruční ovládání pro civilní letadlo a potom se pustili do náročnější úlohy, připravovali řízení určené pro vojenský speciál. Ben se chystal na přeladění televize, ale musel počkat na objednaný měřící přístroj a čekal na něj dva týdny, ale potom byl s úpravou za dva dny hotov a televize fungovala bez vady.

“Já tedy nevím,” strachovala se Gili. “Nikdy jsem nic takového nepsala a počítám, že to nebude ke čtení. A těch chyb!”

“Jenom se toho neboj,” chlácholila ji Nora. “Prostě piš, chyby potom opravíme.” Každou chvíli nakoukla, co už je napsáno a hned se začala divit:

“Začínáš popisem válek kvůli náboženství. Co je to náboženství?”

“Ach jo,” vzdychla Gili. “Tohle budu muset rozepsat. Zkrátka kdysi dávno si nějací koumáci vymysleli, že kdosi stvořil svět, rozumíte, hvězdy, Zemi i lidi, prostě sakumprásk všechno. Tomu stvořovači říkali Bůh a jen co tomu lidi drobet uvěřili, už se kolem věření začali ochomýtat šikulové, kteří udělali z víry instituci. Ten nápad se stvořovačem možná odhalil pravdu, ale ověřit se nedá. Zkrátka chabrusáci, kteří se na nápadu přiživovali, udělali z věření úplnou obchodní společnost a začali lidem namlouvat, že vědí, co jejich Bůh chce a psali předpisy, podle kterých se lidé mají chovat, aby s nimi byl Bůh spokojený. Věřila byste tomu? No fakt, tohle všechno se stalo! To víte, že vykladači Boha nestrádali, naopak, jejich instituce, které se říká církev, dokázala nahrabat pěkný majetek a měla velký vliv. Přišel čas, že na světě bylo pár velkých církví a ty si občas vjížděly do vlasů a byly z toho nepokoje a války, ale v podstatě to mezi sebou církve hrály nerozhodně. Jenomže pak se objevil Francis.

On začínal jako zaměstnanec jedné církve, ale z ničeho nic si sedl a napsal knihu, která se jmenovala Sedm zjevení. Samozřejmě, že si vymyslel svého Boha a předpisy, ale proti jiným náboženským textům tady byl velký rozdíl. Francis byl náramný doveda a uměl tak dobře zacházet se slovy, že o třídu přetrumfl všechny předchozí náboženské texty. Každý, kdo si jeho knížku přečetl, začal v tu ránu věřit ve Francoisova Boha a na žádného jiného už ani nevzdechl. To víte, že ostatní církve na něj posílaly své lidi a ti se s ním utkávali v televizních diskuzích, ale on dokázal prakticky z každého během pěti minut udělat úplného blbce a vždycky vyhrál.”

“Gili, všechno to, co mi říkáš, se opravdu přihodilo?”

“Pcha! Počkejte, až dojde na podrobnosti, to budete teprve kulit oči! No ale abych dopověděla to hlavní: Francis, aby trumfl ostatní církve, si vycucal z prstu jedno pravidlo. Víte, nemusel to dělat, protože v té době už ostatní církve skomíraly, ale on se chtěl nejspíš posichrovat a tak vyhlásil, že každý, kdo věří v jeho Boha, má mít co nejvíc dětí, aby přečíslili nevěřící. Ostatně všichni si v té době dobře pamatovali, že před nedávnem vlády začaly proti občanům používat všelijaké záření, hlavně z radarů, aby jich co nejvíc vyhubily. No fakt! Takže lidi jako by zcvokli a patnáct děcek byl normál. Dovedete si představit, jak rychle přibývalo lidí - a začalo být ouvej. To už byl Francis mrtvý a ti, kteří to vzali do ruky po něm, vyčetli ze Sedmi zjevení - nevím tedy, jak - že jejich Bůh je všemi deseti pro vědu a začalo se zkoumat, jak ze Země vytřískat co nejvíc jídla. Z té doby pochází bullporkové a jejich jídlo, velké obilí nebo co to je, zasadili jsme ho a uvidíme, prasata o něj mají velký zájem. No a druhý velký problém, který vznikl, bylo bydlení a brzo se začalo se stavbou měst, která znáte. Následně vznikl třetí velký problém:

Najednou nebylo jasné, co s tolika lidmi. Nasulcovali se do měst a v té době se pořád modlili, co taky jiného mohli dělat, že? Poněvadž pro ně nebylo žádné využití. Nemohli nic vyrábět, kdepak by vzali materiál na věčné vyrábění? Země, jak mi vysvětlil Ben, není dost velká, aby se dalo sehnat tolik surovin.

Je jasné, jaký to muselo vzít konec. Lidi začínali chápat, že naletěli Francoisovi na jeho medové řeči a teď neví, kudy kam. Prakticky ze dne na den přestali věřit a ty, kteří nechtěli přestat, zabili. Někteří se schovali pod zemí a zabitých věřících zase nebylo tolik, aby lidí výrazně ubylo. Já si myslím, že Francis vůbec nemusel být špatný člověk a tu svou knížku vymyslel dobře, ale nejspíš nepočítal s tím, že mu lidi tak moc uvěří. No ale stalo se a svět byl najednou plný zmatků. Další dějiny už spadají do Ekonomického věku, takže já teď budu dál psát o náboženství a dodělám ho.”

Nora odletěla. Schneider měl za to, že jí zatím nehrozí žádné nebezpečí a navíc byla jediná, kdo mohl dopravit televizi na správné místo, protože jedna její přítelkyně byla manželkou významného muže z velení armády. Domluvila se s ní přes vojenské spoje, vesele spolu štěbetaly a povídaly si i o jídle. Nora se pochlubila, jak dobré uzené vyrábí a slíbila, že na návštěvu nepřiletí jen tak, ale přiveze pořádnou bedýnku dobrot. Sama že si potřebuje vyřídit jen pár maličkostí a nezdrží se dlouho, ale moc se těší, jak si popovídají. A jestli bude doma i její muž? Ale ano, bude, teď, co skončily nepokoje, chodí domů už i k obědu. To je tedy skvělé, řekla Nora, popovídáme si všichni dohromady, čekej mě pozítří.

Ben přemýšlel o vyslání zprávy o dějinách. Vzal měřící přístroj a spolu s Watsonem měřili. Watson zapnul notebook a ve chvíli, když s ním začal pracovat, bylo všechno jasné.

“No jistě,” řekl Ben. “Wagnery samozřejmě vysílají. Podobně jako v letadlech, ale je tam něco navíc.”

“Co teď uděláme? Vždyť jakmile začne Nora psát, prozradí se.”

“Takovému prozrazení mohu zamezit. K přeladění televize jsem použil Faradayovu klec a už od začátku počítám s tím, že se bude text psát v ní. Potom přístroj vypneme a zapne se až při vysílání. Jde o to, jak dlouho se bude vysílat?”

“Počítáme, že text pošleme asi na tři sta adres, dvě třetiny jsou krycí, asi sto z nich jsou opravdoví adresáti. To je nejvýš pět minut vysílání.”

“Myslel jsem, že to bude déle. A teď poslední zkouška. Podle mého snímá notebook obličej toho, kdo s ním pracuje. Ptal jsem se na to Schneidera a on sice nezná všechny detaily špiclovací techniky, ale pokládá to za skoro jisté.”

“A co když dáme před obrazovku nějakou zábranu?”

“Kvůli tomu jsem přišel. Potřebujeme objednat některé náhradní díly, tady je seznam. Až budete mluvit s důstojníkem, pomalu a jakoby zamyšleně si papírem zdola zakrývejte tvář.”

Notebook vypnul ve chvíli, kdy se papír přesunul přes ústa. Watson znovu navázal spojení a vojenská služba se omluvila za poruchu spojení a převzala zbytek dodávky.

“Zajímavé,” řekl Watson. “Samotní vojáci o ničem nevědí. Důstojník byl velice překvapený a přitom dobře viděl, že si zakrývám tvář. Nora tedy bude muset psát v masce.”

Nora byla pryč jen tři dny. Přiletěla s vojenským náklaďákem, který přivezl objednané zboží a také paní Noru Watsonovou, která sice nic přivézt nestačila, ale přinášela zajímavé novinky. O svých zážitcích vyprávěla večer na verandě Benova domku. Situace v Americe se od Watsonovy cesty příliš nezměnila, dokonce ani počet zatčených nijak radikálně neroste, jde v průměru o dvě Dvojky týdně. Nejzajímavější bylo, když společně s Rolandem rozbalili bedýnku, odstranili vrstvu uzeného masa a klobás a objevila se televize. Roland i jeho žena Diana to pokládali za zdařilý žert, ale jen do chvíle, kdy se Roland naučil ladit televizi a samostatně naladil sadistický kanál. Teprve potom se trochu rozpovídal.

Roland se nedávno stal zástupcem náčelníka generálního štábu. Situace ve velení armády je napjatá, ale nikdo vlastně nic nechápe, často dostávají z centra rozkazy, kterým nerozumí a dokonce ani netuší, kde se centrum nachází. Televize ale ukázala, že ať je kdekoliv, došlo k naprosté morální degeneraci vládců a bude nezbytné tento problém řešit. Musí nás pochopitelně požádat o mlčenlivost a nabádá k opatrnému jednání.

“No tak, děvčata,” řekl závěrem své řeči, “jděte a dělejte to, co byste dělaly při každé jiné návštěvě. Děkujeme Watsonovi za… klobásy a vyřiďte, že si je vychutnáme.”

Nejspíš se okamžitě pustil do práce, protože do odletu už se s ním nesetkala.

Hned druhého dne začala Nora přepisovat Gilin text načisto a za chvíli už se vyptávala na Ekonomický věk.

“Takhle to nepůjde,” ohradila se Gili. “Já se při vašem vyptávání nesoustředím. Nejspíš bude lepší, když nejdřív stručně povím, o co jde, ale je to z první vody, potom všechno upřesním. Minule jsme došli k tomu, jak se na planetě ocitlo tak nehorázné množství lidí, kteří jsou úplně zbyteční a žijí ve zmatku. Brzy měli snahu zavést pořádek, protože se hodně kradlo a loupilo a násilníci měli pré. Začali se scházet a zvolili si poslance a ti posedávali a mudrovali. Nic jiného tenkrát nebylo možné, protože krátce předtím vládli šéfové přes Francoisovu církev a už byli po smrti. Poslanci se nejdřív starali o své město a brzy se konaly volby za větší územní celek, potom za kontinent a nakonec za celý svět. Za lidi potom mluvili zvolení poslanci, takové politické fintě se říká zastupitelská demokracie. To je pojem, co? Ben míní, že je to přímo na zbláznění, protože demokracie znamená vládu lidu a jak ho někdo začne moc zastupovat, lidem ani nedojde, že takový čilý zástupce hraje především sám za sebe. To víte, takový poslanec se musí umět moc a moc dobře přetvařovat a tak není divu, že úplně nahoru se dostali jenom ti nejmazanější podfukáři. Lidi samozřejmě už neměli žádné slovo, i když poslanci předstírali, jako by se zajímali o to, co je trápí.

Možná, že by celá podfukářská akce selhala, ale bylo tady špiclování přes elektroniku. To se začalo rozvíjet hodně dávno, už na začátku jedenadvacátého století a za chvilku byl každý, kdo mohl ohrozit mocipány, prošpiclovaný od hlavy k patě a zametli s ním.

No ale začátek byl jiný. To ještě platily zákony a byla spousta knih a novin a taky zprávy v rádiu a v televizi. Začnu třeba zákony. Tenkrát se hodně lidí vzdělávalo v umění obcházet zákony, takovým specialistům se říkalo úplně protismyslně právníci. Ti nahoře si samozřejmě v první řadě najali právníky a za chvilku udělali ze zákonů úplný mišmaš, samozřejmě, že ne pro sebe, ale obyčejný člověk z nich byl úplně tumpachový. Ještě že díky Francoisovi už lidé mluvili jedním jazykem, předtím bylo tolik jazyků, že se prakticky nikdo s nikým nedomluvil. No ale kvůli čemu se tvořil ten zmatek v zákonech?

Bylo to kvůli penězům. Ti nahoře dobře postřehli, že zdola na ně není vidět a že po zrušení věření je v pohybu obrovský majetek a s pomocí pomatených zákonů se ho začali nenápadně zmocňovat. Tenkrát existovali i vystudovaní specialisté na kradení ve velkém, říkalo se jim ekonomové, a ty najali také. Šlo to jako na drátku a za chvilku byly všecky velké majetky obsazené.

Lidé ale přece jenom tu a tam něco věděli, protože ještě měli prostředky k domluvení a začala se tvořit opozice a na některých místech se dokonce občané i bouřili. Pro ty nahoře to bylo moc dobré, protože pod záminkou buď zavádění, nebo udržení pořádku, to podle místní situace, rostla moc policie a přibývalo vojáků. Když si byli jistí, že to vyjde, zrušili přes noc všechny noviny a pak šlo do háje jedno za druhým. Vím o zabíjení neposlušných novinářů a tak, ale o takových maličkostech později. Poslední skončila televize, ale obratem ruky dodali pomalu do každé místnosti novou, naladěnou na oficiální program.

A potom přišel geniální nápad: To víte, když byly rozkradené majetky, začali mít lidi potíže s obživou, s jídlem i s ošacením a proto se udělal soupis lidí spolu s inventurou jejich majetku a lidi byli rozdělení do tříd právě podle výšky majetku, od jedničky po pětku. Když byl soupis hotový, dostal každý potravinovou kartu, Ben říká, že karta je veledílo v oblasti špiclování lidí, ale od té chvíle měl každý zajištěné jídlo. To víte, nejvíc je pětek a ty v té době měly tolik starostí se sháněním jídla, že pro ně byla karta vysvobozením. Ještě bylo potřebné zařídit, aby i pětky tu a tam přišly k nějakému doláči, a bylo hotovo.”

“Neuvěřitelné,” vrtěla hlavou Nora. “A ví se něco o sadistickém kanále?”

“Přímo o něm ne, ale vím o něčem jiném. Jedničky se přesunuly na ostrovy a zajistily jejich hlídání, Ben ví, kde je najdeme. Mají tam všechno, na co si jen pomyslí a stejně se nudili, tak si jeden z nich vzpomněl na staré město Řím, kde se šéfové bavili zabíjením lidí v aréně. Zajímavé je, že v tom městě Římě dostávali lidi taky jídlo zadarmo, ale to sem nepatří. Zkrátka Jedničky nechaly postavit arénu na zabíjení lidí a všechno postupně zdokonalily. Ano, takhle vznikl sadistický kanál.”

“Počkej. Ben ví, kde žijí Jedničky?”

“Ví to. Neřekl mi podrobnosti, ale vím, že je vystopoval.”

Finální text Dějin měl třicet stránek. Nora si dlouho zkoušela a upravovala dovedně zhotovenou papírovou masku a Ben trval na tom, aby se co nejvíc podobala živému obličeji. Notebook zapnuli až ve Faradayově kleci, kterou zevnitř potáhli černou látkou, aby znemožnili jakoukoliv identifikaci. Nora psala rychle a když v poledne notebook vypnuli, zbývalo zadat adresy příjemců. Před večeří bylo všechno hotovo a potom čekali na volnou civilní relaci. Vojáci pomalu uváděli spojení do obvyklých kolejí a po čtyřech dnech od napsání Dějin už notebooky pracovaly v obvyklém civilním režimu, takže to riskli. Ráno vyletěli se čtyřsedadlákem, Ben seděl u řízení, Nora se posadila vedle něj a vzadu se uvelebil Schneider s raketami. Letěli přímo na západ, až minuli pevninu a pokračovali více než sto kilometrů nad oceán. Tam nechal Ben letadlo viset na místě, Nora si nasadila masku, otočila obrazovku tak, aby přes okýnko zabírala jen oblohu a podala Benovi konec napájecího kabelu. Za chvíli obrazovka notebooku ožila, ona spustila připravený program, který běžel přes čtyři a půl minuty, potom přístroj vypnula a vyhodila ho z okna. Hned za ním následovala papírová maska a všichni sledovali její klikatou pouť k mořské hladině. Nora se nervózně zasmála:

“Tajná akce končí. Teď ještě vyhodím psaný text i zápisky Gili a letíme domů. Jsem zvědavá, jestli jsme se nenamáhali zbytečně.”

“Brzo začne válka,” řekl Schneider. “Hned po příletu se zařídíme tak, jako by už byla v plném proudu.”

Přípravy na válku sestávaly jen z drobností. Jediným větším skutkem byl let do Jerezu, kam Mala přepravila Watsonův čtyřsedadlák a za ní letěl Ben, který po přistání vymontoval z Watsonova stroje ruční řízení a odvezl Malu na vinici. Když přistávali, viděli, že v jejich náklaďáku už sedí služba a dívá se na obrazovku. Všichni byli zajedno v tom, že udělali všechno, co je v jejich silách, samozřejmě kromě Schneidera, který se mračil, protože měl pocit, že na něco zapomněli. Krátce před večeří na to přišel a potom s Norou přenášel hromádku Jakubových věcí do domku k Male.

“Řeknu vám, že jsem máma na baterky,” vrtěla hlavou Mala. “Budu se starat o děcko a v domku pro ně není jediná věc. Jsem zvědavá, jestli budu stejně pitomá, až porodím vlastní dítě.”

“Nejspíš ne,” řekla Nora. “Až budeš máma, postaráš se o všechno úplně automaticky, ani o tom nebudeš vědět.”

“Jenom aby,” zapochybovala Mala.

“O tom nepochybuj,” zasmál se Schneider. “Jestli bude potřebné, abys hrála Jakubovu mámu, uvidíš, že do té role zapadneš během vteřiny.”

Přesvědčit se o tom ale mohli až za dva týdny. O příletu vojáků věděli s půlhodinovým předstihem, takže služba včas vypnula a zaházela pytli sledovací přístroj, Ole odvezl Watsona a Noru na čtyřsedadlové Bleše do úkrytu a všichni se rozešli po své práci. Když stroj přistál, Ben se Samem si dali záležet, aby k němu došli klidně a neuspěchaně. Před letadlem stál důstojník, kterého pozdravili a on pozdrav opětoval.

“Vy jste nepochybně pan Zapater,” obrátil se k Benovi. “Váš společník ale není Watson. Kde je Watson?”

“Tak to je dobrý,” zakřenil se Sam. “Jasně, že nejsem Watson!”

“Toto je předák z vinice Sam,” představil ho Ben. “Nerozumím vám. Pan Watson s vámi přece před dvěma dny odcestoval! Můžete mi to vysvětlit?”

“Cože? Odcestoval? S námi rozhodně ne! S kým odletěl?”

“Jak to mám vědět? Pan Watson za mnou přišel před dvěma dny po obědě a řekl, že odlétá na nějaký čas do města Phoenix a že s sebou vezme i ženu a dítě a na palubu vašeho speciálu nastoupí na heliportu v Jerezu. To víte, on se nikomu z nás se svými úmysly nesvěřuje. Zkrátka odletěl do Jerezu. Jak je možné, že o tom nejste informováni?”

“Na Watsona byl vydán zatykač,” oznámil důstojník. “Vzhledem k povaze zločinu, kterým je spiknutí proti vládě, se sankce týká celé jeho rodiny. Samozřejmě bude dopaden a kompetentní orgány rozhodnou o výši trestu. Pane Zapatere, nepochybuji o vašich slovech, ale jsem povinen všechno důkladně prověřit.”

“Počkejte, prosím, ať se vzpamatuji. Watson se stal zločincem? Tady se vždycky choval, smím-li to tak říci, přímo vzorně. Zřejmě se dokázal dokonale přetvařovat.”

“Jistě chápete, pane Zapatere, že přes důvěru, kterou k vám chováme, nezbývá, než prohledat hospodářství. Chápejte, musíme vyhovět předpisu. Vojáci se nyní pustí do práce a náš letoun odletí do Jerezu přesvědčit se, zda je Watsonův stroj skutečně na heliportu.”

“Pochopitelně. Sám bych vás požádal o důkladnou kontrolu celého hospodářství, to je přece přirozené. Mám ale prosbu. Mohl by s vámi letět jeden z našich lidí a dopravit zpátky Watsonův stroj? To víte, je tady potřebný, ale především chci zabránit tomu, aby neposloužil zločinným rejdům.”

“Nemám námitek,” souhlasil důstojník a to už ze speciálu vystupovali vojáci a Sam přisedl do pilotní kabiny.

“Vidíte,” pokračoval Ben, “ještě jedna věc mne trápí. Myslel jsem, že to Watson včas zařídí. Zkrátka na hospodářství je dnes šest osob bez potravinových karet. Narodily se tu tři děti a jsou zde tři dělníci, samozřejmě pětky. Přišli z Jerezu. Pěšky. Měli práci mimo město a odložili si bundy s kartami a když začala opatření, už se k nim nedostali. Nějakou dobu bloudili, než dorazili na vinici. My jsme potřebovali dělníky a oni se ve zkušební době osvědčili, ale jsou si vědomi toho, že je potřebné dodržet zákon.”

“Pokud pro ně máte využití, proč ne? Všechno se napraví při nové registraci obyvatel. Moji vojáci nyní vykonají svou práci a vy mne laskavě zaveďte do kanceláře.”

“Velice rád,” řekl Ben a zavolal: “Gili, přines do kanceláře dvě láhve archivního!”

V kanceláři se pohodlně usadili a důstojník slavnostně pronesl řeč:

“Před třemi týdny jste od Watsona koupil polovinu vinice. V té době byl Watson ještě řádným občanem a smlouva je po právu platná.” Ben měl co dělat, aby se ovládl, ale podařilo se mu to a důstojník pokračoval: “Své peníze jste investoval rozumně. Zločincův majetek pochopitelně propadl a vaším přímým obchodním partnerem je nyní vláda. Musím vám říct, že mne překvapilo, jak velké důvěry požíváte. Byl jste jmenován správcem celého majetku s platem pět tisíc doláčů měsíčně, samozřejmě včetně podílu na výsledku hospodaření. Nyní jste pánem nad životem a smrtí všech lidí na tomto hospodářství. Dostanete nové číslo spojení a bývalý Watsonův notebook je teď váš.”

Ben poděkoval za důvěru a to už Gili nalévala do sklenek archivní víno a po přípitku se řeč nesla v neformálním duchu a důstojník dokonce zažertoval:

“Bylo mi řečeno, že kdybyste udělal v účetní bilanci nepočítaně chyb, všechny vyváží kvalita vašeho vína a uzenin. Připíjím na nového pána vinice!”

Vojáci se zdrželi na vinici pouze dvě hodiny, ve dvojicích ji zběžně proslídili a potom se chystali k odletu. Důstojník poděkoval za darované víno a klobásy a rozloučil se:

“Na brzkou shledanou, pane Zapatere. Ani vám nepřipomínám, co máte udělat, kdybyste se doslechl o zločinci Watsonovi.”

“To opravdu nemusíte. Doufám, že zločince Watsona už nikdy nespatřím.”

Sotvaže vojenský stroj zmizel za kopcem, Ben se posadil za volant Blechy a spěchal za zločincem Watsonem a jeho ženou. Všechno jim vypověděl a Watson řekl:

“No vidíš, Bene, tak jsem konečně na mizině. Mám jenom fingovanou smlouvu o prodeji půlky vinice jistému Zapaterovi Benovi a něco přes padesát milionů v hotovosti.. Ale vážně, společníku. Co teď?”

“Počkáme. Vojáci začnou sami.”

Ať měli lidé na hospodářství sebevíce práce, hleděli si vždycky najít nějaký čas pro děti a těm se vedlo velice dobře, i když to samy nemohly posoudit, protože nezažily špatné časy. Děti, které nezažívají špatné časy a jsou ušetřeny šikanování a mlácení, jsou veselí, činorodí a v jednání i řeči naprosto přímí tvorové. Málokdo má štěstí takové děti potkat, protože obvyklé podmínky pro jejich život nejsou takové, jaké byly na vinici. Dospělí si toho všímali a snažili se dělat všechno pro to, aby dětem životní podmínky zachovali. Zatím nemohli dělat nic víc, než svou práci. Pravidelně dodávali na trh víno a uzeniny, ale prodali i nadúrodu rajčat a paprik a Ben uvažoval i o prodeji kyselého zelí. Watson byl kupodivu pořád dobře naladěn, pomáhal, kde bylo potřeba a když s Olem přerovnával sklad, řekl:

“Víš, že se cítím tak dobře, jako skoro nikdy předtím? V tom stálém shonu jsem ani nepostřehl, jaká je tady skvělá parta.”

“No bodejť,” přikývl Ole. “My bysme mezi sebou žádného hajzla ani nestrpěli. To byste koukal, jak by upaloval!”

Od příletu vojáků, kteří přišli zatknout Watsona, uplynuly tři týdny, když zaznamenali první změnu. Byla malá, ale chápali, že je podstatná. Ben našel na notebooku zprávu a když ji otevřel, zjistil, že mu někdo poslal text Dějin, shodný s tím, který před nedávnem rozeslala Nora. Ověřil si, že v textu nejsou změny a chvíli se díval na číslo odesilatele, ale nic mu neříkalo. Šel se poradit s Watsonem a ten měl svůj názor pohotově:

“Tak už to začalo. Běž a okamžitě si postěžuj svému společníkovi, naší skvělé vládě. Řekni, že jsi přečetl jen kousek první stránky a nemíníš se takovým pomlouvačným textem zabývat.”

Ben navázal spojení a spustil, že na jeho notebook poslal někdo neznámý odporný pomlouvačný text, který odmítá číst a chce nahlásit číslo onoho neznámého zločince. Doufá, že vláda učiní rázná opatření, která hanebnostem tohoto druhu zamezí. Službu konající důstojník mu řekl, že se jedná o podvratnou akci, za kterou stojí nepřátelské živly, jimž se na chvíli podařilo proniknout do sdělovací sítě, ale potřebná opatření už probíhají. Ben se na závěr zeptal, jestli už byl dopaden zločinec Watson, dověděl se, že jde o státní tajemství a slyšel, jak se venku stojící zločinec Watson bouřlivě rozchechtal.

Večer, když s ostatními probírali, co se vlastně přihodilo, se ale nesmál, naopak, vážně a podrobně vysvětlil, že jde o závažnou věc, protože jediní, kteří mohli zprávu rozeslat, jsou vojáci, nikdo jiný totiž nemá k dispozici neregistrované notebooky, které vojáci nasbírali v mrtvých městech.

“To je pravda,” podpořil jeho názor Schneider. “Kdyby šlo o provokaci tajných služeb, našli bychom v textu změny. On by byl nenápadně, ale pečlivě zkomolen. To znamená, že za akcí stojí bojové jednotky a situace se brzy vyhrotí. Musíme zase obsadit naše palebná postavení na kopcích a zavést službu u přístroje.”

Mildred, která bedlivě naslouchala, se přihlásila o slovo:

“Bene, jenomže já nemám žádnou bojovou práci. Aspoň kdybyste mi dali nějakou menší flintu!”

“Budeš mít práci,” uklidnil ji Watson. “Když se objeví nějaké nebezpečí, budeš velitelem dětí a odvedeš je do křoví.”

Když byl druhého dne vyhlášen poplach, jednali všichni tak, jako by šlo o běžnou činnost,, řidiči Blech odvezli Watsona a Noru do křoví a dopravili střelce na kopce. Na hranici farmy se objevila spořádaná pochodová formace dětí, vedená Mildred, lidé se věnovali normální práci a Ben se Schneiderem seděli u obrazovky sledovacího přístroje. V padesátikilometrové vzdálenosti se pohybovaly dvě tečky, ale neblížily se a jako by kolem sebe tančily. Jedna tečka se náhle vydala západním směrem a druhá zamířila k nim, ale pohybovala se velice pomalu. Dlouho čekali, než se nad kopcem objevil velmi nejistě letící vojenský speciál. Když se přiblížil, viděli, že trup je na mnoha místech prostřílen a jedna z vrtulí se při rotaci třásla a kymácela. Letoun těžce dosedl na přistávací plochu u vinného sklepa a stál nakloněn ke straně, protože i podvozek byl značně poničený. Rozběhli se k pilotní kabině a uvnitř našli známého důstojníka, který létal s jejich zbožím. Osm vojáků a dva piloti byli mrtví. Důstojník byl v bezvědomí, opatrně ho tedy vynesli z kabiny a čekali, až přijede Sam se čtyřsedadlovou Blechou.

“Odvez ho k Horskymu,” nařídil Ben. “On a Doloros prý se trochu vyznají v léčení. A ať sem okamžitě přiběhne Mala!”

“Co chceš dělat?” zeptal se Schneider.

“Letadlo tady nemůže zůstat. Odletím s ním a ty s Malou poletíte přede mnou. Potřebujeme dostat stroj na místo, kde došlo k bitvě, nějakých padesát kilometrů odsud. Poletím při zemi, pro případ, že by se ten vrak rozpadl.”

Schneider se rozběhl k náklaďáku, mávl na přibíhající Malu a Ben vyšplhal do kabiny speciálu a začal roztáčet rotory. Vlivem nevyváženosti poškozené vrtule se celý stroj roztřásl, postupně se začal srovnávat a pomalu a nejistě vzlétl. Ben se držel za náklaďákem a tiše klel, protože se mu zdálo, že stroj každou chvíli skončí na zemi. Na překonání padesáti kilometrů potřeboval celou půlhodinu a spokojeně pokýval hlavou, protože Schneider trefil přesně místo, kde byla země rozrytá výbuchy. Přistál a jakmile vystoupil ven, uslyšel Schneiderův křik:

“Rychle sem! Oni se vracejí!”

Ben se rozběhl a naskočil, Mala stroj ostře zvedla a zamířila na sever, přeletěla hřeben kopce a hned přistála.

“Už jsou tady,” řekl Schneider. “Rychle ven, schováme se, pro případ, že by nás zahlédli!”

Běžel ke shluku balvanů na hřebeni kopce a oni za ním, ukryli se a viděli těžce ozbrojený bitevník, který zakroužil nad poškozeným strojem a začal střílet. Vrak letounu se prakticky rozpadl a útočník byl zřejmě s výsledkem spokojen, protože nabral výšku a zamířil na západ.

“A teď rychle na vinici,” řekl Ben. “Musím všechno nehlásit, aby si nás nezačali všímat. Malo, leť ty, já mám ještě roztřesené ruce. Přistaň rovnou u kanceláře.”

Když Ben podal zprávu o vzdálených výbuších, zdálo se mu, že důstojník zrozpačitěl, ale rychle se vzpamatoval a slíbil, že událost bude prošetřena.. Oni sami mají zachovávat opatrnost a pokud se objeví neohlášený letoun, bude nejlépe, když vyhledají úkryt.

Potom se Ben přesunul k Horskymu a šel k lůžku zraněného důstojníka, u kterého seděl Watson a hned mu řekl o zkáze vojenského speciálu. Watson přikývl, Ben si sedl na židli a čekali. Po několika minutách raněný nabyl vědomí a zašeptal:

“Od… Rolanda” a snažil se šátrat po knoflících blůzy. Watson mu ji rozepnul a našel pod ní obyčejnou obálku. “Předejte Watsonovi,” zamumlal důstojník.

“Watson tu není. Uprchl.”

“Watsonovi,” opakoval raněný a upadl do bezvědomí. Otevřeli obálku a našli papír s několika slovy.

“Richarde,” četl nahlas Watson, “Měl jsi pravdu. Armáda už se rozštěpila. Je to zlé, jsme slabší. Pozdrav autorovi Dějin.”

“Jestli už máte, co jste chtěli,” oslovil je Horsky, “tak toho chudáka nechte na pokoji a vypadněte. Ten chlap je těžce raněnej, kdo ví, jestli se z toho vylíže!”

“Nora má nějaké léky,” řekl už na odchodu Watson. “Za chvilku je přinese.”

Šli ke kanceláři a cestu jim zkřížila skupina skládající se z pochodující Mildred v čele tří malých postaviček.

“Co to vyvádíte, Mildred?” zeptal se Watson.

“Mašírujem,” odpověděla. “Byli jsme se ukrejt. Děcka si hrajou na malý kačenky, ty takhle chodí za mámou. A moc je to baví.” Mávla rukou a vedla své hejno dál.

“Roland je nesmírně chytrý člověk,” řekl Watson, když se přestal smát. “Ve škole byl ze všech nejlepší, ani nevím, proč se dal k armádě.”

“Takže určitě neposlal letadlo jen kvůli jednoduchému vzkazu. Těžko ale zjistíme, jestli bylo na palubě něco jiného, stroj je rozstřílený na kusy.”

“Možná jde o toho zraněného muže. Jestli po něm poslal vzkaz, musí mu úplně důvěřovat.. Dopis říká, že začala válka a nejspíš je to právě jenom průvodní list pro posla.”

“Nevíme, jaký dopad to bude mít na obchod a na zásobování,” zamračil se Ben. “To poznáme až za týden. Až budeme prodávat a vojáci přivezou objednané zboží.”

“Do té doby nejspíš nemůžeme nic dělat.”

“Nejspíš ne. Ale vlastně můžeme! Vezmu éro a prohledám vojenský speciál.”

“Je přece na kusy!”

“Přiberu Filipa a Schneidera.. Možná, že to přežila nějaká baterie. Vojáci mají nejspíš daleko lepší akumulátory než civilní stroje a ty by se nám mohly hodit.”

“No, snad je to dobrý nápad nápad. Donesu teď raněnému léky a posedím u něj. Snad se na chvíli probere.”

Ben zorganizoval výpravu a zatím co Schneider prohledával roztroušené trosky, on spolu s Filipem našel a vymontoval dva nepoškozené akumulátory. Ale i Schneider byl úspěšný, objevil dva samopaly, do kterých se hodily náboje z jejich pušek. Celá akce zabrala tři hodiny a když po návratu Ben změřil kapacitu vojenských baterií, řekl s údivem:

“Filipe, tomu nebudeš věřit! Když dáme tyhle baterie do čtyřsedadláku, dostaneme se s ním přes dvacet tisíc kilometrů daleko!”

Raněný důstojník měl po celém těle oděrky a pohmožděniny, ale jedno zranění bylo vážné a stálo ho spoustu krve: Velká střepina prolétla tkání a zaryla se do kosti kousek pod pravým kyčelním kloubem. Horsky se Sylvií omyli a očistili okolí rány, vyvařili nástroje, umyli si co nejdůkladněji ruce a dali se do práce. Ránu museli zvětšit, aby se dostali k zubatému kusu železa, který se zasekl do kosti. Sylvie rozevírala ránu a vysoušela krev a Horsky páčil střepinu, až ji s cvaknutím uvolnil a vytáhl ven.

“Má štěstí, že neroztrhla tepnu,” řekla Sylvie. “Tkáň vypadá děsně, ale měla by srůst. Zašijeme to?”

“Já myslím, že by to bylo neopatrné, nevíme přece, jestli rána nezačne hnisat. Zašijeme část a necháme tam dren. Kvůli hnisání.”

O chvíli později vešel dovnitř Watson, položil na stůl léky, prohlédl si jejich práci a zeptal se:

“Co myslíte, má nějakou šanci?”

“Má akorát pořádně rozervanou tkáň,” řekla Sylvie. “Tohle by přežít měl, ale nevíme, kolik ztratil krve a taky není zvlášť dobře živený.”

“Jo,” přikývl Horsky. “Krev mu nevrátíme, nic na to nemáme. Všechno záleží na tom, jestli ho dokážem nakrmit a dostaneme do něj vodu.”

“Takže bude potřebovat stálý dohled?”

“Samozřejmě,” řekla Sylvie. “Akorát nevím, jak to bude se službou v kuchyni.”

“No co, nějakou dobu se bez tebe obejdou,” řekl Watson a odešel k jatkám, protože Paul potřeboval výpomoc. Než skončili s prací, zvonily kuchařky k večeři. Po ní probírali události uplynulého dne, které přinesly víc otázek než odpovědí, na které si budou muset počkat, až zraněný důstojník přijde k sobě. Něco snad napoví vojáci, kteří přiletí pro zboží. Jenže Schneider byl toho názoru, že nemohou jenom čekat, musí také něco udělat sami.

“Máme tady několik zbraní. Tří pušky, tři pistole a dva samopaly. Dvě pistole musí mít u sebe Watsonovi a ostatní zbraně dostanou ti, kteří zvládnou střelbu. Zkrátka navrhuji zítra zahájit výcvik ve střelbě. Ten, kdo dostane zbraň, ji bude mít pořád po ruce.”

Druhého dne se všichni začali seznamovat se zbraněmi a potom stříleli do terče. Dočkali se při tom velkého překvapení. Mildred tak dlouho škemrala, až ji nechali vystřelit z pušky a ukázalo se, že je daleko nejlepším střelcem, strčila do kapsy i Noru a Schneidera. Dožadovala se potom pušky, která jí po právu náleží a po delším domlouvání se spokojila s funkcí záložního střelce za svého tátu.

“Co se dá dělat,” řekla. “Tak jestli si táta pomlátí ruku nebo třeba vyšťouchne oko, vezmu to za něj.”

Vojáci se jako obvykle ohlásili den předem a v dohodnutém čase zašuměly nad kopcem vrtule náklaďáku, který se za chvíli snesl na plochu u vinného sklepa. Doprovodný bitevník chvíli bzučel a potom se usadil na kopci. Stroji velel neznámý důstojník, Ben se s ním přivítal, zahájili spolu nakládku zboží a voják ho požádal o důvěrný rozhovor v kanceláři. Ben přikývl, zaběhl pro archivní víno a šli spolu ke kanceláři. Důstojník nejdříve zaplatil v hotovosti zboží, Ben potvrdil doklad a potom už se posadili a vychutnávali víno.

“Pane Zapatere,” spustil voják, “vy jste dnes oficiálním partnerem vlády a to místo jste si plně zasloužil svých občanským postojem, nemluvě o vynikající práci. Proto jsem dostal povolení podělit se s vámi o některé důvěrné informace, které si pochopitelně necháte pro sebe. Situace je taková, že jisté armádní složky začaly mít světovládné choutky a začaly své úmysly prosazovat silou. Jednotky věrné vládě jejich špinavé záměry překazí, tím si můžete být jist, ale než se tak stane, je třeba provést určitá opatření. Nyní vám předám nové číslo spojení. Staré už nepoužijte, příslušný terminál je v této chvíli v rukou povstalců a brzy bude zničen. Armáda vašemu hospodářství zajistí všechno potřebné pro řádné fungování i pro obchod, naše stroje přiletí jako obvykle po předchozím ohlášení. Není ale vyloučeno, že sem přiletí i nepřátelský stroj. Vy s ním se svými zbraněmi nemůžete bojovat, to je pochopitelné, budete se tedy muset přetvařovat a přetrpět jejich pobyt, Ujišťuji vás, že se tady dlouho nezdrží.”

“Ačkoli vaše sdělení není příliš radostné,” odpověděl Ben, “mám dobrý pocit z toho, že se můžeme spolehnout na vládu i na armádu. Máme ve vás plnou důvěru a věříme, že brzy nastolíte tolik potřebný pořádek. Teď půjdeme a převezmete si malou pozornost pro vás a vaši posádku. Je s vámi bitevník, přidáme tedy něco i pro naše bojovníky. Velice si vaší práce vážíme.”

“Velice šlechetné gesto” řekl důstojník. “Vaše výrobky jsou proslulé.”

Vojáci odletěli a večer v besídce Ben řekl:

“Řeknu vám, to je tedy něco, mluvit s důstojníkem! On se vyjadřoval jako naprogramovaný panák, No nic, už jsem mezi normálními lidmi a zopakuji vám ten rozhovor.” Když skončil, rozebírali každé slovo, i když to podstatné bylo jasné: Část armády, ke které náleží Roland, vyhlásila válku Jedničkám a nevede se jim dobře. Jsou v nouzi a poslali za nimi svého člověka, ale ten, pokud promluví, nejvýš blouzní z horečky. Teď by se něco mohli něco dovědět, protože Rollandovi lidé obsadili terminál, ale vojáci jim dali nové číslo a bezpochyby je sledují.

“Potřebovali bychom další notebook,” řekl Schneider, “Neměli jsme ho házet do moře.”

“Už se stalo,” mávl rukou Watson. “Jenomže spojení teď potřebujeme.”

“Bene, radši se nenabízej,” ozvala se Nora. “Teď nemůžeš opustit vinici. Poletí Joe, protože ví, kam má jít a Mala ho tam dopraví stejně dobře, jako ty. Podle mého by s nimi měl letět i Schneider s raketami, protože vojáci mohou hlídat město pečlivěji než předtím.”

“Nejspíš ano,” souhlasil s ní Ben. “Rolandův vzkaz je záhadný. Buď nám ho vysvětlí náš zraněný, nebo se musíme zeptat autora.”

Druhého dne rámo odletěli hledači notebooku a jejich výprava se protáhla na čtyři dny. Byli úspěšní, ukořistili hned dva přístroje, ale potom půl druhého dne přeletovali nad Pragou z plácku na plácek, než se jim podařilo setřást pronásledovatele. Nena tím byla nadšená a barvitě popisovala všechny úskoky, které si vymysleli, hlavně tedy Schneider, který je, když je to potřebné, tak lstivý, že snad jednou oklame i sám sebe.

“Zítra ráno poletím do Madridu a navážu spojení,” řekl Watson. “Nejspíš bude zase pilotovat Nena, že ano?”

“Ne, tentokrát poletím já,” ozval se Ben a zvedl ruku, aby utišil protesty. “Musí to tak být. Výprava nám zabere něco přes čtyři hodiny, to nic není. Navíc s námi poletí Schneider a ten nás ubrání. Víte, jde o to, že se nejspíš budeme muset na místě pro něco rozhodnout a u toho musíme být oba. A navíc si myslím, že pan Watson musí mít na obličeji masku, takže, milé dámy, konec zábavy. Gili donese papír a pustíme se do práce.”

Přes všechny protesty prosadil svou a ráno vyrazili, bez potíží doletěli na předměstí Madridu a přistáli uprostřed ulice. Ben roztáčel napájecí kabel a uvnitř domu narazil na své společníky, kteří už sehnali židli a stůl a zrovna upevňovali na stěnu mapu. Za chvíli bylo hotovo, Watson si nasadil masku, zapnul přístroj a Ben se postavil za obrazovku. Spojení dostali skoro okamžitě a Watson žádal generála Rolanda.

“Nemožné. Je zaneprázdněn. Zavolejte jindy,” ozval se arogantní hlas.

“Jsem v tísni a nemohu ztrácet čas s pitomcem,” pronesl mrazivě Watson. “Volá Richard.” Postupně zesiloval hlas, až přešel do nepříjemného křiku: “Hněte kostrou a okamžitě ho sežeňte! Jestli ne, vlastnoručně vás vykuchá!”

Ben měl co dělat, aby nevyprskl smíchy, ale Watson zřejmě věděl, co dělá a za chvíli promluvil:

“Nazdar, Rolande. Dopis jsem dostal, ale z delegace zbyl jediný muž, zraněný, nenabyl vědomí. O co jde?”

“Dovezl jsi zajímavý přístroj. Později jsem si uvědomil, že nejspíš umíte víc.”

Ben rezolutně přikývl a Watson odpověděl:

“Nemýlíš se.”

“Podle možností zavolej. Čekejte. A přesuň se jinam. teď hned.”

Watson skládal notebook, Ben smotal kabel a vyrazili domů. Byli už daleko, když se na obrazovce objevila první tečka. Ben se podíval na hodinky a řekl:

“Jedenatřicet minut. Aspoň v tomhle jsou bez šancí.”

Watson se na něho zahleděl a řekl:

“Tak tohle chceš udělat?”

“Ano, přesně tohle. Prototyp řízení pro vojenské stroje už jsme s Filipem vyrobili.”

Raněný důstojník zemřel. Pohřbili ho nad vinicí a místo označili plochým kamenem. Lidé z hospodářství si povídali o tom, že vlastně umřel úplně zbytečně, protože nemohl doručit vzkaz, ale Watson s nimi nesouhlasil. Řekl, že mrtvý muž doručil tu část vzkazu, kterou doručit dokázal a jeho smrt na tom nic nemění. Bavili se o tom ještě v besídce a Gili si vzala slovo a řekla, že co nevidět začnou sklízet hrozny a pro tentokrát se musí obejít bez výpomoci, takže jim začínají krušné časy.

“Můžu vám dát tři lidi,” řekl Ole. “Víc ne, nám taky pár věcí zraje.”

“Same, připočti mě a Richarda,” přihlásila se Nora. “To je pět lidí. S dětmi siporadí Mildred a služba v kuchyni.”

“Taky nemáme dost flašek,” přisadil si Sam.“Potřebujem jich dvakrát víc, než je na skladě. Já vím, na stáčení je brzo, ale vojáci zas začnou střečkovat a víno se zkazí v nádržích.”

“Dobrý postřeh, Same,” pochválil ho Ben. “Objednám láhve a v předstihu i lidi na údržbu čističek.”

“A co pan Watson a Nora?” strachovala se Nena. “Dyť je můžou zahlídnout a zastřeli je na to tata!”

“Budeme dělat na dolním konci farmy,” řekl jí Watson. “Tam nedohlédnou.”

Vojáci přijali objednávku a v dohodnutém termínu přiletěli se zásobami pro lahvárnu a přivezli také specialisty na čističky i s jejich materiálem a na boku vojenského stroje byla upevněná i helikoptéra určená k odvozu čistírenských kalů. Ben se srdečně přivítal s důstojníkem a s úsměvem ukázal na helikoptéru:

“Nikdy bych neuvěřil, že dokážete přepravit tak těžkou techniku!”

“Takových stroječků můžeme nést třeba pět,” usmál se důstojník. “Jenže oni si nevzali nakladač, představte si to! Prostě na něj zapomněli. Nevím, jak si teď poradí.”

“Můžeme jim jeden půjčit. Nebo je necháme nakládat lopatami?”

Oba se rozesmáli a důstojník přijal pozvání na důvěrné posezení u láhve archivního vína.

“Mám se zeptat, co je příčinou předčasné objednávky láhví a specialistů na čističky,” zeptal se, když ochutnal víno.

“Obyčejná opatrnost. Moje opatrnost,” zdůraznil Ben. “Víno je velice choulostivý výrobek a vůbec nesnáší nepokoje.”

“Správné vysvětlení. Naši specialisté dospěli k témuž závěru.”

Vojáci se zdrželi na vinici tři dny, protože tak dlouho trvala práce specialistů. Watson se nejprve mračil, ale potom ho začala bavit hra na schovávanou. Nora se bavila snad ještě víc, ale moc si hry neužili, jen jednou se stalo, že museli zmizet v křoví. Už se v něm dobře orientovali, věděli, kde najít dobrý úkryt a v něm seděli a čekali, až pomine nebezpečí. Třetího dne dopoledne, když už se těšili na odlet vojáků, se dva z nich zatoulali na farmu a dva ilegální pracovníci opět zmizeli v křoví. Tiše seděli na malé mýtince, Nora utrhla stéblo trávy a voněla k němu, když uslyšela tichý zvuk, který do tohoto prostředí nepatřil. Zvuk se ozval znovu, to už ho zaslechl i Watson, pokynul a oba zalehli. Pomalu vytáhli pistole a čekali. Oba se už předtím dohodli, že v případě potřeby použijí zbraň a rozhodně se nenechají chytit živí. Dívali se směrem, ze kterého zazněl zvuk a za chvíli uviděli vojáka s připravenou zbraní, který tiše přeběhl, klekl si za keř a mávl rukou. Objevili se další dva vojáci, přeběhli k němu, poslouchali a pozorovali. Byli od nich pár kroků a Nora najednou přiložila dlaň k ústům, aby nebylo možné rozeznat, ze kterého směru zazněl hlas a úplně klidně řekla:

“Zůstaňte na místě a odhoďte zbraně. Míříme na vás. A dejte ruce nahoru.”

Vojáci sebou škubli, ale poslechli. Watson si také dal dlaň k ústům a zeptal se: “Kdo vás sem poslal?”

“Roland,” odpověděl jeden z vojáků. “Máme dopis.”

“Vezměte ho do ruky a tu zdvihněte nad hlavu. Někdo z našich si ho vezme.”

Nora se už chvíli tiše plížila stranou a když byla dost daleko a viděla dopis, vstala a došla si pro něj.

“Nehýbejte se,” napomenula vojáky. “Míříme vám na nohy. Zásah hodně bolí.” Vzala dopis, klidně ho přečetla, kývla hlavou a řekla:

“Dejte ty ruce dolů. Nesmíte se na nás hněvat, ale musíme být opatrní. Na vinici jsou teď vládní vojáci. Já jsem Watsonova žena.”

Vojáci se k ní otočili a jeden z nich zasalutoval:

“My jsem specialisté. Nic víc prozradit nesmíme. Jdeme k vám už druhý den, vysadili nás dost daleko. Proč jsou tady vládní vojáci?” Vstal i Watson a řekl:

“Kvůli údržbě čističek vody. Dnes odlétají. Pojďte, nedaleko máme úkryt a v něm se najde jídlo a trochu vína. Všechno si v klidu povíme. Já jsem Richard.”

“Výborně,” usmál se voják. “Máme se hlásit u Richarda.”

Cesta k mrtvé Mary.

Watson se dočasně nastěhoval k Noře a postoupil svůj domek vojákům, ale ti ho používali jen jako noclehárnu, protože veškerý čas trávili v dílně. Ben je seznámil s tím, jakým způsobem oklamal Wagnery a oni se zabrali do technických detailů náhradního řízení. Nejmladší z nich, menší ruměný blonďák, si vzal papír a tužku, dvě hodiny črtal, potom se rozesmál a řekl:

“Pojďte se podívat, tohle vás bude zajímat.” Když se shromáždili, ukázal jim nakreslené schéma a vysvětlil: “Podívejte se. Teď se dají Wagnery oklamat, ale stačí je přeprogramovat a budou zase vysílat. Mají vlastní záložní zdroj, sice miniaturní, ale pro tento účel bohatě vyhovuje, potom stačí použít aktivní vyhledávač. Jeho schéma je jednoduché. Sice se zatím nevyrábí, ale to by neměl být problém. Tak co tomu říkáte, pane Zapatere?” řekl a rozesmál se ještě víc. Ve smíchu ho ale předstihl nejstarší specialista:

“Nešťastný chlapče! Víš, kolik už bylo pokusů oklamat Wagnery? A všechny selhaly, kromě tohoto. No nic, tenhle problém budeme řešit později. Bene, mohli bychom udělat zkušební let, abychom poznali vaše řízení v praxi? Stačí prolétnout oblast kolem Jerezu, ta je pečlivě hlídaná. Poletíme dva, i když si myslím, že náš nováček by měl letět s námi, třeba ho napadne ještě něco lepšího.”

“Proč ne? Přeletíme Jerez, zahneme k Gibraltaru a potom se vrátíme.”

Trojice nasedla do náklaďáku a Ben letěl tradiční trasou do Jerezu, odtud pokračoval k moři, kde zatočil a vedl stroj nad linií pobřeží. Starší specialista ho požádal, aby zaletěl dál nad moře, Ben přikývl a když byli na tři kilometry od břehu, vytáhl specialista pistoli, střelil mladíka do hlavy, otevřel dvířka a hodil jeho tělo do vln.

“Mířím na vás,” řekl Ben a ukázal hlaveň pistole.

“Já o tom vím. Chudák chlapec! Poslali ho z vývojového centra, on byl opravdu geniální a je ho nesmírná škoda. Ale to, na co přišel, je nebezpečné. Neznal jsem ho a nemohl bych se za něj zaručit.”

“Za druhého kolegu se zaručíte?”

“Víc než za sebe!”

“Poletíme zpátky. Až to půjde, vysvětlíte Rollandovi, co se stalo a proč se to stalo. Myslíte, že jsme nemohli jednat jinak?”

“Nemohli. Armáda, ta naše, je v tísni. Není čas hledat jiné řešení. Jenom nevím, co řekneme lidem na hospodářství.”

“Pravdu. My jsme tady na pravdu zvyklí.”

Večer v besídce tedy Ben věcně popsal, co se stalo a proč se to stalo.

“Zasraná válka,” mračila se Gili. “Opravdu nešlo udělat něco jiného?”

“Ne. To, na co ten chlapec přišel, nemůžeme opakovat, ale zmařilo by to veškeré naše naděje.”

Zbylí dva specialisté velice rychle zvládli techniku vyřazení Wagnerů a měli za to, že jejich práce na vinici skončila.

“Ale kdepak,” nesouhlasil s nimi Ben. “Teď si vezmete nářadí a vyrobíte fungující ovládání pro civilní stroj a pro vojenský speciál. My jich nemáme nazbyt a vy si odvezete své výrobky. Pochopte, od teorie k výrobku vede dlouhá cesta, já jsem ji promýšlel skoro celý rok. Dokud nedokážete dát dohromady fungující řízení, je zbytečné, abyste se vraceli.”

Specialisté se pustili do práce a brzo zjistili, že jeden potlučený prst působí určité potíže, ale když se k němu přidá druhý a ruce se vylepší o nějakou tu řeznou ranku, je to námět k zamyšlení. Ben s Filipem jim trpělivě ukazovali drobné technické finty, bez kterých nelze dosíci výsledku a po týdnu už specialisté uznávali, že bez prodělané zkušenosti by armádě nebyli nic platní. Když namontovali své výrobky do strojů a absolvovali zkušební lety, věděli, že se mohou vrátit. Watson odletěl s Malou do Madridu a poslal Rolandovi heslo smluvené se specialisty, které znamenalo, že budou za dva dny vyzvednuti na místě vysazení. Nora a Gili potom přišli soukromě za Benem s návrhem, aby počkal se specialisty na místě se zapnutým sledovacím přístrojem a Ben to udělal. Ženy tím zachránily specialistům život, protože v patách za Rolandovým strojem se hnaly tři tečky a než stačil doletět na dohled, rozstřílely ho na prášek. Ben odstartoval, vyhnul se jim obloukem a sledoval, jak bitevníky míří k místu setkání.

“To je pěkné nadělení,” mračila se při večerním sezení Nora. “Nejspíš zůstanete s námi a naučíte se pěstovat kukuřici.”

“Moc rád,” přikývl starší specialista. “Takový život by se mi zamlouval, ale byl by velice krátký.”

“Má pravdu, Noro,” souhlasil s ním Watson. “Když se nedostanou domů, nebude ani nám kukuřice nic platná.”

“Já mám takový nápad,” přihlásila se Gili. “Od poslední dodávky krému na Kanárské ostrovy uplynulo půl roku a je na čase dodat nové zboží. Jestli je tam všechno při starém - a já si myslím, že je, poletí se mnou Mala a vojáci. Na ostrově si je Roland pohodlně vyzvedne.”

“Ale jak bude vědět, že…” spustil Watson, ale za chvíli se usmál: “ Bude to vědět. Zítra mu pošlu zprávu.”

K odeslání zprávy si Watson vybral malou plošinu kousek pod vrcholem Mont Saint Victoire v Provenci. Mluvil s Rolandem trochu sentimentálně a vyslovil přání ještě jednou se procházet po pobřeží v Maspalomas. Kdyby mohl, už pozítří s příchodem noci by zašel asi dva kilometry východně od majáku a postál u malého útesu. Teď ale musí jinam, poletí na severovýchod, protože je na útěku.

“Ani nevíš, jak ti rozumím,” odpověděl Roland. “Živě si představuji ten malý útes. My dva ale nebudeme ti, kteří ho pozítří uvidí. Jsi si jist, že severovýchod je pro tebe to nejlepší?”

“Jistě. Nebudu klidný, dokud nebudu za Uralem.”

Gili si poslechla zprávu o rozhovoru s Rolandem a řekla:

“Vida. Všechno pochopil. Zítra tedy vyrazíme. Horsky moc nadával, že musí vypulírovat mašinky, protože jak s neužívají, naskákaly na nich nějaké fleky, ale dodávku stačí připravit.”

“Moje drahá,” řekl jí Ben, když byli sami v domku. “Zaveďte vojáky k útesu a alou pryč! Prosím, udělejte to!”

“Ty si myslíš, že je zamordují?”

“Jsem si tím skoro jistý.”

“Bene, ty nejspíš maluješ straky na vrbě. Ale já tě poslechnu a zatím co budou vojáci čekat, najíme se s Malou u Majáku.”

Mala sledovala velmi pečlivě trasu, kterou jí popsal Ben a Gili neméně pečlivě přihlížela a pomáhala jí četnými radami a připomínkami. Oba vojáci na zadních sedadlech usnuli a Mala byla čím dál nervóznější, až to nevydržela a ozvala se:

“Hele, Gili, nevím, jak to s tebou může Ben vydržet! Se mnou by měl rozhodně větší klid. Víš, co? Já teď přistanu a vysadím tě, protože jestli hned nezavřeš pusu, doženeš mě k tomu, abych napikovala v plné rychlosti do moře. Já už to tvý kibicování prostě nevydržím!”

“Já myslela, že ti dávám dobré rady,” divila se Gili.

“No jo. Přehrň si šaty přes hlavu a potom raď! Kdybych se řídila tvým raděním, tak doletíme akorát do Tramtárie!”

“No tedy,” podivila se Gili a zmlkla. Dívala se na moře a řeč našla až v dohledu Feerteventury.

“Letíš špatně,” utrousila. “Zrovna tenhle ostrov bys měla obletět zleva.”

“No dobře,” souhlasila Mala. “Jestli zase nekecáš.”

“Chacha,” zasmála se Gili. “Tady to znám jako svoje boty!” a opravdu, už se orientovala, bezpečně dovedla letadlo na dohled od majáku a sotva přistáli na pobřeží, vyskočila na písek, shodila šaty a rozběhla se k moři.

“Poběž,” křičela na Malu. “Moře je nádherné!”

Mala se za ní dívala a moře se jí opravdu zdálo krásné, takže se svlékla a opatrně vešla do vody, ale za chvilku už plavala jako ryba a cítila se úplně skvěle. Vojáci vystoupili z letadla a poněkud nechápavě se rozhlíželi kolem sebe.

“Do háje,” komentovala jejich počínání Gili. “Oni vůbec nejsou orientovaní. Chovají se jako plyšoví medvědi!” Obě se hned vrátily k vojákům, kteří nebyli zvyklí ani na civilní oděv, ani na zdejší nevázané prostředí

“Chovejte se normálně, stejně jako ostatní,” poradila jim Gili. “Sem se jezdí pít a taky kvůli sexu. Máte vůbec peníze?” Starší specialista zavrtěl hlavou, Gili zašátrala v tašce a podala mu bankovku. “Tady je sto doláčů. Najíte se támhle v hospodě U majáku a já vám seženu holky a sjednám bydlení. Jen tak se poflakujte, to tady dělá každý. My vás vyzvedneme zítra navečer. Nekoukejte tak zaraženě, jste každému nápadní!”

Oba zaražení vojáci s nimi šli k hospodě, kde jim Gili hbitě obstarala dvě krásné holky, z nichž jedna odběhla najmout domek, potom najala domek pro sebe a pro Malu a šla sjednat obchod. Majitel hospody měl z jejího příchodu radost, říkal, že přiletěla za pět minut dvanáct, protože depilační krémy už dochází, přisedl k jejich stolu, objednal dobré víno a vzápětí soustředil veškerou svou pozornost na Malu. Gili se spokojeně najedla a napila, zvedla se, řekla Male, ať se nežinýruje, protože tenhle ostrov už je takový, odešla do domečku a za chvíli už šťastně chrupala.

Ráno se probudila rozesmátá a svěží, rozběhla se k moři a šťastně se šplouchala ve vlnách a když se vrátila, začala budit Malu. Ta byla velice zdevastovaná a zdráhala se opustit postel, protože měla pochybnosti o funkci svého smyslu pro rovnováhu.

“Ještě pořád se motám,” konstatovala. “Takovýho pití… a byli jsme v erotickým podniku, připadalo mi to sprostý, ale to víš, nejsem na tyhle věci zvyklá. Teda to je malér! Vůbec nevím, kdo mě dovedl domů a co jsme cestou dělali, fakt ne!”

“Doufejme, že si na to nevzpomeneš,” řekla chápavě Gili. “Už vylez a běž do vody, ať se vzpamatuješ. Potom půjdeme na snídani a já předám zboží.”

To se posléze i stalo. Gili předala dodávku krémů, uložila do tašky ztržené peníze a Mala se zatím zregenerovala natolik, že byla schopná samostatného života.

“Už jsem skoro v pořádku,” řekla, když vyšly z hospody. “Co teď?”

“Teď musíme odletět. Ben mi řekl, co máme udělat. Odletíme jen na oko, uděláme oblouček a přistaneme z druhé strany majáku, směrem na Argenequín.”

“A proč?” divila se Mala.

“Pro slepičí kvoč! Neptej se a dělej, co je potřebné.”

“Hlava mi vyvádí, že to snad ani není normální,” stěžovala si Mala.

“Nemáš vést zpustlý život! Dokážeš vůbec letět?”

“Teď radši ne, ale po obědě už si troufnu.”

Mala se postupně vzpamatovávala, Gili odevzdala podle dohody klíč děvčeti, které najalo domek a po obědě přelétly velkým obloukem kousek na západ od majáku. Koupání zde bylo omezeno na úzký pruh umělé písečné pláže, nicméně obě si pěkně zaplavaly a lenošily a náhle se slunce blížilo k obzoru.

“Už půjdeme,” rozhodla Gili. “Dáme si pořádnou večeři a zavedeme vojáky na místo.”

“Jsem moc zvědavá, čím je odvezou?”

“Jenže my u toho nebudeme. Hned se vrátíme k letadlu, zabalíme se do dek a jakmile začne svítat, letíme domů.”

Vojáci přišli včas provázeni dvěma děvčaty, která v nich, jak bylo na první pohled zřejmé, našla velké zalíbení, ale vymanili se z jejich vlivu a rozloučili se a potom šli všichni čtyři kolem čáry příboje k místu setkání. Vojáci si cestou pochvalovali zvláštní, ale příjemnou atmosféru ostrova a těšili se na dobu, kdy nastanou normální poměry. Potom přiletí na delší dobu, aby ostrov lépe poznali.

“A jsme na místě,” přerušila je Gili. “Počkáte u tohoto útesu a za chvilku poletíte domů. O nás nemá nikdo vědět, takže musíme jít. Tak mnoho štěstí a nashledanou.”

Vracely se a ušly něco přes kilometr, když uslyšely šelest vrtulí a na místě, kde čekali vojáci, vyrostly sloupy ohně. Obě zalehly do písku, Mala se stočila do klubíčka a rozplakala se:

“Celé je to v háji,” naříkala. “Všecky nás pomordujou, i s děckama! Není už žádná šance!”

“Kdepak,” nesouhlasila s ní Gili. “Je šance. Ben předvídal, že se i tohle může stát, proto jsme šly hned pryč. Ráno poletíme zpátky. On ví, kudy dál. Tak vstávej, musíme se pořádně vyspat! Sakra, nebreč! Od teďka si nemůžeme žádné slzy dovolit. Zabrečíme si, až bude po válce!”

Mezi Kanárskými ostrovy a Afrikou na ně čekala letadla. Mala si prohlédla obrazovku a zamířila na jih, k pevnině se vydala, až když byla obrazovka čistá. Zaletěla hluboko do vnitrozemí a pomalu stáčela stroj na sever, držela se při zemi a pod nimi se míhala pustá poušť. Gili se jí tentokrát nesnažila radit, mluvily spolu o zážitcích z ostrova a snažily se najít nějaké rozumné řešení situace, ale na žádné nepřicházely, ani když se ocitly nad středomořským pobřežím, putovaly k Ceutě, přes průliv se dostaly k gibraltarské skále a když se blížily k domovu, vzdaly to.

Ženské bývají stejně chytré a většinou chytřejší, než chlapi,“ rozumovala Gili. ”Tak mi řekni, proč nemůžeme na nic přijít?”

“Třeba se ani nedá na nic přijít?”

“Možná máš pravdu, ale mám obavu, že Ben s Watsonem stejně na něco přijdou.”

“Ben je moc chytrý,” souhlasila s ní Mala. “Měla by sis ho víc hledět. Koukni, u Jerezu se motají dvě letadla. Obletíme je.”

“A trefíš pak na vinici?”

“Teď už jo. Celou cestu jsem měla strach, že zabloudím, zvlášť když ty ses na všechno vykašlala a ani jednou jsi mi neporadila.”

“Protože to nebylo zapotřebí. Celou cestu jsem dávala pozor a viděla jsem, že letíme správně. Tak co bych radila? Už jsi zkušený pilot!”

“Opravdu?” zaradovala se Mala.

“Samozřejmě. Ale teď to vezmi trochu doleva, zahlédla jsem zelený porost. Už jsme skoro doma.”

Za chvíli přistály, Gili si kriticky prohlédla Malu a řekla:

“Jestli ti můžu poradit, tak upaluj do sprchy a vezmi si jiné šaty. Už z dálky je na tobě vidět, cos vyváděla.”

Mala polekaně odběhla, Gili si vzala tašku s penězi a šla ke kanceláři. Zastihla tam Bena i Watsona a vylíčila jim průběh cesty na ostrov. Vyptávali se na podrobnosti, nechali si popsat společenské aktivity Maly, kterým se srdečně zasmáli, ale potom zvážněli. Gili jim situaci příliš neusnadnila, když řekla:

“My jsme si celou cestu lámaly hlavu, co dál, ale nic nás nenapadlo. Ještě že Ben předvídal, co se stane, jinak jsme už byly taky po smrti.”

“Ty jsi počítal s tím, že vojáky zabijí?” užasl Watson.

“Počítal,” odpověděla místo něj Gili. “Řekl, ať nezůstáváme s vojáky, ale jdeme daleko od nich.”

“Nepřítel má podle všeho dobrou sledovací techniku a schopné zpravodajce a v této chvíli výraznou převahu ve vzduchu,” řekl Ben. “Ne že bych opravdu předvídal, co se stane, ale i tahle eventualita existovala a já nechci za žádnou cenu přijít o Gili.”

“Nepřítel?” zamyslel se Watson. “Oni přece nejsou tví nepřátelé, spíš naopak. V ohrožení je jenom moje rodina a ta zde našla útočiště. Lidem na hospodářství může být jedno, která strana vyhraje.”

“Myslíte?” zeptala se pochybovačně Gili. “Tak pojďte a já vám pustím sadistický kanál, abyste si připomněl, co se na světě děje. Jestli prohrajeme válku, tak už se neschováte a chytí i Schneidera a na řadu přijde i Ben a já. Takové řeči si pro podruhé nechte zajít a myslete na svého syna!”

“Budu na něj myslet,” slíbil Watson a dokázal se usmát.

“Bezvadně. Já jdu do sprchy a vyměním si ulepené šaty. Vy dva si pěkně sedněte a vymýšlejte, protože když nic nevymyslíte, je celý svět v háji!”

Když odešla, oba muži se zakabonili a začali vymýšlet.

To, co vmysleli, se nikomu z obyvatel farmy a vinice moc nezamlouvalo, ale postupně uznali, že jiné než navržené řešení nemá šanci na úspěch. Jakmile je přijali za své, přemýšleli o něm a přicházeli s návrhy na jeho vylepšení a mnohé z nich byly přijaty. Potřebovali ale doplňující informaci a pro tu museli zaletět. Mala, Watson a Schneider nasedli do čtyřsedadláku, který byl osazen vojenskými akumulátory a vydali se na dlouhou cestu k pobřeží Černého moře. Letěli prakticky nonstop a střídali se ve vzduchu u řízení, i když techniku střídání moc nezvládli a když si měnili místa, letadlo se velice kymácelo. Našli ale řešení, prostě nabrali výšku a odpadlo nebezpečí, že zavadí o zem. Když byli na místě, Watson zapnul notebook a za chvíli dostal spojení:

“Tady Richard, Prosím generála Rolanda.”

Roland se objevil už za pár vteřin, kývl a Watson s zeptal:

“Jak jste na tom s jídlem a s energií?”

“Energie dost, jídla málo.”

“Brzy se ozvu. Připrav se.” Watson vypnul přístroj, startovali a vydali se na zpáteční cestu. Tentokrát se museli vyhnout několika přilétajícím strojům.

Výsledek cesty probírali společně na večerním sezení v besídce a shodli se na tom, že nejlepší místo pro zřízení dílny najdou v Bernu, který nikoho nezajímal a ležel v přijatelné letové vzdálenosti.

“Udělali jsme inventuru ve skladě,” hlásil Sam. “Máme skoro devět tisíc denních vojenských dávek jídla. Nevíme, jak to bude s vodou a taky není jasný, jestli v Bernu funguje elektrika.”

“Uvidíme,” pokýval hlavou Ben. “Jestli ne, budou nabíjet na předměstí Pragy, kde funguje jeden reaktor. Hlavně že je dokážeme uživit. Zítra tam zaletí Filip, bude s ním Schneider a osvědčený pilot Mala. Myslím, že na místě elektřinu najdou. Horší je to se součástkami. Máme je pro pět civilních strojů a jeden vojenský speciál a zbude nám minimum pro naši údržbu. Hned se pustíme do výroby ručních ovládání a kompasů.”

Rozběhly se přípravy na jednu z největších vojenských operací v dějinách, ale oni mluvili pouze o Watsonově cestě. Všichni se nabízeli, že poletí místo něj, ale to nebylo možné.

“Už s tím přestaňte,” požádal je Watson. “Museli byste umět napodobit můj hlas a vědět to, co vím jenom já. Zkrátka poletím a basta!”

Za měsíc byli připraveni. Do čtyřsedadláku namontovali vojenské akumulátory a ještě dvě civilní baterie, takže dolet se prodloužil skoro na třicet tisíc kilometrů. Stroj nesl zásobu potravy a vody, pět ručních ovládání pro lehké stroje a jedno pro vojenský bitevník a také čtyři samonaváděcí střely a nálož, kterou si Watson vyžádal. Všichni chápali, že v nouzi musí odpálit rozbušku, nejen proto, že je lepší zemřít okamžitě, než se svíjet bolestí před televizními kamerami, ale hlavně musí být zničen přepravovaný materiál. Chápali to, ale lehko jim nebylo.

“Jak zařídíš, aby ses bezpečně setkal s Rolandem?” zeptala se Nora. “On bude sledovaný a oba vás chytí!”

“Oba víme o jednom místě v horách, máme pro ně soukromý název. Řeknu mu, ať tam přijede na staré Bleše bez Wagnerů. Tam se sejdeme. Spíš mám strach o vás, budete tady nějakou dobu bez sledovacího přístroje.”

“Dokud se nevrátíte, budeme dělat jen běžné práce,” slíbil Ben. Ostatně teď nemůžeme dělat nic jiného, všechno už je připravené. Hlavně se vraťte!”

Watson cestoval trochu oklikou, přímý let přes Atlantik by nemusel dopadnout dobře. Zamířil k Anglii a vyhýbal se cestou městům. K prvnímu přistání se rozhodl až uprostřed Francie, ale dlouho se nezdržel, vykonal potřebu, trochu se najedl a napil a vydal se k Bretani. Pevninu opustil nedaleko Cherbourgu a letěl nízko nad vodami Kanálu. Původně se chtěl držet jižního pobřeží a sledovat ho až k Irsku, ale na obrazovce se objevily dvě tečky pohybující se u pobřeží, proto zamířil ke Cornwalu a tam udělal druhou zastávku. Nebyla dlouhá, protože se zhoršovalo počasí a po několika minutách se vydal na poslední let toho dne. Letěl průlivem svatého Jiří, potom překonal Irské moře a v Severním průlivu musel zápolit se sílícím větrem a prvními kapkami deště. Byl nucen odbočit na ostrov a podařilo se mu doletět asi dvacet kilometrů od Londonderry, kde přistál v chráněném údolíčku. Vítr a déšť nabyly na důrazu a rychle se stmívalo. Vyběhl do sychravého počasí, vykonal potřebu a po návratu se zabalil do deky, otevřel láhev vína, okusoval pečené kuře a pozoroval rostoucí kapky deště. Hne po jídle se položil na sedadla, chvíli hledal přijatelnou polohu, usnul a probudil se do kalného rána. Venku zuřila bouře.

V údolíčku strávil dva dny, přerovnal náklad tak, že získal pohodlné hnízdo, v něm se uvelebil, občas pohlédl ven, ale většinu času prodřímal, protože venku nebylo nic k vidění, jen kousek rozblácené země bez jediného stébla. Z kabiny vylézal jen v nejnutnějším případě.

Další ráno přineslo přijatelné počasí, vítr ustal a mraky se trhaly. Vylezl z letadla, rozhýbal ztuhlé svaly, rychle se nasnídal a odstartoval. Nepil, protože ho čekal dlouhý let bez možnosti přistání. Zamířil k Newfoundlandu, ale uvážil vliv pravidelného větru a nastavil kurz o tři stupně níž. Nemohl ho samozřejmě korigovat a neměl možnost přesvědčit se o síle a směru větru, prostě letěl těsně nad vlnami nekonečného oceánu, vrtěl se, protože byl od stálého sezení celý otlačený a pokoušel se hvízdat si různé melodie, které mu vytanuly na mysli, nutno říci, že s nevalným úspěchem. Den se nekonečně vlekl, později ho začal tlačit měchýř a když si myslel, že už to nevydrží, uviděl na obzoru bílou čáru, která se blížila. Nevěděl samozřejmě, kde se nalézá, jisté bylo jen to, že napadl sníh. Přeletěl pobřeží a po deseti kilometrech našel úzké, hluboké údolí, ve kterém přistál. Vskočil z kabiny, s potěšením si ulevil a chvíli poklusával, až cítil, že se svaly a klouby uvolňují. Po návratu do kabiny se zachumlal ne do jedné, ale do dvou dek, ale zima byla přílišná, takže musel pustit topení a myslel na energii, kterou zbytečně plýtvá. Venku se setmělo.

Když přemýšlel o další cestě, rozhodl se pro let k Velkým jezerům. Věděl, že poletí nad pustou krajinou, protože výživa tohoto území plně závisela na bullporcích a po jejich vyhynutí vymizeli i místní obyvatelé. Ať je jeho nynější poloha jakákoliv, jezera nemůže minout a až k nim doletí, snadno se zorientuje. Znovu seděl za řízením, sledoval vytýčený směr, věnoval zvýšenou pozornost obrazovce sledovacího přístroje a po dlouhém letu konečně narazil na jezero. Na vedlejším sedadle měl rozloženou mapu, nahlížel do ní a za chvíli věděl, že pobřeží patří Otročímu jezeru a že se blíží k Thunder Bay. Stočil letadlo skoro na jih a přistál v Michiganu, nějakých třicet kilometrů severně od Madisonu. Další cestu musel odložit, protože se spustil déšť smíšený se sněhem. Promýšlel další trasu a rozhodl se pro let k horám, směrem na Blanca Peak.

Vzlétnout mohl až druhého dne po desáté hodině a měl plno práce s řízením, protože se proplétal mezi místními dešti, které popoháněl nárazový, naštěstí nepříliš silný vítr. Ke všemu se na obrazovce začala objevovat letadla. Kličkoval mezi nimi, cesta se protahovala a chvílemi ztrácel orientaci, ale potom uviděl horu a zamířil k ní. Tady už ho žádná letadla nerušila, ale za chvíli zjistil, že letí k Longs Peak, změnil tedy směr, minul Mount Elbert a let zakončil na svahu Mount Wilson. Byl spokojený, protože jeho cíl odsud nebyl daleko.

Ráno bylo příznivé počasí. Vydal se na severozápad, prohlédl si zvolené místo, spokojeně pokýval hlavou a pokračoval západním směrem. Po dvou stech kilometrech přistál na svahu rozeklaného kopce a vybalil notebook. Spojení dostal rychle.

“Zdravím tě,” řekl. “Zítra se půjdu podívat k mrtvé Mary. Pamatuješ? Jezdívali jsme tam na Blechách, třicet kilometrů krásného terénu. Tenkrát neměly elektroniku. S ní je to snazší, ale já bych ji nepoužil. Budu tam v poledne.”

Roland přikývl, Watson vypnul notebook a vzlétl. Zamířil k místu setkání, přelétl je a o dvacet kilometrů dál se spustil do hluboké rokliny mezi kolmými skalními stěnami. Sledoval, jak se na obrazovce objevily tečky směřující k místu, ze kterého vysílal, odhadoval čas, který k tomu potřebovaly a pomalu začínal věřit, že jeho akce vyjde. Procházel se roklí, zabalený do dek a v jedné proláklině našel mech a několik stébel tuhé trávy. Přinesl si k nim jídlo a pití, rozložil ho na plochám kameni, na druhý kámen se posadil a pomalu a důkladně se krmil a napájel.

Na cestu počítal s půlhodinou, protože poletí údolími, bude se držet při zemi a výšku nabere až u cíle. Mrtvá Mary byl název, který užívali s Rolandem zcela soukromě a patřil skále velice charakteristického tvaru. Jméno dostala poté, kdy z jejího vrcholu skočila pomatená žena jménem Mary. U skály začínala jejich oblíbená závodní dráha, která se táhla třicet kilometrů východním směrem a z vrcholu byla skoro celá přehlédnutelná. Watson vyklidil pravé sedadlo, vybalil čtyři samonaváděcí střely a položil je nahoru na náklad. Přemýšlel o tom, jestli se bojí přiznal si, že ano, dokonce velice, ale věděl, že to přejde, jakmile se dá do pohybu.

Na vrchol skály se dostal s malým předstihem, protože to nevydržel a vyrazil už ve čtvrt na dvanáct a teď čekal, oči přilepené k obrazovce sledovacího přístroje, protože se na ní objevila tečka mířící přímo k trase jejich oblíbené závodní dráhy. Zaklel, vzlétl, hnal se nad terénem a odlehlo mu, když uviděl ani ne pět kilometrů vzdálenou pohybující se tečku. Za okamžik už přistával, Roland seskočil z Blechy, rozběhl se a nastoupil. Podíval se na obrazovku, zavrtěl hlavou a zaklel:

“Do prdele! Dostanou nás!”

“Nebo my je,” procedil mezi zuby Watson, prudce vzlétl, zapadl za hřeben nejbližšího kopce a začal kroužit ostrou stoupavou zatáčku. Manévr se povedl, na jeho konci byli vysoko a pod nimi se hnal vojenský bitevník. Watson vykřikl:

“Vzadu jsou rakety. Popadni jednu a hned střílej!”

Roland otevřel okno, vystřelil a měl štěstí, protože střela vybuchla uprostřed trupu a stroj se okamžitě zřítil.

“Kde ses tu vzal? A co to máš za stroj?” zeptal se konečně Roland.

“Přivezl jsem mašinu, která ti pomůže vyhrát válku.”

Na vinici i na farmě měl v těch dnech každý spoustu práce, ale večer v besídce mluvili o Watsonově cestě a probírali všechny možné varianty nehod, které ho mohou potkat, až jim to Ben zatrhl:

“Od této chvíle ani slovo o panu Watsonovi!” nařídil. “Noře to moc vadí a já z toho také nejsem nadšený. Pan Watson je schopný a odvážný chlapík a udělá, co si usmyslel. Jeho cesta je strašně obtížná a může trvat i měsíc. Ale vrátí se, docela jistě se vrátí!”

Když plynul druhý týden Watsonovy nepřítomnosti, všichni přijali Benovu verzi měsíc trvající cesty a tak byli překvapeni, když se patnáctého dne snesl na vinici známý čtyřsedadlák. Všichni nechali práce a utíkali, ti šťastnější pak ujížděli k vinnému sklepu, kde z letadla vystoupil notně zarostlý a zanedbaný Watson a za ním menší štíhlý chlapík se světlými vlasy. Nora se vrhla svému muži do náruče, ale musela popustit své místo Jakubovi, který žadonil:

“Táto, nejdřív já!”

Když opadla první vlna vítání, Watson řekl:

“Bene, tohle je generál Roland. Rolande, představuji ti Bena.”

“Pan Zapater řečený Ben,” usmál se Roland. “Richard mi všechno vyprávěl. Tak vy jste ta naše tajná zbraň!”

“Rolande, vůbec bych tě nepoznala,” ozvala se Nora. “Kdepak máš uniformu?”

“V poslední době chodím spíš v civilu. Ale na uniformu také dojde, doufám, že brzy. A sem se stejně uniforma nehodí!”

“Aha, takže u nás potřebuješ zůstat?”

“Jenom pár dní, aspoň doufám. Benův vynález si vyžádal úplnou změnu strategie, takže pár dní bude generální štáb sídlit u vás. Bohužel jsem jediný, kdo z toho štábu přežil.”

“Jdu do sprchy,” oznámil Watson. “Dva týdny jsem se pořádně neumyl. Noro, prosím tě, najdete pro Rolanda nějaké oblečení, moje věci mu nebudou. Bydlet bude v mém domku.”

“Jistě, hned to zařídím. A hněte sebou, za chvíli bude oběd.”

Při jídle se o práci nemluvilo, ale hned po něm ano.

“Bene,” řekl Watson, “ v letadle jsou tři sledovací přístroje pro naše ěra. Málem jsme se tam kvůli nim nevešli. V Bernu čekají čtyři letadla, dva osobáky s mechaniky a dva náklaďáky se součástkami. Nemají moc jídla.”

“Máme tady skoro devět tisíc denních vojenských dávek,” oznámila Gili.

“Kde jste je vzali?” podivil se Roland.

“Z vojenského skladu,” odpověděl mu Sam a vysvětlil, jak to zařídili. “Pomalu je nejíme, protože tady máme spousty daleko lepšího jídla.”

“Našli jsme v Bernu barák s fungující elektrikou a s tekoucí užitkovou vodou,” informovala Rolanda Mala.

“Výborně. Takže naložíme do náklaďáku jídlo a pitnou vodu a já poletím ukázat mechanikům, co mají dělat,” řekl Ben. “Se mnou poletí Schneider.”

“A já,” přihlásil se Roland. “Musím velet a všechno se nedá zařídit odsud.”

Za hodinu letěli, to už byl stroj vybaven sledovacím zařízením a naložen zásobami. Roland cestou vysvětloval:

“Zařídíme výrobu ručních řízení a náklaďáky je budou rozvážet po světě. Ubývá nám letadel, nepřítel má vzdušnou převahu a my se stáhneme z Ameriky a z celého území kolem Tichého oceánu, ale to vysvětlím později. Poslechněte, Bene, proč si netykáme? Ano? Ale teď ti povím o něčem jiném.”

Popsal, jak armádní specialisté prozkoumali Benovo řízení a řešili jeho vážný nedostatek: Co se stane, když se ho zmocní nepřítel? Zvolili úpravu hlavního spínače, tlačítko teď snímá otisk pilotova palce a jiný neuznává. Pokud zapne proud někdo jiný, vybuchne nálož ukrytá v řízení.

“Co když nebudou chtít startovat, ale vymontují řízení?”

“Oba upevňovací šrouby jsou také spojeny s náloží. Musí se vědět, jak postupovat při demontáži.”

“A když zahyne pilot?”

“Velitel má na kousku plastu jeho otisk.”

“Nepřítel může vzít mrtvého pilota a přitisknout mu prst na tlačítko.”

“Tak na tohle jsme nemysleli. Co bys navrhoval?”

“Sekvenční tlačítko. Musí se stisknout víckrát, kolikrát, bude vědět jenom pilot a velitel. Jiný počet stisknutí vyvolá výbuch.”

“Dobrá myšlenka. Ale jak ji realizovat?”

“Jde o malý přídavný člen, vlastně je to miniaturní součástka. Žádný problém!”

Z Bernu se vrátili druhého dne večer. To už specialisté zvládli výrobu řízení a dodali první použitelný výrobek. Byli to velice schopní lidé a na místě navrhli řadu zlepšení, která umožní zvýšit výrobu, ale s některými museli počkat, až jim náklaďáky přivezou potřebné stroje a zařízení. Roland to velice uvítal, protože konstrukci řízení smělo znát jen těchto osm specialistů a každý výrobek dodaný navíc zachraňoval životy. Zatím co Ben pracoval se specialisty, generál odletěl s jedním strojem nad Pragu a s pomocí svého notebooku vydal některé rozkazy, ale těmi se nikdo neřídil, protože ty pravé rozkazy rozvezou piloti náklaďáků a předají je velitelům jednotek osobně.

Při večerním sezení se lidé začali vyptávat na válku a Roland jim vyhověl a ochotně odpovídal na jejich dotazy.

“Ptáš se, kdo je naším nepřítelem?” obrátil se k Dolores. “Dost dlouho jsme to sami nevěděli. Postihly nás neočekávané útoky, vedené velkou silou a trvalo nějaký čas, než jsme přišli na to, že jde o armádu ovládající Tichý oceán. Postupně jsme zjišťovali, že jde vlastně o soukromou armádu Jedniček. Její příslušníci uznávají jen sebe a své pány, ostatní snad ani nepovažují za lidi”

“Jak jsou silní?” zeptal se David. “Můžeme je vůbec porazit?”

“Zatím jsou mnohem silnější, než my. Mají velkou převahu a letadlech, která jsou lépe vyzbrojená než naše a určitě mají něco v záloze. A mají dost jídla. Špatné je, že my o jejich území prakticky nic nevíme, ale oni o nás vědí skoro všechno. Zatím. Ale porazit je můžeme. Teď, když budeme mít v letadlech Benovo řízení, je začneme napadat. Poslechněte si, co se stalo, když za mnou přiletěl Richard.” A vyprávěl, jak po nich šel těžký bitevník, který dokázali sestřelit jedinou raketou.

“My jsme taky sestřelili bitevník,” informoval ho Schneider. “Se čtyřsedadlákem. Má tu výhodu, že je rychlejší než bitevník a také rychleji stoupá.”

“Správně,” přikývl Roland. “První, co uděláme, bude vyslání čtyřsedadláků se zvýšeným doletem. Když potkají osamocený stroj, napadnou ho. Svá těžká letadla naopak stáhneme, nejprve sem do Evropy a potom do Afriky.”

“Proč do Evropy?” zeptala se Veronika. “Bojuje se přece v Tichém oceánu, ne v Evropě?”

“Tam bychom prohráli. Protože je tady jídlo. Sníme vaše armádní konzervy. Horší je to s pitnou vodou. Něco vyřeší přeprava polárního ledu, ale skutečné řešení leží v Africe. Tam musíme co nejdřív, protože nám dojde energie.”

“Zas tolik jídla tady není,” zabručel Sam.

“Uděláme to jako vy. Víme o mnoha armádních skladech, ale musíme se k nim prostřílet. A teď ta Afrika. Je to vlastně Benův nápad, vzkázal mi ho po Richardovi.”

“Moc původní ten nápad není,” podotkl Ben. “Napověděl mi ho specialista přes jaderné reaktory.”

“Myslíš ten, jak jste s ním pili o závod?” zeptal se Swen. “Jak jsem ho opilýho nes do domku?”

“Právě ten. Když se opil, prozradil mi něco o Madagaskaru. Ale ať to řekne Roland.”

“Dobře, řeknu. Na jihu Afriky je kousek od pevniny ostrov Madagaskar a na něm je dopalovací reaktor pro vyhořelé jaderné palivo. Je jediný na světě a má strategický význam. Dá nám tolik energie, kolik budeme potřebovat a navíc nám umožní vyjednávat s nepřítelem. On má také jaderné palivo a bude muset v některých věcech ustoupit, abychom ho přijali k přepracování.”

“Jaképak vyjednávání?” vyjela Gili. “Ať si své palivo sežerou!”

“Kéž by to bylo tak snadné,” usmál se Roland. “Víš, palivo z reaktorů je radioaktivní a velice nebezpečné. Jeho zpracování musí pokračovat, jinak hrozí zkáza všemu živému. A o čem budeme vyjednávat? Na africké pevnině, vlastně hned proti ostrovu, je řeka Ruwuma. Její voda je tak čistá, že se dá na celé horní polovině toku upravit na pitnou. Tohle území musíme obsadit a udržet, je to naše zásobárna vody. Hned ho také začneme zúrodňovat a budeme tam získávat i jídlo. A právě ochranu tohoto území musíme vyjednat.”

“Oni tu řeku otráví,” zamračila se Sylvie. “Jsou to gauneři, nezastaví se před ničím!”

“My si ji uhlídáme,” ujistil ji Roland. “N naší straně zbylo moc málo úrodných oblastí a nepřítel jich má dost. Obávám se, že se budou snažit taková území zničit a my, jakmile budeme moci, odpovíme stejně.”

“Takže se bude válčit o jídlo?” zeptala se Dolores.

“Ano. O jídlo a o čistou vodu.”

“A nedojdou vám nábojíky?” zeptala se Mildred.

“Ne. Těch je na světě plno.”

Výroba ručních řízení už jela naplno a vojáci se připravovali na africkou operaci. Roland o ní často mluvil a plánoval detaily útoku na Madagaskar, který měl silnou obranu. Ben přetřásal v hlavě myšlenku a když dozrála, vytasil se s ní v besídce:

“Mám nápad, Rolande. Co kdybychom vylepšili velká letadla? Mají velkou nosnost a dají se na ně upevnit náklady. Na každý bitevník zavěsíme čtyři přepadová letadla, v případě potřeby se dají vypustit i za letu. Budou mít nabité baterie a mohou chránit bitevník před útokem ze vzduchu.”

“Je to technicky obtížné?”

“Nijak zvlášť. Velká letadla mají vnější konzoly pro náklad, stačí je trochu upravit. Bude to hotové za pár dní.”

“Jako kvočna s kuřatama,” smála se Mildred. “To je, Bene, fakt šikovný!”

“Zítra ráno odletím a zařídím to. Čím víc přemýšlím, tím víc se mi tvůj nápad zamlouvá. Byl by z tebe skvělý vojenský specialista!”

“Kdepak,” vrtěla hlavou Mildred. “Ben by se jako voják neuživil, protože špatně střílí. To já bych se jako voják uživila!”

“Má pravdu,” potvrdila její slova Nora. “Vždycky se trefí.”

“Chci se zeptat na vodu. Bene, asi pět dní budeme potřebovat hodně pitné vody. Kolik můžeme dostat?”

“Tři sta litrů denně. Když se lidé budou sprchovat jen každý druhý den, zbude víc než dvojnásobek, skoro sedm set litrů.”

“To je málo. No nic, přivezeme polární led.”

“Já můžu slíbit, že se nebudu sprchovat vůbec,” ozvala se Mildred. “Radši si zaplavu v jezírku.”

“To je nápad,” plácl se Ben do čela. “Vy přece máte ve strojích vodní filtry. Z dolního rybníka můžeme vzít denně tri kubíky vody, po filtraci je pitná.”

“Po ztrátě generálního štábu jsem si myslel, že jen tak druhý štáb nesestavím, A vida, on se sestavil sám!”

“Jestli to neříkáš jenom tak,” zapochybovala Mildred. “Poněvadž v generálským štábu mají sedět samí generálové a tak pořád čekám, kdy z nás ty generály uděláš.”

“My jsme poradci,” poučila ji Gili. “Radit může i civil.”

“No dobře,” přikývla Mildred. “Tak s čím ještě potřebuješ poradit?”

Realizace Benova nápadu zabrala vojenským technikům čtyři dny a potom se začaly slétat vojenské speciály se zavěšenými čtyřsedadláky a mizely v alpských údolích. Náklaďáky jim rozvážely zásoby jídla a vody a pátého dne se velitelé sešli v prázdné tovární hale v Bernu. Vyslechli rozkaz generála Rolanda k dobytí Madagaskaru a začali ladit detaily útoku. Protože nemohli použít notebooky, museli všechno pečlivě načasovat a najít varianty odpovídající všem myslitelným situacím. Byli s tím hotovi začátkem odpoledne a Roland se vrátil na vinici ještě před večeří. Po jídle přinesli Watson se Samem slušnou zásobu vína, všichni se pohodlně usadili a rozproudila se debata.

“Dneska tu sedím naposled,” řekl Roland. “Na delší dobu, možná až do konce války. Budu šťastný, když mě potom pozvete na večeři.”

“To se rozumí,” přikývla Mildred. “Kdyby nezbejvalo jídlo, klidně se s tebou rozdělím.”

“My s tebou budeme počítat,” slíbila Gili. “Už aby to bylo!”

“Hned tak to nebude. Válka bude dlouhá a obtížná. Teď budeme nabírat síly a dobývat své vlastní území. Potom začneme útočit na východ, musíme se zmocnit ostrovů, na kterých se vyrábí a zabírat a uhájit úrodnou půdu. Uteče ještě hodně vody, než zaútočíme na samotné Jedničky!”

“Ano, Jedničky,” vzdychl Watson. “Dokud tady budou, bude se válčit.”

“Kdybychom tak našli způsob, jak na ně zaútočit přímo!”

“Jestli žádnej nemáte, tak by se měl vymyslet,” mínila Alice. “Co ty na to, Bene?”

“Já přece nejsem konstruktér zbraní,” namítl Ben. “Vymýšlím jenom drobná zlepšení.”

“Drobný zlepšení?” rozesmál se Ole. “Tak to bych zrovna neřek. Bez tvejch drobnejch zlepšení už by vojáci neměli jediný éro.”

“Víte co?” vzala si slovo Sylvie. “Už se vykašlete na válku, beztak začne až zítra ráno. Pojďte si povídat o tom, co bude po válce. Co myslíte, vyčistí se někdy moře?”

“To víš, že jo,” ujistila ji Mala. “Na Kanárských ostrovech se dá v moři krásně koupat. A vůbec, pojďte si zaplavat. Heleďte, generále, půjdem, vykoupeme s a potom posedíme u vína, poněvadž potřebujete přijít na jiné myšlenky a jít do té války s čistou hlavou.”

“Jasně,” přidala se k ní Gabi a vstala. “Tak kdo bude první ve vodě?”

Hlava generála Rollanda ale nejen že ráno nebyla čistá, spíš mu připadala poněkud cizí a bolela. Určitou útěchou mu mohlo být, že i ostatní, kteří se s ním přišli rozloučit, na tom nebyli lépe, Alice si dokonce přidržovala na čele mokrý obklad, ale přece jenom, říkal si, generál je generál, má jít ostatním příkladem, a ne tohle. Watson se ale smál:

“Prosím tě, netvař se jako umučený! Ty se vyspíš v letadle, ale co my? My musíme dělat a na tebe čeká práce až za kolik hodin.”

“Máš pravdu,” přitakal Roland. “Ještě že nedělám na vinici!”

Nastoupil do velitelského letounu, zamával jim a byl pryč.

“No co koukáte?” osopil se Sam na vinaře. “My nejsme generálové, my musíme do práce!”

Roland opravdu usnul a neprobudil se, ani když přelétali Středozemní moře, spal, když překonávali pohoří Atlas a hnali se nad Saharou, ze spánku ho nevyrušil ani přelet Tasili, nevnímal ani velmi řídce rostoucí zákrsky na místě bývalých pralesů a definitivně se začal probírat až nad Viktoriiným jezerem. Bylo na čase, protože tady se na okamžik slétly velitelské stroje a vzápětí už se rozlétaly určenými směry. Rollandův letoun minul Komorské ostrovy a čekal hluboko v Indickém oceánu, zatím co bojové letouny uvolnily z úvazků čtyřsedadláky a začaly likvidovat obranu ostrova. Za hodinu se Rolandův letoun pohnul, cestou se k němu přidala eskorta bitevníků obklopená čtyřsedadláky a bez potíží přistáli poblíž Botropo, přímo na přistávací ploše dopalovacího reaktoru. To už byl Roland dokonale fit, přijal hlášení velitelů a začal chrlit rozkazy. Rozmístil obranu a pozorovatele a třetinu jednotek určil k útoku na kontinent s cílem dobýt horní tok Ruwumy. Část velitelů chtěla začít diskutovat, ale Roland se na ně přísně zadíval, ostře zopakoval rozkaz a dodal, že poletí s nimi.

Později si říkal, že toho dne měl víc štěstí, než rozumu, protože se mu podařilo obsadit území a rozmístit obranu dřív, než se nepřátelské letouny zformovaly, zaútočily a byly z větší části zlikvidovány dobře umístěnými čtyřsedadláky. Zbylé stroje protivníka se daly na útěk a na sklonku dne byl Roland pánem vyhlédnutého území a dovolil si přepych spát ve stanu postaveném na pravé louce z pravé trávy.

Zprávu o Rollandově vítězství dostali až za tři dny, to když specialisté v Bernu sbalili dílnu a vydali se na Madagaskar. Jeden letoun odbočil na vinici, podal jim zprávu a hned zase odletěl. Všichni se rozjásali, ale jejich nadšení za chvíli zchladil Schneider “Moc se neradujte. Roland je teď pánem omezeného území a musí ho bránit. Budou na něj útočit a druhá strana se bude snažit přijít s nějakým zlepšením, aby konkurovala Benovu řízení. Tím chci říct, že jsme zase odkázáni sami na sebe.”

“Jasný,” přitakal Ole. “První hlídku u přístroje má Alice. Bene, jak je to s dobíjením baterií?”

“Odkdy jsi velitel?” naježil se Sam. “Alice dělá na vinici!”

“No jo, promiň. Nějak jsem se do toho vžil,” omluvil se Ole.

“To je v pořádku,” uklidňoval je Ben. “Hlídky určí pan Watson. Všechny baterie budou dobité až zítra. Musím objednat zboží a také vám řeknu, že Gili chce prodat archiv. Řekla by vám to sama, kdybyste se tak nerozpovídali.”

“To já taky řeknu,” ozvala se zvýšeným hlasem Gili. “Ole, odkdy mluvíš dřív, než šéf? Starej se o farmu a Sam se postará o vinici. Práce je dost a dost, tak na ni myslete. Pan Watson bude muset taky zapnout, poněvadž Ben začal o něčem přemýšlet. Leží v posteli, přemýšlí a myslí si, že já to nepoznám. Tak se sakra starejte o své a nechte ho přemýšlet!”

“No jo, snad jsme tolik neřekli,” pravil smířlivě Ole a Sam se k němu připojil:

“Je teda čas prodat archiv. No jo, ale prodej musí dojednat Ben. Napíšu mu, co potřebujem přivézt.”

“Já taky,” přikývl Ole. “My to zvládnem, Bene.”

“To jsem rád. Já mám svou objednávku sepsanou. Potřebuji pár Wagnerů, malé motory, baterie do žacích strojků a vrtule do sušiček.”

“Žádný sušičky ale nemáme,” namítl Ole.

“A nebudeme mít. Potřebuji jen ty součástky.”

“Jasný. Velí pan Watson a ty se nejspíš nastěhuješ do dílny. Co ještě potřebuješ?”

“Trochu štěstí, nic víc.”

“Já ti ho přičaruju,” nabídla se Mala. “Řekni a začnu čarovat!”

“Malo,” podívala se na ni přísně Gili, “teď máš službu v kuchyni a tam se žádné čarování netrpí. Jak uslyším, že ses dala na čarování, tak si mě nepřej!”

“Bene, běž objednat prodej archivu,” řekl rozesmátý Watson. “Potom se nastěhuj do dílny a práci nech na nás.”

Benův nápad byl jednoduchý: Malý vrtulníček, nesoucí výbušninu, se zaměří na nepřátelské Wagnery a klikatým letem k nim donese nálož. Když uvažoval o součástkách, zarazil se u problému baterií, ale našel je, užívaly se u malých žacích strojků a odvážil se objednat jenom čtyři. Samotný letounek byl velice nevzhledný, sestával z podélného nosníku, na kterém byly upevněny nekryté motory s vrtulemi, nálož a krabička s elektronikou. Když přiletěl speciál pro archivní víno a přinesl objednané součásti, musel se přemáhat, aby vedl přívětivý rozhovor s velícím důstojníkem, který překypoval sebevědomím a dobrou vůlí, ale sehrál svou roli bez zaškobrtnutí a jen co vojáci odletěli, zmizel v dílně. V následujících třech dnech z ní prakticky nevyšel, ale navečer za ním přišel Watson, za chvíli se objevily Nora s Gili a z nějakých důvodů i Nena a Dolores, společně jej zmohli, odvlekli do besídky a potom do jezírka a když se vrátili, dlouho si povídali u vína. Ben byl unavený, víno mu stouplo do hlavy a požádal Gili:

“Moje drahá, nemůžeš nějak zařídit, abych se dostal do postele?”

“To víš, že můžu, ale neudělám to. Opil ses a nejsi soudný. Nemám ti zavolat Malu nebo Dolores?”

“Gili, ty nemůžeš žít bez skandálu. Já jsem měl v úmyslu se s tebou tiše vytratit.”

“Žes to neřekl dřív? Ale lepší později než nikdy. Koukni se, podlezem zábradlíčko a upalujeme domů.”

“Když já to zábradlíčko nepodlezu! Jsem namožený z toho, jak se pořád hrbím v dílně.”

“Aha. Nenapadlo mě, jak jsi, chudáčku, namožený. Zaběhnu pro Blechu a odvezu tě.”

“To je úplně nemožný,” usoudil Ben. “Zabloudíš a utopíš se v rybníce.”

“Tak to si jenom myslíš,” řekla Gili a zmizela ve tmě. Za okamžik byla zpátky, lehce docílila, že podlezl zábradlí, dopravila ho na sedadlo Blechy a o chvíli později i do postele. Dlouho nad ním stála a usmívala se.

Letadélko bylo i s vrtulí metr dvacet dlouhé a vypadalo spíš jako zvětšený hmyz, než jako vrtulník. Nosná vrtule dávala dostatečný tah a servomotory, které ji nakláněly, také fungovaly bezvadně, stejně jako zadní vyrovnávací vrtulka, ale přišel den, kdy bylo potřebné zapojit elektroniku a Ben zjistil, že to nesvede. Udělal ruční ovládání, ze kterého vedl k vrtulníčku kabel a učil se s ním létat, strojek bzučel a vznášel se podle jeho přání, ale dál nepokročil. Dětem připadal letounek velmi podařený a každou chvíli žádaly:

“Bene, vypusť brouka!”

Často jim vyhověl, protože Schneider souběžně vymýšlel co nejlepší umístění trhaviny a spolehlivou mechanickou roznětku a potřeboval zkušební lety. Konečně byli hotovi, Ben se vypravil za Watsonem a svěřil se mu se svými potížemi.

“Potřebuješ specialistu na elektroniku,” přikývl Watson. “Jistě. Budete ladit letadlo na Wagnery. To znamená, že budete neustále poletovat z místa na místo, protože Wagnery přilákají nepřítele.”

“Jinak se to nedá udělat.”

“Ale dá. Ty jsi hotov, stroj létá. Jakub vypráví o velkém brouku, který poslouchá Bena, ale musí se držet na drátu, aby někoho nekousl. Musíš všechno dokončit sám? Svěř zbytek práce odborníkům!”

“To právě chci.”

“Uvažuj. Chceš, aby přicestoval odborník k letadélku a přitom může stejně dobře putovat letounek k odborníkovi. Já ho tam odvezu.”

“Co vás napadá? Tam je válka, střílí se a ve vzduchu jsou bitevníky!”

“Já přece nepoletím do války. Přelétnu do Afriky a počkám na nějaký Rolandův stroj. Nepříteli se snadno vyhnu.”

“To by snad šlo. Sám ale letět nemůžete, nevydržíte pořád sledovat obrazovku.”

“Máš pravdu. Můžeš postrádat Schneidera?”

“Ano. Pokud se vrátíte do týdne.”

“To stihneme. Řekni mi, jaký má Brouk význam?”

“Nese dvě kila výbušniny, zaměří se na Wagnery nepřítele a letí klikatým letem k nim. Má dolet přes dvě stě kilometrů. Odstraňuje také slabinu Rollandových strojů, které bez Wagnerů nemohou létat v noci, ale nepřítel ano.”

“To jsem netušil. Myslel jsem, že jde o hračku pro boj zblízka, ale ve skutečnosti je to strašlivá zbraň!”

“Největší význam má ale pro útok. Celá obrana je řízena Wagnery a Brouk po nich půjde. Má zanedbatelný čelní profil a bude obtížné ho sestřelit.”

“Poletím okamžitě, jen co seženu Schneidera!”

“Než naložíte zásoby, sundám ze stroje nosnou vrtuli. Zabírá zbytečně moc místa.”

Pře odletem jim Ben ještě přinesl dlouhý kabel a vysvětlil, jak ho použijí: Své letadlo schovají a z maskovaného přístřešku budou současně hlídat sledovací přístroj a oblohu. K přístroji musí přivést z letadla proud a k tomu slouží kabel.

“Zaběhnu ještě pro nálož,” řekl na poslední chvíli Schneider. “Až uvidíme Rolandovo letadlo, odpálím ji. Jak jinak by si nás všimli?”

Watson se Schneiderem letěli, aniž si toho byli vědomi, stejnou trasou, kterou použil Roland. V pohoří Atlas si udělali přestávku na svačinu a potom uháněli napříč Saharou. Urazili necelých sto kilometrů, když se objevil první letoun. Letěl po rovnoběžce a nebyl problém se mu vyhnout. Sotva zmizel z obrazovky, objevilo se několik dalších, létaly ze západu na východ a naopak. Museli hodně kličkovat, aby se jim vyhnuli a za chvíli se situace opakovala. Přes všechny obtížné manévry se jim dařilo držet směr a když přelétli Tasili, dopravní ruch ustal.

“Přeletěli jsme zásobovací koridor,” konstatoval Schneider. “Napočítal jsem šedesát dva letadel.”

“Připravují se k útoku,” přikývl Watson.

“Ano. Teď jsme v neutrálním pásmu. To znamená, že Roland své území drží. Jeho letadla budou o něco jižněji.”

“Myslíš, že se můžeme odvážit až tam?”

“Určitě ne. Bude tam pásmo bojových akcí. Myslím, že bychom se měli usadit v horách Tibesti.”

“V tom případě jsme skoro na místě.”

Přes dvě hodiny poletovali a hledali vhodný úkryt, až narazili na skalní průrvu, ve které schovali stroj. Watson se zadíval na kolmou skalní stěnu a řekl:

“Nevím, nevím, jak dostaneme nahoru kabel.”

“Nahoru ne, ale dolů. Obejdu skály a spustím ho.”

Oba se rozesmáli a pustili se do přípravy tábora. Nosili nahoru zásoby, sledovací přístroj a ostatní materiál. Potom začali stavět přístřešek. Schneider odkrokoval vzdálenost a začal zarážet kolíky, kterým se do země moc nechtělo, pro dva z nich dokonce musel najít nové místo. Watson vzal bedničku, poodešel a nahrabal do ní písek. Potom rozložil kus silážní plachty, která pocházela z farmy, potřel ji etiketovacím lepidlem, které pocházelo z vinice a zasypal plachtu pískem. Spolu ji natáhli a upevnili, rozložili pod ní deky a zapojili kabel do sledovacího přístroje. Schneider odnesl do stometrové vzdálenosti nálož a tím skončila práce a mohli si dopřát jídlo.

“Není to špatné,” zhodnotil vykonanou práci Watson. “Jsem zvědavý, jak dlouho budeme čekat?”

“Je tady hezky,” usmál se Schneider. “Ve dne horko, v noci zima. Jestli přijde bouře, budeme čekat dlouho.”

“Beru si první službu. Ty máš volno, můžeš se třeba procházet.”

“Dobrý nápad,” souhlasil s ním Schneider. “Rozhlédnu se po okolí.”

Na letadlo čekali dva dny. Několik jich viděli už předtím a jednalo se o správná letadla, protože se neobjevila na obrazovce, ale byla příliš daleko. Tohle však letělo přímo k nim a když se přiblížilo, Watson vyběhl, mával kusem červené látky a Schneider odpálil nálož. Pilot je zpozoroval a přistál padesát metrů od přístřešku. Jednalo se o čtyřsedadlák, obsazený dvěma vojáky. Pilot zůstal na svém místě, druhý voják vystoupil se samopalem v ruce a zavolal:

“Pokud máte zbraň, hoďte ji na zem a pojďte sem.”

Watson ukázal prázdné ruce a kráčel k letounu. Uvědomil si, že nikde nezahlédl Schneidera, takže ten už jistě leží v přístřešku s puškou v ruce.

“Dobrý den,” pozdravil Watson, když došel k vojákovi. “Jsem civilní poradce generála Rolanda. Jmenuji se Richard.”

“O poradcích generála Rolanda nic nevím. Dejte ruce nahoru.”

“Člověče, skloňte tu zbraň. Míříme ne vás. Na tomhle místě nemůžeme stát. Sto metrů odtud je skalní průrva, ať tam pilot schová stroj. A vy pojďte se mnou.”

Voják neochotně sklonil zbraň a šel k vrtulníku. Watson se otočil a vracel se k přístřešku a to už stroj startoval a za okamžik zmizel v průrvě. Za chvilku přišel i voják a uviděl Schneidera s puškou, ten ji ale položil, usmál se a řekl:

“Flintičky nebudeme potřebovat. Pojď si sednout, dovíš se, co vyřídíš Rolandovi. Může to slyšet jen jeden voják a to jsi náhodou ty a další v pořadí bude až generál Roland.”

Vstal a vydal se za pilotem, Watson se usadil a voják si také sedl, za chvíli dostal víno a připili si spolu. Potom mu Watson řekl, proč jsou tady a voják se projevil jako inteligentní člověk, protože řekl:

“Ne, žádné podrobnosti, prosím. Máte prototyp nové zbraně, víc radši nechci vědět. Nejsme na tom nejlíp, ale to vy jistě víte. My jsme přepadový stroj a není jisté, jestli doletíme. Hned se vydáme na cestu a pro zbraň přiletí bitevník s doprovodem. Kdyby tady nebyl do zítřejšího poledne, zkuste zastavit jiný stroj.”

“Půjdu s vámi dolů,” řekl Watson a vstal. Cestou potkali Schneidera s pilotem a když došli k vojenskému stroji, voják je požádal:

“Zabalte tu věc, jestli máte do čeho.”

“Až uvidíme přilétat bitevník, strhneme přístřešek a zabalíme to,” slíbil Watson. Vojáci zasalutovali a odletěli, oni vytáhli z kabiny Brouka a šli se uložit nahoru.

Bitevník se objevil krátce po desáté hodině. Kolem něj poletovalo na dvacet doprovodných čtyřsedadláků, ale přistál jen bitevník, ostatní stroje zůstaly ve vzduchu. Strhli plachtu, zabalili do ní vrtulníček a papír s Benovým popisem a šli k letounu, za kterého vystoupil jediný člověk, jejich známý ze včerejška. Pozdravil, podal Watsonovi obálku a převzal od Schneidera balík.

“Dopis od velitele,” řekl. “Poslední dobou se jenom mračil a včera se poprvé zasmál. Na shledanou.”

Watson rozlepil obálku až po startu, když vyletěli z průrvy a zamířili domů. Text byl stručný:

Richarde, děkuji. Měl jsi pravdu, Ben tu válku nakonec vyhraje.

Na vinici se připravovali na vinobraní a farmáři současně sklízeli kukuřici na siláž. Malou část nechali dozrát, ale příští rok raději zasadí hybrid určený pro bullporky, který, ačkoliv zplaněl, dával přece jenom dvojnásobné výnosy. Zrno pro jeho zasazení nasbírali při výpravě na pole ve Francii. Ve fóliovnících zrálo množství rajčat a paprik a pořád bylo co prodávat. A to ještě Nora objevila v zápiscích recept na výrobu kečupu, přivlastnila si bedýnku rajčat a začala s pokusy.

Prasatům se v okolním porostu velice dařilo, zvlášť když jim zřídili napajedlo a bahnisko. Zvířata ale velice zdivočela a nebylo lehké je polapit. Honili se za nimi na Bleše a chytali je do sítí, ale prasata nejsou hloupá a tento způsob lovu začal selhávat. Watsona napadlo, že by mohli prasata střílet a hlavním lovčím se stala Mildred, která vždycky bezchybně trefila. A to prosím v hustém křoví, kde se prase jen mihlo! Toho dne ale nelovila. Hrála si s dětmi, které nalodila a plavila se s nimi po jezeře a byla první, kdo uviděl letadlo. Bylo pozdní odpoledne a na slunci se zatřpytila nosná vrtule. Mildred začala křičet “Mamííí, letí sem éro!” a ostatní děti to po ní opakovaly neobyčejně pronikavými hlásky. Z vinného sklepa vyšel Sam, vrátil se pro pušku a čekal. Čtyřsedadlák už přistál vedle Watsonova domku a Gili, která se postavila vedle Sama, řekla:

“To je přece Roland!” Byl to skutečně Roland, zamával a šel k jezeru, kde Mildred vedla loďku na přistání a on pomáhal dětem vystoupit.

“Tak vidíš,” řekla Mildred. “Za chvilku bude večeře. To znamená, že už je po válce, že jo?”

“Musím tě zklamat, Mildred. Ještě není po válce. Ale měl jsem cestu kolem a tak jsem si řekl, že se na chvilku zastavím.”

“Víš co? To nevadí. Nebude to ta pravá večeře, ale co se dá dělat. Půjdeš zase válčit?”

“Ano. Ale až zítra ráno.”

“No to je času! Tak pojď, řekneš nám, co je nového, že ano?”

“Kvůli tomu jsem přece přiletěl!”

Roland si pochvaloval večeři, potom seděli u vína a on začal vyprávět:

“Podařilo se nám obsadit Madagaskar a tok řeky Ruwumy, to už víte. Potom jsme museli odrážet těžké útoky, ale Benův nápad s doprovodnými čtyřsedadláky se osvědčil a ubránili jsme se. Také jsme uzavřeli dohodu o přepracování vyhořelého paliva výměnou za území Ruwumy. Postupně rozšiřujeme obsazené území a připravujeme první větší útok.”

“A co tě přivedlo sem?” zeptal se Watson.

“Právě ten útok. Nepřítel se samozřejmě chystá znovu dobýt dopalovací reaktor a předsunutou základnu vybudoval na ostrove Wight. Tam je v této chvíli shromážděno tolik útočné síly, že by nás smetla. Je jasné, že nemůžeme sedět se založenýma rukama, ale musíme udeřit první a zničit nepřítele na zemi. Kdyby jejich stroje vzlétly, zničí oni nás. Kousek odsud zaparkovala naše přepadová jednotka. Bene, bude to první útok provedený malými Brouky.”

“Chtěl bych ho vidět.”

“Bohužel. Mohl bys zahynout a s tebou by zahynuly i tvé nápady. Ale po útoku se tady zastavím a dám vám zprávu. Máme problém, není dost součástek na výrobu Brouků. Teď jich vezeme čtyři stovky a dokážeme jich udělat ještě dva tisíce. Další součástky získáme na ostrově Jáva, kde se vyrábí. V nejbližší době na něj zaútočíme a k útoku použijeme zbytek Brouků. Potom tam zřídíme jejich výrobu.”

“Jak dopadly zkoušky?” zeptal se Ben.

“Naši lidé zvýšili letovou rychlost, teď už Brouci fungují přímo skvěle.”

“A jak tam u řeky hospodaříte?” zeptal se Ole.

“Špatně. Neumíme to.”

“Bodejť. Hospodaření chce svý. Nám trvalo, než jsme se to naučili!”

“Vidíš, naučili. To je ono! Vyučil bys nám, Ole, pár lidí?”

“No proč ne? Ale dělat budou jako všichni ostatní! Tady dělá každej, co je potřeba. A kde jako budou bydlet?”

“Budou mít stany. A taky jídlo. Už jsme ukořistili čtyři vojenské sklady a hlad nám rozhodně nehrozí.”

“No jo, ale kampak budou chodit na záchod?” dumal Ole.

“To už nějak zařídíme,” řekl Watson. “Raději řekni, kolik lidí by to mělo být?”

“Podle mýho stačí tři. Ti pak vyučí ostatní. Co říkáte, Rolande?”

“Co já mohu říct? Velím přece pouze u vojska, na farmě jsi generálem ty. Až se budeme vracet, necháme tady tři vojáky. Jak dlouho se musí učit?”

“Záleží, jak budou šikovní. Měli by s náma bejt rok, ale tolik času nejspíš není.”

“Ne, to není. Co stihnou za měsíc?”

“Jak říkám, záleží na tom, jak budou šikovní.”

Všichni napjatě čekali na výsledek bitvy. Ole se rozhlížel, kde bude nejlepší místo pro stany vojáků a našel šikovné místo na kraji křoví. Zajel tam s bagříkem a vyhloubil jámu jako provizorní záchod, zamyslel se, jel za Benem a do odpoledne dali dohromady budku a umístili ji nad jámou. K jejich velkému údivu připochodovaly děti v čele Mildred a hned zařízení použily. Mildred jim vysvětlila, že kakání v budce je nejlepší, protože je při tom člověk ve voňavé přírodě.

“Tak, a je to,” řekla, když se z budky vynořila Ester, která šla jako poslední. “Teď pochodujeme zpátky, protože Roland už je na cestě.”

Její prorocká slova se téměř přesně naplnila, protože Roland přistál pár minut poté, co děti napochodovaly ke kuchyni a vyloudily svačinu. Usmíval se, takže poznali, že útok dopadl dobře, šel do kanceláře a řekl Benovi, že nové zbraně s dokonale osvědčily, dokonce tak dobře, že měli jen pětinu ztrát, které očekávali a také by měli při starém způsobu vedení boje.

“Nic není definitivní,” mínil Ben. “Druhá strana také přijde s novinkami.”

“Bohužel.” Roland přikývl a upil z nabídnutého vína. “Musíme využít momentu překvapení a zaútočit na Jávu. Takže nashledanou. Za chvíli přivezou tři vojáky, snažili jsme se najít takové, kteří už mají zkušenost s prací na poli.”

Odletěl a vzápětí se objevilo druhé letadlo, které vysadilo tři vojáky, ti vyložili stan a když začali vykládat konzervy, Ben je zastavil:

“Jídlo si odvezte, máme dost vlastního. A jak znám předáka Oleho, poctivě si ho odpracujete!”

“Docela rádi,” zazubil se jeden voják. “Kde máme postavit stan?”

“Támhle je Ole, jede pro vás. Všechno vám řekne.”

Vojáci se zabydleli, večer si pochutnávali na jídle a s nadšením uvítali příděl vína.

“Takhle nejí ani generál Roland,” řekl jeden z nich.

“Tak to není pravda,” odporovala mu Gili. “On u nás občas večeří.”

“A jaký máte zkušenosti se zemědělstvím?” zajímalo Oleho.

Ukázalo se, že nevelké. Než nastoupili do armády, vykonávali příležitostné pomocné práce, nic víc. Ole měl za jisté, že za měsíc se nestačí naučit tolik, aby založili pořádné hospodářství, ale musí si začít psát poznámky, podle kterých se potom budou řídit.

“Ole, vždyť my máme skoro všechno písemně,” připomněla Nora. “Vytisknu jim všechno na papír.”

“Kdybyste mohla co nejdřív,” požádal jeden voják. “My si to přečteme, abychom věděli, na co se vlastně máme ptát.”

“Jenže v písemnostech není nic o hospodaření s vodou,” ozval se Watson. “O drenážích, závlahách, čističkách a nádržích.”

“Kompostování tam taky není,” přisadil si Joe.

“A co líheň na kuřata?” přidala Mildred.

Zjišťovali, že v dokumentaci chybí kde co a domlouvali se, kdo kterou část doplní. Současně si uvědomili, že se od chvíle, kdy byla založena farma, stali skutečnými odborníky.

“Nejdřív se naučíte zacházet s mašinama,” rozhodl Ole. “Na poli se můžete udřít k smrti a bude vám to prd platný. Na práci musí bejt fištrón!”

Budoucí vojenští zemědělci byli pracovití a stále se učili. Všichni jim pomáhali a slýchali od nich o bitvách, kterých se zůčastnili, zažili dokonce vyhlazování měst hladem a řadu jiných akcí. Říkali, že Rolandova armáda je odlišná, protože chce vytvářet podmínky pro život, který druhá strana soustavně ničí. Nevěděli, proč to dělá, ale armáda byla podle nich už dříve diferencovaná, existovaly elitní jednotky, o kterých se vědělo jen málo a potom tu byli oni, obyčejní vojáci. Ben připomenul, že byli i jiní vojáci, ozbrojení jenom meči, on že se s nimi setkal.

“To byly místní pořádkové jednotky,” vysvětlili vojáci. “Přišel rozkaz nahnat je do měst. Teď už jsou všichni po smrti.”

Oleho zajímalo, co vlastně roste v povodí Ruwumy, tedy v kraji, kde mají začít hospodařit. Ukázalo se, že tam byl jed jediný z vojáků a jeho odpověď byla stručná: “Skoro nic. Tu a tam trochu trávy.”

“To znamená, že voda v řece se vyčistila až v poslední době,” dovtípil se Watson.

“Pak ale moc záleží na tom, co zasázíte,” zamyslel se Ole. “Jde o to, aby se rostliny snášely a doplňovaly, musí dát dohromady ekologickej celek. Pak musíte mít opylovače… kruci, nemůžete začít z ničeho!”

“No jo,” vmísil se do hovoru Sam. “A kdo to bude platit? My dostáváme pravidelnej plat, kterej si vyděláme. Tady se podniká v zemědělství a v hospodářství se nerozdává. Jestli s náma jíte, je to v pořádku, jídlo si odpracujete. Všecko další je navíc. Tak znova, kdo to bude platit?”

“Zaplatím to já,” řekl Watson. “Až Roland vyhraje, pošlu mu účet.”

“Objednám semena,” oznámil Ben. “Ole, pomůžeš mi s tím? Účty budeme vést zvlášť. Kukuřičný hybrid si mohou sehnat sami. Řekneme jim taky, kde seženou opylovače.”

“Tyhle uniformy se k práci nehodí,” řekla kriticky Nora. “Měli by mít oblečení pro práci.”

“Tak jo,” přikývl Sam. “Chystám se do Jerezu, jeden poletí se mnou a vybere něco ve skladě.”

Jak se měsíc chýlil ke konci, začali skládat na hromadu všechno, co vojáci museli odvézt, k hromadě přidali i univerzální traktor s příslušenstvím, který Joe objevil ve skladě v Jerezu a přivezl zavěšený pod náklaďákem, navrch přidali stoh literatury a ve skladě farmy tak vyrostla pořádná kupa věcí.

“Tak tohle ve čtyřsedadláku neodvezete,” smál se Ole. “Budete muset přilítnout s větší mašinou.”

V předvečer odletu vojáků vystrojili slavnostní večeři a po ní seděli v besídce. Vládla veselá nálada, dokonce i Mildred si vzala slovo a oznámila vojákům:

“Normální zkušební doba je tři měsíce, ale někdo je šikovnej a zvládne to za měsíc. Jestli s váma Roland vyrazí dveře, tak tady už byste dostávali plnej plat.”

Vojáci odcestovali, za dva dny však přiletěl bitevník se suitou čtyřsedadláků a naložil všechen připravený materiál. Přivezl také dopis pro Watsona, který večer přečetl nahlas:

“Richarde, Jáva je naše. Vojáci na Ruwumě už orají a sejí. Připrav účet, máme dostatek peněz. Roland.”

Rychlejší vyhrává.

Hrozny dozrály a začala sklizeň. Bez výpomoci měli všichni plné ruce práce, ale nevadila jim, byli spokojeni s úrodou i s její kvalitou. Měli velmi málo poruch strojů a zařízení a hrozny z vinic mizely pravidelně a rychle. Pracovali déle než jindy, protože na farmě dozrávalo pole obří kukuřice a to nepočká, ale musí se sklidit. Když otrhali poslední hrozny, na které nedosáhl traktor, byli unavení, ale šťastní. Šli na večeři a když s ní skončili a začali si povídat u vína, zašumělo jim nad hlavami letadélko, přistálo a vystoupil z něj Roland.

“Skočím pro něco k jídlu,” řekla Alice. “Určitě je hladovej.”

Ano, byl hladový a také unavený, vděčně přijal jídlo, pochválil ho a když dojedl, rozhlédl se po lidech u stolu a řekl:

“Klid a mír. Už jsem málem zapomněl, že něco takového existuje.”

“S válkou je to na levačku,” uhodla Nena.

“Tak nějak. Nepřítel nasadil do boje rychlejší letadla. Nestačíme jim,”

“Klid a mír,” řekla zadumaně Gili. “Ten tady je. A je taky na Kanárských ostrovech.”

“Ano. Existuje nepsaná dohoda o neutralitě Kanárských ostrovů. Létají tam naši lidé i ti z druhé strany, dokonce spolu bez potíží mluví a popíjí.”

“No právě. Vy máte své lidi nasazené u nich a oni to dělají stejně. A ti lidé vyzvídají a pomlouvají, že ano?”

“No jistě,” usmál se. “Co tím sleduješ, Gili?”

“Přece televizi. My bychom možná nebyli na vaší straně, nebýt sadistického kanálu.”

Roland zalapal po dechu:

“Děvče, ty jsi geniální! Bene, je moc pracné upravit televizi?”

“Zkušený specialista se to naučí za dva dny, ale musí mít součástky.”

“Dáš mi seznam?”

“Jistě, napíšu ho hned.”

“Pošlu sem tři lidi se součástkami. Naučíš je to?”

“Samozřejmě.”

“Získali jsme zajímavou zkušenost. Jedničky začaly běsnit a probíhá vlna zatýkání. Myslím, Bene, že i tobě hrozí nebezpečí, připrav se na útěk, pokud si pro tebe přijdou. Specialisté na Jávě se houfně přidali k nám, protože před naším útokem i tam začalo zatýkání. Zavírají nevinné lidi a nikdo si nedělá iluze o jejich osudu. Na jednom ostrůvku jsme našli strašlivě zmasakrované lidi, zřejmě zasáhly speciální jednotky. Normálnímu člověku se z toho zvedá žaludek.”

“Co jsem říkala?” ozvala se Gili. “Instalujte televize na Kanárských ostrovech a slušní lidé se přidají k nám.”

“Budeme jim muset pomoci i jinak, ale máš pravdu. Televize rozvezeme, kam to jen půjde.”

“Copak je to platný,” řekl Swen, “když vás těma rychlejšíma letadlama převálcujou? Koukni, Bene, co takhle nějakej nápad?”

“Možná, Swene. Něco se mi honí v hlavě.”

“Co k tomu potřebuješ?”

“Jednoho Brouka. Ale bez nálože, tu nepotřebuji. Ostatně vezmu si z něho jenom motor a akumulátory.”

“Zítra odpoledne ho dostaneš. A teď si, Richarde, promluvíme o obchodě. Máš připravený účet?”

“Nech to být,” zabručel Watson.

“Tak to ne,” naježil se Sam. “Peníze budou platit i po válce!”

“Spočítal jsem to, účet leží v kanceláři na stole,” oznámil Ben. “Sam má pravdu, pane Watsone.”

“Radši pro něj zajdu hned,” řekl Sam a vstal. “Ráno by se mohlo zapomenout.”

Roland se srdečně rozesmál a když se utišil, řekl:

“Armáda je dlužna vám všem, zejména Benovi, a teď i Gili. Tyhle účty vyrovnáme, až bude po válce.”

Ben se snažil rozpomenout, ale bylo to tak dávno! Vzpomínky se mu vybavovaly jen pomalu, ale potom už si dokázal čím dál přesněji představit malý model letounu, který stál ve vitríně v ústřední kabině Lonely Star. Táta, když byl ještě naživu, vysvětloval, že jde o historický vrtulový stíhač, který má doma. Byl členem klubu, jehož členové létali na historických strojích a až se vrátí, dá letadlo do pořádku a proletí se spolu. Vyvětloval mu, že křídla musí mít vhodný profil, stejně jako listy vrtule, na konci trupu že je směrové kormidlo a výška letu se mění tak, že se na úběžných hranách křídel sklopí klapky…

Na dva dny musel přemýšlení odložit, protože dorazili tři specialisté, každý nesl jednu televizi a tašku se součástkami. Ben jim vysvětlil, jak se dá televize bezpečně přeladit a dohlížel, když postupně vlézali do Faradayovy klece a zvládali svoji práci. Měřící přístroj pro ladění vzali jenom jeden, protože upravená televize měla přijímat pouze sadistický kanál bez možnosti přeladění.

Všichni tři technici byli otřeseni tím, co viděli na obrazovce a Ben jim vysvětlil, že sledují kratochvíli, kterou s na ostrovech v Tichém oceánu baví vládci světa, Jedničky. Řekl jim také, že skoro všichni z mučených jsou nevinní lidé, kteří se stali obětmi nepředstavitelné zvůle. Jedničkám na tom ale nezáleží a zrovna teď nechávají zatýkat a popravovat hlava nehlava. Teprve po odletu specialistů se mohl vrátit k letadélku.

Začal ho kreslit, dělal základní výpočty a rozhlížel se po součástkách, ze kterých stroj sestaví. Největší problém samozřejmě představovaly křídla a také vrtule. Nebude přirozeně vyrábět kabinu a podvozek, bez nich se jeho stroj obejde.

“Co pořád hledáš? Včerejší den?”zeptala se ho Gili.

Řekl jí o letounku a o potížích s vrtulí a s křídly. Nápad se jí moc líbil, ale hbitě odpověděla:

“Kdepak, tyhle věci tu nenajdeš. Věděla bych o nich.”

Věřil jí, protože Gili si všimla prostě všeho. Pokýval hlavou, vydal se k vinnému sklepu a u přistávací plochy se zahleděl na zaparkovaný dvousedadlák. No ano, blesklo mu hlavou, tohle by mohlo vyjít. Když uřízne dva listy z nosné vrtule, zadní vrtulka poslouží tak, jak je, získá křídla i hnací vrtuli. Večer v besídce řekl ostatním, že hledá součásti na výrobu nového letadla a zjistil, že může použít vrtule z dvousedadláku

“Co s dá dělat,” řekl Watson. “Tak si je vezmi.”

“Ani nemusíš,” zasmál se Swen. “Tuhle jsem se štrachal v jednom skladě v Jerezu a tam takový vrtule leží. Zejtra pro ně zaletím.”

Ben už věděl, z čeho vyrobí trup. Ve skladě měl tabule pevné a pružné plastické hmoty, která se dobře tvarovala za tepla a používala se k opravě poškozených skladovacích nádrží. Bylo také jasné, co všechno se do trupu musí vejít a kolik místa to zabere. Začal vyrábět šablony, podle kterých natvaruje trup. Zrovna stál u pracovního stolu a opracovával šablonu, když s objevil Swen s vrtulemi, které se ale nevešly do dveří. Nechal je venku opřené o zeď a hlásil:

“Vzal jsem je radši po třech. Kdybys něco zkazil, budeš mít náhradní. Ještě skočím pro malý vrtulky.”

Když se potom večer zmínil, že k některým pracem bude potřebovat pomocníka, chodil mu pomáhat kde kdo a do měsíce měl letadlo pohromadě. Závěrem namontoval do trupu nosník s motorem, bateriemi a bedničkou hlíny, která zastupovala trhavinu.Všechno nahrubo vyvážil a přišel čas na zalétání stroje. Upevnil vrtuli, znovu vyvážil těžiště a opatřil stroj časovým spínačem, který se dal nastavit po vteřinách. Konečně mohl začít s praktickými zkouškami, jinak řečeno stroj zalétat.

Štíhlý letounek s křídly a s vrtulí vpředu se všem líbil a tak za Benem, který nesl letadlo a mířil ke kompostu, šel zástup diváků.

“Copak, Bene?” zeptal se David. “Nepovedlo se ti a jdeš to zahodit?”

“Jak jinak? Nebo víš o nějakém jiném měkkém místě?”

“Aha. Ty nechceš, aby se letadlo roztlouklo.”

Ben přikývl, nastavil spínač na pět vteřin, stiskl ho, vrtule se roztočila a on udělal dva kroky a letadlo hodil. No hodil, spíše pustil, protože vážilo šest kilo, ale letělo. Nejdřív to vypadalo, že skončí na zemi, ale nabralo rychlost a s ní i výšku a pádilo nahoru. Naštěstí zasáhl časový spínač, stroj se zastavil a padal do kompostu, ozvalo se čvachtnutí a na povrch čouhalo jedno křídlo a kousek trupu s vrtulí.

“Lítá,” vykřikl Ben. “Není vyvážené, ale lítá!”

“Jak ho dostaneš ven?” zeptal se Ole. “Je to dva metry hluboký.”

“Dojdu pro kus náhradního potrubí, uvážu na něj smyčku a vytáhnu ho,” navrhl praktický Filip. “Akorát že by sis měl najít jiný měkký místo, poněvadž na kompostu ho budeš zalítávat dýl než rok.”

“Můžeš ho pouštět do sena,” navrhl Ole. “Je taky měkký.”

“A víš, že přesně to udělám?” překvapil ho Ben. “Pro základní vyvážení to bude stačit, ale potom musím na pískové duny, protože budu létat do větší vzdálenosti.”

“Na Kanárských ostrovech jsou moc prima duny,” řekla Mala. “Jestli tam poletíš, klidně bych ti dělala pomocníka.”

“To není nejlepší nápad. Na ostrově je plno lidí a tohle letadlo nesmí nikdo vidět. Musíme letět na Saharu. Navíc, Malo, letadlo je dost těžké a musí se za ním běhat. Věř mi, že by tě už za hodinu přešla chuť na koupání v moři i na cokoliv jiného.”

Ještě téhož dne zalétal Ben stroj u seníku, jak nejlépe mohl. Diváci soudili, že létá úplně rovně, ale vysvětlil jim, že tato trasa je příliš krátká, pouhých dvě stě metrů a on musí provést jemné nastavení, aby letělo rovně celé kilometry. Zítra odletí se Schneiderem na Saharu a tam dokončí zalétávání.

“Neriskujete příliš?” přednesla za všechny obavu Nora.

“Tohle risknout musíme,” odpověděl jí Ben. “Roland potřebuje získat převahu ve vzduchu.”

Ráno se vydali na cestu. V náklaďáku vezli spoustu nářadí a součástek pro případ, že se letadélku něco stane. Vhodné místo pro zalétání našli až po hodinách hledání. Vykládali materiál a Schneider se zeptal:

“Proč chceš, aby letedlo létalo celé kilometry? Vojáci by si ho přece dokončili.”

“Kvůli rychlosti. Musíme změřit, jak rychle letí. Nepřítel je schopen letět rychlostí čtyři sta padesát kilometrů a Rollandovy letouny stěží dosahují čtyř set.”

“A tohle letadýlko by mělo být rychlejší?”

“Mělo. Má daleko silnější motor, než potřebuje a vrtule je také větší, než by měla být.”

Po zbytek dne a celé příští dopoledne se pachtili za letounkem, který létal čím dál lépe a po obědě připravili měření. Na vrcholy dvou dun zatloukli kolíky a pomocí dlouhého motouzu změřili vzdálenost. Schneider stál u jednoho kolíku, Ben u druhého, nasměroval letadélko, díval se na hodinky a odstartoval. Letounek vyrazil jako šíp a když prolétal kolem Schneidera, ten mávl rukou. Ben si sedl a počítal a když se objevil upachtěný Schneider s letadýlkem, zavolal:

“Pět set čtyřicet. Balíme a seženeme Rolanda!”

“Za jak dlouho se tohle letadýlko asi začne vyrábět?”

“Musí se dokončit automatika řízení, ale spousta dílů se dá vyrábět prakticky hned. Za šest týdnů pojede všechno naplno.”

Watson měl s Rolandem dohodu, že v naléhavém případě může zavolat. Pokud půjde o život, zavolá ze Sahary a v jiném případě se ozve z Alp. Protože takový případ právě nastal, vydal se na cestu a nad alpskými vrcholky zapnul notebook. Jen co dostal spojení, řekl:

“Vezmi specialistu na letadla a na elektroniku a okamžitě přileť!”

Roland se objevil za dva dny, vyložil dva specialisty, se všemi se pozdravil a řekl, že má strašně málo času. Ben šel pro letadélko, přinesl ho k besídce, kam zatím dorazil Roland se suitou, namířil ho k dolnímu konci farmy a vypustil. Všichni tleskali bleskurychlému letu a Watson se Schneiderem nastoupili do náklaďáku a vydali se hledat letounek. Ženy zatím naložily na tři talíře klobásy s bramborami a se zelím a než přišel Sam s vínem, vojáci už se krmili. Ben vysvětloval a kreslil, voják přes letadla chápavě přikyvoval a s plnou pusou řekl:

“Klapky na křídlech a směrovka nejsou problém. Vyřešil jsi to skvěle. Trup odlijeme z plastu, taky žádný problém.”

Voják přes elektroniku také přikyvoval a mínil, že oni budou s automatickým ovládáním hotovi v cuku letu.

“Kdy můžeme začít vyrábět?” zeptal se Roland.

“Pokud rozjedeme současně prototyp a přípravu výroby, za měsíc začneme dodávat,” řekl voják přes letadla. “Otázkou je, kde budeme vyrábět?”

“To vím zase já,” usmál se Roland. “Máme pár bezpečných míst.. Abys rozuměl,” obrátil se k Benovi, “ teď dostáváme pěkně na frak. Oni jsou ve vzduchu lepší a vypadalo to, že prohrajeme na celé čáře, ale začala fungovat televize. Přidala se k nám spousta vládních jednotek. Gili měla pravdu, slušní lidé jsou proti takovým zvěrstvům a přidávají se k boji proti nim. Jenže potom začala válčit Černá garda. Jde určitě o vlastní armádu Jedniček. Jsou to nepředstavitelné bestie, nikoho nešetří a jsou nesmírně krutí. Mají účinnější zbraně a já si myslím, že zdaleka ještě nepředvedli všechno ze svého arzenálu. Tvoje letadélko srovná skóre, ale ne natrvalo. Myslím, že s jeho pomocí zlikvidujeme ty vládní jednotky, které se k nám nepřidaly a potom budeme stát proti Černé gardě.”

“Aspoň bude jasné, proti komu bojujeme,” řekla Gili, která už chvíli poslouchala. “Zatím se válčilo úplně všude, i na územích, kde žijí pořádní lidé a ti umírají a Černí je budou masakrovat. Je dobře, že se vyrovnají síly a válka s přiblíží k jejich území, aby mohli zbylí lidé začít hospodařit.”

“Řekla jsi to lépe, než já,” přikývl Roland. “Přesně tohle musíme udělat.”

“No jo,” řekl Sam a dolil vojákům víno. “Jenomže pak musíte zatnout tipec těm černejm. Řekl bych, že to dá ještě nějakého přemejšlení, co říkáš, Bene?”

Ben se zadíval na náklaďák, který se vracel s nalezeným letounkem a pomalu řekl:

“Same, moje letadélko není nové. Viděl jsem ho ve starém filmu.” Pohlédl na Rollanda a ten přikývl. “Taková letadla už tady létala. Byla o moc větší a lepší, přepravila veliký náklad a jejich provoz byl levnější a rychlejší, než je u vrtulníků.”

“No tohle,” řekl voják přes letadla. “A proč se s nimi přestalo?”

“Kvůli letištím,” odpověděl vojákovi Roland. “Taková letadla potřebovala velká letiště. Země byla v minulosti ohrožena něčím z Vesmíru. O podrobnostech už se nic neví, ale musíme s tím počítat.

“I krásné cesty tady byly,” přidala se Gili. “Jezdila po nich auta, kam se na ně hrabou Blechy! A ještě větší vozidla se pohybovala po železných pásech.”

“Sakra,” zaklel Sam. “A kam to všecko zmizelo?”

“Lidé všechno zničili,” řekl Roland. “Prakticky ze dne na den. Nenašli jsme pro to zatím žádné vysvětlení, snad jen to, že velké stavby jsou vidět z vesmíru.”

“Velký města musí být taky vidět,” nedal se Sam.

“Určitě. Ale nejspíš nevadí. Vadily silnice a letiště, a možná i letadla. Snad jednou zjistíme, co se tehdy stalo.”

Vojenský letoun, tentokrát kupodivu bitevník, který měl odvézt víno, přistál na vinici o den dřív, než bylo sjednáno. Sam odvážel Watsonovy na dolní konec farmy, zatím co Ben se vydal ke stroji a pozdravil důstojníka. Ten náhle vytáhl pistoli a vyštěkl:

“Ruce vzhůru, Zapatere! Zatýkám vás pro spiknutí proti vládě!”

Ze stroje vyskočilo osm vojáků a důstojník zavelel:

“Vy dva zůstanete se mnou. Ostatní zatknou všechny, kteří nemají potravinovou kartu. Kromě nich zatknete jistou Hermenegildu Shaw zvanou Gili. Odchod!” Vojáci odběhli a důstojník se rozkročil a spustil: “Odvezeme vás a hezky vás vyzpovídáme. Ty ruce výš! Budete zpívat, uvidíte, jak moc vás rozpovídáme! Máme skvělé metody. A budete moc překvapen, co dokážeme udělat z té vaší Gili! Nejspíš ji potom ani nepoznáte!”

Oba vojáci se rozesmáli a Ben viděl, jak se za důstojníkem znenadání vztyčila Gili s řeznickým nožem v ruce. Nahrbila se a skočila, kopla důstojníka do týla a dopadla mezi dva vojáky. V mžiku jim prořízla hrdla, odrazila se a zmizela v nákladových dveřích letounu. Ben vykročil a prudkým kopnutím rozdrtil důstojníkovi ohryzek. Z letadla vyskočila Gili, zahodila zkrvavený nůž, vrhla se mu do náruče a řekla:

“Byli tam ještě dva vojáci a dva piloti.” Najednou se rozplakala a mluvila, polykaje slzy: “Sakra, Bene, copak já jsem kdy chtěla někoho zabíjet? Určitě ne, nikdy! Já nesnáším zabíjení! Je mi z toho moc zle!”

Jemně ji odvedl do vinného sklepa, kde si sedla na bednu.

“Počkej tady, Gili. Utíkám pro flintu.”

Rozběhl se a viděl, jak ze dveří kuchyně jako šelma vyskočil Swen, dopadl na vojáka a prudkým trhnutím mu zlomil vaz. Vstal, zahlédl Bena a volal:

“Zbejvají už jenom dva. Zahlídli Sama a Watsonovy na Bleše, skočili do druhé Blechy a uháněli za nima!”

“Vezmeme letadlo,” vykřikl Ben, ale to už se kolem něj hnal náklaďák pilotovaný Nenou, vedle ní sedla Julie s pistolí v ruce a plnou rychlostí se řítily k farmě.

Když Sam zahlédl vojáky, v té chvíli už byli Watsonovi v bezpečí, zastavil, zalehl a připravil si pušku. Vojáci dojeli skoro k němu, když se vztyčil a jednoho z n nich zastřelil. Druhý voják seskočil, vystřelil, trefil Sama do stehna a utíkal do křoví. Z jiného křoví vyšla Mildred, přiběhla, zvedla tátovu pušku, klekla si a mířila. Vystřelila, položila pušku, vstala a zeptala se:

“Táto, co teď mám dělat?”

“Schovej se! Ten voják může začít střílet!”

“Kdepak,” zavrtěla hlavou. “Zahlídla jsem ho. Ten už je mrtvej!”

“A co tady vlastně pohledáváš?”

“Copak nevíš? Odvedla jsem děcka do bezpečí.”

“Běž k nim, ať se nebojí. Podívej, letí sem naše letadlo. Už je po všem.”

Mala přistála, Julie s pistolí v ruce vyskočila a s otevřenými ústy hleděla na Mildred v čele pochodujících dětí.

“Střelila vojáka,” oznámil jí Sam. “Musíš se přesvědčit, jestli je mrtvý.”

“Já ti ho ukážu,” řekla Mildred. “Děcka, počkejte tady.”

Šla s Julií do křoví a Mala zatím zběžně prohlédla Samovu nohu.

“Je to čistý průstřel,” oznámila. “Roztrhnu ti košili a stáhnu ránu. Cestou tě vyložíme u Horskyho, ten tě obváže pořádně. Budeš holt pár dní pajdat.”

Bitevník už byl naložený a Ben s Filipem stáčeli kabely od nabíječky. Vzali s sebou zásobu jídla a pití na měsíc, zásobu oblečení a pár osobních věcí, zbraní a střeliva bylo v letadle dost a dost. Watson chtěl naložit i těla mrtvých vojáků, ale Ole byl proti:

“Nechte je tady, přece se s nima nebudete tahat? My je někde zahrabem.”

Nora ho zavolala k Bleše, na které seděl Sam s zavázanou nohou a promlouvala s oběma předáky:

“Musíte to tady zvládnout, jak se dá. Na farmě dělejte to, na co stačíte. Zítra řeknete vojákům, že přiletěli jiní vojáci a zatkli Bena, Gili, Schneidera, Igora a Ronalda a zase odletěli, nic víc nevíte. Nemáte se čeho bát, Jedničky budou chtít víno a uzené maso a vy je umíte vyrobit, takže vás nechají na pokoji. Jenom ten můj Jakub…”

“Tady budou děcka v bezpečí, vždyť to víte, Mala a Gabi budou dělat mámy.”

Nora se šla rozloučit s dítětem a o kousek dál objímala Gili Marka a plakala.

“Hotovo,” nahlásil Swen a vyskočil z letadla. “Bene, kam vlastně letíte?”

“Teď na mys svatého Vincenta. Je západním směrem a oni přiletěli ze západu. Tam předělám řízení a začneme hledat Rolanda.”

Skupina zatčených, posílená o Noru a Watsona, nastoupila, stroj se vznesl a zmizel za kopcem. Ben měl ze začátku menší potíže s pilotáží, ale za chvíli stroj zvládl, letěl podle kompasu, Watson si sedl na levé sedadlo a obhlížel řízení a vpravo se usadila Gili, která jako zkušená cestovatelka pokukovala vpravo, protože věděla, že se tam za nějaký čas objeví cíl jejich cesty. Za chvíli přišel Schneider, postavil se ve dveřích a řekl:

“Poslechněte, tohle je zajímavé. Našli jsme černé uniformy!”

“Černá garda?” podivil se Watson. “Bene, stal ses významnou osobou, když po tobě jdou černí. Važ si toho! A co jste ještě našli?”

“Jsou tady polní lůžka, kuchyňka, sprcha a záchod.”

“Tahle mašina je hodně rychlá, jistě bude zajímat Rolanda. Schneidere, co jejich zbraně?”

“Rychlá tedy je,” řekla Gili. “Zahni vpravo, už jsme na místě.”

Přistáli a Ben začal montovat ruční řízení. Gili vystoupila z letadla, chodila sem a tam a prohlížela si kameny a nakonec jeden odvalila. Vrátila se zpátky a spokojeně řekla:

“Koukni, Bene je tady!”

“Co jsi našla?” zeptal se Watson.

“Přece knihu. Dala nám ji Nora.”

Watson jen vytřeštil oči a sledoval, jak Gili dobývá z krabičky knihu a s úsměvem mu ji podává.

“Hotovo,” hlásil Ben. “Poletíme zpátky.”

Vznesli se, letoun s chvíli kymácel, to jak si Ben osahával řízení, a potom vyrazili napříč Pyrenejským poloostrovem směrem k Alpám. Když usoudili, že jsou dost daleko, Watson zapnul notebook a jakmile dostal spojení, řekl:

“Stalo se, co jsi předvídal. Kam se máme vydat?” Odpověď přišla za chviličku:

“Agarp, střed. Zítra, střed.” Watson vypnul přístroj a Gili se podivila:

“Agarp? Co je to za město? Trefíme tam?”

“Máme být zítra v poledne v centru Pragy,” objasnil hádanku Watson. “Agarp je obráceně Praga. Kdysi jsme se s Rolandem bavili takovými slovními hříčkami.”

“Vzhledem k rychlosti téhle mašiny tam můžeme být hodně brzo,” řekl Ben. “Stmívá se. Vedle sebe mám obrazovku nočního vidění, ale nemám potřebné zkušenosti. Kromě toho si myslím, že kdybych ji zapnul, prozradí nás.”

“Vezmi to víc vlevo. Přistaneme na úpatí hor, je tam tepleji.”

Letadlo Gardy bylo docela pohodlné. Ženy šly a ohřály večeři, Igor našel a rozložil skládací stůl a židličky a potom se v pohodě a v klidu najedli a otevřeli si i víno. Ben je trochu zklamal, když zkontroloval zásobu vody a oznámil, že si mohou dovolit jednu krátkou sprchu denně, ale ta sprcha bude teplá, protože voda jde přes ohřívač.

“Něco musíme snést,” řekla Nora. “Uprchlíci vždycky strádají.”

“Musíme si zvykat,” přikývla Gili. “Já už se s tím příkořím nějak vyrovnám. Bene, radší už nic nekontroluj, nebo nám řekneš, že je ucpaný záchod.”

“Ten funguje,” řekl Igor. “Mám to vyzkoušené.”

“Já taky,” potvrdil jeho slova Schneider. “Ještě je brzo. Možná se vám to nebude zamlouvat, ale měli byste se seznámit se zbraněmi na palubě.”

“Tak vstávat,” zavelela Nora. “Samozřejmě že se s nimi chceme seznámit, i když k tomu nemáme vůbec žádnou chuť.”

Schneider se pustil do vysvětlování a později přešli i k výcviku a potom už bylo opravdu pozdě a šli spát.

Ráno se probudili do mírně zamračeného dne, najedli se a uklidili a zažili také pár úsměvných komplikací se záchodem a se sprchou. Potom vystoupili ze stroje a dopřáli si malou procházku po okolí. ne proto, že by tam bylo něco k vidění, prostě si potřebovali protáhnout svaly. Rozhodli se, že do centra poletí až na poslední chvíli a Rolandovi lidé zřejmě uvažovali stejně, protože se s nimi potkali ve vzduchu a společně přistáli na heliportu. Když byli na zemi, vystoupil z druhého stroje důstojník, vyšplhal k nim do pilotní kabiny a posadil se do křesla, které mu uvolnila Gili.

“Pan Richard?” zeptal se. “Promiňte, že se nepředstavím, ale v akci nesmíme uvádět jména.”

“To jsem já,” řekl Watson.

“Čekali jsme menší stroj a počítalo se s tím, že přestoupíte k nám.”

“Jiný jsme nesehnali,” usmál se Ben. “Přiletěla pro nás sama Černá garda a tak jsme si půjčili jejich letadlo.”

“Vy jste se zmocnili stroje Černé gardy?” podivil se důstojník. “V tom případě musíte za každou cenu doletět. Cíl je v pohoří Hindúkuš. Pokud budeme napadeni, vezmu útok na sebe a vy leťte.”

“Můžeme se dost účinně bránit,” řekl ve dveřích stojící Schneider. “Mají tady nejlepší zbraně, jaké jsem kdy viděl.”

“Však uvidíme, co nás potká. Leťte za námi.”

Následovali vojenský letoun, který začal brzo kličkovat, zřejmě měl trasu dobře prozkoumanou a vyhýbal se stanovištím nepřítele. Večer přistáli v v jednom údolí v pohoří Ural. Znovu je navštívil důstojník a vysvětlil, že se opravdu vyhýbali pozemním palebným stanovištím. Ženy mu přinesly klobásu s chlebovou plackou a sklenici vína, on spokojeně přežvykoval a mezi sousty vysvětloval, že cesta bude čím dál obtížnější. Když dojedl, vytáhl z brašny mapu, rozložil ji a ukázal, kam mají zítra dorazit.

“Zítřejší cesta bude daleko složitější,” upozornil je. “Snažte se neztratit orientaci, Kdyby se s námi něco stalo, je to na vás.”

Když odešel, všichni se uložili ke spánku. Nora a Gili si chvíli šeptem povídaly o dětech, ale i ony usnuly.

Ráno vyrazili s prvním rozbřeskem. Snídali ve vzduchu, Gili krmila pilotujícího Bena a přidržovala mu u úst hrneček s čajem. Cesta byla opravdu komplikovaná. Watson pozorně sledoval mapu, orientoval se podle horských vrcholků a soudě podle jeho výrazu pořád věděl, kde se nachází. Stále častěji se vyhýbali shlukům nepřátelských strojů, ale blížili se k cíli. Zbývalo jim k němu necelých sto kilometrů, když narazili na roj bitevníků, kterým už se vyhnout nemohli. Vojenský letoun začal nabírat výšku, oni stoupali s ním a za okamžik zjistili, co bylo důvodem manévru. Shora se sneslo mračno čtyřsedadláků a vzduchem létala jedna raketa za druhou. Schneider a o chvíli později i Igor se zapojili do boje a jeden z nich sestřelil nepřátelský bitevník. To už se ve shluku nepřátel objevila ulička, vojenský stroj do ní vlétl, oni ho následovali a za chvíli se snášeli do údolí, které připomínalo spíše propast a to už přistávali na břehu bystré říčky. Sotva se ocitli na zemi, objevily se dva tahače a odvlekly oba stroje pod uměle vytvořený skalní převis. Ze vchodu do skály vystoupil Roland, usmíval se a šel k nim. Byli na místě.

“Tak vás tu vítám,” řekl, když otevřeli kabinu. “Vystupte si, vojáci se postarají o vaše věci.”

“Máme víno,” usmála se na něj Gili. “Jestli tady máte nějaký stůl, mohli bychom si připít na šťastné shledání. Skleničky máme taky.”

“Tak pojď, Gili,” vyzval ji Roland a také se rozesmál, “najdeme spolu nějaký ten stůl.”

Došel nim velitel vojenského letounu a zasalutoval.

“To nespěchá,” mávl rukou Roland. “Máte za sebou těžký let, běžte si odpočinout.”

“Musím vás vyrušit,” zavrtěl hlavou důstojník. “Oni přiletěli strojem Černé gardy!”

“Černá garda? Okamžitě zburcujte všechny specialisty, zbrojíře, elektroniky, motoráře, zkrátka všechny!”

Gili zatím nalila víno a připili si. Igor vytáhl z tašky klobásy, Roland si jednu vzal a ukusoval, poslouchal jejich vyprávění a velice se divil tomu, jak se vypořádali s gardisty. Když slyšel o tom, co udělala Gili, nedůvěřivě vrtěl hlavou a ona mu řekla:

“Já se, když je to potřebné, umím pohybovat jako kočka, to mám z dětství, kdy mi šlo pořád o život. Ze zabíjení se mi udělalo zle a už bych to nerada opakovala, ale jestli se tu objeví podobní gauneři, jako na vinici, zabiju je ve vteřině!”

“Můžeš jí věřit,” potvrdil její slova Ben. “Já jsem u toho byl.”

“Já jí věřím. A pro tebe mám zprávu. Jsme u vchodu do komplexu jeskyní, ve kterých se budou vyrábět tvoje letadélka. Zítra začínají letové zkoušky prototypu.”

“U těch bych nerad chyběl.”

“Ani nebudeš. Navíc o zalétávání tohoto typu letadla víš nejvíc ze všech.”

Ten, kdo by čekal, že vojenský komplex bude oplývat nepohodlím, by se mýlil. Naopak, všichni až do posledního vojáka tu měli svůj díl pohodlí i soukromí, až na záchody a sprchy, protože nebylo možné všude tahat přívodní a odpadní potrubí. Úplně stačily hranaté roury klimatizace a na záchod nebo do sprchy si každý musel dojít, ale nikdy ne dál, než padesát metrů. Gili to ale vadilo.

“Já jsem zvyklá chodit do sprchy nahá,” stěžovala si. “Tady musím jít v šatech.”

“A chodit na záchod ti nevadí?”

“Vůbec ne. Když dělám na vinici, je to kolikrát o moc dál. Koukej, už vstávej, máš jít zalétávat prototyp a místo toho se pořád válíš v posteli!”

“A ty se neválíš?”

“Já jsem žádný prototyp nevymyslela, takže se můžu zaslouženě válet. A vůbec, Bene, co tady budu dělat?”

“Co takhle okouknout kuchyni?”

“No, možná. Jenže z těch vojenských konzerv se dá vykouzlit leda blaf.”

“Jenom neříkej. Určitě jim dokážeš poradit.”

“Jak říkám, možná. Ale ne hned. Domluvím se s Norou. A už běž pryč, ať se můžu spokojeně povalovat.”

“Jak chceš. Ale budu si pamatovat, že mě vyháníš.”

“Klidně. Stejně na to do večera zapomeneš.”

“Jdu,” řekl a zamířil do sprchy. Když z ní vyšel, vyptal se na jídelnu, něco snědl a začal hledat specialisty z prototypové dílny. Ti už ale hledali jeho, za chvíli se potkali a potom jeli nahoru výtahem a vystoupili na horské planině. Pod převisem byly připraveny tři hezké letounky, Ben si je prohlížel a uznale kýval hlavou:

“Pěkná práce. Jak je chcete zkoušet?”

“Na protější svah jsme umístili pět Wagnerů, ovládáme je odsud. Vypustíme letadlo, uvidíme, jestli se trefí a opravíme případné chyby.”

“Já bych to nedělal,” řekl Ben a vyprávěl o tom, jak zalétával on a v první fázi používal časový spínač.

“Časový spínač,” ožil šéf týmu. “Naučíme je lítat postupně a nerozbijeme je. Teprve potom otestujeme zásah.”

Vrátili se do dílny, namontovali do strojů časové spínače a za dvě hodiny už vypustili první prototyp, podle Benovy rady s vypnutým ovládáním a s kormidlem a výškovkami v nulových polohách. Šéf o jeho radě nediskutoval a dokonce řekl:

“Víš, my s takovým typem letadla nemáme zkušenosti a každá dobrá rada nám ušetří hromadu času.”

Vypuštěný letoun se choval stejně, jako před časem Benův výtvor, zvedl špici a zamířil nahoru, potom zasáhl časový spínač a než vojáci přinesli spadlý stroj, upravili na druhém prototypu polohu těžiště.

“Tobě to taky tak blblo?” zeptal se Bena jeden z vývojářů.

“Ještě o moc víc. Ani nevím, kolikrát jsem posunoval těžiště.”

“My jsme ten tvůj érák zkusili. Letěl přímo jako namydlený blesk.”

“A kde skončil?”

“Tam, kde měl. Sundal jeden nepřátelský stroj. Byla to spíš náhoda, protože jsme ho vypustili volně z ruky. Ale vyšla.”

Asi na dvacátý pokus už se letounek choval jak se patří a další let už byl se zapnutou elektronikou. Letadlo zaměřilo spuštěný Wagner a letělo k němu, ale nesmírně klikatě, kymácelo se jako opilec a byli rádi, když jeho pouť ukončil časový spínač.

“Do háje,” řekl zklamaně šéf týmu. “Lítá jako můra! Co s tím?” Čekali, až se vrátí vojáci s letadélkem a přemýšleli. Ben řekl:

“Jako by bylo nastavené moc citlivě. Výškovky a kormidlo se zmítají sem tam.”

“Víš, že můžeš mít pravdu?” řekl člověk přes letadla. “No jasně. Joe,” obrátil se na kolegu, jehož specializací byla elektronika, “shoď citlivost přenosu z čidel, řekl bych tak na pětinu. My si zajdem na oběd a pak nás vystřídáš.”

“Jo,” přikývl Joe. “Tohle se nedá stanovit předem, Akorát že jsme s něčím takovým nepočítali. Hele, Bene, všimni si, navrhneš něco složitého a zadrhne se to na úplné prkotině. Tak to chodí. Radši mi přineste jídlo nahoru, kdo ví, kdy bych se dostal do jídelny?”

Měl pravdu. Ještě dvakrát přestavovali citlivost ovládání, než se stroj začal chovat rozumně a Joe se krmil mezi prací. Letoun nyní mířil po počátečním, i dost hrubém zaměření v krásných kličkách ke spuštěnému Wagneru a mohli o něco prodloužit dobu letu.

“Řekl bych, že máme hotovo,” řekl šéf.

“Nejspíš bychom měli ještě něco zkusit,” zapochyboval o výsledku Ben. “Pustíme ho a začneme přepínat Wagnery, tím napodobíme pohyb nepřátelského letadla.”

Šéf beze slova přikývl a další dvě hodiny se pachtili s nastavováním řízení, ale potom už letadélka pádila tak, že s nimi byli spokojeni. Pečlivě zdokumentovali nastavení a šéf rozhodl:

“Vyndejte zátěž, déme tam nálože a jedeme naostro!”

“Jsem moc zvědavý, jak se trefí,” těšil se Ben.

“Já taky, ale my to neuvidíme. Chlapi z bojové jednotky ano, protože vyzkouší dvě mašinky v akci.”

Stroj bojové jednotky se objevil za chvíli, za nimi se prostě pootočil kus skály a vojáci vystrkali ven čtyřsedadlák, jehož posádku tvořili pilot a střelec. Po krátké instruktáži naložili dva prototypy a startovali. Byli venku skoro půl hodiny a při přistání zvedl pilot palec a gesto opakoval.

“Je to bezvadný,” volal střelec z otevřeného okénka. “Nemají šanci. Jsou pomalí a kličkování je jim prd platné. Dostali jsme je z deseti kilometrů!”

“Zítra začneme vyrábět,” řekl šéf vývoje. “Musíme to naučit lidi v dílnách. Počítáme s tím Bene, že jdeš s námi!”

Všichni uprchlíci si brzy našli nějakou práci. Gili, ačkoliv se snažila Bena utvrdit v domnění, že stráví den povalováním v posteli, vstala, jen co odešel, šla za Norou a společně posnídaly. Jídlo je nenadchlo a za chvíli se vydaly do kuchyně, kde během pěti minut převzaly velení. Tedy ne že by se nějak osopovaly na kuchtící vojáky, ale začaly zasvěceně radit a ačkoliv se poměr použitých surovin skoro nezměnil, chuť jídla se změnila tak výrazně, že je všichni kuchaři poslouchali na slovo.

I ostatní se uplatnili. Ben pochopitelně nevylézal z dílen a Watson se prakticky nastěhoval k zásobovačům, i Schneider se svými kolegy kamsi mizeli. Večer si povídali o svých zážitcích, pravda, s výjimkou Schneidera, ale nikdo se ho nevyptával, takže poznal, že vědí, čím se zabývá. Každý den zažívali spousty příhod a bylo věru o čem mluvit, ale i generál Roland zažil příhodu, která změnila jeho život a později i mnohé jiné životy. I když nebýt Gili, upadla by vlastní příčina v zapomnění. Stalo se totiž, že se z bitvy vrátil důstojník, který ztratil větší část své jednotky. Gili byla svědkem toho, jak na něho Roland po vojenském způsobu řval, poslechla si celou scénu a nechala si to pro sebe. Až do chvíle, než si večer přišel Roland popovídat. Jen co se posadili u vína, řekla mu:

“Poslechni, Rolande, dneska jsem viděla a slyšela, jak řveš na nešťastného chlapa. Vrátil se z boje, ve kterém umřela spousta jeho lidí, on dělal, co mohl a ty jsi na něj hodně hlasitě řval.”

“Jsem velitel, Gili. Musím se tak chovat.”

“No jo. Já tedy nerozumím vojně, ale ten člověk byla nejspíš pořád je nešťastný. Víš, nechci se plést do vojenských zvyků, ale podívej se na to z druhé stránky. Vojna bude nejspíš trvat ještě dlouho a ty budeš po vojensku řvát na lidi. Oni se šéfovi nemohou postavit, budou taky nešťastní a začnou řvát na ty pod sebou a nejvíc se bude samozřejmě řvát na obyčejné vojáky. Podívej se na jiné, kteří mají moc, třeba na Jedničky, ty ji mají od malička. A co se z nich stalo? Bezcitná hovada! Tohle jsem zažila i u jiných lidí, kteří propadli moci. A ten obyčejný voják si pak řekne: Pročpak mám válčit za uřvaná hovada? Vykašlu se na ně! Víš, zatím tví vojáci válčí, a moc dobře.”

Všichni překvapeně hleděli na Gili. Roland během její řeči sevřel pěsti, až mu zbělely klouby a chvíli trvalo, než dokázat promluvit:

“Gili, teď zrovna přemáhám vztek. Já si, sakra, nenechám… no, vidíš to? Už bych zase zvyšoval hlas, jenomže… ty máš pravdu. Nemůžu na lidi řvát. Musím se to odnaučit.”

“Nezlob se, Rolande, ale to vůbec nestačí.”

“Nestačí? A co mám podle tebe udělat?”

“No musíš přece zajít za tím nešťastným člověkem a říct mu, že ses přenáhlil. On ví, že tady zažíváš jeden stres za druhým a přijme to. Potom budeš moci říct i těm pod sebou, že v téhle armádě se všichni budou učit chovat jako lidi.”

Roland zase chvíli evidentně přemáhal vztek, ale potom vstal, malinko se usmál a řekl:

“Tak víš co? Já za ním zajdu. Radši hned teď. V armádě není nic takového zvykem, ale máš pravdu, někdo začít musí. Aby se z nás nestala bezcitná hovada.”

Benova letadélka, kterým vojáci pro jejich bzučivý zvuk začali říkat Mouchy, otestovali v opravdovém boji. Nezvolili velkou bitvu, ale přepadovou akci proti osamělému svazu dvaceti bitevníků, který přelétal nad Saharou. Roland byl na místě a měl v záloze mnohonásobnou přesilu, aby žádný z nepřátelských letounů neunikl, ale samotný útok provedly jen čtyři čtyřsedadláky. Nepřátelské bitevníky střílely a vypouštěly proti Mouchám samonaváděcí střely, ale ty nebyly navrženy k zasažení tak malého cíle. Moucha, která letěla čelně proti bitevníku a čile kličkovala, představovala nepatrný cíl a ani soustředěná palba nebyla účinná. Dvacet bitevníků přestalo existovat a všechno trvalo šest minut dvacet vteřin. Rolandovy stroje letěly zpátky k Hindúkuši a Roland seděl v pilotní kabině a něco zakresloval na mapu obou zemských polokoulí.

Štáb začal plánovat obrovskou operaci, která měla vyčistit vzdušný prostor s výjimkou území, nad kterým panovala Černá garda. Někteří velitelé chtěli zaútočit i tam, ale Roland byl rezolutně proti a opíral se při tom o zjištění techniků, kteří prozkoumali ukořistěný stroj Gardy:

“Jsou tam držáky pro zbraně, které neznáme,” vysvětloval členům štábu. “Ukořistěný stroj není plně vyzbrojený. Garda má ledacos v záloze. Necháme ji na pokoji do té doby, než budeme mít víc informací o jejich výzbroji a budeme schopni je porážet.”

Výroba letadélek jela naplno. Do hor se začaly slétat bitevníky, každý naložil dvě stovky Much a každý ze zavěšených doprovodných čtyřsedadláků jich do kabiny srovnal šest. Uplynul měsíc a půl, než byly vyzbrojeny všechny bitevníky. Naložené stroje se vějířově rozlétaly a mířily do úkrytů, takže ve vzduchu zůstalo jen pár bojových strojů a nepřítel dospěl k závěru, že Rolandova armáda už není schopna vést vzdušný boj.

Útok začal sto padesát kilometrů od asijského pacifického pobřeží v šestnáct hodin místního času. Na celém obrovském území, na kterém bylo denní světlo, se náhle vynořily letouny Rollandovy armády a ničily všechno, co se objevilo ve vzduchu a boj skončil sto padesát kilometrů od amerického pacifického pobřeží. Rolandovy ztráty byly nepatrné a patřil mu celý dobytý vzdušný prostor. Příštího dne se začaly vzdávat první jednotky nepřítele, ale ne všechny, některé bojovaly do posledního vojáka. Dodatečně zjistili, že šlo o útvary blízké Černé gardě, které se podílely na represích a masakrech civilních obyvatel. Nicméně během dvou týdnů operace skončila a teď proti sobě stála Rolandova armáda a Černá garda. Obě strany zachovávaly stav podobný příměří, ale všichni věděli, že tato situace dlouho nevydrží.

Roland měl napilno, ale pokud mohl, našel si čas na posezení u vína, kterého zbývalo, jak zjistila jeho správkyně Nora, ještě necelých padesát láhví. Když se vrátil z porady po skončení vítězné operace, rozpovídal se o jejích detailech a náhle řekl:

“Pokud chcete, můžete se vrátit na vinici. Na vašem území už je bezpečno a nic vám nehrozí. Upřímně řečeno bych chtěl požádat Bena a Richarda, aby tu ještě nějakou dobu zůstali, ale je to na nich. Potřebujeme vytypovat oblasti vhodné k hospodaření a poradit, jak a s čím začít.”

“A mít Bena po ruce, až přijdou Černí s něčím novým,” poznamenala Gili. “Jen se nepřetvařuj, vidím až na dno tvé černé duše, Že mám pravdu?”

“Jistě,” přikývl. “Tohle je vlastně hlavní důvod. Richard má zase v malíčku finanční odhady a protože nejsme loupežníci, musíme se učit platit ty správné ceny.”

“Podívejme se, to sis vymyslel pěkně,” zašklebila se Gili. “Na hospodářství dokážou ti dva vydělávat peníze, takže se musím zeptat: Jakpak je zaplatíte?”

“Vidíte, úplně jsem zapomněl. Jako poradci generálního štábu berete každý deset tisíc měsíčně a Ben má dvakrát tolik. Nebojte se, započítáme vám každý den služby.”

“No to už je lepší,” usmála se Gili. “A kdepak vezmete tolik peněz?”

“Máme jich spousty.”

“Já si, i když nerada, myslím, že to musíme přijmout. Fakt nejsem ráda, Ben mi bude chybět, ale stejně byste pro něj přiletěli, hned jak vás zase začnou Černí válcovat.”

“Já nevím,” řekl Watson. “Myslím, že nestačí zakládat hospodářství. Možná vám ušlo, že se zhroutila civilní doprava. Musíme ji nahradit a to zřejmě bude moje zdejší práce, ale armáda ji věčně dělat nemůže. Takže co říkáš, Rolande, prodáš nám nějaké velké náklaďáky?”

“A proč ne? Dvacet, za výprodejní cenu. Hned, jak je budeme moci postrádat. Radší sepíšeme ještě dnes opční smlouvu. Takže zůstaneš?”

“Zůstal bych sám o sobě, pokud s tím souhlasí i Nora. Noro, uznej, dvacet náklaďáků za cenu šrotu ti neprodají každý den! Co říkáš, Bene, pojedeme napůl?”

“Jenže Nora nekývne.” Jmenovaná vstala a tvářila se velice neutrálně. “Watson a Ben už podnikají ve všem možném a podle mého názoru je dopravní firma nad jejich síly. Zato Gili a já jsme schopné takovou firmu nejenom založit, ale i přivést k rozkvětu. Že ano, Gili?”

“Že o tom vůbec mluvíš? Stačí, když Roland sepíše opční smlouvičku s námi a je to, má sakumprásk koupeného Bena i pana Watsona. No řekni, Rolande, nejsi spokojený?”

Když utichl smích, promluvil Schneider:

“Já tady také zůstanu. Igor a Ronald se musí vrátit, protože na hospodářství chybí pracovní síly. Budu je moc postrádat, ale není jiná možnost.”

“Pracovní síly budou chybět všude,” vzdychl Roland. “Agent tajné služby Schneider. Nejschopnější důstojník ze všech zpravodajců, které jsem poznal. Budu rád, když převezme velení zpravodajské služby.Budu muset jít. Za chvilku. A Schneider musí taky.”

“Hned po válce musíš přijít na večeři,” připomněla Nora. “Slíbils to. Kdy můžeme odletět?”

“Zítra ráno. Večeřet už budete na vinici.”.

“Nemůžu se dočkat, až uvidím Marečka,” řekla Gili a začala slzet.

“Nebreč, nebo začnu taky,” napomenula ji Nora a také se rozplakala.

“Nefňukejte,” řekl Igor. “Zítra večer uvidíte děcka a všecko bude v pořádku.”

“Ty vůbec nerozumíš ženským,” poučila ho mezi vzlyky Gili. “Poněvadž jsi necitelný. A ještě víc necitelný je Schneider. Kdyby nebyl, už by šel psát dopis pro Nenu.”

Schneider sáhl do kapsy, vytáhl obálku a tu jí dal do ruky.

“Vezmeš jí dopis?”

“To víš, že jo. Bude moc ráda. A ještě radši bude, až se vrátíš. Neboj se, všechno jí řekneme a pomůžem jí. Zatracená válka! Bene, koukej se vrátit co nejdřív!”

Schneider musel v noci odletět a startujícímu stroji mával Ben s Watsonem. Vedle nich mával ještě Roland a když se vrátili na základnu, řekl:

“Odlétáte zítra ráno. Naši lidé vyhlédli šest oblastí, ve kterých se možná dá založit hospodářství, takže počítám, že se do týdne vrátíte. Já musím také pryč. Uvidíme se tedy za týden.”

Ráno nastoupili do bitevníku a potom přistávali v povodích řek, procházeli pozemky a pořizovali si hromadu poznámek, ale cestu nedokončili. Čtvrtého dne je dohonil čtyřsedadlák, do kterého přesedli a letěli do Kašmíru. Nebe bylo dosud bezpečné, takže nemuseli kličkovat a doletěli na místo ještě před příchodem noci. Zase se snesli do hluboké průrvy a když vystoupili, čekal na ně zamračený Schneider. Zavedl je dovnitř a šli rovnou do jídelny.

“Jídlo se nějak pohoršilo,” ušklíbl se. “Chybí tady naše civilní poradkyně, ale tohle nás teď nemůže zajímat. Jde o to, že zaútočili Černí. No ano, Garda udeřila, a pořádně! Napadla rozsáhlou oblast, takže Phoenix a Las Vegas už neexistují. Zajali spoustu lidí a zbytek pobili. Oblast je zamořená jedem, který bude působit nejmíň deset let. Nejhorší je, že se pokusili napadnout i jaderné reaktory, ale ty jsou stavěné bytelně a vydržely. A tohle se stalo na šesti místech, celý východ Austrálie je mrtvý Mají lepší zbraně a nedokážeme je zastavit. Podle všeho zvolili vyhlazovací válku. Mám u nich jenom dva agenty a nemám s nimi spojení. Snažíme se o průzkum bojem, ale přicházíme o lidi i o stroje a nevíme o mnoho víc. Rychle dojíme, Roland by měl přiletět každou chvíli.”

“To nemáš nějaké lepší odborníky na válčení?” zeptal se Watson. “Nevím, v čem ti můžeme pomoci?”

“Nepotřebujeme odborníky na válčení, těch máme dost. Potřebujeme nápad.”

“Můžeš naznačit, čeho se má ten nápad týkat?”

“Těžko říct. Vždyť víš, že se zabývám sběrem a vyhodnocováním informací.”

“A jak ti to jde?” zeptal se Ben. “Co jsi nasbíral a vyhodnotil?”

“Jak to mám říct slušně? Skoro nic. Víš, co mi řekl Roland? To mi připadá zajímavé. Prý možná vím něco, o čem nevím, že to vím. Ale o co jde?”

“No výborně,” řekl Ben. “Možná něco víš. Ale já nevím, jestli si my dva rozumíme. Co nazýváš informací? Vím, co považuji za informaci já, ale nevím, jak je to ve tvém oboru. Chápej, já se zabývám tím, jak se něco vypěstuje nebo vyrobí, co si počít s porouchaným strojem a tak. Teď prohráváme se stroji Černé gardy, takže mě zajímá jejich stroj. Rozumíš, musím o něm něco vědět, protože je to jenom stroj a každý stroj má své slabiny.”

“Když chci s někým bojovat,” přisadil si Watson, “musím vědět, kde ho najdu. Teprve potom mu mohu pořádně uškodit.”

“Výborně,” řekl Roland, který už nějakou dobu poslouchal, opřený o rám dveří. “Civilní poradci už se dali do práce. Takže ve zkratce - o Černé gardě nevíme skoro nic a každá informace nás stojí spoustu lidí a strojů. Tak je to. Průzkum bojem už si vlastně nemůžeme dovolit.”

“Chovají se jako barbaři,” uvažoval Watson. “Přepadli osídlená a hospodářsky využitelná území a nechali za sebou mrtvou zemi. Když vezmeme mapu a vyznačíme území, o která nemají zájem, dostaneme se k těm, o která zájem mají.”

“Ale za jakou cenu?” zeptal se Schneider.”

“Jaká technika, taková cena,” řekl zamyšleně Ben. “My je nedokážeme dost dobře sledovat, naše přístroje tak daleko nedosáhnou. Když jsem přemýšlel o tom, jak oklamat Wagnery, měl jsem představu, že mne najdou i ve velké vzdálenosti a za chvíli to máš ve své kanceláři jako tajný policista na stole. Takže, Schneidere, kde je ten úřad, který by mě prozradil?”

“Propána,” otevřel Schneider ústa. “Přece kousek od Jerezu, v podzemí. Odposlouchávací a sledovací centrum, dosah skoro tři tisíce kilometrů… no a víc nevím. Rolande, okamžitě mi dejte letadla, přivezu to sem.”

“Takže tohle je informace, o které jste nevěděl, že ji máte? Samozřejmě že letadla dám, poletíte hned. Bene, jak tuhle informaci využijeme?”

“Já ji chápu jako technickou informaci. Prostě dohlédneme dál. Vy se budete věnovat vojenské strategii a já budu přemýšlet o svém oboru. Nakonec bychom se měli shodnout.”

Zatím co Schneider s oddílem specialistů odletěl do Jerezu, přepadové skupiny se snažily ukořistit nepřátelský bitevník. Marně. Nikdo z nich se nikdy nevrátil a pořád neměli jedinou informaci. Až do chvíle, kdy se monitorovacímu čtyřsedadláku zaseklo řízení a on stoupal výš a výš. Zaseklou páčku uvolnili v osmi kilometrech, lapali po vzduchu a když rychle klesali, podařilo se jim zmizet v mracích, takže přežili a přivezli záznam celé akce přepadové jednotky. Watson s Benem potom seděli u obrazovky a sledovali každý detail boje.

“Podívej se,” zastavil Watson obraz, “tahle Moucha se dostala nejblíž, je skoro dvacet metrů od stroje, ale sestřelili ji. Rakety sundávají ve stometrové vzdálenosti a naše letadla rozstřílí, kdy si vzpomenou. Co s tím?”

“Mají lepší zbraňové systémy. Zatím nevím, jak na ně. A Mouchy nejsou moc podařené, jejich čas vypršel, ale jsou levné a vyřadit je z výzbroje… asi bychom je měli vylepšit. Já se nejspíš podívám do dílny.”

Watson zrovna neměl žádnou práci a šel s Benem do vývojové dílny, kde bylo všechno vzhůru nohama.

“Sakra, Bene, nevím, kde mi hlava stojí,” uvítal je šéf vývojářů. “Chystáme se, protože přivezou Schneiderovy mašinky. Co tě sem přivedlo?”

“Potřebuji jenom dvě Mouchy a pracovní stůl. Nebudeme vás rušit.”

“Mouchy? Ty už dosloužily, ne? Ale ty nejspíš víš, co děláš. Hned ti je přinesou a nastěhuj se s nimi támhle do rohu.”

Schneider byl za tři dny zpátky. Jen co podal hlášení Rolandovi, zastavil se v dílně a popsal, jak se jim podařilo demontovat a přivézt celou sledovací stanici, ale specialisté nejsou z mnoha věcí moudří a teď si s nimi začali lámat hlavy.

“My si taky lámem hlavy,” usmál se Watson. “Ben chce zjistit, kolik kilo navíc unese Moucha. Neřekl mi, proč to chce vědět, prý budu příjemně překvapen.”

Přiběhl k nim šéf vývojářů:

“Schneidere, hledají vás zpravodajci a moc spěchají. Co to děláš, Bene? Á, ty uděláš z téhle Mouchy náklaďák?”

“Udělám,” potvrdil jeho domněnku Ben. “Je přemotorovaná a unese něco navíc. Teď namontujeme časový spínač a půjdeme zjistit, kolik jí můžeme naložit.”

Celé odpoledne postupně zatěžovali mouchu. Museli ji stále vyvažovat a létali sem tam, až se konečně dostali k zátěži, kterou už nezvládla. Potom se vrátili do dílny, uklidili stůl a šli na večeři.

“Teď si dopřejem sklenici vína,” navrhl Watson. “A víš, co? Vezmeme víno k Rolandovi, on je chudák od rána zahrabaný v kanceláři.”

Roland jejich návštěvu uvítal, posadil je, napil se vína a Waston ho seznámil s letovými zkouškami zatížené Mouchy. Ben si zatím vzal papír, chvíli počítal a řekl:

“Hotovo. Teď musíme připravit letovou zkoušku.”

“Zítra ji sfoukneme spolu,” navrhl Watson.

“Myslíte? Potřebujeme čtyři tisíce kilometrů dlouhou trasu!”

“A do háje!” řekl Roland a vstal od stolu. “Jdeme na to!”

Nejprve museli zjistit, o kolik klesla rychlost Mouchy zatížené přídavnými akumulátory. K tomu stačily dva krátké lety a výsledek je potěšil. Byli na pěti stech deseti kilometrech, takže stroje Gardy Mouchy nedohoní. Potom vzlétlo sedmadvacet čtyřsedadláků a ty se postupně rozmisťovaly na zkušební trase. Moucha ucítila Wagner na dvě stě kilometrů, ale aby měli jistotu, zaparkovali stroje ve stopadesátikilometrových vzdálenostech. Načasovali zapnutí a vypnutí Wagnerů a potom se Sibiří hnala testovací Moucha a vzápětí i druhá. Dostaly se do vzdálenosti přes tři tisíce dvě stě kilometrů. Šéf vývojářů si pochopitelně nenechal test ujít, pokyvoval hlavou a řekl Benovi:

“Moc prima. Můžeme s nimi vozit poštu. Řekneš mi konečně, kam chceš Mouchy posílat?”

“Ty to nevíš? Přece nad Tichý oceán. Dovezeme je co nejdál, vypustíme a ony už si nějaký Wagner najdou. A Černí nebudou mít čas se vyspat.”

“Do prdele,” zaklel šéf. “Od zítřka se nechám přeložit do kuchyně. Bene, nějak mi měkne mozek!”

Za týden se nad Tichým oceánem začaly potulovat Mouchy. Ne že by byly zvlášť nebezpečné, ale přibývalo jich. Černá garda je sestřelovala, ale aby to mohla dělat, musela být neustále ve střehu. A Much bylo ve vzduchu čím dál víc.

Se Schneiderem se potkali až za dva dny po letové zkoušce.

“No to jsem ale pošťák,” řekl. “Nestačil jsem doručit vzkazy. My jsme se na chvilku zastavili na vinici, je tam moc krásně. Naložili nám uzené a dvacet beden archivního, teprve dneska jsem to stačil vypakovat. Mám pro vás lístky, v mém zápisníku.”

Ben si přečetl v rychlosti naškrábaný vzkaz Můj milý, my to s Markem zvládáme, ale stýská se nám. Tvoje Gili. Watson si přečetl svůj vzkaz a usmíval se.

“Bene, dálkové Mouchy zapracovaly skvěle,” pokračoval Schneider. “Jenomže bitevník nesestřelí. Nepřítel znervózněl, nic víc. Co dál?”

“Musíme dělat to, co dokážeme,” mínil Watson. “Včera jsme o tom mluvili s Rolandem. Pošleme Mouchy co nejdál.”

Rolandův štáb připravil operaci, která dostala název Australský přelud. Nečekali od ní žádný zázrak, ale pečlivě ji naplánovali. Nic lepšího zatím nevymysleli a nepřítele bylo třeba znepokojovat.. Začali simulovanými útoky smeček čtyřsedadláků, které přilétaly a odlétaly z jižní Austrálie a čekali na reakci nepřítele. Za dva dny se dočkali. Nad mořem se objevil velký nepřátelský svaz, nad pevninu vlétl v oblasti Brisbane a pronásledoval dvacet čtyřsedadláků. Ty přistály po sto padesáti kilometrech a jejich posádky zmizely v bývalých zlatých dolech. Zatím co nepřítel ničil opuštěné stroje, zvedly se severnějí umístěné bitevníky, provázené mračnem čtyřsedadláků, po patnácti stech kilometrech, skoro na dohled od Nové Kaledonie, se seřadily, vypustily na východ skoro dvacet tisíc Much a vracely se přes Townsville a severní Austrálii domů. Kromě obětovaných čtyřsedadláků neztratili jediný stroj.

“Poprvé jsme neztratili jediného člověka,” hodnotil operaci Roland. “Nesestřelili jsme bitevník, to zatím neumíme, ale dosáhli jsme na ostrovy Samoa a možná i Tonga. Můžeme to považovat za morální vítězství.”

“Potřebujeme střílet na Markýzské ostrovy,” ozval se Ben. “Tam najdeme Jedničky.”

“Jak to víš?” zeptal se Schneider.

“Vím to. Viděl jsem film z území Jedniček a jiný film, z hluboké minulosti. Poznal jsem horu, která byla na obou filmech.”

“Na Markýzské ostrovy nedosáhneme,” řekl Watson. “Ale na Havaj dostřelíme.”

“Máš pravdu,” přikývl Roland. “Na řadě jsou Havajské ostrovy. Stačí, když tam doletí jediný stroj a Garda bude muset přeskupit síly.”

Šéfovi vývojářů se Benův nápad líbil, ale infračervená čidla hned zavrhl. Zamlouval se mu ultrazvuk.

“Koukni, Bene, s infrákem budou potíže, protože nemáme čidla a oni ano. V přístrojích pro noční vidění. My bychom stejně museli použít aktivní systém a trochu si přisvítit a oni nás uvidí. A s ultrazvukem jsme hotoví raz dva, máme tady všechno, co je k tomu potřebné. Dosah bude tři sta metrů a oni nás nezachytí.”

“No dobře. Změříte vzdálenost od vodní hladiny?”

“Samozřejmě. Od jakékoliv překážky.”

“Jedno čidlo dáme i dopředu, pod malým úhlem. Bude sledovat terén před letadlem.”

“Musí se kývat sem a tam,” řekl jeden z přihlížejících vývojářů. “Tak plus minus patnáct stupňů.”

“A vypnout, když se letadlo nakloní nahoru,” přidal druhý. “Oni sice nemají v letadlech ultrazvuková čidla, ale může je to napadnout.”

Rozběhla se normální vývojová práce a za tři dny byli hotovi. Začali se zkušebními lety. Na obrazovce se objevila krajina vykreslená plastickými vrstevnicemi a také číslo, ukazující výšku nad nejvyšší překážkou, Pokud se nějaká překážka ocitla v dráze letu, vyskočila druhá, větší číslice, ukazující, jak je k ní daleko.

“Tak nevím,” řekl pochybovačně šéf vývojářů v houpající se kabině zkušebního čtyřsedadláku. “Řekl bych, že se dost motáme.”

“My také nejsme profesionální piloti,” uklidňoval ho Ben, který zrovna pilotoval. “Lítat se s tím dá. Teď je řada na pořádném pilotovi.”

Pilot, který od nich převzal vystrojený čtyřsedadlák, s ním pár hodin létal ve dne a potom začal s nočními lety. Na začátku třetí noci pozval do kabiny šéfa vývojářů a pochopitelně i Bena a Watsona. Vzlétl, bezpečně vystoupal z propasti a potom způsobem, který jeho spolucestující považovali za hazardérský a s pokusem o sebevraždu hraničící, kličkoval mezi skalami.

“Je to lepší, než s přístrojem pro noční vidění,” pochvaloval si pilot. “Ten trochu zkresluje vzdálenosti. Stačí? Jo? Tak letíme domů.”

Teprve potom šli za Rolandem, který také neodolal a prolétl se v noci a tak letoun, který měl jako první napadnout Havaj, byl vybaven ultrazvukovým nočním viděním a mohl letět v noci. Bylo jasné, že se nemůže trefit úplně přesně, protože poletí podle kompasu, ale bude dost přesný na to, aby mohl střílet.

Toho večera si i Roland našel čas na posezení u vína a zcela nečekaně se objevil i usmívající se Schneider. Posadil se, ochutnal víno a spokojeně řekl:

“Tak jsme se naučili pracovat se sledovací stanicí.”

“Výborně,” usmál se Roland. “Teď uvidíme Černé na dva a půl tisíce kilometrů.”

“No jistě,” přikývl Ben. “Poslyš, Schneidere, jak je ta stanice velká?”

“Pořádně velká. Jde o šedesát pracovišť.”

“Asi jsem se špatně zeptal. Dá se jedno to pracoviště vzít a umístit jinam?”

“Už rozumím,” skočil mu do řeči Roland. “Chceš ho dát do letadla.”

“Skočím pro šéfa elektroniků,” řekl Schneider a odběhl. Za chvíli byl zpátky, specialista se posadil a přijal nabídnuté víno, znalecky ho poválel v ústech a řekl:

“Schneider mi to pověděl cestou. Samozřejmě, že můžeme dát sekci do letadla, ale potom se rozlučme s přesností. Sekce jsou přesně polohované, aby našly vzdálený Wagner s deseticentimetrovou odchylkou. Ale my asi takovou přesnost nebudeme potřebovat?”

“Vůbec ne,” řekl Ben. “Navíc budeme mít opakované údaje.”

“No jasně,” ožil specialista. “To je skoro to samé, jako bychom měřili přesně. Akorát musíme upravit počítačový program, takže bych s dovolením dopil a pustil se do práce.”

Bitevník, který se dva dny poté vydal k Havaji, měl doprovod, před ním letěl velký náklaďák se třemi sadami náhradních akumulátorů. Oba stroje letěly nonstop severem Sibiře a prakticky po rovnoběžce dolétly na jih Aljašky. Museli si ve strojích topit a počítali také s tím, že se cesta může prodloužit, proto tolik baterií. Náklaďák zůstal na místě a bitevník vyměnil baterie a pokračoval v letu. Ve dvě hodiny po půlnoci místního času se dostal sto kilometrů severovýchodně od Hawaii, vypustil dvě stovky Much a pozorovatelé čekali a mapovali rozsvěcující se Wagnery na ostrovech. Jakmile si byli jisti, stroj zamířil na východ a širokým obloukem se vracel na Aljašku. Když se oba stroje vrátily do Kašmíru, Watson se zadostiučiněním prohlásil:

“A máme je. Už víme, že chrání ostrovy Hawaii, Maui a Oahu. Takže můžeme vyznačit první místa, o která mají Černí zájem.”

“To je všechno hezké,” tlumil jeho nadšení Ben, “ale když my zatím nedovedeme útočit. Havaj je daleko. Nejdřív se musíme vyznat v obraně oceánského pobřeží.”

“Není lhostejné, kde zaútočíme?”

“Vůbec ne. Oni budou přednostně bránit ostrovy, protože tam sídlí Jedničky a také jádro Černé gardy. Už vědí, že tam dostřelíme a maličko oslabí obranu oceánského pobřeží. I tak ale bude velmi silná.”

“Počkej, Bene,” ozval se Roland. “Nemůžeme útočit na pobřeží, když nevíme, co nás tam čeká!”

“Právě proto,” řekl Schneider. “My se teď chceme soustředit na malý kousek pobřeží a postupně zmapujeme jeho obranu. Moji lidé si myslí, že to půjde. Začneme tam posílat větší počet Much, které poletí v malé výšce a zmapují nám hustotu rozmístění obranných Wagnerů. A ještě jeden poznatek bychom měli otestovat: Analyzovali jsme střelbu bitevníků a myslíme si, že pokud napadneme menší eskadru velkým počtem Much, prostě jim dojde střelivo. Aspoň by mělo dojít.”

“Je fakt, že útok na pobřeží nás čeká tak jako tak,” řekl Watson. “Najdeme tam zásoby jídla a naše zásoby se tenčí.”

Bitva o první úsek pobřeží byla vleklá a komplikovaná. Vyhlédli si malou oblast v blízkosti bývalého čínského Wen-čou a nedali mu pokoj. Po vyslání velkého roje Much tam klesl počet obranných Wagnerů, což znamenalo, že se řada Much dostala až k cíli. Okamžitě zaútočili svazem bitevníků a byli úspěšní. Dobyté území vyplenili, zmocnili se zásob jídla a munice a okamžitě se stáhli. Právě včas, protože následoval masivní protiúder Černé gardy. Vyhlédli si odloučenou skupinu jejich bitevníků, poslali na ně záplavu Much a ukázalo se, že zpravodajci měli pravdu. Nepříteli začalo docházet střelivo a dal se na útěk. Jedna Moucha dokonce dorazila k cíli, ale zasažený stroj nedostali, protože skončil v moři. Druhý úspěch byl ještě významnější. Zpravodajské letouny sledovaly odlétající stroje až do přistání na ostrově Okinawa.

“Utrpěli jsme vítězství,” zhodnotil operaci Roland. “Moc drahé vítězství. Takový způsob válčení si příště nemůžeme dovolit.”

Ben se šéfem vývojářů se začali zajímat o vrtule, speciálně o nosné vrtule stroje Černé gardy. Technici sice rozebrali stroj, se kterým uprchli z vinice, prakticky do šroubku, ale jedna vrtulová sekce zůstala pohromadě. Spojili ji s bytelnou kovovou konstrukcí a tu pořádně zabetonovali do země, protože kdyby to neudělali, sekce by uletěla. Zatím co beton tuhnul, chodili a sbírali kameny, které třídili podle váhy a ukládali do bedniček. Když s tím byli hotovi, beton byl tak akorát a mohli provést pokus, nejdřív samozřejmě ten základní. Spustili motor, vrtule se začala otáčet, země se chvěla, ale beton držel.

“Můžete letět,” zavolal Ben na připraveného pilota náklaďáku, zamával a utíkal se schovat. Pilot navedl stroj sto metrů nad vrtuli a vysypal dolů půlkilové kameny, které vrtule s rachotem odhodila do dálky. Potom se dolů řítily kameny s hmotností tři čtvrtě kila a jeden list vrtule praskl, hnací sekce se prudce rozkmitala a než ji stačili zastavit, vytrhla ze země betonový blok a divoce s ním poskakovala po pláni.

“A je to,” zasmál se spokojeně šéf vývoje. “Kilové kameny budou tak akorát. Najíme se a jdeme za Rolandem.”

Ten jim nejdřív nechtěl věřit, ale když si prohlédl prasklou vrtuli a spoušť, kterou na planině natropili, rozesmál se:

“Tak tohle je první zbraň, která sundá bitevník,” řekl a šel, zvedl jeden kámen a zálibně ho potěžkal. “Vezmu ho na zasedání štábu.”

“Kde vezmete tolik kilových kamenů?” položil praktickou otázku Watson.

“Fuj,” odplivl si šéf vývoje. “Tak na tohle jsme nepomysleli. Bene, než nasbíráme dost kamenů, bude po válce.”

“Máte štěstí,” smál se Watson. “Já jsem v těchto končinách kdysi stavěl a vím, kde je dobře vybavený kamenolom. Takže kameny budou.”

Vojáci uvedli do provozu kamenolom a začali dodávat střelivo. Vývojáři měřili, jak rychle kameny padají a štáb vypracovával pravidla pro použití nové zbraně. Příští operace se odehrála zase na čínském pobřeží a zatím co vojáci v na chvíli dobytém území nakládali jídlo a munici, zpravodajci sledovali svaz čtyřiceti bitevníků, který přilétal z Okinawy a spustili akci. Do trasy bitevníků vzlétlo šest náklaďáků, každý s deseti tunami kamenů na palubě, schovaly se v mracích a podle údajů svých vlastních sledovacích přístrojů vysypaly dolů náklad. Prázdné náklaďáky měly dost času k úniku, letěly pořád v mracích a z bezpečné vzdálenosti se vracely domů.

Dostali pět nepřátelských strojů. Ostatní bitevníky letěly dál a Watsonovy stroje před nimi uprchly. Operace byla velice úspěšná a náklaďáky s kameny na palubě se staly účinnou zbraní. Nepřítel se samozřejmě poučil a už nelétal přímou trasou a stroje byly víc rozptýlené, ale piloti náklaďáků se také zdokonalili a byli úspěšní. Některé zasažené stroje Černé gardy spadly v celkem neporušeném stavu na zem, ale jejich posádky aktivovaly destrukční nálož. Opravdu, nikdy se nezmocnili plně vyzbrojeného bitevníku, stejně jako se nepodařilo zajmout žádného gardistu. Tito fanatičtí vojáci bojovali do posledního dechu a když byli v pasti, zastřelili se, nebo spolkli jed.

Černá garda.

“Největší problém této oblasti se jmenuje Okinawa,” řekl náčelník Rolandova štábu. “Kdykoliv zaútočíme na pobřeží, Černí přiletí moc brzo. Takže toho moc nestačíme ani udělat, ani prozkoumat. Zatím jsou moc silní na to, abychom se s nimi mohli měřit.”

“A co kdybychom útočili v noci?” zeptal se Ben.

“Zbytečně ztratíme stroje,” namítl Roland.

“Ale vůbec ne. Naše letadla vyletí za soumraku, u Okinawy budou v noci, vystřelí a vrátí se. Přistávat budou na osvětlené ploše.”

“Uvidí ji i nepřítel!”

“A jak? Všechno načasujeme a svítit budeme jenom chvíli.”

Zkusili to a uspěli. Bitevník letěl těsně nad vodou k ostrovu a orientoval se podle Wagnerů obrany. Kousek od pobřeží vypustil Mouchy a samonaváděcí střely a vracel se těsně nad vlnami podle kompasu. Když čidla ukázala břeh, stroj stoupal nahoru a pilot vyhlížel osvětlený obdélník. Osádky strojů získávaly praxi a noční znepokojování Okinawy pokračovalo, aniž ztratili jediný letoun.

Jenže potom přišel Schneider a navrhl zaútočit na základnu Černých v oblasti Guadalajary v Mexiku a uvedl mnoho důvodů, které svědčily pro jeho návrh. Hlavním argumentem, který nakonec rozhodl, byla letová vzdálenost od nejbližších základen Gardy.

“Budeme mít čtyři hodiny na prohledání základny,” řekl Schneider. “Tady, na čínském pobřeží, máme necelou hodinu a za tu dobu stačíme nejvýš pobrat jídlo a střelivo. To má samozřejmě přednost a na zpravodajskou práci nezbývá ani minuta.”

Nakonec svůj návrh proválčil, možná proto, že celá akce začínala vybudováním vlastní základny ve Vancouveru, kde instalovali jaderný reaktor, zřídili tam stálou posádku dvaceti lidí a získali tak možnost dobíjet akumulátory. Do Mexika tedy letěli severní cestou. Ve Vancouveru postupně doplňovali energii a útočný svaz se dva dny shromažďoval v opuštěné oblasti poblíž Phoenixu. Když byly letouny pohromadě, za rozbřesku se vydali nad moře, obloukem doletěli ke Guadalajaře a překvapivým úderem základnu dobyli. Za čtyři hodiny, které měli k dispozici, stačili Schneiderovi lidé základnu důkladně proslídit a podařilo se jim najít něco, v co vůbec nedoufali, totiž dva živé lidi. Živé, ale ne při vědomí. Opatrně je přenesli do letadla a oba lékaři, kteří se zúčastnili výpravy, dospěli k názoru, že zůstanou naživu. Ovázali jim rány a vpravili do nich nějaké injekce a docílili toho, že oba přežili dlouhou cestu do Kašmíru a nejen to, dokonce se pomalu zotavovali. Schneider se nemohl dočkat, až ho s nimi lékaři nechají promluvit a když se konečně dočkal, strávil s nimi celé tři dny.

Konečně měli pohromadě řadu informací o uspořádání základny Černé gardy. Skládala se že tří částí, z níž první tvořilo letiště a cvičiště, obklopené sklady vojenského materiálu a stanovišti obrany. Ve druhé části bydleli vojáci. Sestávala z přepychových paláců, ze kterých zbyly po útoku jen ohořelé ruiny. Třetí částí základny bylo zemědělské hospodářství, na kterém pracovali otroci a ti bydleli v dlouhých nízkých betonových barácích. Mnoho z nich ale nezbylo, protože byly podminované a gardisté je v poslední chvíli, když už bylo jasné, že jsou poraženi, vyhodili do vzduchu. Z mnoha tisíc otroků přežili jen dva, protože vydržel jediný střešní nosník a oni zůstali uvězněni v malé prostoře pod ním. Díky těmto dvěma lidem se dověděli i o tom, jak byl uspořádán život vojáků Gardy.

Vojáci byli od malička vychováváni k povýšenosti, věrnosti vládě a Gardě a za nejvyšší metu pokládali zvládnutí vojenského řemesla. Mozek jim vymývali už od plenek, bylo jim vštěpováno, že jsou zvláštní, výjimečnou kastou, vysoce povznesenou nad obyčejné občany, ke kterým byli naprosto necitelní. Žili rozmařile, obklopeni otroky a otrokyněmi, ke kterým se chovali bez výjimky krutě a často je surově zabíjeli. Když otroků ubylo, přivezli nové, které chovali na ostrovech, ale oba zachránění nevěděli, na kterých.

Život otroků a otrokyň na základně byl strašný, od rána do večera nelidská dřina na základně a na polích a za každé sebemenší provinění nebo opomenutí byli strašlivě trestáni. V poslední době také dostávali naprosto nedostatečné příděly jídla, kterého ale bylo ve skladech základny dost a dost.

“To je hrozné,” vrtěl hlavou mrzutý Schneider. “Když zaútočíme na základnu, ta černá pakáž vyhodí do vzduchu nevinné lidi. A proč je vlastně trápili hladem?”

“Možná, že chtěli Guadalajaru opustit,” řekl Ben. “To je snad jediné vysvětlení, které mě napadá. Víš,” zaťukal si na čelo, “já jsem vlastně neuvěřitelný hlupák. Přímo osel! Vždyť vojáci vysílají, mají svůj televizní kanál. Je kódovaný, ale s tím si poradíme.”

“Tak to promiň,” řekl Schneider a rovněž si zaťukal na čelo, “ale pokud ty jsi hlupák, tak já jsem korunovaný osel. O tomhle kanále přece víme od začátku. Sakra, a to si říkám zpravodajec! S chutí bych si dal pár facek!”

S těmito slovy odběhl, zburcoval specialisty na elektroniku a ti čtyři dny kouzlili, než ustálili obraz a zvuk. Šlo skutečně o vysílání Černé gardy. Schneiderovi lidé seděli dnem i nocí před obrazovkami, všímali si každého detailu a postupně se začínali orientovat. Šlo o pořady v pravém vojenském duchu typu A teď spolu navštívíme naše kamarády na stanici Piraňa 6. Vzpomínám si, že jim loni o vlásek utekl pohár za boj zblízka…, mimochodem zanedlouho už věděli, že Piraňa 6 sídlí na Espaňole. Na to, jak zjistit, kde která jednotka sídlí, přišli díky Watsonovi, který se přišel podívat na vojenský kanál a zeptal se:

“Poslyš, Schneidere, a proč si tam nezaletíte?”

“A jak to podle vás máme udělat?”

“Jak asi? Sednete do dvousedadláku a poletíte. Lehký stroj určitě nikoho nezajímá a s vojenskými bateriemi doletí šest tisíc kilometrů tam i zpátky, to přece musí bohatě stačit.”

Schneiderovi lidé překvapivě uspěli, Watson měl pravdu, lehký stroj opravdu nikoho nezajímal. Dobrovolník, který přistál na Kubě, se bez potíží vrátil a druhý let, kterého se zúčastnil i Schneider, už byl proveden profesionálně. Posádka měla černé uniformy a na dvířkách letadla byl namalován žralok, protože na Kubě sídlily oddíly Shark 4 a 5.

Roland nechtěl Schneidera pustit, pokládal lety nad základnami za hazardérství, ale on si postavil hlavu. Řekl, že je vlastně civilní osoba a Roland mu nemá co poroučet a pokud ho nepustí, složí funkci a vrátí se na vinici. Tak se stalo, že létal nad základnou Shark 5, zdravil se s osádkami jiných letounků. zubil se na gardisty a fotografoval o sto šest. Když se vrátil, byl velice spokojený.

Zpravodajci měli práce nad hlavu, kreslili mapy základen a prokládali je barevným vyznačením hustoty obranných Wagnerů. Znali i tváře jednotlivých velitelů, orientovali se ve všedním životě základen a dokázali včas rozpoznat přípravy k útoku na oblast jezera Malawi, u kterého začínali rozvíjet hospodaření. Nemohli udělat nic víc, než území vyklidit, poslali na útočníky lavinu Much a na odlétající stroje svrhli lavinu kamenů z vysoko letících náklaďáků. Ze čtyřiceti útočících strojů jich dostali devět a poprvé neztratili jediného člověka. Roland měl v té době sotva čas si zdřímnout a večerní sezení se odbývala bez něj, ale po bitvě u Malawi nu nějaký čas zbyl. Posadil se s nimi ke stolu, přestal se mračit a spokojeně upíjel víno.

“Schneider už nám všechno vylíčil,” řekl mu Watson. “Je to vlastně první velká vyhraná bitva, ne?”

“Je a není. Území jsme ztratili, je otrávené. Navíc nemáme dost účinné prostředky k zničení jejich základen. Útoky spotřebovávají tolik prostředků, že se nám začíná nedostávat lidí i materiálu.”

“To je pravda,” souhlasil s ním Schneider. “Jestli na něco nepřijdeme, úplně se vyčerpáme a na světě zbude jenom Černá garda a jejich otroci. A přirozeně jejich páni, Jedničky.”

“No právě,” přikývl Roland. “Musíme se naučit zachraňovat otroky.”

“A kde vlastně žijí?” zeptal se Watson. “Černí se k nim chovají, jako by jich měli neomezené množství. Kdepak je schovávají?”

“Tohle zatím nevíme,” odpověděl mu Schneider. “Jenom Indonésie má přes sedmnáct tisíc ostrovů. My se domníváme, že je najdeme na velkých ostrovech, v Japonsku, na Borneu a na Nové Guinei a snad i jinde. Jak jsme k tomu dospěli? Víte, naši lidé tam letěli s dvousedadláky, kterými běžně létáme nad základnami Gardy - a byli sestřeleni. Na západě Pacifiku musíme zvolit jiný způsob průzkumu.” Roland se už nějakou dobu díval na Bena a zeptal se ho”

“Vypadáš, jako bys o něčem přemýšlel?”

“Je to vidět? No ano, s šéfem vývojářů uvažujeme o bombě.”

“Bomby přece máme a nejsou nám nic platné. Oni je sestřelují jako nic.”

“No právě. Začali jsme dělat bombu se silným pancířem, který jen tak neprostřelí. Bude asi tak pětitunová a ponese dvě tuny výbušniny.”

“No vida,” usmál se Watson. “Dobrý nápad. Bomba, kterou jen tak nesestřelí. Začnou po ní střílet, jakpak se tomu říká? Aha, soustředí na ni palbu, že ano? Bene, a co kdybyste shodili tu vaši bombu a vedle ní nějaké atrapy? Určitě nebudou tak drahé, jako bomba. A jejich palba potom nebude tak soustředěná, to rozhodně ne.” Schneider, který živě naslouchal, se najednou rozesmál:

“Pane Wastone, tohle je ale nápad! Nechtěl byste poradit i nám? Nevíte o nějakém způsobu, jak se dostat na ostrovy?”

“Jistěže vím. Dopádlujte tam v nafukovací lodičce.”

“Není to trochu moc šílený nápad?”

“Ale vůbec ne. Copak jste si, Schneidere, nevšiml, že vojáci skoro nedokáží myslet normálně? Vsadím se, že nafukovací člunek dopluje, kam budete chtít.”

Agenta v gumové lodičce vysadili v houstnoucím soumraku dva kilometry od ostrova Roti, který leží kousek od Timoru. Vrtulník se schoval na nedalekém pustém ostrůvku a agent pomalu pádloval k pobřeží. Přespal v lodi, ráno ji zamaskoval a dva dny chodil ostrovem. Našel automatický provoz na výrobu malých akumulátorů, o který se staralo na padesát specialistů. Při dalším průzkumu objevil šlechtitelskou stanici, na níž napočítal přibližně totéž množství žen. Lidé na ostrově žili podle všeho naprosto pohodově a každý se znal s každým, takže agent se ani nepokusil někoho oslovit. Druhým důvodem, proč to neudělal, byl oděv. Lidé tam nosili zásadně trička a šortky, kterýžto kroj odpovídal klimatu a agent měl na sobě overal. Všechno poctivě zakreslil do mapy, v určený čas vyplul na moře, zablikal baterkou a bez potíží nastoupil do vrtulníku.

K vyzkoušení bomb zvolili základnu na Velikonočním ostrově, o které věděli skoro všechno. Měli plán budov a znali rozmístění Wagnerů, čas střídání služby a mnoho dalších podrobností. Ostrov byl upraven tak, aby vyhovoval gardistům, kteří sídlili na pobřeží a za nimi byl prostor pro zbraňové systémy, letiště a cvičiště. Otroci měli své baráky v bývalém sopečném kuželu, který byl z valné části odstraněn a víc než třetinu plochy zabíralo hospodářství. Na odvrácené straně pobřeží byla skládka odpadků a na ní se bez potíží vyloďovali agenti, dokonce si tam zřídili pozorovatelnu a poměrně rychle navázali kontakt s otroky.

Velikonoční ostrov překážel. Kontroloval obrovskou oblast oceánu a jeho zničení otevře letový kanál k příštím útokům. Operace měla ještě jeden významný cíl. Při průzkumu Jižní Ameriky zjistili, že v povodí řeky Pilcomayo se vyčistila voda a lze tam rozvinout hospodářství. Dopravili tam materiál potřebný ke stavbě domů a základní prostředky k obdělávání půdy.

Akce začala ve dvě hodiny po poledni, v době střídání služeb. První náklaďák shodil z pětikilometrové výšky pět atrap bomb a o šest vteřin později vylétlo z pumovnice druhého stroje pět opravdových pum. Když bomby klesly o kilometr níž, začaly úřadovat zbraňové systémy a z atrap odletovaly kusy betonu. Potom se ozval jeden a vzápětí druhý silný výbuch, který znamenal zkázu ostré bomby, ale zbývající tři padaly dál a jejich výbuchy základnu prakticky zničily. Vzápětí dolétlo na místu hejno Much, které umlčely zbylé Wagnery a v patách za nimi se přihnaly bitevníky a dokončily zkázu všeho živého.

V té chvíli už byla většina otroků u skládky a poslední k ní dobíhali, když začalo přistávat padesát velkých náklaďáků, každý z nich naložil tři sta otroků a uháněl na Pilcomayo.. Další náklaďáky přistály u trosek skladů, nakládalo se všechno, co zůstalo celé a vojáci prolézali každý kout základny. Podařilo se jim najít fungující televizi, ale nenašli ani jednu větší zbraň, jenom jejich trosky, protože každá z nich byla opatřena autodestrukčním systémem. Na práci měli čtyři hodiny, potom nahlásil pozorovací letoun krátkodosahovou občanskou stanicí roj bitevníků, které přilétaly z Galapág. Rolandovy letouny startovaly a náklaďáky letěly se zásobou jídla na Pilcomayo. Akci zaplatili životem dva vojáci a šestnáct bývalých otroků, které zabily odletující úlomky z podminovaných baráků.

Zpravodajci už zmapovali většinu základen přilehlých k pobřeží. Dál se neodvažovali, protože oceán pořád ještě patřil Gardě. Na asijském pobřeží a na některých ostrovech stály pevnosti ježící se zbraněmi, jejichž úkolem bylo bránit pás úrodné země za nimi. Na kontinentě byly vysunuté sto padesát kilometrů od moře a na ostrovech stály v příhodných místech a tyto pevnosti stavěl Watson. To byla ona zakázka, na které velice zbohatl. Teď seděl u zpravodajců a kreslil plány pevností, rozpomínal se na jejich umístění a postupně si vybavoval detaily staveb.

Schneider už měl dobrý přehled o organizačním členění Černé gardy, ale zdůrazňoval, že jde o předsunuté jednotky, rozmístěné v blízkosti pobřeží. O tom, jak jsou organizovány jednotky na vnitřních tichomořských ostrovech, zatím nic nevěděl.

Průměrná základna Černých měla posádku čítající tři tisíce gardistů, kterým sloužilo patnáct tisíc otroků. Vojáci se střídali ve službě ve třech směnách, základna měla k dispozici stovku bitevníků a obranu zajišťovaly automatické systémy, která dokázaly odrazit skoro jakýkoliv útok. Základna tedy zajišťovala vojákům bezpečí a pohodlí. Žili v promyšleném systému vojenského kamarádství, který byl posilován společnými rituály a cvičeními všeho druhu, měli svoji televizi a své tradice, své zvyky a svůj systém hodnot.

Podařilo se také zjistit, že vojáci slouží pět měsíců a na měsíc odlétají na Havajské a některé jiné ostrovy, kde tráví dovolenou spolu s ženskými příslušnicemi Gardy. Podle Schneidera se něco takového dalo čekat, protože Garda tvořila uzavřenou kastu a musela zajistit vlastní obnovu. Zatím věděli jen o třech základnách gardistech a to znamenalo, že se s nimi častěji potkají ve vnitřních oblastech oceánu. Vrchním velitelem gardy byl generál Frank Morgan, to věděli velice dobře, protože se pravidelně objevoval v televizi, ale kde sídlí, netušili.

Bylo jasné, že Gardu musí začít oslabovat od pobřeží, ale tam stály pevnosti. Nedokázali je bombardovat, na to byly příliš silné. Vývojáři a s nimi i Ben přemýšleli o tom, jak dopravit k pevnosti dostatečně silnou nálož a dlouho je nic nenapadalo.

První náznak řešení přišel od Bena, ale potom následoval příval nápadů, takže později, když vzpomínali, jak to bylo, stěží si na jeho prvenství vzpomněli. Ben navrhl použít raketu. Musela být mohutná a výsledný výrobek měl skutečně hmotnost skoro třicet tun, ale dolet byl nevelký, pouhých šedesát kilometrů. K pohonu zvolili jednoduchý motor na tuhé palivo, které vyhořívalo a hnalo vpřed obrovskou kumulativní nálož. Řídili ji pomocí křídel, která se stáčela podle údajů čidel, nastavených na nepřátelské Wagnery.

Když přestáli obvyklé trápení spojené s konstrukcí prototypu, udělali funkční zkoušky a rozhodli se, že další zkouška už bude naostro. Pověsili raketu pod náklaďák a po poradě se zpravodajci letoun zamířil k pevnosti Ning-po. Padesát kilometrů od cíle odpálil raketu, z jejíž trysky vyšlehl obrovský oslnivý plamen a hnal ji s nesmírným hřmotem k cíli. Raketa se trefila přesně a pevnost se rozpadla jako domeček z karet.

“Čistíme pobřeží,” oznámil spokojený Roland, když se mu za necelý týden podařilo přijít na sklenku vína. “Z dvou set pevností, které postavil Richard, jich zbývá ani ne třicet. Doufám, příteli, že se nezlobíš, když ničíme tvoji práci?”

“Ale vůbec ne,” smál se Watson. “Nejdůležitějším okamžikem každé stavby je chvíle, když v pokladně cinkají zlaťáky. A ta už proběhla.”

“Uvažujeme o použití raket proti základnám.”

“To bych nedělal,” nesouhlasil s ním Ben. “Raketa je moc razantní, zabije i slušné lidi. A i kdybychom je osvobodili, nemáme pro ně jídlo, protože zničíme i sklady.”

“To je velmi vážná námitka,” řekl Roland. “A co dál s raketami?”

“My teď předěláváme nálož na velkoplošný účinek. Bude vyvolávat přízemní tlakovou vlnu a poslouží ke zničení Havajských ostrovů.”

“Ano, tam zasáhneme Gardu přímo do srdce,” přikývl Schneider.

“Předpokládám, že nová nálož dokáže vybuchnout i na jiných ostrovech, než na Havaji?”

“Samozřejmě,” zasmál se Ben.

“A nemohli byste zvýšit dolet?”

“Nemohli,” zavrtěl hlavou Schneider. “Rakety přestali lidé používat kvůli hrozbě z vesmíru. Nemáme o ní žádné poznatky a bude lepší ji respektovat.”

“A my zase budeme respektovat své zpravodajce. Ano, připravíme zničení Havaje. Jenže i tam jsou z zajetí slušní lidé.”

“Jsou všude, kde je Garda a otroci budou i u Jedniček. Na Marshalových ostrovech, na Kiribati, na Markézách i na Tahiti. Bojím se, že pro ně nedokážeme nic udělat.”

“Počkej, Bene,” zarazil ho Watson. “Jmenuješ tady ostrovy… kde bereš jistotu, že oni jsou právě tam?”

“Něco vím z filmů a něco… víte, kdyby tady byla Nora, řekla by totéž.”

“Takže předtucha. Rolande, víš, že zatím žádná Benova předtucha neselhala?”

“Raději se o tom přesvědčím až na místě.”

Útok na Havajské ostrovy byl zničující. Rakety dopadly na určená místa a obrana přestala existovat. Přilétající bitevníky neměly na koho střílet, všichni lidé byli mrtví. Hned se otočili a prchali pryč a uháněli na severovýchod, protože z ostatních ostrovů vyrazily letouny Gardy. Dostihly jenom tři náklaďáky, které rozstřílely, ostatním strojům se podařilo uniknout.

Garda se začala mstít. Její stroje napadaly a totálně ničily všechna úrodná přímořská území i ostrovy, které obsadila Rolandova armáda. Na zničených územích zůstaly miliony mrtvých. Nedokázali tomu zabránit.

Vývojáři pracovali od rána do noci na zvětšené verzi samonaváděcí střely. Využili nahromaděných zkušeností a sestrojili třímetrovou, velmi rychlou střelu s pancéřovanou hlavicí. Když ji zalétali, vyzkoušeli ji v boji a zjistili, že je schopná sestřelit nepřátelský bitevník. Ve skutečnosti to dokázala v průměru až každá třetí, ale i tak šlo o obrovský úspěch. Poprvé mohli s letadly Gardy bojovat jako rovný s rovným, ale nepřítel měl daleko více letadel, než jejich armáda.

A tehdy přišel Watson s pozemními stanicemi. Navrhl umístit na hranicích obhospodařovatelných území baterie ze země odpalovaných raket a tento způsob se ukázal být účinnější, než vzdušný boj. Obsluha baterie pohodlně seděla v bezpečném krytu a odpalovala střely podle údajů sledovacích přístrojů. Jakmile byly baterie rozmístěny, dokázaly během měsíce sestřelit tři tisíce nepřátelských strojů. Nálety Černé gardy v podstatě ustaly a Rolandovy stroje ovládly pobřežní oblast, ale tam už téměř nezbylo místo pro hospodaření.

Během útoků Černé gardy posílal Schneider nad oceán malé letouny se sledovacím zařízením a mapoval hustotu letů. Začal se přiklánět k Benovu názoru, že hlavní síly Černé gardy sídlí na Marshalových ostrovech a na Kiribati. Obrana vnitřních oceánských oblastí ale byla nesmírně silná a útok nepřicházel v úvahu. Ben se šéfem vývojářů se posadili do rohu dílny a črtali na papír a potom přišli s následujícím nápadem: Vystrojili velký náklaďák čidly pro noční let a svoji obrovskou raketu opatřili jen takovým množstvím paliva, aby dolétla tři čtyři kilometry daleko.

“Chtěli bychom zkusit tohle,” vysvětloval Ben. “Náklaďák poletí v noci, teď už umí piloti létat velmi přesně. Přední čidlo ukáže linii pobřeží na vzdálenost dvou kilometrů. Pilot odpálí raketu a ta se zaměří na nepřátelské Wagnery. Vybuchne kilometr až dva ve vnitrozemí a náš stroj poletí domů a bude se vyhýbat nepřátelským letadlům.”

“Vypadá to na dost riskantní akci,” zamyslel se Roland. “Ale vyzkoušíme ji. Na vhodném místě. Schneider nám poradí, kde.”

“Nejvhodnější bude Okinawa,” navrhl Schneider. “Je pořád velice silná a moc nám škodí. Kvůli ní se nemůžeme přiblížit ani k Borneu, ani k Japonsku.”

“Dobře. Kolik raket bychom měli použít?”

“Je to jenom zkouška… ale proč ne? Pět. Víme velmi dobře, kam je poslat.”

“Budeme schopni posoudit účinek útoku?”

“Nesporně. Místní Wagnery máme dokonale zmapované.”

Útok na Okinawu se dokonale vydařil. Na ostrově přežilo na tři tisíce bývalých otroků a vojenský potenciál byl úplně zničen. Začali posílat náklaďáky s raketami k Marshalovým ostrovům a zjistili, že osamělý stroj má skoro stoprocentní naději na návrat. Zvýšili počet náletů a z vnitrooceánských ostrovů se vytratil klid a pocit bezpečí. Ostrovy bývalé Francouzské Polynésie ale zatím nechávali na pokoji.

Tehdy přišel Schneider se skvělou myšlenkou, na které hned začali pracovat. Sestrojili automatickou základničku se šesti střelami, která byla maskovaná jako písečný kopeček. Jakmile zaměřila Wagnery letadla, odpálila střelu a čekala. Další střelu mohla vypustit až příští den. Většina malých ostrůvků v Pacifiku je opuštěná a na nich vyrostly pískové kopečky. Jen zřídka se mohli o jejich účinnosti přímo přesvědčit, ale měli přehled o souhrnném účinku. Hustota letů v Pacifiku klesala, nebe už nebylo pro stroje Černé gardy bezpečné.

Rolandovo znovuzrození.

“Bene, a co kdybychom letěli domů?” zeptal se při jednom večerním sezení Watson. “Kromě Pacifiku je všude klid, všude začíná normální život. Myslím, že vojáci svou práci dokončí i bez nás.”

“Víte, že máte pravdu?” odpověděl po chvilce přemýšlení Ben. “Teď začíná být důležité, jaké parametry se nastaví pro běžný život a zanedlouho to bude hlavní problém. Jenom nevím, nevím, jestli a kdy nám pan generál prodá slíbené náklaďáky.”

“Bene, hlavně nevydírej,” rozesmál se Roland. “Armáda, pokud vím, smlouvy dodržuje. Co myslíš, Schneidere, kdy je mohou dostat?”

“Určitě ne dřív než za dva měsíce. Zatím mají moc práce. Jenže, Rolande, já se vrátím s nimi, protože moje práce pro tuto chvíli skončila. Nová začne, až budete obsazovat vnitřní ostrovy, u toho bych chtěl být.”

“Já vím, hledáš informace o nebezpečí z vesmíru. Jistě, včas tě zavoláme. Takže, pánové, teď jste mě trochu zaskočili, protože nemáme spočítané účty. Zatím vám dáme úpisy v předpokládané výši dluhu a až to účtaři dopočítají, dostanete hotové peníze. A myslím, že když už letíte, věnujeme vám náklaďák akumulátorů, máme jich přebytek. Tedy pokud vám nevadí, že poletíte náklaďákem?”

“Za těchhle podmínek? Klidně to odstojíme na vrtuli,” smál se Watson. “Vážně, nebudou vám ty baterie chybět?”

“Vůbec ne. A teď si pěkně popovídáme o obyčejných věcech, kdo ví, kdy se k tomu zase dostaneme?”

Odlétali za dva dny. Přišla se s nimi rozloučit spousta vojáků a loučili se s nimi jako s přáteli. Na poslední chvíli, to už se skoro zvedali do vzduchu, přiběhl i Roland a Schneider, který seděl vedle pilota, otevřel okýnko a křičel:

“Nezapomeň! Hned po válce tě čekáme s večeří!” Rolan přikývl, jako že rozumí a mával kolmo stoupajícímu stroji.

I když se moc těšili domů, zamířili nejdříve do povodí Ruwumy. Ne že by je o to někdo přímo požádal, ale pamatovali si, že Roland jednou naznačil něco o potížích nových hospodářů. Dva dni chodili po hospodářstvích a rozdávali rady, které si zemědělci pečlivě zapisovali. Pilot náklaďáku chodil s nimi a neprohloupil, protože byli všude zváni k poctivému, bohužel nepříliš chutně připravenému jídlu. Slíbili tedy osadníkům, že jim příležitostně pošlou sbírku kuchyňských receptů. Schneidera zajímal názor lidí na uspořádání poválečné společnosti, ale zdálo se, že zatím žádný neuzrál a lidé se omezovali na odpovědi typu Zatím to přece není potřebný. Až budou pozemky ve vlastnictví, to pak jo, hospodáři se přece musí domluvit, aby všecko klapalo, to dá rozum!

A konečně letěli domů. Když se vznášeli nad Saharou, připadalo jim, že jsou skoro doma, ukazovali si známé prvky krajiny a čas jim neutíkal, připadalo jim, že se stroj sotva plazí. Konečně letěli přes Středozemní moře, upravili kurz a všichni vyhlíželi první stopy zeleně a konečně se dočkali. Přilétali od dolního konce vodního úplavu a chvíli trvalo, než se přes divoký porost dostali k hranicím farmy.

“Krásně se to rozrůstá,” řekl s uspokojením Watson.

“Nádhera,” souhlasil s ním Ben. “Musí tam být další zdroj vody. Až ho najdeme, budeme ho muset přečistit, abychom dostali zdravou pastvinu. Vida, už jsme doma!”

Za chvíli přistáli u vinného sklepa a když vystupovali, viděli pochodujícího Sama, který se smál od ucha k uchu a už z dálky křičel:

“No to je dost, že se taky jednou ukážete!” Za chvíli došel k nim, potřásli si rukama a Watson řekl:

“Same, tahle mašina potřebuje dobít akumulátory,” a ukazoval na náklaďák, ze kterého zrovna vystupoval pilot.

“Jo, tak to je problém,” zamračil se Sam. “Tří větráky nefungujou, sami nemáme dost šťávy.”

“Co se stalo?” zeptal se Ben.

“Vím já? Filip se v tom šťoural, a zatím nic.”

“Zajdu tam, jen co si vezmu nářadí. Pošli za mnou Filipa.”

“Počkej, Bene,” zarazil ho Watson. “Vezeme spoustu nabitých akumulátorů, tak je prostě přehodíme. Dneska se nic opravovat nebude!”

V té chvíli se ozvalo hlasité láteření a z náklaďáku vylézal rozespalý Schneider.

“Jste banda zrádců!” křičel. “ Proč jste mě neprobudili? Patříte bez výjimky před polní soud!” a potom se hlasitě a šťastně rozesmál. Sbíhali se k nim další lidé a vítání pokračovalo. Odněkud se přiřítila Gili, skočila Benovi kolem krku, dlouze ho políbila a řekla:

“Konečně! To byla věčnost!” A rozplakala se.

“Kde je Marek?” zeptal se.

“Děcka lítají za farmou, v divočině. Igor je jel pochytat.”

Za chvíli se opravdu objevila čtyřsedadlová Blecha řízená Igorem a obsazená třemi umazanými špunty, kteří seskočili a rozběhli se k tatínkům. Ben zvedl Marka, dal mu pusu, kluk se ho chytil kolem krku a hlásil:

“Táto, já mám luk. Ale blbej! Ole říkal, že až přijedeš, tak ho spravíš. Už jsi přijel, nebo budeš zase válčit?”

“Už jsem přijel,” ujistil ho. “Moje válčení skončilo.”

“Večerééé,” halekala od kuchyně Nena.

“Neno, přiletěl Schneider,” zavolal na ni Sam.

Nena upustila kastrůlek, který držela v rukou a rozběhla se k nim.

Po dlouhé době zase seděli v besídce a pochutnávali si na večeři. Vojenský pilot se najedl, napil se vína a začaly se mu klížit oči, Swen ho tedy odvezl do Watsonova domku a začalo dlouhé povídání. Vyprávěli lidem o začátcích bojů, o době, kdy si mysleli, že jsou bez šancí, ale nevzdali to. Všichni napjatě poslouchali, protože se teprve teď dovídali o nekonečném barbarském zabíjení lidí a ničení země. O tom, jak hledali nové způsoby vedení boje a postupně docílili toho, že se naučili oslabovat a porážet nejstrašnějšího nepřítele, Černou gardu. Dotazy nebraly konce a ženy byly pyšné na své muže, kteří toho tolik dokázali.

“Takže válka ještě trvá,” řekl Ole. “Nemůžou zas ti černí začít vyhrávat?”

“Už ne,” řekl s jistotou v hlase Schneider. “Ale jsou to fanatici a musíme je pobít, do posledního muže a do poslední ženy. Ronald by to mohl udělat skoro hned, ale oni drží v zajetí spousty lidí a naše armáda se snaží aspoň nějaké zachránit. Lidí už moc nezbylo a každý den jich zahyne tolik, že není jisté, jestli nás zůstane dost na to, abychom dokázali na Zemi pořádně hospodařit.”

“Nejde jen o to,” převzal slovo Watson. “Země je strašně poničená a na většině území se prostě nedá hospodařit, půda je otrávená a voda jedovatá. Černí za sebou nechávají zpustošené území, oni škodí a budou škodit do posledního dechu.”

“A jak je to teď s Jedničkami?” zeptala se Sylvie.

“Jedničky už nejsou,” informoval ji Ben. “Ani Dvojky a žádné jiné třídy. Tohle jsme zrušili hned ze začátku. Občan je prostě občanem bez čísla. Ti, kteří si říkají Jedničky, žijí na ostrovech, které jsou moc dobře chráněné a přijdou na řadu až nakonec. Už nejsou důležití. Důležitější jsou lidé, které drží Černí v zajetí na velkých ostrovech. Je jich tam ještě moc, jenže gardisté, když prohrávají, je všechny zabíjí.”

“A kolik se jich dá zachránit?” zeptala se Veronika.

“To se nedá říct předem,” odpověděl jí Schneider. “Vždyť ani nevíme, kolik jich tam je. Oni bydlí v domech, pod kterými jsou nálože a když zaútočíme, Černí je vyhazují do povětří. Některé jsme zachránili, když jsme je z podminovaných domů odvedli. Víš, oni o těch náložích nevědí a když jim to nikdo neřekne, umřou. Je to moc náročná a zdlouhavá práce. proto bude válka ještě dlouhá.”

“Válčí se jenom v Tichém oceánu a na ostatních územích už je klid,” řekl Watson. “Teď založí Nora s Gili dopravní firmu a my s Benem také o něčem uvažujeme. Pokud chcete a máte nějaký kapitál, můžete se k nám přidat. Svět se bude znovu rozvíjet a každý má novou šanci.”

“Já myslel, že jste přijeli hospodařit,” řekl zklamaně Sam. Watson se na něj zahleděl a zeptal se:

“Máš připravené láhve na stáčení?”

“A kde je mám jako vzít? Notebookem se nikam nedovolám.”

“No vidíš. Já to taky nevím a navíc nevím, jestli nám je někdo přiveze. Možná, že k výrobě vína dneska patří i výroba láhví a doprava. Možná i něco jiného, vždyť víš, co všechno patří k pěstování révy a k výrobě vína.”

“A sakra,” řekl Swen. “Ustojíme to vůbec?”

“Jenom aby to nedopadlo tak,” ozvala se Alice, “že zas bude parta bohatejch a ti ze sebe za chvilku zase udělají Jedničky!”

“Tak to se nestane!” řekl rezolutně Schneider. “Už nikdy!”

“A jestli se o to někdo pokusí,” dodal Watson, “tak půjdeme zase válčit!”

Hned po snídani Ben s Filipem vyšplhali po nekonečných točitých schodech uvnitř sloupu větrné elektrárny, po výstupu si museli odpočinout a potom začali si prohlížet generátor, který se otáčel a občas zajiskřil.

“Musíme zastavit vrtuli,” rozhodl Ben. “Nastavíme její praporování, to se dá udělat ručně.” Chvíli se potýkali s otáčením dlouho neužívaného mechanismu, ale rozhýbali ho a vrtule se zastavila. Závadu našli hned, sběrací kompozitní kartáče byly opálené a nefunkční. Vymontovali je a prohlíželi si kolektor.

“Není v nejhorším stavu,” mínil Filip. “Stačí, když vyčistíme opálená místa, Jenže kde seženeme nové kartáče?”

“Kdybys byl na vojně, tak bys to věděl,” usmál se Ben. “Jsou stejné, jako v motoru velké vojenské mašiny. Jenže kde ji zrovna teď vzít?”

“Daly by se vymontovat z motoru zřícené mašiny?”

“Nejspíš ano, pokud není rozsekaná na kousky. Vidíš, teď si vzpomínám, jednu jsme sundali nedaleko odtud. Myslím, že ostatní elektrárny mají tu samou závadu. To víš, koupili jsme je z druhé ruky a běhaly kolik let. No nic, slezeme dolů a zaletíme tam.” Sestoupili dolů a protože nevěděli, jaké nesnáze je čekají na místě, vzali s sebou pořádné páčidlo a na výpomoc Sama. Ten se usadil u řízení a řekl:

“Já to odřídím, vám oběma se ještě klepou nohy z těch nekonečnejch schodů. Vejška, co? Já nevím, jestli bych do toho zatracený sloupu vůbec vlezl, nejsem na vejšky.”

“A pilotování ti nevadí?”

“Vůbec ne. Akorát že nevím, proč.”

“Můžeš klidně vyndat ruční řízení a létat na Wagnery,” upozornil ho Ben. “Teď už nic nehrozí.”

“Kdepak,” odmítl Sam. “Já jsem si tak zvykl na ruční a na kompas, že už mám všecky směry v hlavě a dolítnu, kam si zamanu.” Měl pravdu, k troskám zříceného letadla dorazil bez zaváhání, přistál, podíval se na rozmetaný stroj a zapochyboval:

“Dyť je rozsekanej na maděru! Co tady chcete najít?”

“Motory jsou pevné,” uklidnil ho Ben, “Jen se k nim dostat.”

Což nebylo, jak za chvíli poznali, nijak nesnadné a kartáče vymontovali poměrně snadno.

“Hotovo,” hlásil Ben. “Dvě elektrárny roztočíme.”

“I tu třetí,” mínil Filip. “Popolítnem k dalšímu éru. Spadlo jich tu víc. to víš, i tady kolem se válčilo. Víme nejmíň o deseti spadlejch mašinách, jedna by se možná dala i opravit.”

“Dobře. Cestou vymontujeme ještě pár kartáčů a zastavíme se u ní.”

Za hodinu byli u zříceného náklaďáku. Obešli ho a těsně za kabinou pilota našli průstřel, kterým vnikla dovnitř samonaváděcí střela a na druhé straně poněkud větší otvor, kterým vylétla. Bylo zřejmé, že větší část nálože explodovala ve chvíli, kdy střela prorazila protější stěnu trupu a proto se stroj zachoval skoro bez poškození, i když nic živého uvnitř přežít nemohlo. V pilotní kabině našli rozkládající se těla dvou pilotů a v nákladovém prostoru bedny s konzervami. Přemohli se a vystrkali mrtvoly ven, Ben našel kus hadru, očistil sedadlo pilota a zkusil nastartovat. Motory chvíli bzučely, ale za okamžik se roztočily vrtule a když vyzkoušel ovládání, zjistil, že stroj je schopný letu.

“Odletím s ním na vinici,” řekl svým společníkům. “Zásoby energie jsou skoro na dně, ale měl bych doletět. Když ne, přivezeme nabité baterie a dostaneme ho k nám tak jako tak.”

“No jo, zase ta slavná dopravní firma,” ušklíbl se Sam.

“Správně. Jenomže tohle éro mi nepatří, ani Watsonovi ne. Vezmeme si ho a jeho podíly rozdělíme mezi všechny lidi na hospodářství.”

“Tak to jo, tos mě překvapil”, usmál se Sam. “Konečně začínám bohatnout!”

Stroj opravdu doletěl na vinici jen tak tak. Ben vystoupil, šel za Watsonem a promluvil si s ním o podílech lidí z hospodářství na letadle a Watson byl jeho nápadem přímo nadšen. Toho dne spolu s Filipem zprovoznili jednu elektrárnu, ale další už ne, protože jejich nohy odmítly absolvovat ještě jeden výstup a sestup.. Po večeři řekli lidem, že se stali podílníky dopravní firmy, která v téhle chvíli vlastní jeden velký náklaďák s náhradními bateriemi, potom si všichni šli prohlédnout nabytý majetek a Veronika zklamaně řekla:

“Teda Bene, tohle je pěknej aušus. Dyť je děravej!” Filip vyprskl smíchy:

“Hele, a co bys chtěla zadarmo? Holt tam dáme pěkný záplaty.”

“Ale opravdu pěkný! Pak ho vypucujem a měl by se natřít, ty vojenský barvy nejsou pěkný. A já na něj namaluju révový listy.”

“A co s ním budem vozit?” zeptal se Swen

“Zatím naše zboží a až se rozběhne obchod, budeme létat i pro jiné zájemce.”

“Já bych mohla být pilot,” nabídla se Mala.

“No proč ne?” přijal její nabídku Watson. “Zkusíme to s tebou.”

Ben s Watsonem projížděli divočinou, která se táhla v třicet kilometrů dlouhém pásu od dolního konce farmy. Místy byla jízda velice obtížná, protože porost byl divoký a neprostupný.

“Až sem pustíme ovce a kozy, bude to jiné,” mínil Watson.

“Jistě. Pokud není voda, ze které rostou keře, jedovatá. Jenomže tohle sami neposoudíme, potřebujeme specialisty.”

“Zatím na ně nemáme spojení. Klidně bychom je přivezli, ale odkud? Navíc budeme možná muset zapojit další čerpadla a pro ty už nemáme energii. Nejspíš bychom měli uvést do provozu reaktor, protože víme, odkud přivezeme specialisty. Podívej, papoušci!”

“Je jich tady spousta. Živí se bobulemi a roznáší semena.”

“Pojď, vrátíme se. Budeme muset zaletět na Madagaskar. Bene, bez spojení je svět úplně nepřehledný!”

Totéž si zřejmě mysleli i vojáci. Na vinici dosud zachovávali službu u televize, kde pořád ještě vysílal romantický kanál. Služba nebyla pravidelná a nevykonávali ji moc pečlivě, ale dva dny po rozhovoru Watsona s Benem seděla na verandě Sylvie. Dívala se dílem na nudný film, dílem zavadila pohledem o obrazovku notebooku, ta v jedné chvíli překvapivě ožila, objevil se na n voják a hlásil:

“Zpráva pro vinici Jerez. Bene, pokud můžeš, přelaď televizi a odvez ji do Řecka Papasovi. Od zítřka vysíláme od sedmi do osmi na romantickém kanále zprávy. Černí mají rušičky, hledáme je a potom zprovozníme i notebooky. Konec zprávy.”

Jakmile Sylvie vyřídila vzkaz, Ben zajel do skladu pro náhradní televizi a během hodiny ji přeladil. Nemusel dbát na bezpečnost a tak stačilo, když přeladil namontované Wagnery. Potom se radili, co odvezou k Papasovi..

“On má olivy,” řekl Watson. “Naložíme uzené maso a víno a přivezeme olivy.”

“Takže začneme výměnným obchodem? A proč ne?”

Druhého dne po snídani nastoupili do náklaďáku a vyrazili. Přeletěli jižní cíp Španělska a zamířili k Sardinii, která byla úplně pustá, bez jediného stébla vegetace, překonali další mořskou pláň a udělali si zastávku v nehostinné Itálii. Další cesta vedla zase nad mořem, zorientovali se nad ostrovem Korfu a už letěli nad Řeckem, až uviděli horu Olymp a před ní, v údolí řeky Péneios, našli rozsáhlou skvrnu zeleně, v jejím středu stálo pět domů a hospodářský dvůr a vedle něj přistáli. Mezi stromy se objevili lidé a pomalu šli k nim.

Papas byl nevysoký udělaný chlapík oblečený v overalu, v ruce držel flintu, ale když viděl, že nemají zbraně, pověsil si ji přes rameno. Vzájemně se představili a šli si sednout do pěkného altánu, který byl opatřen dlouhým stolem s lavicemi a zřejmě sloužil jako jídelna.

“Můžete dostat vodu, olivy a chlebové placky,” nabídl Papas. “Nic jinýho nemáme. Měli jsme kozy a ovce, ale přiletěli vojáci. Lidi se rozutekli, ale oni stříleli. Bylo nás čtyřiatřicet a po nájezdu jsem tady zůstal s patnácti dělníkama. Ti hajzlové všecko vyrabovali a uletěli.”

“To je mrzuté,” pokýval hlavou Watson. “My jsme přiletěli z vinice u Jerezu a vezeme vám hlavně televizi.”

“Televizí máme dost a nefungujou.”

“Takovou nemáte. Pojďte, hned ji pustíme. Vysílá dost hloupé filmy, ale od zítřka bude hodinu denně vysílat zprávy. Přivezli jsme taky uzené maso a víno a vyměníme to za olivy. Vy byste tedy potřeboval pracovní síly?”

“Já bych toho potřeboval,” vzdychl Papas. “Obchod uvázl, dochází mi finance a začíná chybět kdejakej materiál.. Máme taky spoustu polámaných strojů, už nám jezdí poslední traktor.”

“Kolik jich máte?” zeptal se Ben.

“Tři. Dva stojí támhle ve dvoře a ani se nehnou.”

“Jestli máte nářadí, podívám se na ně.”

“Jorge,” zavolal Papas, “popadni nářadí a půjdeš s panem Benem. Víte, Jorge občas něco spraví, ale moc toho neumí, jenom to, co se naučil sám, nic víc. Nemoh by tady Ben zůstat a pospravovat, co máme polámané?”

“To by tedy nemohl. Ben je spolumajitelem velkého hospodářství a má jiné starosti. Je pravda, že začínal jako opravář, ale vypracoval se.”

“Pane jo! Tak to musí být sakra šikovný!”

“To on je. A ještě něco. Chtěli bychom k vám přivézt pár svých lidí, aby se naučili zacházet s olivami.”

“Vy mi chcete konkurovat?” polekal se majitel hospodářství.

“Ale vůbec ne. Zasadili jsme u nás pár olivovníků a ještě nějaké dosadíme, ale spíš jenom pro potěšení. Jsou to moc krásné stromy.”

“To teda jsou,” rozzářil se Papas. “Ale rostou moc dlouho. Dáme vám s sebou pár pěkných výpěstků.”

“Dobře. Teď bychom se mohli začít dohadovat o obchodu. A abych nezapomněl, naši lidé, které sem pošleme, přivezou semena i jiné věci a budou vás pro změnu učit hospodařit i s jinými rostlinami, než s olivami. Papasi, vy v této chvíli rozhodně potřebujete pomoci, jinak se z následků války budete vyhrabávat celé roky.”

Mala si vychutnávala svůj velký den. Seděla za řízením náklaďáku, na vedlejším sedadle se uvelebil Watson a v trupu podřimovali Joe a Veronika. Vezli zboží ze svého hospodářství a také čtyři páry kůzlat a deset slepic s kohoutem a krabice se semeny pro Papase, u kterého vystoupí i oba cestující. Ti se k cestě rozhodli dobrovolně. Když se Watson po večeři zeptal, která z partnerských dvojic by byla ochotná nějakou dobu pobýt u Papase, hned se přihlásila Veronika a řekla, že určitě oni, protože jim to udělá dobře. Její partner Joe na ni chvíli nechápavě hleděl, protože netušil, že jim není dobře a potřebují si polepšit, ale potom se usmál a přikývl.

Dříve než oni ale odletěl Schneider, pro kterého si přiletěli vojáci. Přivezli dopis od Rolanda s prosbou o jeho uvolnění, protože armáda se konečně dostává do míst, která budou Schneidera zajímat. Watson si sedl a napsal lístek o nedostatku specialistů, zvláště pro vodní hospodářství a čističky. Oni že by si pro ně i zaletěli, ale neví kam. Schneider složil papír do kapsy a loučil se s Nenou, která měla proti jeho cestě nejmíň milion námitek, ale Watson si ji vzal stranou a řekl jí:

“Neno, ty to určitě nevíš, ale Schneider je jedním z nejdůležitějších lidí v armádě. Kdyby to šlo, každý z nás by letěl místo něj, ale my jeho práci nezastaneme. Jestli ho Roland potřebuje, znamená to, že se vyskytly potíže, které bez něj nezvládne.”

“Tohle jsem netušila. No dobře, tak ať letí, když je to tak důležitý. Ale povídám ti, jak tu válku vyhrajete, můj zlatej, už se odsud nehneš!”

Schneider to odsouhlasil, nastoupil do letadla, zamával a byl pryč.

Večer před Watsonovým odletem se vojákům konečně podařilo vysílat zprávy, které byly do té doby rušeny. Hlasatel oznámil, že od této chvíle už bude vysílání pravidelné a nerušené a potom následovala spousta vzkazů, ale pro vinici žádný. Přišel až po Watsonově odletu a zněl:

“Vzkaz pro Richarda. Nemůžeme říct, kde jsou, není to bezpečné, ale do týdne je přivezeme.”

Ben také nezůstal na vinici. Gili se upomněla, že je na čase dodat na ostrov depilační krémy. Horsky je vyrobil, dostal zaplaceno a ona se chystala na cestu a těšila se na koupání v moři, ale onemocněl malý Marek. Nešlo o nic vážného, ale potřeboval péči a tu mu Gili mohla poskytnout zaručeně lépe než táta, takže nezbylo, než aby letěl Ben. Vzal si na cestu čtyřsedadlák a hned po snídani opustil vinici a zanedlouho už uháněl nad linií afrického pobřeží. Asi po dvou stech kilometrech uviděl kousek od pobřeží zřícený náklaďák, zahnul k němu, dvakrát ho obletěl a přistál. Šel k němu s pistolí v ruce, ale nepotřeboval ji, protože stroj byl sestřelený a dva mrtví piloti byli vysušení jako mumie. V nákladovém prostoru našel čerpadla, hromadu potrubí a klubka plastových drenáží. Materiál byl z větší části neporušený a určitě se vyplatí pro něj zaletět hned, jakmile se z cesty vrátí velký náklaďák. Řekl si, že když už je na zemi, může si dopřát svačinu a docela si na ní pochutnal. Potom už letěl nonstop a přistál kousek od věže majáku v Maspalomas. Zdálo se, že všechno zůstalo, jak bylo, jen s tím rozdílem, že mohl jít a bez potíží si najmout domek, samozřejmě proti hotové platbě, protože potravinové karty už dosloužily. Nastěhoval se do domku, shodil oblečení a báječně si zaplaval v moři. Když se vracel, potkal skupinu depilovaných děvčat a už byl pár kroků od nich, když uslyšel:

“Propána, to je přece Ben! Kdepak jsi vězel? To je ale doba, co jsem tě viděla!” Byla to krásná Bill, přiběhla a podali si ruce. Zeptala se: “Prosím tě, kampak zmizel Horsky?”

“Počkej, ne tak rychle! Víš, já teď musím něco vyřídit, ale navečer se půjdu najíst k Majáku. Co kdybych tě pozval na večeři? A přijď oblečená, ano?”

“Počkej, oblečená? Myslíš jako paní? No, nevím… ale ano, přijdu! Počítej se mnou.”

Rozloučili se a Ben se oblékl, šel k letadlu a zamířil k Palmitos parku. Letadlo nechal na malém heliportu u brány a vešel jako obyčejný návštěvník, ale zjistil, že se rozhlíží jako zkušený hospodář. Vytáhl blok a zaznamenával si přesné názvy rostlin, o které měl zájem a zapsal si také jméno sýkorka, které patřilo malému hmyzožravému ptáčkovi, potom si nadhodil tašku s vínem a kráčel do kanceláře. Ředitel ho hned poznal, bylo vidět, že je návštěvou potěšen a obratem ruky vykouzlil ze zásuvky dvě sklenky. Ben nezůstal pozadu, vyčaroval láhev vína a ředitel si se sklenkou v ruce prohlédl Benův seznam, přikývl a odnesl ho vedle. Vrátil se s účetním, který si sedl a spočítal cenu za dodávku “pěstebního substrátu pro subtropické rostliny”. Dostal také víno, napil se a znalecky zamlaskal:

“Pane jo! To je ale chuť! Ne bodejť ne, vždyť je to Watson! Kdepak se dá koupit?”

“Zatím nikde,” odpověděl Ben, ale z náhlého popudu dodal: “Brzy bude. Jenže je drahé, láhev přijde na osmdesát doláčů.”

“Tady se ho prodá plno,” mínil účetní. “Ostrov se hemží boháči. Sám bych si jednou za čas láhev dopřál.”

“Proč ne?” usmál se Ben a sáhl do tašky. “Dostanete ji, ale musíte si ji odpracovat. Chci v Maspalomas otevřít obchod s vínem a vy mi pomůžete s nalezením dobrého prodejního místa.”

“Kdybych dostal ještě jednu láhev, zařídím i dobrý pronájem. Vyděláte na tom, jako cizince by vás vzali pěkně na hůl.”

“Vy jste místní, takže bude lepší, když dám na váš názor. Přijímám. Navíc mi ušetříte spoustu času.”

“Pan účetní může odletět rovnou s vámi,” řekl blahosklonně ředitel. “Teď půjde vystavit doklady a my si ještě chvíli popovídáme.”

Ředitel měl chuť nejen na víno, ale i na rozhovor o všem možném. Mluvil o tom, že na ostrově se prakticky nic nezměnilo, i když ve světě prý je nějaká válka či co. Správa ostrova zatím nemusela přijímat žádné změny, pokud ví, došlo jen k malé změně při náboru holek. Ale náhle si vzpomněl i na důležitou věc:

“Vidíte, málem bych zapomněl. Starý Martínez prodává skleníky. Chce za ně dva miliony v hotovosti a to rozhodně není moc. Prý ho to přestalo bavit, chce se usadit v kopcích a lenošit. Já jen, že podnikáte v zemědělství, víte, tyhle skleníky, pokud se na ně dohlédne, mohou docela vynášet.”

“Děkuji za dobrou informaci,” řekl Ben a sáhl do tašky. “Vidím, že tady nechám ještě nějaké víno.” To už se vrátil účetní, Ben zaplatil v hotovosti, dověděl se, že náklad má uložen v letadle a provázen účetním odcházel z parku. Za chvíli už se vznášeli nad Maspalomas a účetní ukázal na malou plochu:

“Přistaňte támhle. Víte, co? O kousek dál je slušná hospoda, ukážu vám ji. Bude rozumnější, když půjdu vyjednávat sám, věřte mi.” Benovi to připadalo rozumné, usadil se na terase příjemné hospůdky a účetní se vrátil právě ve chvíli, kdy dopíjel kávu.

“Všechno je zařízené,” usmíval se. “Půjdeme a podepíšete smlouvu, nic víc.”

Ukázalo se, že účetní odvedl prvotřídní práci. Ben podepsal velmi rozumnou smlouvu s neomezenou opcí, zaplatil nájemné za tři měsíce, prohlédl si obchod a byl spokojen. Potom pozval účetního do hospody, pohostil ho a neprohloupil, protože ten muž se ukázal být hotovou studnicí informací o ostrově. Za chvíli se ho zeptal:

“Jste nějak vázán na místo účetního v parku?”

“Ale vůbec ne. Kdybych zavadil o lepší místo, klidně odejdu.”

“Myslím, že byste o tom měl uvažovat.”

“Kdy počítáte, že bych měl být volný.”

“Do konce příštího měsíce.”

“Nejspíš by to šlo. Na leckoho leccos vím…”

“To ne. Neměl byste používat vydírání, víte, kvůli vašemu budoucímu postavení je to jaksi nevhodné. Ale můžete slíbit bednu archivního Watsona.”

“Vidím, že máte opravdu zájem. Jenže, pane Zapatere, já nebudu prodávat víno. Nezlobte se, ale tohle nemohu přijmout.” Ben se rozesmál:

“Ale kdepak! Víte, já mám skvělou prodavačku, tu byste nenahradil. Každý má dělat své, nemyslíte? Pro vás počítám s opravdu kvalifikovanou prací a o peníze se nebojte.”

“Můžete mi říct, nebo aspoň naznačit, o co se jedná?”

“Zatím nemohu, víte, jde o obchod a tam může jediná informace všechno zhatit.”

“Tak víte co? Počítejte se mnou. Víte, já sice nemám důvod vám věřit nebo nevěřit, ale v takovýchto případech má člověk dát víc na pocit, než na rozum. Zkrátka přijímám.”

O chvíli později se rozloučili a Ben letěl k najatému domečku, převlékl se a šel vyřídit obchod. Šéf Majáku ho zahlédl první, všeho nechal a za půl hodiny už měl zboží ve skladě, zaplatil za něj a zeptal se:

“Zdržíš se? No samozřejmě, že ano?”

“Víš, jsem unavený. Trochu si zaplavu, odpočinu si a přijdu na večeři. Mimochodem, pozval jsem Bill.”

“Tak to sis mohl ušetřit námahu. Určitě nepřijde. Je svéhlavá. Chlapi za ní blázní, ale ona nejspíš někoho má. No ale nevadí, jestli chceš holku, žádnej problém. I když s Bill se žádná nedá srovnat.”

Ben si odnesl věci do domku a jakmile uviděl postel, svalil se na ni a usnul. Nespal dlouho, probudil se odpočatý a svěží a když si zaplaval v moři, cítil se ještě o poznání lépe. Potom seděl na břehu, slunce bylo ještě dost vysoko a on hleděl na moře, na kterém se pravidelně vzdouvaly a klesaly vlny poháněné větrem a ten ještě stačil pohánět malá zrnka písku, která nasbíral na dunách. Pohled na příboj člověka neomrzí, říkal si. Vůbec ne. Ovšem jak kde. Kousek od vinice je otrávené moře, na které se rozhodně dívat nechce. Zabily ho úplavy ze skládky a chemikálie z obrovských polí, na kterých rostlo jídlo pro bullporky. Jenže Gili našla ve vodě rostlinu, která má určitě spoustu příbuzných a ty se teď zvolna pouští do práce, budou pomalu a trpělivě odstraňovat následky zhoubné činnosti nerozumných a přemnožených lidí. Tam, ve směru zapadajícího slunce, čistí jiní, snad už rozumnější lidé planetu od nejodpornějšího lidského vředu, který kdy Zemi sužoval. Dějiny, říkal si. Jejich Dějiny mají ještě spoustu bílých míst. Musí vzkázat Rolandovi, aby je nechal přečíst v televizi. No ano. S Rolandem je teď bývalý tajný policista a z gruntu poctivý chlap Schneider, který se stará o to, aby byly další kapitoly dějin o něčem jiném. Nikdy se o tom slůvkem nezmínil, ale právě to teď dělá. Usmál se, vstal a zamířil k hospodě. Bill už na něho čekala, seděla o kus dál na břehu a zamávala na něj:

“To je dost,” řekla. “Koukala jsem se, jak tam sedíš a přemýšlíš. A vzala jsem si šaty. Víš, tady na ostrově to znamená, že to se mnou myslíš vážně. Je to tak?”

“Je. Myslím to s tebou vážně, ale jinak. Víš, já žiju se ženou, která se jmenuje Gili a pohybuje se jako kočka. Mám ji rád. A tobě chci něco navrhnout.”

“Tak počkej, Bene, tohle nezkoušej! Hned mi řekni, o co jde. A nepočítej se mnou pro nějakou lumpárnu!”

“Nevyšiluj, Bill, vstaň a půjdeme. Už mám hlad a povídat si můžeme při večeři. Když se ti to nebude zamlouvat, prostě vstaneš a půjdeš po svých.”

“To je fakt,” souhlasila a vstala. Povídat si ale začali hned a Bill se vyptávala na válku. Vyprávěl jí o svých zážitcích.

“Tedy něco tak strašného snad ani není možné,” řekla. “Tady nikdo neví, jak hrozné věci se dějí a jinde zatím lidi umírají po milionech.”

“Po miliardách. Po válce zbude na Zemi jenom málo lidí.”

Usadili se na terase, Ben objednal jídlo a pití a Bill chtěla vědět, co s ní zamýšlí.

“Za chvíli,” řekl. “Víš, já tě vlastně neznám a ty jsi na tom stejně. Myslím, že jsi nejhezčí žena, kterou jsem kdy viděl. Jak ses dostala na ostrov?”

“Myslíš nejhezčí? To je tedy něco! Sem na ostrov se totiž dostanou jenom opravdu krásná děvčata.”

“Jak se sem dostanou?”

“Přivede je agent. Já jsem žila v Dallasu jako občan pětka, nejspíš víš, o čem mluvím? Jo? Chtěla jsem se učit, ale nebyla šance, protloukala jsem se jako každý jiný a začala jsem být hezká. Chlapi mi dělali nabídky a taky přišel manažer a nabídl mi natáčení porna, jenže to se mi hnusí. Potom mě našel agent tohoto ostrova a jeho nabídku jsem přijala. Když jsme se potkali, byla jsem tady právě týden.”

“Ani nevíš, jaké jsi měla štěstí. Pár dní poté vyhlásili v Dallasu karanténu.”

“Jakou karanténu?”

“Povím ti to, ale ne tady v hospodě. Zajdeme do domečku, mám tam víno, jaké jsi ještě nepila. Já jsem povídal o válce, ale mohla sis všimnout, že hodně potichu a o karanténě tady taky nemůžu mluvit nahlas.”

“Určitě víš, co děláš. Dobře, tak půjdeme. Už jsem s tebou jednou v domečku byla, ale dneska to nejspíš bude o něčem jiném.”

Šli spolu k domku a cestou Ben vysvětloval, co znamenala karanténa a Bill byla viditelně pobledlá a zaražená.

“Nemysli na to,” řekl jí a když se posadili na verandě domečku, otevřel láhev vína, nalil a oba ochutnali.

“Moc dobré,” řekla. “Kde jsi ho sehnal?”

“Já žiju na hospodářství. Máme s panem Watsonem napůl hospodářství, farmu a vinici.”

“S tím Watsonem, který je napsaný na vinětě tady na té láhvi?”

“S tím,” přikývl a vyprávěl jí o ránech mezi révovými keři, o jezírku, ve kterém se dá koupat, o polích, na kterých zlátne obilí a za nimi se mezi keři pasou ovce. O lidech, kteří tam bydlí v hezkých domečcích a jsou pracovití a vytrvalí a vyrábí tak skvělé věci, jako jsou klobásy.

“Klobásy? Co to je?”

Zalovil v zásobách a podal jí klobásu. Zakousla se do ní a řekla:

“Tak to je něco! Přímo nebe na jazyku!”

“Vezmi si k tomu kousek placky, s ní chutná líp.”

“Kdepak. takhle je moc prima. Bene, nemohla bych jít s tebou na hospodářství?”

“Myslím že ne. Ty jsi zvyklá šoustat za peníze, nedělalo by to dobrotu.”

“Cože?” vytřeštila oči. “Já? Bene, tak to jsi úplně vedle! Než jsem přišla na ostrov, vyspala jsem se jenom s jedním chlapem, nějak hloupě, spíš ze zvědavosti. Ty jsi byl druhý, s kým jsem se milovala, víš to, nebo nevíš? Jsi nějaký jiný, než ostatní, s tebou já bych mohla být. A na ostrově nemusím s nikým spát, protože tady mají holky zadarmo jídlo i bydlení. Ale to víš, něco za něco. Jediný majetek, který mám, jsou tyhle šaty a sandály.”

“Tak tohle jsem netušil. Promiň. A dojez klobásu, ať víš, co budeš prodávat.”

“Já že budu prodávat? A vydělám peníze? Docela ráda. Potom si koupím hezké šaty.”

“Ano. Budeš vydělávat dost peněz.”

“To je vlastně prima. Ale víš, myslela jsem, když jsem tě potkala… jenže ty máš ženu. Musím brát věci takové, jaké jsou.”

“Bill, tak to opravdu být nemůže. Já mívám předtuchy, najednou vím, co se stane a ono se to stane. A znám jednoho člověka, se kterým se potkáš a on je pro tebe ten pravý. Teď válčí, ale přijede sem a potkáte se.” Ano, řekl si, součástí Rolandovy motivace je pomsta za ženu, kterou měl rád. Dostali ji Černí a už o ní nikdy neslyšel. Jenže válka skončí a Bill je pro něj ta pravá.

“Říkáš mi pravdu?” zeptala se.

“Naprostou. Vlastně nejsem vůbec zvyklý lhát.”

“Jenže válka se povleče!”

“Už ne. To nejhorší do roka skončí.”

“Tak dobře, uvěřím ti. Na ostrově je hezky, nejsou tu roční období, jenom věčné jaro. Když budu mít peníze, najmu si jeden domek v kopcích, víš, je u něj malinké jezírko a rostou tam květiny. Rok uteče jako nic.”

“Podle mého by ses měla i učit. My máme na hospodářství spoustu textů, podle kterých se učí děti, ale i dospělí. Nějaké ti sem přivezeme.”

Ráno posnídali z Benových zásob, vykoupali se v moři a bylo právě na čase letět do Palmitos parku , kde Ben převzal zbytek dodávky, klec se šesti páry ustrašených sýkorek.

“No tohle, ptáčci,” divila se Bill. “Jenomže v kleci umřou smutkem.”

“Ještě dneska budou lítat mezi stromy. Neboj se o ně. A teď je čas nakoupit pro tebe nějaké šaty.”

“To není problém, za chvilku jsme na předměstí.”

“Ale kdepak! Potřebuješ ty nejhezčí šaty a boty, které se dají na ostrově sehnat, musíš přece reprezentovat firmu!”

“Já vím o nejhezčích šatech, to ano, jenže ne tady, ale v Las Palmas. Kolikrát už jsem se na ně dívala! Jenomže, Bene, ty nejsou k sehnání pod třicet doláčů! Můžeš si vůbec dovolit utratit tolik peněz?”

“Zkusím to. Jenže teď musíme trochu improvizovat, s cestou do Las Palmas jsem nepočítal. Takže nejdřív si převezmeš obchod a potom poletíme.”

Bill pochválila obchod i jeho umístění a Ben jí psal na papír, co všechno musí zařídit a předal jí zálohu, tisíc doláčů:

“Tady máš peníze na nákupy a použiješ je i pro sebe. Mzdu budeš mít z prodeje. Láhev vína stojí osmdesát doláčů a pět z nich je tvých.”

“Osmdesát doláčů? Bene, takhle drahé víno nikdo nekoupí!”

“Ale koupí. My děláme nejlepší víno na světě. Budeš se muset naučit vypisovat účetní doklady, ale to tě později naučíme, zatím si dělej poznámky. Musíš opatřit police na víno, do obchodu parádní, do skladu obyčejné. Potom pultík, ale na něj se musí vejít chladící vitrínka na klobásy a vzorky uzeného masa. Chlaďák do skladu přivezu z vinice, máme jeden navíc a pořiď taky stůl a křesílka, jedno samozřejmě pro sebe. A nech namalovat firemní ceduli Watson.”

“A můžu koupit zrcadlo? A na ceduli nechám napsat Watson, nejlepší víno a uzeniny na světě, co říkáš?”

“A pořídíš taky skleničky. Samozřejmě. Pojď, letíme do Las Palmas.”

V letadle se zamyslela a zeptala se:

“No jo, ale jak mě najdeš, až přiletíš? Já nejspíš najmu ten domek, ale víš, co? Do té doby můžu bydlet v obchodě, proč ne? Vždyť je tam sprcha a záchod. Tedy jestli mi dáš klíče.”

“No vidíš, promiň, tady jsou. Ba ne, najmi si ten domek. Stejně budeš mít co zařizovat a stačí, když budeš v obchodě po obědě, mezi druhou a třetí. To je tak čas, kdy přiletím.”

Dorazili do Las Palmas, za chvíli byli v obchodě a Bill si prohlížela šaty a když jí Ben řekl, ať se nerozpakuje a vybere si troje z nich, sáhla neomylně po těch, které jí velice slušely a stejně vybrala i boty. Vzápětí se toužebně zahleděla na krásnou kabelku a Ben ji přidal k nákupu. Bill potom šla do kabiny, vrátila se ve svých starých šatech a skládala nákup do tašky.

“Co to děláš?” zeptal se.

“No co asi? Ty musíš spěchat, abys pustil ptáčky na svobodu, takže já si najmu Blechu a pojedu do Maspalomas. Šaty si převléknu až na kopci, aby nebyly umolousané, neboj se, budu dobře reprezentovat. Už abys tu byl se zbožím. Tenhle způsob vydělávání peněz se mi začíná zamlouvat. To víš, k tomu bývalému jsem se nedokázala odhodlat.”

Šla s ním k heliportu, kde ho políbila, zamávala a odběhla. Usmál se, zavrtěl hlavou a šel k letadlu.

Na vinici dorazil krátce před večeří, zakroužil a snesl se u skladu farmy. Začal vykládat bednu, když dorazila na Bleše Gili, podívala se do kabiny, zasmála se a řekla:

“Ahoj, už na tebe čekám. Počkej, pomůžu ti s bednou, ale ptáčky nech, kde jsou. Já zajedu pro děcka, zrovna kopají do mičudy u rybníka, ať vypustí ptáčky samy.”

To se i stalo, ptáčci se rozletěli ke stromům, děti za nimi a Ben se svojí Gili uložili bednu a šli pomalu k besídce. Ben začal vyprávět o všem, co zažil a zařídil na ostrově a ona se vyptávala na podrobnosti a potom řekla:

“To jsi udělal dobře. Prodavačka má být pěkná. Je určitě moc zvláštní a ráda se s ní potkám.”

“Já jsem ji ale nepřijal jenom kvůli kráse. Vůbec nevím, jak bych ti to vysvětlil, ale…”

“Radši nevysvětluj! Ty jsi s ní něco měl?”

“Ne. Je to úplně jinak. Jako bych věděl něco, co se má stát. Víš, Bill je žena pro Rolanda.”

“Řekla bych, že fantazíruješ. To jo. Řekla, kdybych tě neznala. Předtucha?”

“Ano. Divné je, že jí nerozumím. Ti dva se mají brzo setkat, ale Roland je někde na druhém konci světa. Vlastně to vůbec nechápu.”

“Uvidíme, jestli máš pravdu. No ale jinak jsi všechno zařídil dobře, je fakt, že potřebujeme odbyt. Zboží k expedici připravíme na to tata, ale ten chlaďák,. který chceš odvézt, nějak blbne, takže ho nemůžem použít. Filip říkal, že tuší, co by mu mohlo být, tak byste ho spolu mohli dát do kupy.”

“No prima. Konečně doma a bude se opravovat.”

“Jasně. A pro čerpadla a ty hadice ze zříceného letadla může zítra zaletět Sam s náklaďákem.”

“Ale kdepak! Je jich moc. Musíme počkat, až se vrátí Watson s velkým náklaďákem. A víš, co se mi honí hlavou? Na ostrově jsou na prodej skleníky. Za dva miliony, to je hodně rozumná cena. Už jsem pro ně vyhlédl šéfa.”

“Ty ses snad zbláznil, taková fůra peněz! Sám by ses do tak velké věci pouštět neměl. Jen tak mezi řečí, nepřibral bys mě za parťáka?”

“Co tak najednou? Aha, ty by ses o ně trochu starala, aby ses mohla trochu koupat v moři, viď?”

“Přesně tak. Budu se starat a při té příležitosti se budu koupat v moři. Prosím tě, co je na tom špatného? Že to nevíš? Ale já ano. Víš, tolik peněz bychom neměli investovat sami. Já myslím, že bychom měli ještě někoho přibrat. A koupání v moři nepodceňuj, protože je zdravé a taky způsobuje dobrou náladu.”

“Dohodnuto. Beru tě do party a počkáme na Watsona.”

Druhého dne se Ben k opravě chlaďáku nedostal, protože přiletěli vojáci. Jejich náklaďák nesl podvěšenou obytnou buňku a na boku letadla trčela vana na odvoz čistírenských kalů. Buňku jim vojáci hodlali prodat za zbytkovou cenu a navíc si ji chtěli vybrat ve víně. Sam to uvítal:

“Sakra, Bene, konečně nějakej odbyt. Dyť máme sklep přecpanej vínem!”

S vojáky přicestovali specialisté na vodní hospodářství i s vrtacím traktorem a malou laboratoří a také údržbáři čističek s náhradními filtry. Cenu jejich práce platili dílem v hotovosti, dílem v potravinách. Ben potom seděl se šéfem specialistů v kanceláři a vysvětloval, co všechno potřebuje udělat, ten se zamyslel a řekl:

“No jistě, voda tam je, jinak by nerostly rostliny. Najdeme ji, to není problém, nakreslíme systém drenáží a závlah a potom se domluvíme, co dokážete udělat sami a co zadáte nám. Jenomže čistička je problém, protože ostrov, kde se vyráběly, zničili Černí. Naštěstí nezničili údržbu, která byla jinde, ale výroba nepoběží dřív, než za dva roky. No, spíš za tři, za podmínky, že se podaří oživit jejich databázi.”

“Tak to je malér,” řekl Ben. “Ale máme tady kořenovou čističku.”

“No tak se na ni podíváme,” řekl šéf a když došli na místo, tvářil se spokojeně a mínil, že rostliny už se tak rozrostly, že jich klidně mohou třetinu odebrat.

“A kdybychom vzali půlku?” zeptal se Ben.

“To je skoro na hranici únosnosti, ale není to nemožné.”

“Bezvadné. Odtud byste totiž měli zaletět do Řecka. Je tam půda vhodná pro hospodaření, ale musí se přečistit voda.”

“Sakra! Tohle nestihneme. Leda by nám pomohli chlapi od údržby, oni totiž už zítra nebudou mít do čeho píchnout.”

“Aha. Tak nastavíme pobídkový systém. Budete jíst a pít s námi, navíc vypíšiu prémii, bedničku vína a sto doláčů pro každého, samozřejmě jen za hotovou práci.”

“Myslím, že za těchto podmínek dostanou všichni náramnou chuť do práce,” smál se šéf.

Práce se rozběhly, den utekl jako voda a Ben byl rád, že jde konečně do domku a těšil se do postele. Gili na něj čekala a když se chtěl jít osprchovat, ukázala na tašku ležící na stole a zeptala se:

“Jestlipak tušíš, co je v této kouzelné tašce taštičce?”

“Jakpak bych mohl?”

“No tak to bys nemohl. Já jsem šla za Norou, povídala jsem jí o sklenících a ona se smála a zašla vedle. Za chvilku přinesla odpočítané peníze, jsou v tašce, můžeš si na ně sáhnout. Ona je třetí podílník, kupuje skleníky s námi!”

Oprava chlaďáku byla složitější, než Filip odhadl a mořili se s ní dva dny. Zrovna s ní končili a uklízeli nářadí, když nad nimi zašuměly vrtule a u vinného sklepa přistával jejich náklaďák. Z kabiny pružně vyskočila Mala a utíkala za Igorem předvést se mu v nových šatech, za pár minut po ní vystupovali specialisté na reaktory a začali vykládat materiál. Práci stihli včas, takže se stačili nastěhovat a v pohodě došli na večeři. Později zašel Ben a chvíli po něm i Gili, která se byla podívat, jestli Marek spí, posedět na verandu Watsonova domku. Watson vyprávěl o své cestě na jih a pochlubil se:

“Otevřel jsem tam dole obchod s vínem a uzeninami.”

“Ben udělal to samé,” kontrovala Gili. “V Maspalomas.”

“Výborně,” usmál se spokojeně Watson. “Konečně začneme prodávat!”

“No, já nevím. Jde o to, jakou jste nechal napsat firemní ceduli?”

“Jakou? Normální. Watson, víno a uzeniny.”

“Pche,” udělala Gili. “Ben nechal napsat ceduli Watson, Nejlepší víno a uzeniny na světě. Nedá se nic dělat, budete muset nechat tu svou ceduli předělat.”

“Ale proč ne?” přikývl Watson a rozesmál se. “Jistě, dám ji předělat. Když už jsme byli na Ruwumě, udělal jsem nábor lidí a na zpáteční cestě jsme měli plné letadlo. Přivezl jsem osm partnerských párů a dvě ženy navíc, takže u Papase je teď stejně žen, jako mužů a snad se nějak shodnou. A najal jsem piloty, přesněji řečeno pilota a pilotku, ti také bydlí u Papase.”

“To je nepraktické,” namítl Ben. “Jak se s nimi domluvíme?”

“Tak vy jste včera neposlouchali zprávy? Jak to? Vojáci už obsadili všechny ústředny a od zítřka fungují notebooky. Kdo měl službu u televize?”

“No jo, Nena,” zarazila se Gili. “Ona za nic nemůže, protože je těhotná a chová se jako duchem nepřítomná. Zatím o tom ještě neví, ale já to poznám, protože jsem byla úplně stejná.”

“Já taky,” přikývla Nora. “Tak to je jasné, bodejť by dávala pozor!”

“Schneider bude moc šťastný,” řekl Watson. “Snad mu budeme moci poslat vzkaz. A s Nenou to zítra proberte, hlavně ať na sebe dává pozor. Zkrátka piloti zůstali u Papase, poněvadž kousek proti proudu řeky je místo jako stvořené pro dopravní firmu. Ostatně uvidíte sami.”

“To ano, ale až koupíme skleníky,” řekla Gili. “V Maspalomas. Stojí dva miliony a jedem na třetiny, já, Ben a hádejte, kdo? Nora! To se radši podržte!”

“Já se radši podržím,” řekl Watson a rozesmál se. “Tak Nora? Abyste věděli, ona je hrozně bohatá, ale nikdy nechtěla se svými penězi podnikat. Vlastně bohatá… Noro, stačila sis vůbec vyzvednout nějaké peníze?”

“Ale stačila, neboj se. Pouhých sedmdesát milionů, ale snad mi na chvíli vystačí. To pro případ, že byste zkrachovali. Klidně vás založím!”

“No tohle! Ty si chceš zřídit banku?”

“Ale kdepak, Richarde. Banky už nejspíš nebudou to, co bývaly. Budu investovat do hospodaření, tedy jestli mě přiberete.”

Druhého dne se Watson se Samem na vedlejším sedadle vydal k Papasovi. O den později za nimi poletí specialisté na hospodaření s vodou a bylo jasné, že Papas bude potřebovat pomoc s jejich stravováním a napájením. Současně s Watsonovým strojem odlétal velký náklaďák řízený Benem a naložený zbožím a na jeho palubě kromě Nory a Gili byli ještě Ole a Joe, protože na zpáteční cestě budou nakládat armatury ze zříceného letounu.

“Tak to budete koukat,” poučovala je Gili, “jaké je tam nádherné koupání v moři, ale počítejte s tím, že poznáte i hrozně lehkovážný život.”

:“No jo,” zabručel zasmušile Joe, “my provedem něco lehkovážnýho a ty pak budeš doma žalovat!”

“Ale nebudu,” vrtěla hlavou Gili. “Ani nápad! Jestli jste si vzali nějaké peníze, tak můžete vyvádět, jak chcete. Noro, že taky nebudete žalovat?”

“Jasně. Ani za nic!”

“Jestli je na ostrově tak pěkně,” zamyslel se Ole, “tak jsme mohli naložit i děcka.”

“Teď ještě ne,” řekla Nora. “Ale máš bezvadný nápad. Nejspíš koupím dům na pobřeží. Budou tam bydlet lidé z hospodářství, když poletí na dovolenou.”

“Fakticky?” zazubil se Ole.

“Samozřejmě. Lidé potřebují dovolenou, proč by si ji neužili na ostrově? Ostatně doprava bude zadarmo, budeme sem přece dodávat zboží.”

“No jo, jenom nevím, jestli jako občan pětka…”

“Ne!” přerušila ho ostře Nora. “Ole, žádné pětky už nejsou. Ty jsi stejný občan, jako já nebo generál Roland!”

“Já vím, že se to říká, ale bude to nafurt?”

“Spolehlivě,” ujistila ho Gili. “Vyhlásil to Roland a ten za svým slovem stojí.”

Cesta jim příjemně ubíhala, nasvačili se za letu a ani Ben nepřišel zkrátka, protože se s ním u řízení vystřídal Ole. Neobešlo se to bez několikerého zakymácení, ale Ole letoun v momentě zkrotil a když se střídali podruhé, šlo to o poznání lépe. Krátce po poledni už letěli nad ostrovem a snesli se na heliportu v Maspalomas. Jen co vystoupili, Ben jim rozdal práci:

“Já zajdu vedle najmout nákladní auto. Gili, a vlastně i vy, Noro, byste měly najmout dva čtyřsedadláky. Joe a Ole zatím připraví vykládání materiálu.”

Když se vrátil s nákladním autem a zarejdoval k letadlu, viděl, že oba zemědělci zápasí s chlaďákem, vylezl nahoru a začal jim pomáhat, ale s neforemným předmětem si neporadili. To už dorazily obě ženy na čtyřsedadlácích. Gili zhodnotila situaci, vyběhla z brány heliportu a za chvíli se vrátila s deseti mladíky, kteří popadli chlaďák, naložili ho a naložili i všechno ostatní.

“No tak, sedej za volant,” pobídla usměvavá Gili Bena. “Joe a Ole pojedou s námi na čtyřkolkách a výpomoc už je na korbě. Musíš jim zaplatit, doláč za vyložení a doláž za složení do krámu, poněvadž já jsem zapomněla peníze. Leží doma v tašce na stole.”

“Tak nevím,” zatvářil se Ben zkormouceně. “Já totiž taky nemám ani doláč. Ale ty jsi depilovaná a tak můžeš pár doláčů vydělat. Jak já k tomu přijdu, vydržovat si tady na ostrově ženskou?”

“Kdybys nekecal! Možná by se ti zajídalo, kdybych dala na tebe a začala si vydělávat zrovna tímhle způsobem. A neškleb se a koukej vyrazit!” Za chvilku byli u obchodu. Bill je zahlédla z okna, vyběhla ven a volala:

“Ahoj, Bene! Koukej, tuhle ceduli nikdo nepřehlídne!” Vývěsní štít byl skutečně velkolepý a zařízení obchodu se také všem líbilo, zvláště zrcadla, kterých bylo na stěnách celkem pět. S chlaďákem měli další potíže, museli vystěhovat pult a vysadit dveře od skladu, ale dostali ho na místo, Ben ho napojil na síť a zprovoznil a ve skladě rostla hromada zboží. Nora vyplatila výpomoc, Joe si sedl za volant náklaďáku a jel ho vrátit a za ním se vydal Ole na čtyřkolce, aby ho o chvíli později přivezl zpátky. Po celou tu dobu stála Bill v koutě a třeštila oči na hromadu zboží. Gili, která do té doby stále pobíhala a pomáhala, kde se dalo, si jí konečně všimla, zastavila se před ní a důkladně si ji prohlédla.

“Hele, ty jsi fakt nádherná,” řekla, když skončila s prohlídkou. “Ahoj. Já jsem Gili. Kdepak jsi koupila ty šaty?”

“Ahoj. V Las Palmas. Já jsem Bill. Prosím tě, co mám dělat s tou hromadou? Já nemám žádné zkušenosti!”

“A co bys asi chtěla dělat? My dáme všechno na místo a ty si to přebereš podle dodacích listů. Uvidíš, že to nic není. A neciv, všechno tě přece naučíme.” Ze skladu vyběhl Ben a podal jí svazek papírů:

“Tady máš dodací listy a příjmové doklady. Za chvilku jim budeš rozumět, Gili tě to naučí raz dva. No tak, chlapi, jdem srovnat zboží!”

“Nora šla do vedlejšího baráku,” hlásil Ole. “Za obchodníkem s nemovitostma.” Pustili se do práce a rychle uložili zboží, které Bill za asistence Gili přebírala. Když byli hotovi, řekla jí:

“No vidíš, Bill, že to nic není. Až se vrátí Nora, pojedeme k moři, vykoupeme se a pořádně se najíme u Majáku!”

“No nevím,” ošíval se Ole, “my jsme se smluvili s lidma z výpomoci a zajdem s nima tady vedle do hospody.”

“A proč ne?” přikývl Ben. “Nejdřív si ale vyzvednete klíč od domku a podíváte se, kde bydlíte. Potom vás zavezu přímo před hospodu. A pamatujte si, odlet je zítra v deset a na nikoho se nečeká!” Vyšli ven a to už přicházela i Nora. Nasedli do čtyřkolek, Gili se otočila a řekla:

“Proboha, Bill, na co tam čekáš?”

“Musím přece prodávat!”

“Cože? Opovaž se! Okamžitě zamkni dveře a nasedni! Teď se jedeme koupat!”

Jakmile pronajali domky, Ben naložil oba chlapy a vezl je do hospody a jen co jeho vozítko zajelo za roh, Bill vyjekla:

“No tohle! Nechala jsem před obchodem zaparkovanou svou čtyřkolku! Co teď?”

“Vůbec nic,” smála se Gili. “Odpoledne tě budu učit vypisovat papíry a ty stejně musíme někde nakoupit. Pojedeme pro ně a cestou si ji vyzvedneš.”

“Jenže tady doklady nekoupíme, musíme pro ně do Las Palmas.”

“No vidíš, to se docela hodí. Stejně nám zbude nějaký čas, tak mi ukážeš, kde jsi koupila šaty. Že jo? A do háje, vidíš, já nemám peníze, nechala jsem je v tašce doma na stole. A to kupuji skleníky!”

“Kupuješ skleníky? Vždyť stojí celé miliony!”

“No a co? Kupuji jenom třetinový podíl a peníze jsem dala Benovi.”

“Já mám u sebe firemní peníze. Zařizovala jsem za ně obchod a zbyly mi skoro dvě stovky.”

“To je paráda,” zaradovala se Gili. “Dáš mi účty, já je podepíšu a je to.” Bill se zamyslela a potom zavrtěla odmítavě hlavou:

“Kdepak! Peníze mi dal Ben a tak je musím vyúčtovat jemu.”

“No jo. Víš, máš pravdu, účty mají sedět. Šaty už nějak zařídím. Koukej, Nora už jde, půjdeme si zaplavat.” Když se dostavil i Ben, ženy už byly ve vodě a on si šel zaplavat s nimi. Když se nasytili plavání a šli na břeh, Gili mu řekla:

“Představ si, že Bill chtěla hned ráno začít prodávat! Vysvětlila jsem jí, že to není možné, protože prodává prvotřídní zboží. Dvě hodiny denně, a dost! Že ano? Potom zamkne dveře a půjde po svých.”

“To ne,” namítla Bill. “Musím taky uklidit.”

“To je jasné,” přitakala Gili. “Bene, nedal jsi jí učení, které jsme přivezli.”

“Ale dal. Je v polici ve skladě. Vezmi si ho tam, Bill, a včas se přihlas o další.”

“Zítra ráno koupím dům,” oznámila jim Nora. “Přijede za mnou obchodník s nemovitostmi. Na prodej jsou tři objekty, jeden z nich koupím a ty, Bill, v něm můžeš klidně bydlet.”

“Nezlobte se, ale musím to odmítnout. Najala jsem malý domek v kopcích a jsem tam šťastná. Vždycky jsem se musela mačkat mezi spoustou lidí a tam je úplný klid. Budu se učit.”

“Půjdeme se najíst,” navrhla Gili. “Co říkáte? Bene, Bill pro tebe má vyúčtování a zbyly jí skoro dvě stovky. Vyřiď to, já bych si je od tebe půjčila na nákup šatů.”

“Vyúčtování uděláme, až koupíš doklady. Ale peníze na šaty ti dám.”

Po obědě se rozdělili. Ben vzal tašku s penězi a spolu s Norou vyrazili za Martínezem. Zastihli ho v kanceláři skleníků, usadili se, Ben otevřel víno a starý pán se mlsně olízl. Když mu řekli, za jakým účelem přišli, vytasil se s cenou dva a půl milionu, ale po hodině smlouvání, to už Ben otevřel druhou láhev, slevil na dva, takže si plácli a za chvíli se vypravili k makléři.

“Mám uzavřený auťák,” řekl Martínez. “Začal mi vadit průvan. Sakra, vždyť já už jsem zestárl! No co, nastěhuji se do kopců a od teďka budu akorát točit palci na břiše.”

“Pojedu za vámi na čtyřkolce,” řekl Ben. “Čeká nás ještě spousta zařizování a nebudeme mít čas se vracet.”

U makléře sepsali smlouvu o koupi skleníků k tomuto dni proti platbě v hotovosti, ovšem s klauzulí, že majetek převezmou na konci měsíce s inventurou podle účetní uzávěrky. Dohodli se na úhradě správních poplatků půl na půl a Ben je chtěl vyrovnat při převzetí majetku, ale Nora sáhla do kabelky a vyrovnala je v hotovosti.

“To nestojí za řeč, Bene,” mávla rukou. “Pánové, obchod zapijeme při převzetí majetku, my dnes máme shon. Zatím na shledanou.”

Následně uháněli do Palmitos parku a nechali si zavolat účetního. Ten se objevil za chvíli a když uviděl Bena, pozdravil a hned se zeptal:

“Mám zřejmě dát výpověď, viďte, pane Zapatere?” Ben představil Noru a zasmál se:

“Jednáme spolu už po několikáté a pořád ještě nevím, jak se jmenujete.”

“Víte že tohle je úplně normální? Účetní je prostě účetní, bez ohledu na jméno. Jsem Thor Nielsen.”

“A teď k věci. Potřebujeme vás od příštího měsíce. Paní Nora je spolumajitelkou, koupili jsme Martínezovy skleníky a počítáme s vámi jako s ředitelem.”

“To tedy počítejte. Budu potřebovat dohodnutý úplatek. Mám sice za sebe sehnanou náhradu, ale pan ředitel… však to znáte. A jaký mi dáte plat?”

“Úplatek budete mít připravený v našem obchodě, vyzvedněte si ho kdykoliv.”

“O platu budeme mluvit při nástupu a půjde o mzdu na zkušební dobu, potom dostanete plnou částku,” informovala ho Nora. “Nemějte strach, my víme, že na platě šéfa se nedá ušetřit.”

“Budu vám věřit. Martínez je občas pěkný lišák, dám na něj ode dneška pozor. Nerad bych měl ve firmě nepořádek.”

Tou dobou už Gili a Bill dorazily do Las Palmas a stačily nakoupit doklady a psací potřeby. Cestou jednou zastavily, a to na popud Bill, která si svlékla šaty, pečlivě je složila a uložila do tašky a natáhla si šortky a tričko.

“Šaty se na čtyřkolce hrozně zapatlají,” vysvětlila. “Převlékám se při každé jízdě.”

“Tohle je rozumné,” přikývla Gili. “Já už tričko a šortky mám, takže můžeme jet dál.”

V obchodě se šaty chodila Gili sem tam, rozhlížela se a přebírala kde co, ale ne a ne najít to pravé. Nakonec to vzdala a řekla:

“Bill, nemohla bys mi poradit? Já ti koukám, a pořád nic.” Bill vykročila a s jistotou sáhla po šatech.

“Tyhle?” divila se Gili. “Vždyť jsou úplně nanicovaté! Jsi si jistá?”

“Jsem. A potřebuješ k nim ještě botky. Tady tyhle.”

“Taky mi připadají nějaké nemastné neslané,” bručela Gili.

“Prosím tě, co pořád reptáš? Tak běž a vyzkoušej si je.”

“No proč ne, za to nic nedám,” řekla pramálo nadšeně Gili a šla do kabiny. Za chvíli byla zpátky, šla k zrcadlu a zůstala stát s ústy dokořán:

“Teda Bill, vidíš to, co já? Vždyť já jsem pěkná skoro jako ty! Tedy až na ty vytřeštěné oči, ale to by se mělo spravit, jen co si zvyknu.”

“Pěkná jsi, to je fakt. Jenže máš špatně vlasy. Vedle prodávají spony, počkej tady, přinesu tu správnou.” Gili se kochala pohledem do zrcadla, za chvilku se vrátila Bill, natáhla ruku a řekla: “Deset doláčů!”

“Deset doláčů za tuhle sponku? Vždyť je celá nazelenalá!”

“Když ne, tak ne. Já si ji nechám.”

“Ani nápad!” Gili hbitě přiskočila k tašce a podala jí peníze. “A co teď?” Bill jí shrnula vlasy trochu ke straně, urovnala je a sepnula sponou. Gili se zálibně prohlížela v zrcadle, otáčela se ze strany na stranu a pochválila výsledek:

“Úplně jsi to trefila! Každý vykulí oči. Teď sundám sponku a budu trénovat, jak se má správně připnout. Pomůžeš mi?”

“Ani náhodou! Budeš mi dělat konkurenci,” řekla Bill a obě se rozesmály. Gili bez poznámky zaplatila čtyřicet doláčů za šaty a dvacet za boty. Pěkně si vykračovala a těšilo ji, že si ji každý prohlíží. Za městem ale zastavila Blechu a převlékla se do šortek s poznámkou:

“Tady to vidíš. Na cesty jsou šaty tohohle druhu strašně nepraktické, protože se okamžitě umolousají.”

Konečně se všichni sešli v Maspalomas. To už uměla Bill vypisovat doklady a když se objevil Ben, během minuty od ní převzal uzávěrku. Potom šli k moři a do vody a když se vraceli na břeh, Gili řekla:

“Teď musíme jít bezpodmínečně na večeři. Bill jde s námi, poněvadž si zase zapomněla vyzvednout svůj čtyřsedadlák. A připravte se, poněvadž něco uvidíte!”

Nora a Ben se nemínili převlékat a tak delší dobu čekali před domkem, v jehož útrobách se Gili snažila o dokonalé vetknutí spony do vlasů. Bill byla převlečená raz dva, pomohla jí a konečně obě dvě vyšly ven a Nora užasla:

“Gili, ale ty jsi krásná ženská! Stejně jako Bill!”

“Víte, že jsem docela ráda, když to slyším, Noro? Člověk ale obyčejně nemá dost času, aby vyzkoušel, co mu opravdu sluší, Ještě že mi dneska nějaký čas vybyl. No ale když už se na to soustředíte, jde to prakticky samo.”

“Co jim říkáš, Bene?” zeptala se Nora a kývla směrem k nastrojeným dámám, které si vykračovaly pár kroků před nimi.

“Jsou okouzlující. Bill už takhle znám, ale Gili jako by se úplně proměnila. Úplná nádhera!”

Obě nastrojené dámy se v průběhu večeře rozveselily a prohlásily, že teď vstanou a půjdou do domečku, kde upijí trochu vína značky Waston a moc hezky si popovídají. Nora měla za to, že jde o rozumný nápad, ke kterému se přidá a rovněž bude upíjet víno Watson, protože na ni dolehla nebývale úporná žízeň. “A co si počneš ty, Bene?” zeptala se.

“Ben chce jít s námi,” řekla Gili. “Že jsem to uhodla, Bene? Je tady spousta krásných holek a on je z nich úplně zmatený.”

Ráno vstali bez problémů. Posezení u vína bylo veselé, ale nikdo to s pitím nepřehnal a velmi pěkně si popovídali. Nora vyprávěla o svých školách, ve kterých se naučila spoustu věcí, ale nikdy jí k ničemu nebyly. Gili líčila, jak v pasťáku pro malé děti uhýbala ranám surových vychovatelek a Bill se vytasila s podobnou zkušeností a vypadalo to, že co se nepřihodilo jedné, potkalo druhou z nich. Když začali zívat, Ben zůstal s Gili, Bill se přesunula do jeho domečku a Nora šla do svého. Po probuzení se osvěžili v moři, posnídali ze zásob a Ben odvezl Bill do obchodu. Gili se postarala o sbalení a naložení věcí a odevzdala klíče od domečků a Nora vybrala, zaplatila a stačila i zaknihovat dům. Potom jela s Gili na heliport v Las Palmas. Joe a Ole odlet stihli, i když přišli až na poslední chvíli a jakmile je Gili uviděla, vyprskla smíchy:

“No vy dva jste úplně dokonalí! Dostali jste se vůbec do postele?”

“Jasně, jak by ne?” podivil se Ole. “Akorát že jsme toho moc nenaspali.”

“A kdepak jste se potloukali?”

“Hele, slíbilas, že na nás nic nepráskneš! Tak se radši ani neptej.”

“To víš, Ole, že budu mlčet jako hrob! Jenomže ty se práskneš sám, protože máš vzadu na tričku udělaný nápis Miluji tě, Jana. Je to napsané rtěnkou.”

“Do háje zelenýho,” zaklel Ole. “Co se s tím dá udělat?”

“Podle mého nic. Leda že by sis pří nakládání to tričko dost roztrhal.”

“Slyšiš, Joe? Neciv a škubej!”

“To není ono,” řekla Nora. Vystřihnem nápis nůžkami. Mám je v tašce.”

“A co já?” zajímal se Joe. “Nemám tam nic?”

“Na tričku nic,” prohlédla ho Gili. “Budeš to mít nejspíš napsané na zádech. No jo,” přikývla, když nu vyhrnula tričko. “To samé. Akorát místo Jana je tu jméno Soňa.”

“Mám pár náhradních kapesníků,” řekla Nora a rozesmála se. “Vyčistím ti to v letadle.”

Jakmile byli oba farmáři zbaveni inkriminujících stop, lehli si a usnuli. Probudili je až u havarovaného letadla a potom se všichni tři hodiny pachtili s překládáním použitelného materiálu. Hned poté si oba zase lehli a usnuli, takže na vinici doletěli poměrně zotavení, byť malinko znaveni a byli vřele uvítáni svými milujícími ženami. Gili si neodpustila malé představení, na večeři přišla vystrojená a perfektně upravená a sklidila zasloužený obdiv.

“Teda, Gili,” řekl s respektem Sam, “víš, že jsi nejpěknější ženská, jakou jsem kdy viděl?”

“Ale kdepak,” řekla skromně Gili. “Naše prodavačka Bill je stejně pěkná. To víš, já jsem nikdy neměla čas trdlovat před zrcadlem, ale na ostrově byla fůra času, takže jsem se do toho zrcadla konečně podívala.”

“Heleď, Gili,” ozvala se Mala, “nemohla bys mi pomoct s upravením vlasů? Koukám, že se v tom perfektně vyznáš.”

“No klidně,” pravila hlasem odborníka Gili. “Akorát že potřebuješ sponku. Pro mě se hodí nazelenalá, ale ty bys potřebovala nahnědlou. Jenomže, Malo, dobrá sponka stojí kolikrát i deset doláčů!”

Hned druhého dne ráno začaly konečně bez poruch a výpadků fungovat notebooky a to byla velká úleva. Nora proseděla u přístroje každou volnou chvíli, zjišťovala spojení na kde koho a zdálo se, že většina lidí dělá to samé. Zapisovala na papír spoustu čísel, které neměla čas ukládat do paměti a skoro se vylekala, když se na obrazovce objevil Schneider, který se usmíval a slušně pozdravil.

“Schneidere,” vydechla, “kdepak jste?”

“Tam, kde mám být. Nastavte na notebooku paměť, pošlu vám seznam provozovaných stanic.” Nora navolila program a na obrazovce se míhaly sloupce číslic.

“Hotovo,” řekl za chvíli. Víte, mám k vám prosbu. Mohl by k vám na pár dní přijet jeden generál? On byl raněný. TEN generál.” Nora zavrtěla nechápavě hlavou:

“Proboha, a kam jinam by měl přijet, když ne sem? Byl moc raněný?”

“Moc. Doktoři ho měli v parádě přes měsíc a teď by potřeboval spoustu klidu pro rehabilitaci.”

“Ať hned přiletí. Připravíme mu bydlení a dostane všechno, co potřebuje.”

“Vida, bydlení! Málem jsem zapomněl. Napište si číslo firmy, která vyrábí montované domky, v seznamu zatím není… máte? My za tři dny obsadíme jejich ostrov, tak hned objednávejte, o domky bude pranice. Taky jsem pro vás koupil čtyři notebooky.”

“Zaplatíme je,” přikývla. “Chcete jeden pro sebe?”

“Mám svůj. Od armády. Noro, já zavolám za hodinu, mohla byste nechat u notebooku Nenu?”

“Samozřejmě. Bude tady. Víte, že čeká dítě?”

“Čeká dítě? Já se snad rozbrečím. Radši to vypnu.”

Za hodina seděla u notebooku Nena, pobyla u něj čtvrt hodiny,vyšla ven celá rozzářená a zeptala se:

“Noro, co myslíte, je Lukáš dobrý jméno pro kluka? Schneider by ho chtěl. Ale jestli se narodí holka, tak jsem vymyslela Leu, jemu se moc líbí.”

“To víš že Lukáš je dobré jméno. A jinak?”

“No co? Sežene sponky do vlasů. Já potřebuju perleťovou a Dolores šedomodrou. Co myslíte, sežene je doopravdy?”

“Schneider?” rozesmála se Nora. “Neno, ten dokáže sehnat všechno na světě!”

“Tak to není jistý. Zrovna mám vzkázat Benovi, že ještě nenašel to co hledá. Ben prý ví. o co jde.”

Všichni se připravovali na Rolandův přílet, ale to víte, přeprava šéfa armády není jen tak, probíhá v hlubokém utajení, není tedy divu, že vůbec nepostřehli střední náklaďák, který přiletěl jindy a odjinud, než čekali. Všimli si ho, až když přistával, ale pak šlo všechno jako na drátku. Všichni nechali práce, sbíhali se a sjížděli ze všech stran a to už vystupoval Roland, byl velice bledý, levou ruku měl na pásce a pravou nejistě rejdoval francouzskou holí, o kterou se opíral a velice kulhal. Všichni se viditelně zarazili, ale Roland se rozesmál a řekl:

“Copak koukáte? Dostal jsem do těla pár střepin. Za pár dní budu běhat!”

“Tak to ne,” zavrtěl hlavou muž v uniformě, který také vystoupil z letadla a postavil se vedle něj. “Já jsem lékař. Je mezi vámi někdo, kdo je schopen pečovat o pacienta?”

“To budu já,” přihlásila se Sylvie. “My jsme tu měli nějaké raněné a mám pár zkušeností.”

“Dobře. Pojďte se mnou, povím vám, co je zapotřebí. Pan generál už mne nechce ani vidět.”

“A divíte se?” řekl Roland. “Jak zahlédnu doktora, hned mě něco bolí. Už ať jste pryč!”

“To byste neměl,” mírně se pousmál lékař. “Abyste byli v obraze. Víte, my jsme pana generála vlastně sešili z malých kousků. Někdo ho zradil Černým a už to bylo. No ale je sešitý a tak nás nechce ani vidět. A víte, že se mu vůbec nedivím?” Znovu se mírně usmál a šel se Sylvií do letadla. Náhle vznikl rozruch, protože se ozvala píseň produkovaná dětskými hrdly, konkrétně šlo o Most přes řeku Kwai. Na scénu připochodovala spořádaná jednotka v čele s generálem Mildred. Děti měly plné ruce květin a jejich velitelka řekla:

“Nazdar, Rolande. Tak ti nesem kytky. Sakra, ty teda pajdáš!”

“Děti, že si děláte škodu s květinami?”

“Jakoupak škodu? Stejně by je sežraly kozy!”

“Heleď,” řekl Jakub a šťouchal prstem do francouzské hole, “dáš mi ji, až ji nebudeš muset?”

“To víš, že ano. Dám. Ani nevíš, jak rád ti ji dám!”

“Tak pojď,” ozvala se Ester a zatahala ho za kalhoty. “Máš nachystanej domek.”

“Ženský furt vařily,” informoval ho Marek, “ale stejně nejspíš nemají nic uvařenýho!”

“Nevadí. Stačí mi kousek placky,” řekl Roland a rozchechtal se.

“Tak to ti na vojně dávali moc špatný jídlo,” mudrovala Mildred. “No ale s tím je konec. Kdyby nejhůř, tak donesem klobásy.”

Další slavnostní uvítání bylo v této chvíli prakticky neudržitelné, vojáci vyložili náklad, mimo jiné i čtyři notebooky a těsně před odletem sáhl lékař do kapsy a řekl:

“Málem bych zapomněl. Tohle je pro paní Nenu. Nějaké sponky či co.”

Co se týče jídla, neměly děti úplnou pravdu, protože v kuchyni vládl čilý ruch a ženy chystaly parádní večeři. Sam doběhl pro Blechu, zarejdoval s ní k Rolandovi a řekl:

“Hele, nasedni. Takhle bys k domku pajdal tejden.”

“Když já nemůžu ohýbat nohu!”

“Tak ji necháš trčet dopředu, ne?”

“Rolande, sneseš chvíli posezení u vína?” zeptal se Watson.

“O tom nepochybuj, Richarde. Pokud mě Sam doveze tam a zpátky. Same, jeď!”

Blecha se rozjela a všichni se zájmem sledovali Rolandovu vpřed trčící nohu, ale sám postižený měl docela jiné starosti.

“Same, přidej,” požádal. “Musím na záchod. Nevím, čím mě ti zatracení doktoři krmili, ale chodím pětkrát denně.”

“Jasně,” přikývl Sam a zrychlil. “To je v pohodě. Od teďka tě má na starosti Sylvie a dáme jí k ruce Blechu. Vždycky to stihneš!”

Roland lehce zvládl večeři a potom i hodinové posezení u vína. Byl by snesl i víc, ale Sylvie vstala a autoritativně prohlásila:

“Tak, vážení přítomní, rozchod! Pacient jde spát, ať chce, nebo nechce. Řeči se nevedou, protože mi doktor pověděl, jak na tom je. Hele, Same, to je dobrý, odvezu si ho sama a od půlnoci přebírá službu Petr.”

Horsky se také zvedl od stolu, ale moc nadšený nebyl, protože Roland vyprávěl o bojích, o kterých neměli tušení, o osvobozování miliónů zubožených otroků a o počátku zkázy černých vrahů. Také ostatní by si přáli, aby ještě povídal, ale moudře kývali hlavami a vstávali od stolu.

V následujících dnech na tom byl Roland čím dál lépe, čile pajdal sem a tam a po třech týdnech se začal zpěčovat péči ošetřovatelů. A tehdy se v jeho domečku zastavili na kus řeči Ben s Gili.

“Vidím, že už docela čile pobíháš,” začal Ben.

“No ano. Jako znovuzrozený,” přidala se Gili. “Jenže ty děti! Na chvilku ti nedají pokoj.”

“Já jsem rád s dětmi.”

“To se rozumí. Jenže rád nerad, jaképak je tohle zotavování? Měl bys mít víc klidu. My teď poletíme na Kanárské ostrovy, nechtěl by ses tam podívat s námi? Nora tam koupila dům a v něm budeš mít klidu habaděj!”

“Tolik klidu zase nepotřebuji,” namítl Roland.

“Zas tolik klidu tam taky není. Tam ti je lidí! Motají se jeden přes druhého.”

“Moment, Gili. Tak je tam klid, nebo ne? Nějak se zaplétáš. A kromě toho, ať chci nebo nechci, ještě pořád jsou chvilky, kdy potřebuji ošetřovatelku.”

“Ale to je zařízené, to víš, že jsme na všechno mysleli. My tam jednu ošetřovatelku máme. Je moc šikovná!”

“Gili, ty nejspíš lžeš, jako když tiskne, ale na ten výlet s vámi poletím. Na ostrově je moc hezky. A jsem taky zvědavý, co jste si na mne vymysleli. Co ty na to, Bene?”

“Je to jen na dva dni. My musíme převzít skleníky, které jsme koupili.”

“Jsem zvědavý, Gili, co jsi připravila za divadýlko.”

“Jaké divadýlko? Já? Ale co tě vede? Vždyť jenom chceme, aby sis užil malý výlet.”

Sylvie byla nejdřív proti, ale za chvíli s výletem souhlasila. Vlastně proč ne? Jen ať Roland letí. Už týden nepotřeboval prášky proti bolestem a chodí čím dál líp. A trávení už se taky upravilo. Watsonovi byli také pro, i když Nora cosi tušila, vzala si Gili stranou a řekla jí:

“Poslyš, dávejte na něj pozor! Zalíbí se mu nějaká holka a ublíží mu to.”

“To je fakt,” přikývla Gili. “Jenomže my jsme s něčím takovým počítali. Kdepak nějaká holka!”

“Že by?” zapochybovala Nora. “No dobrá. Nezapomínejte, jakou cenu má pro lidi Roland!”

Změny v generálním štábu.

Druhého dne letěli. Roland se zájmem hleděl na mořské pobřeží a Gili mu vyprávěla o prvním samostatném letu s Benem, při kterém ho sužovala tolika řečmi, že se dodnes diví, proč ji nevyhodil za letu, ale nejspíš proto, že ji má rád i s jejími řečmi, jiné vysvětlení není. Když začal podřimovat, zmlkla a vydržela být zticha, dokud se neprobudil. Stihl to právě včas, protože už se blížili k Maspalomas a za chvíli přistávali vedle Nořina domu.

“Tadyhle máš klíče od domu,” řekla, když došli k budově. “No ale nenamáhej se a poseď na verandě, protože my poletíme vypůjčit Blechu. Nebo jestli chceš, já ti ji koupím.”

“Jen nic nekupuj,” řekl Roland a posadil se. “Úplně stačí pronájem.”

“Jak myslíš. Tak seď a nic nevyváděj, Ben se hned vrátí.”

Neprodleně odletěli na heliport v Las Palmas, Gili vystoupila a šla půjčit Blechu a Ben vzlétl a vracel se na pobřeží. Gili nasedla na vozítko, za městem se převlékla a uháněla do Maspalomas. Zastavila u obchodu, jenže ten byl zavřený, podle hodin na rohu už přes půl hodiny.

“Sakra,” ulevila si Gili a třískla do dveří.

“Kdo je tam?” ozvala se zevnitř ustrašená Bill.

“Přece já, Gili. Odemkni a jdeme, mám pro tebe překvapení.”

“Jaké překvapení?” zeptala se Bill a otevřela dveře.

“Uvidíš ho až na pobřeží. Pojď, nasedneme na Blechu a jsme tam za pár minut.”

“Víš co? Já pojedu radši na své, jinak ji tady zase zapomeneme.”

“Vidíš, to bude možná lepší. Tak nasedni a frčíme.”

Když obě Blechy dorazily k domu, hověl si Roland na verandě, zraněnou nohu měl položenou na druhé židli a proti němu se usadil Ben. Na stole mezi nimi stála láhev vína s notně sníženou hladinou.

“Vidíš je?” řekla Gili, jakmile seskočila z Blechy. “Klidně se tu nalévají vínem a ani se neobtěžují najít skleničky. A víno už jim pomalu dochází. Bene, kam jsi dal víno?”

“Je pořád ještě v letadle.”

“Co se děje?” zeptal se Roland a zadíval se na Bill. “Ahoj, já jsem Roland.”

“A já Bill,” řekla a posadila se. “Vím já, co se děje? Gili vytvoří poměrně kvalitní chaos, kdykoliv se tady objeví.”

“Já ti dám chaos,” ozvala se z domku Gili. “No vida, tady jsou skleničky. Rolande, všimni si, že Bill je nejhezčí ženská, jakou jsi kdy viděl.”

“Gili, já jsem zraněný, ale uzdravím se a nařežu ti!”

“Vy jste přece generál Roland,” řekla Bill, lekla se a zakryla si rukou pusu. “Viděla jsem vás v televizi. Gili, nezbláznila ses?”

“Jaké zbláznila?” zeptala se Gili a nalévala víno. “Roland je poraněný a potřebuje péči. Neříkej, že se ti nelíbí!”

“Líbí,” vyhrkla Bill, ačkoliv chtěla říct něco jiného, znovu se lekla a znovu si zakryla pusu. “Gili, ty mě vždycky popleteš,” vysoukala ze sebe a začervenala se. Za moment se ale vzpamatovala, také Gili se uklidnila a nadále všichni hovořili souvisle a s nadhledem. Bill se zeptala:

“Rozumím tomu dobře? Mám se zřejmě postarat o raněného pana generála. Jestli ano, ráda to udělám, ale ne tady. Lepší bude, když pojedeme do mého domku, tam je božský klid. Co tomu říkáte?” Otočila se k Rolandovi a ten přikývl.

“Jasně, to bude nejlepší,” přitakala Gili. “Jen co dopovídáme, naložíme věci a pojedeme, poněvadž všechno na své Bleše neodvezeš. Je to jenom na dva dny, víš, my budeme mít zítra plno práce s přebíráním skleníků.”

Ale Roland se s nimi nevrátil. Když pro něj přiletěli, seděl s Bill na lavičce u malého jezírka. Pověděl jim o svém úmyslu zůstat s Bill a Gili se usmívala a řekla:

“Tak vidíš, teď se konečně uzdravíš. Poranění přece neubližuje jenom tělu, ale i duši. My už to lidem na vinici vysvětlíme. Bill, potřebujete něco?”

“My? Ale vůbec nic,” odpověděla poněkud duchem nepřítomná Bill.

“Ale ano,” řekl Roland. “Musím něco probrat s Benem. Děvčata, počkejte tady, my se vrátíme za pár minut.” Vydal se s Benem na druhý břeh jezírka a tvářil se zamyšleně:

“Bene, já bych potřeboval Schneidera. Můžeš mu nějak doručit vzkaz? Jestli ano, řekni mu, kde jsem. Jenom jemu, nikomu jinému, ani lidem na vinici to neříkejte. Prostě jsem někde na ostrově.”

“Nějaké svinstvo v armádě,” dovtípil se Ben.

“Ano. Souvisí to s mým zraněním, přišel jsem na to teprve včera… vlastně na to přišla Bill. A taky mi řekla, že jsi o nás dvou věděl dlouho předem.”

“Věděl. Já mívám předtuchy. Samozřejmě, zařídím všechno, co potřebuješ, ale na Schneidera není spojení. Jasně,” usmál se. “Víš, on často volá, úplně nečekaně. To znamená, že na něco přišel a pátrá dál.”

“Nemáš nějakou předtuchu týkající se současných potíží?”

“Mám. Až skončí válka, budeš s Bill moc šťastný.”

Vody bylo na pozemcích za farmou dost, ale nebyla kvalitní a stejná situace byla v místě příští dopravní firmy. Měli sice projekty závlahového systému a z havarovaného náklaďáku přivezli dost materiálu, aby stačil pro větší část stavby, ale naráželi na podstatný problém: Chyběly čističky vody. Ostrov, kde se vyráběly, byl úplně zničen a zmizely i databáze. Lidé, kteří vykonávali údržbu, neměli dost znalostí, aby je vyprojektovali a začali vyrábět a vypadalo to, že rozvoj zemědělství uvázl. Z vody, která byla k dispozici, se nedaly vypěstovat zdravé rostliny. Jejich vlastní kořenová čistička, teď už rozdělená na třetiny, se rozrůstala jen pomalu. Ohrožena byla i údržba stávajících čističek, protože chyběly speciální části filtrů. Ben s Watsonem seděli v kanceláři a lámali si s tímto problémem hlavu, když zablikal notebook a na obrazovce se objevil Schneider. Chvíli povídal v podstatě o ničem a potom se zeptal, jak se vede zraněnému vinaři. Ben řekl:

“Už se cítí docela dobře, ale to víš, do práce bude moci nejdřív za měsíc. Zrovna včera mi říkal, že by si s tebou rád popovídal. Jestli prý budeš mít cestu kolem, máš se u něj zastavit. Prý má pár novinek, které tě budou zajímat.”

“A co vy, všechno v pořádku?”

“Vůbec ne. Chybí čističky vody a kořenové se rozrůstají moc pomalu.”

“Sakra, Bene,” ožil Schneider, “vždyť já o něčem vím! Obrovská kořenová čistička, víc než sto krát sto kilometrů. Je na nic, protože znečištění je pod ní a majetek patří Jedničce. Jejich majetky jsou teď zmrazené… no ale je tam. Neřeknu ti, kde je a už budu muset končit, ale napiš si pár čísel. My hrajeme s panem Watsonem takovou hru a já jsem na tahu.” Ben zapsal čísla, obraz zmizel a Watson si vzal papír s čísly.

“Výborně,” řekl za pár vteřin. “Podívej, první série začíná trojkou, vypíšeme tedy každé třetí číslo. Druhá je delší a začíná čtyřkou… to víš, on neměl čas vymýšlet složitější kód. Tak, a máme zeměpisné souřadnice.” Chvíli se přehraboval v mapách a hlásil: “Je to u řeky Nil, zhruba sto kilometrů proti proudu od Chartúmu.”

Do kanceláře přišla Nora, posadila se a dověděla se o Schneiderově zprávě. Velice ji zaujala.

“Není to daleko,” řekla. “Musíme se tam vypravit. Bez čističek to může celý svět zabalit. Já bych se tam vydala hned.”

“Vždyť můžeš,” překvapil ji Watson. “Se mnou a s Malou, letíme pozítří na Ruwumu. Uděláme si malou zajížďku.”

“Bene, je těžké postavit kořenovou čističku?”

“Ta se nestaví, ale pěstuje. Není to obtížné, ale musí být správně založená a zabere dost místa.”

“A co kdybychom založili firmu na jejich pěstování? Odvezeme čističky z Afriky a vypěstujeme je u nás!”

“U nás ne,” zavrtěl hlavou Ben. “Nemáme tu dost místa ani vody, ale šlo by to kousek od Papase. Pozemky jsou volné, nabízeli nám je, když jsme kupovali parcelu pro stavební firmu. Dostaneme je za pakatel.”

“Tohle zařídím,” řekl Watson.

“Jenže, Richarde, co se Schneiderem? Je to přece jeho nápad, měl by dostat podíl. V tomto případě pětinový.”

Všichni přikývli a začali projednávat detaily. Musí koupit bagr a vanu pod náklaďák. Bagr nechají v Africe, budou k němu vozit nabité baterie a postaví tam zázemí pro lidi, které musí najmout a zacvičit. Zatracená letadla, mají sice opční smlouvu na náklaďáky, ale co je jim platná, když armáda na svých věcech sedí jako kvočna na vejcích? Ještě že uspěli aspoň s montovanými domky, ale když začnou lidé bydlet, potřebují čistou vodu. Stavební firmy mají malou kapacitu a velké dodací lhůty a kam se člověk podívá, vidí liknavost, ne-li něco horšího. Když si dostatečně zanadávali, Nora vzala papír s poznámkami, posadila se k notebooku a začala objednávat.

Zjistili, že v povodí Péneios je tolik vhodného místa, že tam mohou přenést třeba celou africkou čističku, ale všechno vázlo na přepravní kapacitě. Watson s Norou se opravdu vypravili na Ruwumu a na Madagaskar a přivezli odsud deset párů budoucích odborníků na kořenové čističky. Ti začali v polních podmínkách, pomáhali usazovat a napojovat na sítě montované domky a jejich ženy se učily vařit. Chlapi se zase seznamovali s mechanizací a ochočovali velký bagr umístěný na kraji africké čističky. Museli jim tam samozřejmě vozit čistou vodu a budou ji vozit tak dlouho, dokud se z nich nestanou specialisté, kteří dokáží opatřit čistou vodu pro ostatní lidi. Nějaké rostliny už přivezli, náklaďák měl při cestách na jih automaticky podvěšenou přepravní vanu a lidé na Péneios se učili sázet rostliny, které dokáží vyčistit lidmi zaneřáděnou vodu. Všechno šlo velice pomalu, ale taková práce se nedá uspěchat.

Noře se podařilo vyštrachat fungující firmičku, která dodala Papasovi hrnčířský kruh, mísič na hlínu a na místě sestavila keramickou vypalovací pec. Nebyla velká, tu by reaktor neutáhl, ale stačila. Papas si oblíbil práci s hlínou, nikoho k ní nepustil a po několika pokusech se naučil dělat pěkné amfory. Po vypálení do nich nakládali olivy a zalévali je vylisovaným olejem. Ukázalo se, že o toto zboží je zájem a Mala se při obchodních cestách pravidelně zastavovala u Papase.

Nora s Gili se daly do přemýšlení, jehož výsledkem byla dovolená. Přišly s tím na večerním sezení v besídce, tedy vlastní oznámení si vzala na starost Gili, která řekla, že ona s Benem má nárok na dva týdny dovolené a jak k tomu přijdou ostatní, když teď už nejsou žádné třídy?

“Zabrzdi, Gili,” přerušil ji Sam. “Tejden možná jo, ale víc ne. Firma se rozjíždí a lidí je málo. A ty vaše dovolený známe, vy prolenošíte nejvejš dvě hodiny denně!”

“Bodejť,” podpořil ho Ole.

“Takhle to nepůjde,” řekl Watson. “Nárok na dovolenou máte, ale pravdu má i Sam. Tak nevím, jak to udělat.”

“Já mám nápad,” přihlásila se Gili. “Dva týdny si teď nemůžeme dovolit, ale týden určitě. A za ten druhý týden dostanete zaplaceno a poněvadž jsou to peníze navíc, můžete je kapitalizovat a koupit si podíly na firmě.”

“Holka, tohle je zajímavý,” řekl Sam. “Firma je zdravá a já osobně budu spokojenej, když budu podílníkem, i když malým. Co ty na to, Ole?”

“Jo.”

“Jaký jo?”

“Dyťs to řek. Farmáři budou taky pro.”

První dovolenou losovali a na cestu se vydala Alice se Swenem, vinici pak zastupovala Dolores s Davidem. Naložili také všechny děti s Nora pro ně hodlala najmout výpomoc, která se o ně postará. Na palubě byli také Watsonovi a Ben s Gili, kteří letěli jen na skok a druhý den se vrátí. Pilotáž zbyla na Bena, protože Mala přiletěla velice pozdě a spala v trupu, ale nestěžoval si, protože kabinu obsadily děti a divily se všemu kolem sebe. Na ostrově přistáli na heliportu, ale měli už zkušenosti a na přepravu zboží do obchodu najali místní dopravní firmu. Potom šli do půjčovny a za chvíli projížděla ulicemi malebná kavalkáda čtyřsedadlových Blech. Cestou dvakrát zastavili kvůli dětem, ale potom už byli v Maspalomas. Za chvíli už se zabydlovali v domě, který byl v pořádku, ale Gili zjistila, že v pořádku nejsou děti a prozíravě se rozběhla k moři, u kterého našla čtyři kuckající a uslzené postavičky.

“Proboha, děti, co to vyvádíte?” zeptala se.

“My nevyvádíme,” řekla mezi jednotlivými vzlyky Ester. “Voda vyvádí. Vůbec není plavací!”

“Ale je, jenže se to nejdřív musíte naučit. Pitomečkové!”

“My jsme malí pitomečkové,” ohradil se Marek. “Mildred je větší!”

“To je pravda. Mildred, copak nemáš rozum?”

“Já nevím. Kolikrát ani ne. Ale ty taky, Gili!”

“To je fakt. Tak, děcka, jdeme.” Příchod zubožených dětí vyvolal vlnu soucitu, která ale rychle opadla, protože děti byly evidentně v pořádku a hlavně při chuti. Zatím se vrátila Nora, která odjela do agentury a vrátila se se dvěma ženami, které dostaly na starost děti. Začaly tím, že je převlékly do suchých šatů a vysloužily si uznalé pohledy, protože tohle nikoho nenapadlo. A za půl hodiny dorazil i Watson a v patách za ním i Blecha obsazená Rolandem a řízená Bill. Sotva vystoupili, objevily se děti a Jakub přišel a ukázal na francouzskou hůl:

“Nazdar, Rolande. Já si jdu pro hůlku. Už mi ji dáš?”

“Přišel jsi akorát. Zrovna dneska jsem ji přestal potřebovat. Tady ji máš.”

“My se jdem kutálet na duny,” oznámil Marek. “Jdeš taky?”

“Já teď zrovna nemůžu. Možná později. Zatím ahoj.”

“Ahoj,” řekla Mildred. “My tady teď hůlku necháme. Pajdat se budem učit, až se vrátíme. Hele, že ti bez hůlky taky moc nejde pajdání?”

“Nejde,” přikývl Roland a rozesmál se. Děti odkráčely a Nora přednesla návrh, kvůli kterému přiletěli. Roland ji vyslechl a řekl:

“Jenže jak k tomu přijdu? Vy jste vypiplali firmu a já jsem nehnul ani prstem!”

“Jakpak nehnul?” řekla Gili. “A kdopak válčil a nejspíš ještě bude? No a nezapomeň, že to není zadarmo, svůj podíl na firmě si koupíš.”

“Rolande, oni ti nabízí skvělou příležitost,” přidala se Bill. “Firma je solidní a rozvíjí se. Kdybych měla peníze, neváhám ani vteřinu!”

“Kolik dělá můj podíl?” zeptal se po krátkém váhání Roland. Watson se podíval na papír, který vytáhl z kapsy a řekl:

“Pokud se přidáš ke všem obchodním aktivitám, je to skoro devět milionů. Bylo by to míň, ale založili jsme fond rozvoje a ten tě přijde na dva miliony.”

“A víš co, Richarde? Já se k vám přidám! A zaplatím v hotovosti.”

“To jsem rád. Kdy složíš podíl?”

“Složí ho Ben, hned jak se vrátíte na vinici. Bene, zajdi do skladu a vzadu, za bedničkami s granáty, najdeš pytel. Je v něm čtyřicet milionů. Zaplatíš z něj podíl a zbytek nech u sebe. Kdyby chtěla Bill dům, kup ho. My dva už spolu zůstaneme a musíme mít domov.”

“Tohle bychom měli zapít,” řekla s úsměvem Nora. “Vybral sis dobrou ženu.”

“Tedy Rolande,” vrtěla hlavou Gili, “peníze za bedýnkou granátů! Tohle může napadnout akorát vojáka!” Čímž obchodní jednání skončilo a povídali si o tom, jak obtížně se rozbíhá obyčejný civilní život. Obrovské prostředky jsou vázány na armádu a ta svou nehybností brzdí rozvoj hospodářství.

“Máte pravdu,” řekl Roland. “Původně ale mělo všechno probíhat jinak. Něco se muselo stát a já nemám spojení a nejsem úplně zdráv. Budu se muset vrátit k armádě.”

“Půjdu s tebou,” řekla Bill.

“Ba ne. Zůstaneš tady. Neboj se, já se vrátím!”

Nad vinicí se objevil rychle letící čtyřsedadlák, na chvíli se snesl u kanceláře, prakticky za letu z něj vyskočil Schneider a spěchal dovnitř. Stroj pokračoval v letu a zmizel za kopcem. Schneider zastihl v kanceláři Noru, pozdravil a řekl:

“Sežeňte Watsona a Bena. Já skočím na Blechu, zajedu za Nenou a hned se vrátím.” Nora začala mačkat tlačítka telefonu a Schneider na Bleše uháněl na farmu. Když se vrátil, Watson s Benem už byli na místě a on se zeptal:

“Kde je Roland?”

“V Maspalomas. Co se děje?”

“To je špatné. Dostanou ho!”

“Nemusí,” řekl Ben. “Bydlí v malém domku v kopcích. Nikdo o něm neví.”

“Co se děje?”zeptala se Nora.

“Jde o armádní štáb. Není to dobré. Musím tam odvézt Rolanda a nemám čím.”

“Jedno po druhém,” řekl Watson. “Kam musíte doletět?”

“Do štábu. Teď sídlí kousek od pramenů Mekongu.”

“Budeme moci cestou nabít baterie?” zeptal se Ben.

“Budeme? S tím bych radši nepočítal.”

“Velký náklaďák je v Africe. Když naložíme do malého náklaďáku ještě jedny baterie, doletíme.”

“Moment, Bene,” ozval se Watson. “Poletím já!”

“Raději ne,” řekl Schneider, “Myslím, že budeme muset cestou překonávat technické překážky.”

“A s těmi si poradí Ben,” přikývl Watson. “Nezdržujte se, skočte do čtyřsedadláku a leťte pro Rolanda!”

“Naložte náklaďák,” řekl Schneider. “Baterie, nějaké zbraně a rakety.”

“Postarám se o jídlo a o pití,” řekla Nora.

“A nářadí,” ozval se mezi dveřmi Ben. “Nezapomeňte na měřící přístroj!”

Jakmile odstartovali, Schneider zívl a řekl:

“Bene, já musím spát. Už neudržím otevřené oči.” Po těch slovech okamžitě usnul a Ben natáhl ruku a sklopil jeho sedačku. Nechal ho spát a v Maspalomas přistál kousek od obchodu, vystoupil z letadla, vešel dovnitř a řekl překvapené Bill:

“Ahoj. Zavři obchod. Letíme pro Rollanda.”

“Už jsem zavřela, zrovna odcházím. Ahoj. Co se stalo?”

“Nepořádky v armádě. Roland není v bezpečí.” Bill přikývla, popadla tašku a běžela s ním k letadlu. Schneider mezitím procitl a Ben řekl:

“Tohle je Bill. Rolandova žena.”

“Cože? Já jsem Schneider. Bene, letíme!” Za chvíli uháněli nad střechami a mířili ke kopcům. Za pár minut přistávali u malého domku, ke kterému vedla sotva znatelná cesta, která se několikrát zakroutila a u domku viděli malé jezírko a u něj stál Roland, který uslyšel šumění vrtulí a čekal na ně.. Když je uviděl vystupovat z letadla, řekl:

“Bill. přiletěl Schneider. Prima chlap. Ale pro tuhle chvíli to znamená, že končí dovolená.”

“Já vím,” přikývla Bill. “Jdu ti sbalit věci. Sobě taky, Ben řekl, abych se přestěhovala do firemního domu.”

“To vydržíš. Nebudu pryč dlouho. Pojedu ukončit válku.” Za deset minut odlétali. Cestou vysadili u obchodu Bill, která jim zamávala a šla k zaparkované Bleše.

“Musím ještě spát,” vzdychl Schneider. “Na povídání budeme mít spoustu času.”

Na vinici přestoupili z jednoho letadla do druhého a vydali se na dlouhou cestu. Gili se rozplakala, ale mezi vzlyky Benovi řekla, ať jen letí, jinak se z těch zmatků nevymotají a skončí to všelijak. I Schneider byl dojatý a Mala také slzela, ale vlezla do letadla a pomáhala mu vybalovat rakety a uložila je na zadní sedadlo k pistolím a samopalům. Konečně se vydali na cestu, zamávali vinařům a o chvíli později i farmářům a teprve potom začal Schneider vyprávět.

Začal u sestřelení Rollandova letadla stroji Gardy, které bylo oficiálně prezentováno jako nešťastná náhoda, ale on jako zpravodajec nesmí věřit na náhody a začal opatrně vyšetřovat. Získával jen drobné indicie a nemohl nic dokázat, natož vypátrat viníka, ale čím dál víc se klonil k názoru, že šlo o cílenou akci. Když hledal místo, na kterém by ukryl zraněného Rolanda, řídil se intuicí a odvezl ho na vinici, tedy mimo zájem a dosah armády. Převoz ale zorganizoval tak, aby vznikl dojem, že Roland je na ostrově Sumbawa, kde byla řada rehabilitačních zařízení pro zraněné vojáky. Když o týden později Černá garda zoufalým útokem, při kterém ztratila polovinu strojů, Sumbawu dobyla a úplně zničila, změnilo se jeho podezření v jistotu. Začal podrobněji rozebírat armádní akce a zjistil, že válka se prakticky zastavila, jediné operace, které pokračovaly, byly neúčinné patroly. Armáda zbytečně vázala obrovské množství nepotřebné techniky, například přes čtyři stovky velkých náklaďáků, které byly tak potřebné pro rozvoj hospodaření, stály už dva měsíce bez pohybu a s ostatním materiálem se zacházelo podobně.

“Tak tohle je moc vážné,” řekl Roland. “Máš představu o příčině?”

“Nejenom představu, vím to úplně jistě. Jde o peníze, o co taky jiného? Jedničky už neexistují, zabili jsme je, když jsme zničili jejich ostrovy, ale jejich peníze zůstaly. Má je velitel Gardy a jsou na ostrově Ndeni.”

“Počkej. Kdo všechno o těch penězích ví?”

“Jenom opravdové špičky armády, nanejvýš deset lidí.”

“To je důležité a bude to náš trumf. Takže Morgan má peníze. Neřeší se prodej armádních přebytků, záměrně se udržují majetky Jedniček, hlavně ty nemovité, zkrátka čeká se na kupce, který dá víc. Je to tak?”

“Přesně tak. Štáb zradil, dohodl se s Morganem. Myslím, že šéfem spiknutí je generál Gutierez, ale za tuhle informaci nedám ruku do ohně. Já jsem nemohl pokračovat v práci, protože začali mizet zpravodajci. Moji lidé. Naštěstí jsme stačili zřídit odposlech štábu a z kusých útržků jsem vyvodil to, co jsem právě řekl. Oni chtějí udržet status quo, znovu zavést kategorie občanů, udržet armádu jako privilegovanou vrstvu, všechno skoupit a stát se novými Jedničkami.”

“Myslíš, že jim to vyjde?”

“Mohlo by, kdyby nedělali chyby. A oni je dělají. My dva žijeme a s námi je Ben.”

“Na válku s celou armádou je nás trochu málo, nemyslíš? Jdeme válčit a já nemám ani uniformu!”

“Ale máš. Visí ve skříni u Wondry.”

“Cože? A kde je Wondra?”

“A to je jejich další chyba. Poslali ho do zálohy. Sedí s celou svou armádou v Kašmíru, čeká a neví na co. Myslím, že za chvíli to bude vědět.”

“Počkej, Schneidere,” řekl Ben, “ty chceš dobýt Ndeni a vzít si peníze?”

“Kdepak,” řekl Roland. “Jistě, tato operace je proveditelná, ale trochu ji pozměníme. Těch peněz je příliš mnoho.”

“To je pravda,” přitakal Schneider. “Lidem úplně stačí peníze, které jsou v oběhu. Wondra by měl zaútočit na Ndeni a celý ostrov rozstřílet na prášek.” Ben s důrazem řekl:

“Ne snad měl. Určitě to musí udělat! Peníze Gardy totiž znamenají inflaci a zkázu hospodářů. Jak si myslíte, že by to pokračovalo? Zbídačelí lidé by se znovu stali otroky!”

“Je to jasné,” přikývl Roland. “Zopakuješ všechno, co jsi tady řekl, Wondrovi, a on to udělá!”

“Schneidere, ještě jsi mi neřekl, čím se budeme zabývat my dva? Roland bude válčit, a co my? Přece jsi mne nepřibral jenom jako pilota?”

“My dva? Půjdeme a zabijeme zrádce ze štábu armády, aby měl Roland možnost převzít velení,” odpověděl klidně Schneider.

“Pokud jde jenom o tohle,” řekl Ben a rozesmál se, “kvůli takové maličkosti jsi mě nemusel tahat přes půlku světa, takovou prkotinu jsi mohl sfouknout sám! No dobře, když už jsem tady, pomůžu ti. Zrovna teď tím, že přistanu a umožním ti, aby ses nepočural smíchy.”

K Wondrovi se dostávali postupně a ne zrovna snadno. Ben opakoval, že má zásadní informaci, kterou může slyšet pouze generál a tak postupovali od jednoho velitele k druhému, až konečně narazili na důstojníka, který řekl:

“No tohle! Ty jsi přece Ben, který vymyslel rakety!” Od té chvíle už je nikdo nezdržoval a dostali se až do čekárny před Wondrovou kanceláří. Roland měl téměř kompletně ovázanou hlavu a Schneider se spokojil s obvazem o maličko menším a tak Ben se dvěma zraněnými civilisty čekal a čekal, až se dočkal. Ze dveří vyšel důstojník řekl “Pan Zapater, prosím”, Ben tedy šel do kanceláře a Wondra ukázal na volnou židli:

“Posaďte se. Ben, viďte? Tak co máte?”

“Informaci. Jako vy to v armádě říkáte? Myslím, že nejvyšší priority, nebo tak nějak. Mohu ji říct jenom vám.”

“Co se dá dělat? Pánové, nechte nás o samotě,” pokynul Wondra dvěma důstojníkům a když za nimi zaklaply dveře, Ben řekl:

“Wondro, za dveřmi sedí Roland a Schneider.”

“Tak Roland? A Schneider je taky živý? Ten chlap zatracená! Všichni mu naletěli, jeho letadlo se našlo rozstřílené…” a zatím, co mluvil, otevřel dveře a pokynul ovázaným civilistům. Ben mu řekl “Máme v letadle víno” a Wondra duchapřítomně zavelel:

“Služba! Pan Zapater přinese ze svého letadla důležité součástky! Doprovoďte ho a přiveďte rovnou ke mně!” Za dveřmi objal Rolanda a řekl:

“Ani nevíš jak jsem rád! Sundejte si z hlav tu maškarádu a ty si vezmi uniformu, je támhle ve skříni.”

“Maškaráda zatím zůstane tam, kde je. Kam šel Ben?”

“Přinese z letadla víno.”

“To je moudré. Budeme tady nejspíš sedět do rána. Wondro, můžeš věřit všem svým jednotkám?”

“Ne dvěma jednotkám nevěřím a jejich velitelům jakbysmet.”

“Můžeš je, když to bude nutné, poslat pod nějakou záminkou pryč?”

“Samozřejmě. Štáb nařídil bůhvíproč nepravidelné patroly, takže když to bude potřebné, půjdou si zalítat někam hodně daleko.”

“No vida, Ben. Tak už jsme kompletní. Teď si sedneme a naplánujeme konec války.”

Seděli opravdu do rána. Akce vycházela ze Schneiderova studia stavebního projektu komplexu generálního štábu. Zmocnil se dokumentace, prostudoval ji a zničil. Našel větrací šachtu, která začínala nad stropem zasedacího sálu štábu. Pokračovala šikmo nahoru, cestou přibrala tři další šachty a končila pod skalním výstupkem, pod nímž byla malá skalní plošina, kterou dobře prozkoumal a říkal, že ji najde i se zavázanýma očima. Vstup do šachty byl chráněn bytelnou mříží a tu hlídal Wagner napojený na pult vnitřní ochrany. Benova úloha spočívala právě v oklamání elektroniky a když to dokáže, Schneider položí nad zasedací místnost časovanou nálož, vyjde ven a oba počkají v letadle, které bude schované pod skalním převisem. Ve chvíli , kdy zahřmí výbuch, začne akce. Načasování bylo velmi důležité, protože v okamžiku výbuchu přistane před štábem Roland s plukem Wondrových vojáků a pokud to bude nutné, celý štáb rozstřílí a převezme velení armády. V téže chvíli zaútočí Wondra plnou silou na ostrov Ndeni a nenechá tam kámen na kameni.

“Pustím tam šedesát velkých raket,” řekl Wondra. “Potom ostrov dvakrát přeletíme a vystřílíme všechno, co budeme mít na palubách. Nezůstane tam pohromadě jediné zrnko písku. A v momentě budeme upalovat domů, protože Černí se nejspíš zblázní. Rolande, zničil někdy někdo víc peněz, než já? Ale udělám to rád, nic dobrého by z nich nevzešlo.”

Akce měla začít za dva dny přesně o půl třetí po poledni místního času, protože Schneider věděl, že zastihne celý štáb pohromadě. Ještě se nestalo, aby v této hodině nezasedal.

Ben se Schneiderem se vydali na cestu jako první. Startovali před polednem, jakmile měli dobité baterie a odmítli příděl vojenské stravy, protože měli na palubě zásoby z vinice. Schneider seděl tentokrát vpředu vedle Bena, rozložil si mapu a navigoval. Letěli mezi velehorami a dohodli se, že poletí co nejdál a noc přečkají v některém chráněném údolí. Když se šeřilo, přistáli, najedli se a ustlali si na sedadlech. Měli pocit, že se zařídili velice pohodlně, protože venku fičel lezavý vítr a kabina letadla byla jedinou vytápěnou místností široko daleko. Jakmile se rozednilo, startovali. Daleko za nimi se připravovaly k letu čtyři plně vyzbrojené bitevníky, v kabině prvního z nich seděl Roland v uniformě a studoval mapu. Také Schneider hleděl do mapy, Ben se řídil jeho pokyny a krátce po poledni, po sérii značně složitých manévrů, přistáli nad štábem a schovali letadlo pod skalní převis. Pořádně se najedli a napili, Ben vybalil měřící přístroj, Schneider se ozbrojil páčidlem a vystoupili z letadla.

“Zatracená zima,” otřásl se Ben. “Kdepak je ta šachta?”

“Jenom sto metrů odtud. Máš pravdu, v tomhle oblečení pěkně promrzneme!”

Za chvíli stáli u vstupu do šachty. Ben zapnul přístroj a začal pomalu sondovat hlídací Wagner, hleděl na displej a potom začal opatrně vyťukávat údaje o změně programu. Ověřil si výsledek a řekl:

“Vyšlo to. Bude hlásit, že je všechno v pořádku.”

“Jsi si jistý?” zeptal se pochybovačně Schneider a zapáčil. Ben pro jistotu jistil tu stranu mříže, ke které vedl napájecí kabel a za chvíli mříž povolila. Ben se znovu zadíval na displej a usmál se:

“Co jsem říkal? Hlásí, že je všechno v pořádku.”

“Takže úplně jistý sis nebyl?”

“Ale ano. Jenže jsem zvyklý všechno kontrolovat. Cítíš? Uvnitř je teplo. Půjdu s tebou a zachráním se před umrznutím.”

“Bene, tohle není práce pro tebe!”

“Jsi si jistý? Já totiž na rozdíl od tebe mám v kapse baterku. Co si tam dole počneš bez světla?”

“Vyhráls. Šachta je dlouhá skoro tři sta metrů a ústí do ní tři odbočky. Spád není velký, takže nebudeme klouzat.” Ve skutečnosti šli docela pohodlně, rozměry šachty byly takové, že mohli jít skoro vzpřímeně, minuli tři odbočky a dole stáli nad větrací mřížkou sálu.

“Ještě že tu není větrák,” zašeptal Schneider, lehl si a hleděl do mřížky. Za chvíli se vztyčil, kývl spokojeně hlavou a vydali se na zpáteční cestu. Když došli k první odbočce, Ben se zastavil a řekl:

“Mám nápad. Nanosíme sem trhaviny, jídlo a deky a vyspíme se tady, v teple a v klidu. Na záchod musíme bohužel do odbočky.”

“Musíme ji potom vyčistit,” zasmál se Schneider. “Myslím, že to svedem, já jsem totiž vzal dost trhavin navíc. Ráno je uložíme, spustíme časování a máme padla.” Noc strávili kupodivu klidně, spali a spali, i když se zpočátku museli vyrovnat se sklonem lože, ale byli oba unavení a ráno se probudili odpočatí. Po snídani nanosili dolů nálože a Schneider pečlivě nastavil a spustil časovanou roznětku.

Ve vzdáleném údolí nechal Roland nastoupit pluk vojáků a podrobně jim vysvětlil všechno, co se stalo, od zrady generálního štábu až po dnešní akci jejich velitele generála Wondry. Potom vyzval vojáky, ať se zeptají na všechno, co jim není jasné. Zvedlo se několik rukou a Roland ukázal na první z nich. Voják vystoupil a zeptal se:

“Pane generále, je opravdu nutné zničit takovou hromadu peněž?”

“Víte, co jsme se zrovna s tímto problémem natrápili? Probírali jsme to ze všech stran a nejlepší zdůvodnění pochází od našeho civilního poradce, někteří z vás už o něm slyšeli, má přezdívku Ben.” A Roland zopakoval Benova slova a na závěr přidal pár svých: “Všechno by ale mohlo dopadnout mnohem hůř, protože na světě ubývá jídlo a je málo míst, kde se dá získat. Armáda hospodařit neumí a když teď neuspějeme a nevybojujeme šanci pro hospodáře, může se stát, že lidé umřou hladem. Má někdo další dotaz?”

“Já jsem se chtěl zeptat na to samé,” ozval se hlas. “Já také.” “Já rovněž”… a Roland řekl:

“Pokud nejsou jiné dotazy, myslím, že ten hlavní jsem zodpověděl. Teď nastoupíme do letadel a uděláme práci, kterou prostě nesmíme pokazit.”

Schneider a Ben se vrátili do svého ležení a povalovali se až do oběda. Ten si pohodlně vychutnali, dopřáli si i víno a před druhou hodinou šel Schneider dolů ověřit časování, zatím co Ben balil tábor. Neuspěchaně se přesunuli k letadlu, vystrkali ho na volné prostranství, nastoupili do něj, zapnuli topení a čekali. Chvíli před výbuchem ukázal Schneider nahoru a Ben zahlédl čtyři bitevníky, které se přehouply přes horský štít a rychle klesaly podél strmých stěn průrvy Za chvíli se skála zachvěla a ze šachty vyšlehl plamen výbuchu, následovaný oblakem prachu a kouře.

“Přesně,” řekl Schneider, který sledoval hodinky. “Teď půl hodiny počkáme a letíme dolů.”

“Na co chceš čekat?” zeptal se udivený Ben.

“Tak… počkáme,” odpověděl záhadně Schneider. Nečekali ale celou půlhodinu, protože už za dvacet minut vystoupil ze šachty člověk v generálské uniformě. Schneider držel v ruce samopal, otevřel okénko a generála zastřelil. Vzápětí vyskočil z kabiny, doběhl k mrtvému, prohlédl si jeho obličej, stejně rychle se vrátil a udýchaně řekl:

“Gutierez. Letíme hned dolů, protože utíkal, rozumíš, někdo pro něj přiletí. Teď sem musí přiletět náš bitevník!”

Čtyři bitevníky přistávaly v okamžiku, kdy se z jednoho vchodu do skály vyvalil plamen výbuchu. Ze dvou dalších vchodů začali vybíhat vojáci a z bitevníků vyskakovali Rolandovi lidé, stavěli štábní vojáky ke skalní stěně, další příslušníci přepadové jednotky vbíhali dovnitř a vyváděli ven další vojáky. Akce byla narušena jen dvěma výstřely a netrvala déle, než deset minut. Roland, provázený čtyřmi veliteli letounů, došel do středu prostranství a jakmile nastal klid, zavelel:

“Dozorčí důstojník, ke mně!” Od skály se odlepil důstojník, přiběhl a zasalutoval.

“Nechte nastoupit jednotku!” velel Roland.

“Rozkaz!” vykřikl důstojník, rychle zorganizoval nástup, vrátil se a hlásil splnění rozkazu.

“Vojáci!” řekl zvýšeným hlasem Roland. “Členové generálního štábu využili mé nepřítomnosti a dopustili se prokazatelně zrady a spolčení s nepřítelem! Naši zpravodajci jejich úmysl včas odhalili a překazili a v těchto okamžicích už probíhá řada dalších potřebných akcí. Mým úkolem je v tomto okamžiku převzít velení armády a neprodleně sestavit nový generální štáb!”

Shora se snesl vrtulníček a jakmile přistál, vyběhl z něj Schneider, zastavil se u Rolanda a tiše s ním promluvil. Ten přikývl, ukázal na něj a na velitele bitevníku, oba označení muži se rozběhli k letounu a stroj startoval ve chvíli, kdy za nimi zaklapla dvířka. Roland se obrátil k nastoupeným vojákům a velel:

“Dozorčí! Okamžitě připravit zasedání generálního štábu, které se koná zítra v patnáct nula nula. Velitel spojařů ke mně, ostatním velte rozchod do zaměstnání!”

Ben seděl v kabině a s potěšením sledoval vojenské hemžení. No tohle, říkal si, Roland je chlapík! Zdolá celou armádu, a ani nemrkne! Roland zatím skončil s velitelem spojařů, došel k vrtulníčku, nastoupil do kabiny a svalil se na sedadlo.

“Bene, kamaráde, to bylo o fous! Máš tady víno? Potřebuji se dát dohromady.”

“Já vlastně taky,” řekl Ben a teprve teď se mu roztřásly ruce. Nahoře, z prostoru nad skálou, se ozval hřmot střelby a za chvíli se objevil přistávající bitevník.

“Schneider dostal svého ptáčka,” usmál se Roland. “Bene, já za chvíli svolám do jídelny přítomné důstojníky. Přijdete taky, ty a Schneider. Vezměte si pistole a kdyby něco, nepřemýšlejte a střílejte. Já mám pistoli v kapse.”

Na střílení ale nedošlo, protože důstojníci poslouchali jako hodinky. Roland na místě jmenoval nové velitele armád a členy generálního štábu a nařídil, že se musí bezpodmínečně dostavit na zítřejší zasedání. Potom promluvil do televize o zradě generálního štábu a ujistil diváky, že v této chvíli už má zdravá část armády situaci pod kontrolou a nic nestojí v cestě ukončení války. Byl už pozdní večer, když přišel na zasedání úzkého kruhu vítězů.

“Zvládli jsme to,” řekl s úsměvem. “Chci vám poděkovat.”

“Jenom neděkuj,” skočil mu do řeči Schneider. “Copak by se stalo s našimi dětmi, kdyby ta sebranka vyhrála?”

“Máš pravdu. A teď se pustíme do zbytku Černé gardy. Co vy dva?”

“Já musím domů,” řekl Ben. “Sám víš, kolik je tam práce.”

“Taky bych jel,” přikývl Schneider. “Jenže nemohu. Zpravodajská služba prakticky zmizela a já ji musím dát dohromady. Bez informací nevyhrajeme. A možná, že se podívám i na ostrovy.”

“Je to na vás A děkuji, Schneidere. Bene, chci tě poprosit, abys přišel na zasedání generálního štábu. Vydržíš to ještě jeden den?”

“Já a generální štáb? Co tam budu dělat?”

“Všechno ti vysvětlím.”

Zatím co Roland vysvětloval, v Kašmíru přistál generál Wondra. Svou práci odvedl na výbornou, na ostrově Ndeni nezůstal kámen na kameni a při útoku neztratil jediný letoun. Když vystoupil z letadla, dověděl se, že zítřejší odpoledne stráví na zasedání generálního štábu jako jeho náčelník. Sundal si čepici, poškrábal se ve vlasech a začal rozdávat rozkazy.

Ještě před zasedáním štábu dal Roland Benovi dopis a řekl:

“Ty poletíš hned ráno a já budu nejspíš v jednom kole. Tady máš smlouvu na dodávku dvaceti náklaďáků za cenu šrotu, pošleme je hned, jak to půjde, A tenhle dopis dej Bill a všechny tam pozdravuj.”

“Vyřídím. A brzo se vrať. Vida, Schneidere,” oslovil udýchaného šéfa tajné služby, “taky dopis? To víš že ho rád odevzdám!” Schneider odešel a vystřídal ho generál Wondra:

“Bene, slyšel jsem, že ráno letíš domů. Vezmi to přes Kašmír, moji vojáci pro tebe mají dárek. Lehce to stihneš, oni se budou přemisťovat až za pět dní.”

“Copak to bude?”

“Nemám ponětí, protože mi to neřekli. Prý něco pro hospodáře. Pojď, je tak akorát čas začít.”

První zasedání nového generálního štábu začalo tím, že úvodní slovo dostal civilista. To se ještě nikdy v dějinách armády nestalo, ale Roland nezvyklý postup vysvětlil:

“Já vím, ještě nikdy se nestalo, aby generální štáb poslouchal civilní osobu, ale nakonec pan Zapater, jinak Ben, už s námi leccos prodělal a hlavně toho ví o potížích, které budou spojené s koncem války, víc než my.”

“Moc vás nezdržím,” začal Ben. “Vy teď dokončíte svou práci a skoncujete s Černými a nebude to ani moc dlouho trvat. A co bude dál? Planeta je válkou skoro zničená, voda i půda jsou otrávené. Zásoby jídla jsou omezené a civilisté ho zatím nemohou vyrobit tolik, aby stačilo pro všechny. My umíme čistit vodu a zúrodnit pustinu, ale jde to pomalu. Zkrátka konec války znamená i konec armády. Vojáci se musí naučit hospodařit, budou z nich farmáři a hospodáři. Jenomže nemohou začít od nuly. Musí mít zázemí, bydlení a vodu, která se dá pít a musí mít možnost najít si ženy. Máme dobré přibližné odhady a víme, že už teď je málo jídla. S vodou jakž takž vyjdeme, ale musí se začít pracovat na jejím čištění. Zkrátka brzo se potkáme v nových rolích, vy se budete učit hospodařit a poznáte, že to je zajímavá a kupodivu i tvůrčí práce. Já teď poletím hospodařit rovnou a těším se na příští setkání s vámi.”

Ráno odlétal s rozbřeskem, vystoupal nad horskou planinu a zamířil na západ. Občas se podíval do mapy a když ho začal trápit hlad, snesl se do hlubokého údolí a přistál na břehu divoce poskakující říčky. Rostla tam kupodivu tráva, ne bůhvíjaká, stébla byla neduživá a bylo jich jen pár, ale žila. Oběd si rozložil na kameni poblíž malého vodopádu a jakmile se najedl, pokračoval v cestě. Vrtulníček mu ve srovnání s obrovskými horami připadal jako nepatrný hmyz, ale vytrvale letěl a vydržel to až do večera. Přenocoval v chráněném dolíku na úbočí obrovské hory, z jejíhož vrcholu plápolala sněhová vlečka.

Druhého dne ještě před polednem narazil na první Wondrovu hlídku, přistál u ní a vojáci ho poslali rovnou do štábu, kde se hlásil u dozorčího. Ten mu podal ruku a řekl:

“Pane Bene, je pro mne ctí vás poznat. Zdržíte se u nás?”

“Vůbec ne. Musím se rychle vrátit domů. Hned zase poletím.”

“V tom případě vám okamžitě naložíme bedničku. Vojáci prosí, abyste ji otevřel až doma, ale je to na vás.”

“Když je to tak, počkám a udělám, co chtějí. Děkuji a snad se ještě setkáme.”

Letěl dál a zjistil, že se mu velehory začínají pořádně zajídat. Odbočil na jih a pokračoval říčním údolím Indu až téměř k moři. Podařilo se mu zahlédnout dva nepatrné ostrůvky zeleně, víc jich za celou tu dobu neviděl, letěl znovu na západ a přistál nedaleko Adenského zálivu. Pustil se do jídla, ale usnul za řízením a teprve uprostřed noci se uložil pohodlněji a spal až do rána.

Příští den se příliš nevydařil. Vál ostrý protivítr a přelet Arábie mu zabral celý den. Následující ráno bylo o poznání lepší, letěl kolem jižního pobřeží Turecka a potom zamířil přímo k Olympu. Našel povodí Péneios a zanedlouho přelétal staveniště příštího dopravního střediska. Uviděl šest domků, zamával lidem, kteří pracovali na stavbě jaderného reaktoru a za pár chvil už přistával u Papasova hospodářského dvora. Jorge, který zrovna spravoval traktor, mu zamával, sedl na Blechu a za chvíli se vracel, vezl Papase, který se už z dálky zubil, zamával rukou umazanou od hlíny a hlaholil:

“Propána, Bene, ty vypadáš! Neholenej a špinavej! Odkud letíš?”

“Ze strašné dálky. Byl jsem ve válce, ale jenom na pár dní. Myslel jsem, že doletím na vinici, ale už to nejde, jsem utahaný jako kotě.”

“No jo. Máme tady volný domek, hned se nastěhuješ. Zajdu do kuchyně, ať ženský uklohní něco dobrýho. A jestli budeš moct, tak až se sejdou lidi, povíš nám, co je novýho, že jo? Akorát vína máme málo.”

“Víno mám v éru, myslím, že nám bude stačit,” řekl Ben, vzal z kabiny tašku a šel za Papasem k domku. Když se vysprchoval, oholil a převlékl, cítil se kupodivu docela svěží. Půjčil si Blechu, objížděl pozemky, zdravil se s lidmi a viděl, že vodní hospodářství už je skoro hotové a kořenová čistička se rozrůstá. Objížďku zakončil v Papasově hrnčířské dílně a majitel hospodářství mu ukazoval své dílo:

“Koukni, jaký pěkný amfory už dovedu uplácat! A takový,” poklepal na vypálenou nádobu, “lezou z pece. Všechno je dobrý, až na tu glazuru. Musím svést lepší, aby každej hned viděl: Olivy Papas, to je teda něco! Hele, já už to sbalím a jedem dolů, je čas na večeři.”

Když se všichni najedli a nalili si víno z Benových zásob, vyprávěl jim o tom, co právě udělali s Rolandem a se Schneiderem. Všichni se vyptávali na podrobnosti, pochopitelně je nejvíc zaujalo zničení pohádkové hromady peněz na ostrově Ndeni, ale žena jménem Joana řekla:

“Roland udělal rozhodně dobře, že nechal ty velký peníze spálit. Už teď má každej starost u kus žvance. Jedničky už bysme neuživili.”

“Holka, dyť ty máš pravdu,” řekl Jorge a rozesmál se. “Úplně stačí, když živíme Papase. A my ho doopravdy musíme živit, poněvadž jak začne dělat ty svý hrnce, zapomene i na jídlo!”

Ben dorazil na vinici ještě před obědem. Gili ho uviděla první, rozběhla se, objala ho a křičela.

“Markůůůů! Táta se vrátil!” a normálním hlasem se zeptala: “Tak co, vyhráli jste? No tak, povídej!”

“Vyhráli. Ale povídat budu po večeři, včera jsem povídal u Papase. Byl jsem tak unavený, že jsem tam musel přespat. Vida, tady se hrne náš Marek.”

Vzal synka do náručí a ten hned spustil:

“Táto, už jseš vyválčenej, že jo? Hele, my děláme auto. Už jsme přibili čtyři kolečka, ale netočí se. Tak čekáme na tebe.”

“Zítra se do toho pustíme spolu,” slíbil Ben. “Teď půjdeme za Malou, mám pro ni dopis od Schneidera.”

“Tak to nemusíš daleko. Ona už je dost těhotná, tak pomáhá v kuchyni.”

“Nazdar, Bene,” pozdravil přicházející Sam. “Vyložím tvý éro. Copak to máš za bedničku?”

“Neotvírej ji. Je to dárek od vojáků, sám nevím, co je uvnitř. Odvez ji do besídky, večer se do ní podíváme všichni společně.” Vydal se ke kuchyni, Marek šel kus cesty s ním, ale přiběhly pro něj ostatní děti, podaly Benovi ruce a uháněly pryč. Konečně mohl dát Neně dopis, ta ho přečetla a rozplakala se:

“Bene, má mě Schneider vůbec rád?” vzlykala. “Koukni, děcko už je na spadnutí a on pořád někde rajzuje.”

“Neno, Schneider tě má moc rád. To víš, že by rád všeho nechal a vrátil se domů, ale bez něj by všechno mohlo dopadnout špatně. Nejdřív tam a potom i u nás. On to dělá hlavně pro tebe a pro vaše dítě.”

“Určitě?” Prchavě se usmála, ale hned zvážněla: “Víš, mám starosti. Nemám nic pro děcko. Plínky, dudlík a tak. Kdepak to seženu?”

“Ale jaké starosti? Všechno ti přivezeme z Las Palmas. Máme tu zavedený zvyk, že každé dítě dostane kompletní výbavičku. Akorát,” poškrábal se rozpačitě za uchem, “bude to kluk, nebo holka? Ale co, přivezem to základní a zbytek dostaneš, až se dítě narodí.

“Bene, teď mi spadl kámen ze srdce. Tak Schneider mě má rád! Však on přiletí, až udělá svou práci!”

Po večeři všichni hltali Benovo vyprávění o tom, jak se ve třech lidech pustili do boje o armádu a jak ten boj díky Schneiderovu nápadu vyhráli a dostali i šéfa spiknutí, vlastně dostal ho opět Schneider. Roland potom jediným riskantním, ale promyšleným krokem převzal velení a teď už válčí a odstraňuje ze světa zbytky Černé gardy, zatím co Schneider chytá zrádce a zajišťuje, aby se nic takového už nikdy neopakovalo. Popsal i akci generála Wondry, na jejímž konci bylo zničení největší hromady peněz v dějinách a narazil na rozpaky a údiv. Sylvie dokonce řekla:

“Tohle jste neměli dělat. Víš, co by se za ty peníze dalo všechno koupit? Na světě by hned bylo líp!”

“Právě že nebylo,” obrátil se k ní. “Ty peníze neměly sloužit k tomu, aby bylo lidem líp, ale právě naopak. Zrádci za ně chtěli všechno skoupit a udělat ze sebe nové Jedničky. Uvědom si, že svět je zdevastovaný a jenom na málo místech se dá hospodařit. Podívej se na mapu Evropy, hospodaříme tady jenom my a Papas, jinak nikdo.”

“V tom je jádro problému,” doplnil ho Watson. “Černí po sobě nechali spoušť.”

“Tak to pomře co nevidět zbytek lidí hladem,” usoudila Alice. “Bullporkové jsou v háji a rozjet hospodářství jen tak někdo nesvede.” Nora přikývla a řekla:

“Nejvíc záleží na vodě. Všude je špinavá a jedovatá a nikdo neumí vyrobit čističky.”

“Naše firma chce přece dodávat kořenové čističky,” řekl Swen. “Ty se rozrůstají ale ne zrovna nejrychleji. Jakpak je to s podílama, pane Watsone? Máme něco našetřeno a hned bysme vzali podíl na čističkách.”

“Swene, teď v tom máme trochu zmatek, protože jsme prodali podíl Rolandovi. On válčí a nemá čas starat se o peníze, tak jsme mu pomohli. Do týdne všechno spočítáme a začne prodej podílů.”

“No tak, řekni to,” ozvala se Mala, která už delší dobu šťouchala do Igora

“Tak dobře,” přikývl. “Mala,,, sakra, už do mě nemusíš strkat! No tak Mala si všimla, že lidi na Ruwumě nemají co na sebe. Vojáci zachránili z jednoho ostrova spoustu žen a ty chodí v hadrech. A Praga je plná skladů se šatama!”

“To je ale nápad,” ožil Watson. “Prodáme jim šaty!” Najednou ale zavrtěl hlavou: “Ba ne. Tu firmu založte vy sami. My máme dost.”

“No jo, ale jak?” zeptal se Ole. “Copak to umíme?”

“Udělejte to jako my,” poradila mu Gili. “Prostě začněte. Měli byste přibrat všechny lidi, vinaře i farmáře, protože ten nápad je fakt dobrý. Sama si ráda koupím podíl, jestli mi jeden prodáte. Skladovat můžem v Jerezu a dopravní firmu Nora a Gili máme u nosu. Lidi na práci najmeme na Ruwumě a… kdepak budou bydlet?”

“Pronajmeme vám domky,” nabídla Nora. “Zatím, než si postavíte své. A ještě něco. Kdo se mnou koupí půdu na řece Guadalquivir? Je to velké území a prozatímní správa, což jsou vojáci, za něj chtějí sto doláčů. Oni totiž neví, že úplav z tohoto konce skládky už přestal být jedovatý a voda se dá vyčistit.”

Zvedl se les rukou.

“Zítra to sepíšeme,” řekla. “Koupíme pět kořenových čističek a sami je zasadíme. Půjdu taky sázet. Bene, kdy otevřeš bedničku?” Ben postavil bedýnku se Samovou pomocí na stůl, otevřel víko, nahoře našel papír a přečetl ho nahlas: Bene, tohle jsme našli na jednom ostrově Jedniček, nějakým zázrakem to uniklo zkáze. Slyšeli jsme, že hospodaříš, takže si s tím budeš vědět rady. Vděční vojáci.

“Tak co tam sakra je?” zeptal se Sam. Ben vytáhl z bedny průhledný sáček a hlásil:

“Jsou tady pytlíky se semínky. Zrovna tenhle… Laurus nobilis. Tak z toho nejsem zrovna moudrý.”

“Je to přírodovědný název,” řekla Nora. “My je máme všechny uložené v databázi. Radši zavři víko a dejte bedýnku do kanceláře, my ji s Gili vytřídíme. Myslím, Bene, že jsi dostal královský dar a co nejdřív bys měl založit semenářskou farmu.”

Vojáci, kteří dopravili na hospodářství dvacet objednaných náklaďáků, byli pohoštěni, naložili zásobu vína pro Rolanda a pro Schneidera a jejich velitel převzal proti podpisu hotovostní platbu za dodané zboží. Potom odletěli jedenadvacátým strojem a letadla stála. Domky pro piloty, které objednala Nora, měly být dodány už před dvěma týdny, ale z notebooku se dověděli, že jsou sice hotové, jenže chybí přepravní kapacita. Radili se o tom a Watson se vydal na Ruwumu hledat piloty a podařilo se mu najmout osm párů lidí, kteří se provizorně ubytovali u Papase. Bylo by samozřejmě lepší, kdyby armáda uvolnila své nadbytečné piloty, ale neudělala to, zřejmě jich neměla nadbytek a tak Ben s Malou zahájili pilotní výcvik nových lidí, nejprve na čtyřsedadláku a za chvíli přesedli na náklaďák. Létalo se na Wagnery, ale sami budoucí piloti požádali o výcvik s ručním řízením, které bylo naštěstí běžnou součástí Rolandových strojů. Okamžitě narazili na další potíž, neměli dostatek map a Nora se vypravili do Kodaně, kde v sídle jedné firmy hodlala najít kopírku a kupodivu ji přivezla i s náhradními sadami tonerů.

Mala s Watsonem se vydali na dalekou cestu do Indonézie a přivezli první dva domky, které budoucí piloti dokončovali svépomocí a jejich instruktory se stali Watson s Benem. Mala letěla hned pro další domky, tentokrát už s jedním z nových pilotů, a ostatní pracovali jako mírně už zkušenější stavbaři. Co jiného taky mohli dělat, když pro jejich letadla nebylo dost energie? Ta samozřejmě bude, ale až za měsíc, po zprovoznění jaderného reaktoru.

Jeden z budoucích pilotů v sobě objevil technické nadání a přirozenou cestou se stal předákem na stavbě domů. Ben si ho vzal stranou a řekl mu:

“Poslechni, Ale, lidí, kteří zvládnou náklaďák, seženeme dost, ale technicky zdatných lidí je a vždycky bylo jako šafránu. Vzal bys, až bude dost pilotů, jiné místo?”

“A co mi nabízíš?”

“Budeš mít dokonce na vybranou.”

“Dokonce na vybranou? A víš, že to vezmu? Zjistil jsem, že mě o moc víc baví práce na stavbě, než nekonečné sezení v náklaďáku.” Zatím mu Ben neměl co nabídnout, ale ta chvíle přijde.

Novopečení majitelé velikého území v povodí Guadalquivir si svůj majetek zatím nemohli prohlédnout, ale jejich čtyři zástupci se vydali na cestu, létali nad pustou zemí a vyhlíželi místo, na kterém zasadí první kořenovou čističku. Za řízením čtyřsedadláku seděl Ben a vedle něj důležitě se tvářící Ole, vzadu vykukoval z jednoho okýnka Sam a z druhého Watson, kterého také přibrali k akci a nabídli mu podíl.

“Řeku zatím nezvládneme,” řekl Ole. “Cos to povídal o mokřadech?”

“Vpravo kousek od ústí bývaly kdysi rozsáhlé bažiny,” poučil ho Ben. “Počítám, že území bude zadrenážované, ale drenáže se nejspíš rychle zanáší. Tam by mohlo být vhodné místo.”

“Mohlo by být,” souhlasil Watson. “Průsaková voda už bude trocho přečištěná.”

“No jo, támhle vpravo vpředu,” ukázal Sam. “Leskne se to jako vodní hladina.” Měl pravdu, na území dobrých pětadvaceti čtverečních kilometrů už selhaly drenáže a vznikala bažina.

Večer v besídce podrobně referovali o své cestě a vysvětlovali, že právě bažina by se mohla stát prvním místem, na kterém začnou čistit vodu.

“Tradáá,” zatroubila Gili do stočené dlaně. “Zpráva pro Bena! On je totiž tak rozlítaný, že nemám čas si s ním promluvit. Ještě že si najde čas pro Marka. Bene, roztřídily jsme semínka a většinu zabavujeme, protože to jsou květiny a koření. Moc dobré koření,” zdůraznila.

“Ale Gili,” smála se Nora. “Vždyť mu spousta semínek zůstala. Melouny, kdoule, meruňky, slivoně, jasany, datle a spousty dalších druhů.”

“No jasně,” přikývla Gili. “Jenom jsem ho chtěla trochu napínat.”

“Což se ti docela povedlo. A když už jste tak třídily, nenarazily jste náhodou na mokřadní rostliny?”

“Teď jsi nás zaskočil,” řekla Nora. “My jsem ale hospodářky, jen co je pravda! Začneme na bažině a přehlédneme mokřadní rostliny!”

“Všechno se to bude muset předpěstovat ve fóliovnících,” řekla Veronika.

“Zatracený fólie,” ulevil si Ole. “Jak stárnou, musíme je furt spravovat a nový nejsou na obzoru!”

“Výroba fólií je zničená,” řekl Watson. “Už jsem je sháněl. Funguje ale výroba plochého skla. Budeme muset všechno přestavět, ve městech jsou sehnání kovové tenkostěnné profily. Protože nejsou volné stavební kapacity, nezbývá nic jiného, než založit stavební firmu.”

“Ve městech se najde leccos,” řekla Sylvie. “Už jsme přivezli nějaké šaty, ne moc, nemáme je kam dát a tak víme, že je tam kde co.”

“Vida,” ožil Watson. “Co kdybychom koupili velkosklad v Jerezu? Bude k mání za babku a je to nová železobetonová konstrukce, vydrží nejmíň sto let!”

“Jak jsme tak chodili, viděli jsme, že města začínají chátrat,” řekl Swen. “Mělo by se odvozit všechno, než to přijde ke zničení, ale kdopak má tolik práce stihnout?”

“Výborně, Swene,” pochválila ho Nora. “Vyčleníme na to jeden náklaďák a přijmeme šest nových lidí. Tihle lidé se nám moc vyplatí!”

Bill se na ostrově nenudila. Prodávala, pečovala o domek a o květiny a učila se tak rychle, že jí nestačili dodávat texty. Jednou, když jeden jejich náklaďák odlétal z ostrova v pátek odpoledne a druhý se vracel v pondělí dopoledne, dokonce navštívila vinici a spolu s Gili prošla každý kout hospodářství. Na její počest připravily ženy uzené s bramborami a se zelím a to ji zřejmě inspirovalo. Po návratu obešla místní obchody a potom si prostřednictvím notebooku promluvila s Benem.

“Samozřejmě, že ano,” souhlasil s jejím nápadem. “Rozhodni se, jestli zařídíš obchod sama, potom se o něj pochopitelně musíš starat, ale máš dobrý podíl z prodeje, nebo jestli ho máme zařídit my.”

“Samozřejmě ho zařídím,” řekla s úsměvem. “Přece si nenechám utíkat peníze!”

“Jenomže vidím problém. Co čeho budeš balit zboží? My neseženeme žádné vhodné obaly, prostě nejsou.”

“Přece do přinesených nádob. Aha, ty to nevíš! Správa ostrova zakázala nevratné obaly. Dřív odsud vozili odpad na skládku, ale ta už nefunguje a ostrov si nemůže skládku dovolit. Lidi si rychle zvykli a mají na nákup připravené různé nádoby.”

“V tom případě zařiď obchod. Jakmile budeš hotová, dodáme brambory a soudky se zelím.” Bill nezahálela a v novém obchodě se pustili i do prodeje Papasových oliv a začali pociťovat nedostatek soudků na zelí. Bill, které se amfory s olivami moc líbily, navrhla, aby je použili také na zelí, horní otvor musí ovšem udělat větší. Ben se vydal za Papasem, kterému se nápad sice líbil, ale poukázal na to, že sotva stačí vyrábět amfory pro olivy.

“To je pravda,” souhlasil s ním Ben. “A co zavést takové obchodování, jaké používá Bill? Prodej do přinesených nádob? Zavede se zálohový prodej, kdo přinese zpátky vymytou amforu, tomu se její cena odečte. Olivy pak vyjdou lacinější a půjdou víc na odbyt.”

“A zpátky budem vozit prázdný amfory,” zněla Papasova námitka.

“Ani nápad! Budeme je plnit na místě. Zboží převezeme ve skládacích plastových nádobách, těch máme dost.”

“Tak máte? Čert aby to vzal!” rozčílil se Papas. “Jsi spolumajitel? Jsi! Já na tyhle věci nemám hlavu. Tuhle lezl po stráni Sam a koukal, kam zapíchne víno a Ole zase u vody špekuloval, kde zasadí melouny. Dej mi s tím svátek a nech mi moje olivy!”

“To víš, že nechám. Děláš nejlepší olivy na světě!”

“Ještě že to uznáš. Tak o dopravu se postaráte, jo? Pak bych moh udělat nějaký nádoby na zelí. A teď pojď, prohlídneš si novej sad. Ono není marný, co ti vaši lidi vyvádí, poněvadž tady vznikl kus nové úrodné země.”

Když se nějaká parta zaběhla, obstarával její potřeby předák, ale každou novou věc musel někdo rozpohybovat, obvykle Ben a Watson, ale často i Nora nebo Gili. S kořenovými čističkami kupodivu žádné starosti neměli, i když předákem zde nebyl muž, ale malá, útlá Melanie. Měla u své party neomezenou autoritu a sršela nápady, vymyslela lepší technologie těžby i sázení rostlin a když získali velkou zakázku na Ruwumě, přiletěla na vinici s papírem popsaným požadavky. Měla všechno promyšlené. Chtěla obytnou buňku se spižírnou, kuchyňkou a lednicí, univerzální traktor s valníkem a jednu Blechu. S Benem si povídala o sprše a nakonec vymysleli nádrž na valníkovém podvozku, kde byly i akumulátory pro ohřev vody a pochopitelně sprchová kabina.

“Bezvadný,” řekla. Vezmem dráty a nataháme odtud elektriku na vaření a na svícení.”

Její parta se přesunula na Ruwumu a ti, kteří těžili v Africe rostliny, ji sotva stačili zásobovat. Melanie sama sjednala obchody, inkasovala peníze a když se za čtyři měsíce vrátila na vinici s vyúčtováním, Nora se nestačila divit:

“Sto třicet čističek? Melanie, vy sebou tedy umíte hodit!”

“No jasně. Jedeme přece na podíl z tržby!”

“No vidíš, dobře jste si vydělali. Jenže tímhle způsobem tu čističku, ze které bereme rostliny, úplně zpustošíš!”

“Ale kdepak! My těžíme šachovnicově a rostliny prakticky stačí dorůstat. Teď se nachystáme na Pilcomayo, tam bude ještě víc práce!”

Než došlo k výpravě budovatelů čističek na Pilcomayo, proletěl se Ben s Melanií nad územím v povodí Guadalquivir a ukázal jí místo, kde chtěli začít s čističkami.

“Kdepak,” zavrtěla nesouhlasně hlavou. “Ví co? Leť proti proudu támhle toho přítoku” a ukázala na říčku, která se vlévala do delty. “Leť až ke kopcům.” Vrchy, ze kterých říčka stékala, nebyly daleko. Přistáli na místě, které si Melanie vyhlédla, ona ho prošla a spokojeně pokývala hlavou: “Tohle je správné místo. Sem zasadíme první čističky a ty si pod nimi začneš brát vodu pro hospodaření. Půda je tady pěkná. A v bažinách zasadíme pár těch rostlinek, co vypěstovala Dolores. Už jsme je zkusili. Řeknu ti, je to taková žoužel, že se rozroste všude. No, začneme tady.”

“Ty jsi odborník, takže tě poslechneme. Ale jak s energií? Víš co, poletíme kousek proti proudu.” Za chvíli přistávali na místě, které tentokrát vybral Ben. “Podívej,” řekl. “Tady nasypeme hráz, voda poteče potrubím přes turbinu a pro začátek bychom měli s energií vyjít.”

Schneider uviděl svého syna poprvé, když mu byly dva měsíce. Objevil se jako obvykle úplně nečekaně, stihl dokonce oběd a celé odpoledne strávil s Nenou a s dítětem. Teprve večer vyprávěl.

O tom, že válka se chýlí ke konce a teď se změnila v pronásledování tlup hrdlořezů z Černé gardy, kteří unikají z obklíčení a mísí se mezi slušné lidi. Jsou stále velice nebezpeční a jejich úmysly rozhodně nejsou dobré. On teď školí lidi, kteří je dokáží vystopovat a zabít, i když jediné, podle čeho se dají poznat, je malá umrlčí hlava vytetovaná v podpaží.

Pověděl jim také o obrovských ztrátách, které má nejen nepřítel, ale i Rolandova armáda a největší ztráty jsou pochopitelně mezi civilním obyvatelstvem. Pokusili se odhadnout, kolik lidí přežije válku a došli ke strašným číslům. Ne Zemi zůstane kolem patnácti milionů civilistů a z války se vrátí necelé dva miliony vojáků. I tak je čekají potíže s jídlem. Zásoby dochází a míst, na kterých se dá hospodařit, je zoufale málo..

Řekli mu o své odbočce, která buduje kořenové čističky a vytváří tak základy pro zemědělství a to ho velice zaujalo:

“Až se vrátí vojáci, musí se někde usadit. U Tichého oceánu je všechno zničené a my nevíme o žádné dost velké ploše, na které by mohli bývalí vojáci začít hospodařit. Budou si hledat a najdou ženy, těch je na světě velký přebytek, ale tím stoupá jejich počet na čtyři miliony lidí.”

“Já o takovém místě vím,” řekla Nora. “Je u řeky Nil. Musí se ale začít od pramene a budovat čističky až k Luxoru. Nejdřív se musí stavět vodní hospodářství, s ním všechno stojí a padá. A hned je potřebné sázet rostliny, které se obejdou bez péče člověka.”

“Tohle je moc zajímavé,” řekl Schneider. “Kdyby vám armáda takovou zakázku zadala, jste schopni ji dotáhnout do konce?”

“Samozřejmě,” přitakal Ben. “Teď u nás pracuje přes tři sta lidí. Další vzít nemůžeme, už bychom jim nezajistili jídlo, ale rozšiřujeme pole a příští úroda bude větší. Půjde to.”

“Na kolik by přišel průzkum území a odhad množství a umístění čističek?”

“Vejdeme se do dvou milionů,” řekl po chvíli přemýšlení Watson.

“Potřeboval bych dostat ještě nějaká čísla, ale o nich si promluvíme ráno. Povídejte mi o našem hospodářství. Moc se mi po něm stýská!”

Ráno vypsal Ben všechna čísla týkající se čističek a když je dával Schneiderovi, chytil se za hlavu:

“Člověče, málem jsem zapomněl! Mám u sebe dopis pro Rolanda, od Bill. No tohle!”

“Naštěstí sis vzpomněl,” řekl Schneider a s úsměvem převzal psaní. “Bene, poslechni si zajímavou zprávu. Někde v Alpách je tajný sklad Černé gardy a v něm leží nejmíň deset miliard denních vojenských dávek jídla. Už jsme se ho něco nahledali, a neuspěli jsme. Víš, bez tohoto jídla se spousta lidí nedočká první úrody z nových polí. Už jsme to vzdali a armáda vyplatí nálezci odměnu dvě procenta, buďto v konzervách, nebo v penězích. Jedna dávka stojí doláč.”

“A proč mi to říkáš?”

“Možná proto, že jste s Gili viděli ze všech žijících lidí nejvíc starých filmů. Snad si na něco vzpomenete. To jídlo se musí najít.”

Za tři dny přistál na vinici vojenský stroj. Důstojník předal Benovi dva miliony a on podepsal smlouvu na vypracování projektového záměru výstavby kořenových čističek od pramenů Nilu k Luxoru. Watson podepisovat nemohl, protože seděl v letadle, které bylo na půl cestě k Ruwumě.

Gili nakupuje.

Melanie, která zašla příliš blízko k jezeru, najednou zapadla až po pás. Wilbur, její druh, jí podal ruku a jen co se vyškrábala na pevnější půdu, začala nadávat:

“Jakýpak Viktoriino jezero, do pekla tmavýho? Tohle není jezero, ale žumpa plná sraček! Koukněte, jak vypadám! A smrdím, až se sama sebe štítím! Kalhoty jsou v háji!”

“Je fakt, že takhle s námi do letadla nemůžeš,” konstatovala Gili. “Udusila bys nás. Nejspíš půjdeš až do Luxoru pěšky.”

“Co teď udělám?” bědovala Melanie. “Jiný kalhoty tady nemám!”

“Máš v tašce šaty,” řekl Wilbur. “Jedny jsem ti přibalil.”

“Já mám tři náhradní trička,” uvažovala Gili. “Svlíkni se, jedním tě utřu a druhým tě umyju a pak je zahodím někam hodně daleko. A nesmíš se vrtět, protože nemůžeme obětovat víc, jak dva litry vody.”

“Tohle není žádný řešení,” spustila Melanie, ale Wilbur se na ni zadíval a zvedl prst. Vědělo se, že v práci ji poslouchá na slovo, ale doma to je přesně naopak, takže zmlkla a začala se soukat z kalhot. Ben zatím donesl trička a vodu, Wilbur našel šaty a potom se oba otočili a se zájmem poslouchali láteřící Melanii. Za chvíli bylo dokonáno a Gili řekla:

“Zabralo to, smrdíš už jenom málo. Nejpozději pozítří ale budeme zavánět všichni, protože nejbližší vodu na umytí najdeme až pod kořenovou čističkou. Řeknu vám, že si ještě užijeme!”

Tři týdny potom létali z místa na místo a určovali umístění a parametry čističek, až dorazili k Luxoru a jejich práce skončila. Když se chystali k odletu na vinici, Melanie řekla:

“Bene, nezdá se mi poctivý chtít za tři tejdny práce dva miliony.”

“Jenže ono to poctivé je,” odpověděla místo Bena Gili. “Nezapomeň, že jsme na celém světě jediní odborníci na čističky a odborná práce je drahá.”

“Tvoje parta dostane čtvrtinu těch peněz,” dodal Ben. “Nezapomeň, že než jsme je mohli vydělat, museli jsme se učit a taky hodně investovat.”

“Vidíš, na to jsem nepomyslela. Tak my jsme vlastně bohatí. Wilbure, co uděláme s tolika penězi?”

“No co asi? Koupíme podíl na firmě, to je přece jasný.”

“Dvě stě šedesát tři čističek,” hlásila Gili a zvedla hlavu od papírů.

“Tolik?” podivila se Melanie. “Takovýho trmácení! Nebylo by lepší najít si místo na úřadě?”

“Dej pokoj s ouřadem,” bručel Wilbur. “Ouřad je na prd!”

“Budeš se divit, ale není,” odporoval mu Ben. “Víš, my už jsme nezvládali papíry. Leželi jsme v nich kolikrát do noci a stejně v nich nebyl pořádek a neměli jsme dost času na svou práci. Tak jsme zřídili úřad. Moc nám pomáhá.”

“Já myslel, že ouřadové se akorát šťourají v nose,” podivil se Wilbur. “Říkáš, že jsou užiteční?”

“Víc, než si myslíš,” zastala se úředníků Gili. “Firma se rozrůstá a i když už jsou čtyři, mají práce nad hlavu.”

“To jsou věci,” vrtěla hlavou Melanie. “Tak pojďte, poletíme domů a začneme se chystat na Pilcomayo.”

Pilot náklaďáku, který přivážel domky ze vzdáleného ostrova, se na chvíli setkal se Schneiderem a on stačil napsat dopis pro Nenu a krátký vzkaz pro Watsona. Ten ho večer v besídce přečetl nahlas:

“Pane Watsone, na celém světě je velký nedostatek semen a sazenic.”

“Tyhle pitomý ostrovy,” zanadával Ole. “Všecko se na nich vyrábělo a pěstovalo, no a kdepak to skončilo? V hajzlu!”

“Uklidni se,” řekla Nora. “My máme semen a sazenic dost a ve sklenících pěstujeme nové druhy. Budeme mít veliký přebytek a založíme semenářskou farmu. Jenže to nestačí. Hodně stromů roste jako pláňata a musí se roubovat. A my nemáme rouby.”

Slovo si vzala Dolores a vysvětlila, v čem spočívá roubování. Pokud neseženou rouby ušlechtilých odrůd, stromy nedají kvalitní úrodu a oni sami je nevyšlechtí.

“Noro, pamatuješ si na arboretum?” zeptal se najednou Watson. “Abyste rozuměli,” obrátil se k ostatním, “v Americe zřídil jeden bohatý člověk na svém pozemku sbírku všech možných ušlechtilých odrůd stromů a jiných rostlin. Musíme tam zaletět a přivézt, co potřebujeme. Tedy pokud se z toho něco zachovalo. Co říkáte?”

“Některé rostliny plodí tak, jak jsou,” řekla Gili. “Můžeme je rovnou začít rozmnožovat.”

“Gili, ty vymýšlíš a děláš spousta věcí,” ozval se Sam. “Já vím, že je to potřebný, jenomže ty i Ben máte jinou práci a na vinici tím pádem chybí dva lidi.”

“Sakra, vidíš!” zarazila se Gili. “Ještě žes to řekl, my jsme si to vůbec neuvědomili. Jasně, že potřebuješ dva lidi! Už sis nějaké vyhlédl?”

“Vyhlíd. Jsou u Papase a šli by sem.”

“Tak my vyklidíme domek, aby se mohli nastěhovat a někde si postavíme nový.”

“Cože?” zalapal po dechu Swen. “Ty ses nejspíš zbláznila! Bene, řekni jí něco!”

“Ty se nemůžeš stěhovat,” podpořil ho Sam. “Kdopak by nám řekl, kdy se má sklízet a kdy stáčet?”

“Žádné stěhování nebude,” zasáhl Watson. “Postavíme jim domek. Slepice už jsou odstěhované dál a místa je dost. V Řecku máme šikovnou stavební partu, budou s tím hotoví raz dva.”

“A co kdyby postavili hned dva?” navrhla Nora. “Roland se vrátí z války a musí mít kde bydlet.” Všichni přikývli a Ole začal povídat o něčem jiném:

“Když jsem letěl k Papasovi, vzali jsme to přes dolní konec farmy a dokonce jsme dvakrát přistáli. Rostliny jsou rozšířené dobrých šedesát kilometrů daleko a je tam půda, která už půjde zúrodnit. Vydá to na pořádnou farmu! Jenomže záleží na vodě. Na rostliny se můžete zeptat Dolores, hraje si s nima a pozná je podle listů. Však víte, co už napěstovala s Gabi kytek!” Což byla pravda. U každého domku vznikl záhonek s květinami a tato móda se šířila i u Papase.

“Já myslím, že bychom se měli do semenářské farmy pustit,” řekla Dolores a začala přednášet. O tom, že mnohé rostliny, které připadají lidem neužitečné, ve skutečnosti užitek přináší. Některé se užívají v kořenových čističkách a v mokřadech a uzdravují vodu a jiné dokáží uzdravovat nemoci. Zvířata, která se toulají po pastvině nebo ta, která už skoro zdivočela mezi stromy a v křoví, to dobře vědí a když jim je zle, hledají byliny pro své uzdravení. Člověk také potřebuje rozmanitou stravu, kdyby jedl jednotvárně, onemocněl by. Dřív, když dostávali jídlo na potravinové karty, už bylo všechno potřebné smícháno s masem bullporků, ale teď se o to musí postarat sami. Musí zajistit vitaminy a minerální látky a mít léčivé rostliny pro případ nemoci, vždyť o lékaře zatím nezavadili a i kdyby, brzo mu dojdou pilulky. Hodně důležité jsou ale stromy, velké stromy, protože uzdravují vzduch, ale k uzdravení vzduchu jsou potřebné i rostliny, které žijí v moři, jenže to je pro ně zatím moc špinavé.

“Proboha, Dolores, kdes to všechno vzala?” vytřeštila oči Gili.

“Přece z vašich papírů! Máte tam všechno napsané, jenom nemáte čas si to přečíst.”

“Dolores, letěla bys se mnou, až tě Ole pustí, do Ameriky podívat se na arboretum?” zeptal se Watson.

“To by šlo,” řekl Ole. “Když poletíte pozejtří, tak tam můžete být šest dní, na tu dobu práci Dolores zastaneme.”

V Alpách už znali kdejakou horu a vyznali se i v údolích, zatím, pravda, jen teoreticky, ale zato důkladně. Gili to nebrala příliš vážně, říkala, že stejně dobře mohou jít hledat jehlu v kupce sena. I když je vojenských konzerv hodně, naskládané zase tolik místa nezaberou a vejdou se do každé jeskyně. Ben si myslel totéž, odstrčil mapu a řekl:

“Tohle je zbytečné. Vojáci určitě postupovali stejně a neuspěli. Budeme se držet spíš toho, co říkal Schneider o starých filmech.”

“Který kanál myslíš, dojemný nebo bojovný?”

“Spíš dojemný. Bojovné se točily v exotickém prostředí.”

“Vzpomínám si na spoustu těch dojemných filmů. Většinou byly o kravách.”

“Nevzpomínám si, že bych v těch filmech viděl nějak moc krav.”

“Ale ano, byly v každém filmu. Takové rozmazlené vyfintěné krávy, které předstíraly spoustu citů, jenom aby nemusely sáhnout na práci. Pořád je někdo obskakoval, protože samy se nedokázaly ani oblíknout.”

“Máš pravdu, na tyhle směšné ženské si vzpomínám. Jenom nevím, proč se o nich zmiňuješ?”

“Kvůli jednomu stařičkému filmu, ale tys ho nejspíš neviděl. Byl natočený v hodně křiklavých barvách a pocházel z doby, kdy ještě existovaly silnice a jezdila po nich auta. A jednu tu rozmazlenou krávu vezli na projížďku v Alpách a vjeli do tunelu, který tvořil zkratku pod horou Matterhorn.”

“Myslíš, že konzervy mohou být v tunelu? Vlastně nejspíš ano, tunely určitě nikdo nezboural. Bude ale obtížné je najít.”

“Jenomže Bene, tohle vypadá jako stopa. Až se vrátí Watson z Ameriky, domluvíme se a poletíme do Alp. Nejvýš na tři dny a když neuspějeme, necháme toho.”

Watsonova výprava se vrátila za dva dny a Dolores byla tou cestou naprosto nadšená. Pilotka Mala byla nadšená o poznání méně, protože si při prolézání křovím roztrhla tričko, na kterém si velice zakládala a po zbytek cesty chodila v náhradním, které se jí ale příliš nezamlouvalo.

“Je tam kolem tří tisíc druhů stromů a keřů,” popisovala zdařilou výpravu Dolores. “Většinou po šesti kusech od každého druhu. Popsala jsem jejich seznamem kdejaký papír. O něco výš nad arboretem se rozpadá drenážní systém a voda stéká k rostlinám, takže se o ně nemusíme bát.”

“No jo,” dumal Ole, “ale to chceš lítat do Ameriky pro každej roub? Podle mýho by se mělo vymyslet něco jiného. Měli bysme to zasázet tady u nás, teda jestli přijdeme na to, jak.”

“Zatím nemáme kam,” řekl Ben. “Půdu pro farmu máme, ale nemáme vybudované vodní hospodářství a nemůžeme přijmout další lidi. Rozjíždíme se zatím moc pomalu.”

“Jedno ale udělat můžeme,” přišla s nápadem Nora. “Objednám specialisty, ať nám navrhnou drenáže a nádrže. Minule říkali, že jsou schopní něco udělat i sami.”

“A co energie?” zeptal se Sam. “Určitě se bude muset čerpat voda.”

“Noro, objednej i reaktor,” rozhodl se Watson. “Stejně se bez něj neobejdeme. Bude sloužit nové farmě a potom i další, protože musíme bezpodmínečně rozšířit pole.”

“A jak to bude s penězi?” zeptala se Gili. “Zatím se víc investuje než prodává, i když tak zlé to zase není. No ale zatím nevyděláváme.” Dolores se na ni podívala a řekla:

“Jo, máš pravdu a taky nemáš. My teď budeme mít semena a sazenice, které na světě chybí a aby se vyplatily, musí jich být hodně. Jenže nevyrostou přes noc a roubované stromky si vyžádají ještě víc času. A v nich máme uloženy bezpečné peníze. Ať se bude ve světě dít cokoliv, my budeme mít své jisté.”

Gili se Alpy moc nezamlouvaly. “Jeden kopec za druhým,” konstatovala. “Nahoře sníh, dole holá údolí. Tady mohli vojáci udělat takových tunelů, že se ti o tom nezdá!”

“Já myslím, že se s novým tunelem nenamáhali, ale použili nějaký starý.”

“Nejspíš. Jenže lítáme kolem Matterhornu jako můra kolem světýlka a kde nic, tu nic. Dostávám hlad a taky už se stmívá. Měl bys přistát.”

“Máš pravdu. Přistanu támhle v tom údolí.” Přistáli a najedli se. Gili otevřela víno, pohodlně se uvelebila a byla spokojená:

“Víš, co je dobré? Že tady máme klid. A taky teplo a můžeme si povídat. Tahle kabina je tak akorát, docela pohodlně se vyspíme. Hádej proč? Protože jsem náklad srovnala pod zadní sedadla. Sedět se na nich nedá, ale na ležení je tam habaděj pohodlného místa. Já si tam přelezu a ty bys měl taky, protože na předních sedadlech je ležení nebezpečné. Můžeš si každou chvíli vypíchnout oko o páčku.” Se smíchem přelezli dozadu a byli rádi, že mají dost času jeden pro druhého.

Ráno šla Gili vykonat potřebu a dlouho se nevracela. Ben se vydal za ní a našel ji u skály, kterou si pozorně prohlížela.

“Podívej,” ukázala. “Myslím, že je to nepřirozené. Rostlý skalní masiv a v něm najednou taková vykouslina. Vidíš, stěny jsou skoro kolmé a rovné a na druhé straně taky, a navíc jsou rovnoběžné.”

“Gili, tys na něco kápla,” pochválil ji. “Když dělali silnici, museli občas prorazit skálu, které jim stála v cestě. Silnici potom zbourali, ale proražený zářez zůstal. Taková místa poznáme podle toho, že budou mít rovnoběžné stěny.”

“A naučíme se je hledat shora,” doplnila ho. “Jinak to nevidím, nemůžeme se trmácet v každém údolí. Když se budeme pozorně dívat, vystopujeme silnici.”

Vzlétli do výšky, pozorně se dívali a po několika omylech vystopovali silnici, která vedla ke skalní stěně. Přistáli a zjistili, že v tom místě je opravdu vjezd do tunelu, nyní ovšem zavalený.

“Tak tudy jezdily auťáky,” řekla s úsměvem Gili. “Koukej. Tudy zarejdovaly a šup do tunelu!”

“No vidíš. Dokázali jsme najít vjezd do tunelu!”

“To jistě, ale nevím, k čemu nám bude. Černí by nejspíš nedali jídlo do zavaleného tunelu.” Toho dne objevili další tři vjezdy do tunelů, ale všechny byly zavalené. Večer se uložili ke spánku a když se ráno Gili probudila, přišla s vylepšením:

“Víš, čeho jsem si všimla? Že ty tunely jsou zavalené prakticky stejným způsobem. Ani u nich nemusíme přistávat, tenhle zával poznám z letadla.” Měla pravdu. Už získali praxi a během dopoledne našli pět tunelů, u kterých nepřistáli, ale u šestého ano. Zával vypadal opravdu jinak, kameny byly nakupeny odlišným způsobem. Gili spokojeně obcházela zával a ukazovala:

“Všechno je jasné. Zavalili vjezd šutrem, ale ne moc dobře, poněvadž tam nahoře vykukuje kousek železa.” Ben se pozorně zadíval na místo, které označila, ale žádné železo neviděl.

“Bodejť bys něco viděl, když nemáš trénované oči,” konstatovala. “Nezbývá, než tam vylézt a podívat se zblízka.” Vyšplhali nahoru a Ben viděl, že mezi kameny se nachází nepatrný kousek železa, které ale bylo rezavé a úplně splývalo s okolím.

“Vylezeme o kousek výš,” navrhl. “Potom uvolníme pár kamenů a podíváme se, o co jde.” Skoro hodinu se pachtili s uvolněním a kutálením kamenů, než se dostali na úroveň železa a odkryli větší plochu.

“Takže jsi viděla dobře,” řekl spokojeně Ben. “Podívej, tohle je rám a pod ním začínají ocelová vrata.”

“Řeknu ti, že jsme moc si pomohli! Než skutálíme všechny kameny, uteče nejmíň pět měsíců. Spíš šest.”

“Já myslím, že to zvládneme rychleji. Naložil jsem slušnou zásobu trhavin.”

“To chceš říct,” vyděsila se, “že jsme se milovali na hromadě trhavin? A já jsem si myslela, že žiju s rozumným člověkem!”

“Bez rozbušek nemohou vybuchnout a ty jsem uložil jinam.”

“Ještě že tak,” uklidnila se. S hromadou se mořili dobré tři hodiny. Ukládali nálože co nejhlouběji do škvír mezi kameny a postupně uvolňovali jednu stranu vrat, až se dostali těsně k nim.

“Co teď?” zeptala se Gili. “Železem přece neprojdeme.”

“Prorazíme ho.”

“Nebylo by lepší odbouchat další kameny a dostat se ke klice?”

“Nebylo. U kliky bude určitě nástraha a ta nás zabije.” Proražení vrat si vyžádalo přípravu. Kdyby k nim jen tak přiložili náložku, šel by účinek výbuchu převážně do volného prostoru a nejspíš by se nic nestalo. Ben nechtěl riskovat neúspěch, protože jim zbývaly čtyři poslední náložky, a tak znovu nosili a kutáleli kameny a vršili je na hromadu kolem nálože.

“Odkutálet, přikutálet,” vzdychla Gili. “Nejspíš jsi měl vzít nějaké lepší nálože. No ale co se dá dělat?” Jejich námaha byla naštěstí korunována úspěchem, protože po výbuchu vznikl v plátu vrat zubatý otvor, kterým se dalo prolézt. Gili událost komentovala:

“Slyšels? Tahle náložka byla nejmíň desetkrát silnější, než ty ostatní!”

“Náložka ne. Podařilo se nám odpálit nástražnou minu, takže můžeme dovnitř.” Gili nahlížela do otvoru a byla zklamaná:

“Nic tam není, jenom tma. A když já nic nevidím, tak tam prostě nic není!”

“Může to být uložené dál.”

“Prima. Takže vlezeme dovnitř a budem šátrat kolem sebe.”

“Ani nemusíme. Já jsem vzal baterku.”

“Tys vzal baterku? Já jsem na ni ani nepomyslela. No ale každý umí své. Tys vzal náložky a baterku a já jsem zase naložila jídlo, na které jsi ty ani nepomyslel.”

Prolezli otvorem, šli opatrně dál a po necelých sto metrech viděli, že jsou na správném místě. Po stranách tunelu byly složené bedny s vojenskými konzervami a mezi nimi byla ulička táhnoucí se do dálky. Gili se zeptala:

“Půjdeme dál? Abychom ty bedny spočítali?”

“Ne, tenhle sklad je ten pravý. Vylezeme ven a letíme domů. Ale měla bys vědět, že ti patří nálezné. Vydělala sis sto milionů doláčů.”

“Proboha,” zajíkla se. “Ale víš co? Já se s tebou rozdělím. Napůl. No ale ty se směješ, takže dostaneš to samé, viď?”

Cestou k letadlu se zastavila a ukázala prstem:

“Podívej, vojáci už tady hledali. Tam ve výklenku jsou rezavé plechovky od vojenských konzerv. Předtím jsem je neviděla, protože tam nedopadalo světlo. Přece jenom nemám tak dobré oči, jak jsem si myslela.”

Watson se vypravil na Pilcomayo. Letěl náklaďákem, který vezl rostliny pro kořenové čističky a po přistání se posadil u stolu s Melanií, promluvil s ní a ona potom svolala partu a oznámila:

“Tak hoši, doděláme tuhle dodávku a balíme fidlátka, poněvadž obchod je obchod a teď nás čeká dlouhá práce v Egyptě. Hurá k Viktoriinu jezeru! Tam si užijete smradu, že se vám o něm bude zdát. Vemte si náhradní oblečení, já osobně si sbalím šaty, poněvadž kalhoty tam nejsou prakticky na nic.”

Vraceli se až za tři dny a Watson si na tu dobu půjčil Blechu a objížděl místní hospodářství a mluvil s obchodníky. Napsal si spousty poznámek, ale nebylo jisté, jestli jich bude moci využít. Protože na vinici se objevil Schneider a přivezl objednávku na stavbu čističek vody v Egyptě. Watson druhého dne nastoupil do náklaďáku a znovu letěl na Pilcomayo a Schneider naložil své dítě do kočárku a jezdil s ním po hospodářství. S ním putovaly všechny děti, které nedaly na miminko dopustit a malá kavalkáda byla všude vítána. Když dorazili k Benovi, který zrovna seděl u notebooku, řekl Schneiderovi mezi čtyřma očima o objevu skladu konzerv.

“Tohle je nejlepší zpráva, kterou jsem se mohl dovědět,” řekl Schneider. “Pusť mě k notebooku. Jak chceš vyplatit odměnu? Doporučoval bych ti hotovost, armáda má dost peněz.”

“Určitě. Hotovost bude nejlepší. Poslechni, vy poletíte pro konzervy a budete mít prázdná letadla. Co kdybyste naložili nějaké zboží? Dopravu samozřejmě zaplatíme.”

“Myslím, že by to neměl být problém. Co chceš přivézt?”

“Vápno a cement, ocelové profily, tabulové sklo, traktory a podobně, dám ti seznam.”

“Kde ten materiál použijete?”

“Mysleli jsme na Pilcomayo. Chtěli bychom tam zaletět a založit vzorné hospodářství. Hned potom ho prodáme, ale místní lidé se podle něj naučí hospodařit. Jenže je tady problém, víš, malý Marek nás potřebuje a my se pořád někde touláme.”

“Bene, na Pilcomayo se lze nadít ledačeho, ale… vlastně je to výborný nápad.”

“Nějak moc poťouchle se usmíváš!”

“Já? Myslel jsem, že to není vidět. Bene, zatím mlč. Víš, nejspíš tam připravíme krásnou past.”

“Nemáš dopis pro Bill?”

“Ne. Roland za ní občas zaletí, samozřejmě tajně.”

“Bill na sobě nedá nic znát. Včera jsem s ní mluvil a o ničem se nezmínila.”

“Ani ty se nezmiňuj.”

“Aha, takže další pastička.”

“Nějaký materiál sem určitě přivezeme. Odtud se vydám přímo za Rolandem, protože nález skladu s konzervami změní spoustu plánů. Upřímně řečeno nám moc pomohl.”

“Kam je odvezete?”

“Přece do Egypta. Vy nám postavíte sklady a začnete stavět domy pro vojáky. Jenže jak to bude s pitnou vodou?”

“Už ji máme. Jedna říčka je tak čistá, že se dá použít jako zdroj pitné vody. A užitkové vody, která vyhovuje pro zemědělství, už tam je dost.”

“Tak nevím, ale Pilcomayo se nejspíš odkládá,” usmál se Schneider.

“Poslyš, ke konzervám se musí opatrně. Vchod je zavalený kamením a nejspíš podminovaný. Jednu minu jsme odpálili.”

“Ještě že to říkáš. Musí přiletět specialisté.”

Vojenští specialisté se objevili už za čtyři dny. Ben nastoupil do jejich letadla, navigoval je ke skladu a šéf skupiny řekl:

“Já se snad zblázním! Na tomto místě jsme hledali a nic jsme nenašli. Jak se vám to podařilo?”

“Měli jsme štěstí,” utěšil ho Ben. “Nějaké kameny se skutálely a odkryly kousek vrat.”

Vojákům šla práce pěkně od ruky. Jejich stroj rychle odklízel kameny a za hodinu už ženisté odstřelili vrata i s nastraženými minami. Jakmile vyvanul kouř, vešla dovnitř skupina účetních se svítilnami, za další hodinu se vrátili a jejich velitel řekl:

“Jedenáct miliard potravinových dávek. V letadle sepíšeme smlouvu a vyplatíme vás v hotovosti. Dáme vám i rámcovou smlouvu na začátek stavebních prací v Egyptě.”

“Moment. Máte představu o tom, co a kde chcete stavět?”

“Zatím ne, ale poletí tam naši projektanti a ti naplánují stavby.” Ben se začal usmívat a řekl:

“Kdepak! V tomto světě všechno závisí na čisté vodě. Ať vaši lidé letí od Chartúmu proti proudu řeky a najdou naše odborníky, kteří na tom území budují kořenové čističky. Předákem je žena jménem Melanie a ta ví na chlup přesně, kolik je kde vody.”

“Děkuji. To nám velice usnadní práci.”

“To nestačí. Musíme spolu úzce spolupracovat, protože budeme řešit pár zapeklitých problémů. Začne to stavebním materiálem a dál nevím, ale spolehněte se, že jich bude víc.”

Dvě stě dvacet milionů je fůra peněz. Vojáci je dodali v osmi vacích, Gili na ně hleděla a nejistým hlasem řekla:

“Bene, takových peněz! Co si s nimi počneme?”

“Já nevím. Teď určitě ne. Jedna investice už mě napadla, postavit v Egyptě továrnu na výrobu větrných elektráren, ale přemýšlel jsem o tom a nejsem si jistý. Víš, svět se změnil a po válce tady zbude spousta jaderných reaktorů a o palivo do nich taky nebude nouze.”

“Jasně, už ti rozumím. Musíme se rozkoukat. A co když je dáme do společné firmy?”

“To nepůjde. Získali bychom úplnou majoritu a drobní podílníci, lidi z našeho hospodářství, by byli nahraní. Kdepak, společná firma se musí rozvíjet vlastními silami.”

“Ale řekneme o těch penězích lidem?”

“Určitě. Jaképak před nimi tajnosti?”

“Ty si se svými penězi dělej, co chceš, ale já udělám něco pro Marka. No pro Marka ne, to nepůjde, ale pro děti. Koupím kus území na řece u Papase a začnu tam sázet rostliny, aby vzniklo přírodní prostředí. A postavím tam pořádnou školu. Budou tam parky a hřiště, a co já vím? No co tomu říkáš?”

“Škola se nevyplatí, ale na druhé straně jde o veřejný zájem a až začne fungovat vláda, dohodne se nějaká spoluúčast. Děti se přece musí učit. Vezmeš mě do party? Víš, my dva už nemusíme za každou cenu vydělávat.”

“Klidně. Ale něco za něco. Až napadne něco tebe, taky se přihlásím o podíl.”

Večer tedy všem pověděli o skladě vojenských konzerv, za jehož nalezení dostali fůru peněz. Když Alice slyšela výši sumy, řekla:

“Tolik peněz snad ani na světě není!”

“Ale jak by ne? Zítra přijď a ukážu ti je. Máme je v osmi taškách.”

“A co chcete s tolika penězi dělat?” zeptala se Nora. Gili vysvětlila, ve které zátoce na řece Péneios chce zažít s budováním zeleně a později se stavbou školy pro děti.

“No jo, ale musí tam být papoušci,” ozvala se Mildred.

“A motýli,” dodal Jakub.

“Jezírko na koupání je taky potřebné,” předložil požadavek Marek. A Ester přidala:

“Gili, jestli tam nedáš kytky, tak nemá cenu stavět!”

“Tohle všechno tam bude,” ujistila je Gili. Watson se zeptal:

“Bene, budete chtít něco měnit ve firmě?”

“Ale vůbec ne. Firma je přece zdravá a rozvíjí se velice nadějně. Kdybychom do ní nalili moc kapitálu, je po rovnováze. A kromě toho,” sáhl do kapsy a vytáhl papír, “tady je rámcová smlouva pro zahájení stavebních prací v Egyptě.”

“No vidíte,” řekla Gili. “My jsme zatím přišli jenom na tu školu, ale já možná něco koupím na Kanárských ostrovech.”

Možná, říkal si Ben, bude lepší odpočinout si. Usadit se na ostrově a starat se o majetek, který tam vlastní a starosti o svět nechat jiným. Život s Gili je to nejlepší, co ho mohlo potkat, peněz má dost a malý Marek je šikovný, vymýšlí si spoustu věcí, které potěší, to víte, dítě nemá zábrany a myslí po svém, přímo a dobře, ne jako dospělí. Jenže jak dál? Svět není v pohodě a představa o bezpečném azylu už neplatí. Schneider má volbu, může zůstat s Malou a s malou Leou, nakonec nic jiného si ani nepřeje - a neudělal to. Takže znovu. Firma, která vyrábí obytné domky, utrpěla válkou a její kapacita pro Egypt nestačí. Jenže vojáci ty domky potřebují, protože když nebudou mít kam jít, změní se v loupežníky. Co jím taky jiného zbude? Už se nad tím něco naseděli, ale řešení, jak už to bývá, měli celou tu dobu přímo před očima a našel ho Watson a dokonce si povzdechl:

“Bene, tolik let jsem stavěl a vůbec nic jsem se nenaučil. Víš, kolik domů ve městech je sestaveno z bloků? Dají se rozebrat, dokonce můžeme vybourat i okna a dveře i se zárubněmi a většinu z těch věcí lze použít znovu, třeba překlady a většinu střešních konstrukcí. Možná i některé armatury. Nedá se nic dělat, musíme přijít na způsob, jak rozšířit stavební firmu.”

“Tohle je sice pravda, ale kudy na to? No ano, nejspíš je to řešení, možná jediné, ale my dva ho nezvládneme. Nejsme odborníci, neumíme projektovat a nejsme stavbyvedoucí. Bez odborníků to můžeme zabalit.”

“Mám archiv firmy a v něm je spousta typových projektů, ale máš pravdu. Bez odborníků je dokumentace bezcenná.”

“No dobře, pustíme se tedy do bourání, ale bez strojů jsme nahraní.”

“Jenže já vím, Bene, kde je najdeme. Možná. V mé staré firmě na ostrově. Snad ji Černí nezničili a je naděje, že přežilo i pár mých lidí. Poletím se tam podívat.”

“Ale i tak. Firma musí mít dobré zázemí.”

“Jistě. Umístění sídla firmy vychází logicky do místa největší stavby a to je škola pro děti na řece u Papase.”

“Jen jestli nebude mít Gili námitky.”

“Myslíš? A proč by měla mít námitky? Mozek firmy je docela malý, tvoří ho pár lidí. Daleko víc místa zabere stavební dvůr a ten musí být v Egyptě. To je celkem logické. Bene, ty její námitky prostě zdoláš, nakonec jsi její muž. Přichystám se na cestu na ostrov, i když si od ní moc neslibuji. Od chvíle, kdy poprvé vypadly notebooky, nemám s firmou spojení”

Problémů bylo,jak je zřejmé, dost a dost, ale spousta jich ubylo, když se Gili dověděla o záměru zřídit nedaleko její školy řídící pracoviště stavební firmy. Její reakce byla nečekaná:

“Bene, copak to zase děláš? Přece jsme se domluvili, že až budeš mít nápad, půjdu do něj s tebou. Ale teď ještě ne, musíš chvilku počkat, poněvadž něco zařídím.” A vydala se zařizovat. Šla za Norou a za chvíli se s ní vrátila a obě cestou přibraly i Watsona.

“Richarde, vy jste se oba zbláznili,” řekla na úvod Nora. “Sami dva se do takové práce pustit nemůžete. Už jsme se s Gili dohodly, že do toho půjdeme s vámi, takže spočítejte, kolik dělají naše podíly a my je zaplatíme.”

“Ben mi říkal o tom, že dáte projektanta blízko mé školy a to je rozhodně dobrý nápad. Druhý dobrý nápad má pan Watson, možná že na ostrově něco najde a když ne, aspoň nakoupí a přiveze nějaké zboží. A třetí dobrý nápad máme my, poletíme s Norou do Egypta a spolu s Melanií najdeme místo pro stavební dvůr.”

“Jak to tak vypadá, Bene,” rozesmál se Watson, “události se jen hrnou. Co teď?”

“Co by? Chce to dobré nápady a já zrovna jeden mám: Půjdeme na oběd, protože právě zazvonil telefon. Potom se vydáte na cesty, ale pan Watson by s měl zastavit i u specialistů na vodní hospodářství, protože musíme rozšířit pole. Pokud to neuděláme, už své lidi neuživíme.”

“A máme to tady,” řekla Gili. “Nejsou lidi. Kolik jich ještě můžeme přijmout?”

“Kolem stovky, ale radši bych měl rezervu potravy. Domluvíme se na čtyřiceti, to pro případ, že by na ostrově přežil někdo ze stavební firmy pana Watsona.”

Obě výpravy se vrátily za týden. Ženy byly s výběrem stavebního dvora hotové raz dva, ale ten samý den se u Melanie objevili vojenští projektanti a s těmi byly potíže, protože se cítili povzneseni nad to, aby jim radila žena. Začali plánovat po svém a Nora s Gili odletěly na Madagaskar. Dostaly se k veliteli obrany ostrova a dosti složitě se dopracovaly ke spojení s Rolandem. Ten je vyslechl, vyptal se na podrobnosti a slíbil, že všechno okamžitě zařídí.

“To jste měli vidět,” líčila události Gili. “Přiletěli důstojníci, postavili projektanty do štrůdlu a velitel jim udělal kázání. V Egyptě teď šéfuje Melanie a pokud seženeme dobrého civilního projektanta, tak to má vzít za ni, protože ona se ve stavění nevyzná.”

“Může to vzít hned,” řekl Watson. “Protože z mé firmy zůstali dva dobří projektanti a dva stavbyvedoucí. Vezl jsem dva domky, ale zůstaly na místě řídícího střediska. Musíme jim tam zavézt baterie, pitnou vodu dodá Papas.”

“Tobě zůstaly firemní domky?” zeptala se Nora. “Víte, měli jsme pro naše lidi pěkné domky, bylo jich kolem šedesáti. Měly dobré vybavení, nádrž na vodu a sprchu a kuchyňku. Když se lidé vydali stavět, jejich domeček cestoval s nimi.”

“Zůstalo jich dvacet,” řekl Watson. “No, co se dá dělat? Jsou tam ještě nějaké stroje, ale většina materiálu je pryč.”

“Já mám domluveno dvacet lidí na stavební práce a dalších dvacet na příští farmy. Jsou to páry, takže pokud dáte domky k dispozici, můžeme začít.”

“Začneme tedy hned vozit domky. Budeme do nich přibírat lidi a stavbyvedoucí je budou učit rozebírat domy. Začneme v Jerezu, ten je za humny.”

Firma se čile rozbíhala a Gili mohla konečně odletět do Maspalomas. Vezla zásilku krémů a dohodla se, že zůstane na ostrově nejvýš tři dny a porozhlédne se po dobré investici. Ben s ní letět nemohl, v těch dnech procházel v doprovodu Oleho s projektantem území pod farmou a později i povodí Péneios. Hned druhý den se k nim přidal odborník na vodní hospodářství a za nimi se plahočili jeho kolegové s vrtacím traktorem.

Gili letěla firemním náklaďákem, hned na heliportu se ale vydala vlastní cestou. Najala si Blechu, jela nejprve k moři a když se nasytila koupání, najedla se U majáku, kde prodala majiteli krémy a vzápětí se usídlila ve firemním domě. Tam se převlékla do čistého trička a šortek a vydala se do kopců navštívit Bill. Ta ji srdečně přivítala a s údivem si vyslechla historku o tom, jak přišla k velkým penězům. Gili na závěr dodala:

“Chci se tady trochu rozkoukat a možná koupím nějaké domy. Mohla by ses rozkoukávat se mnou, tedy pokud chceš. Nejdřív bychom měly zajet do firemního domu, poněvadž jsem přivezla dvě bedničky archivního vína.”

“Neříkej, že ho máme vypít. Pak už se nerozkoukáme!”

“Kdepak! Já jsem s vínem opatrná. Pěkně se usadíme na verandě, pohovoříme si a já získám lepší orientaci.”

Bill si z opatrnosti vzala svoji Blechu a dobře udělala. Je pravda, že poseděly u vína trochu déle, báječně si popovídaly a Gili opravdu začala získávat orientaci. Bill zůstala na noc raději ve firemním domě a odjela až ráno, Gili si zaplavala v moři, najedla se a vyrazila do skleníků za šéfem Nielsenem. Když si poslechla stručnou zprávu o hospodaření, probírala s ním různé možnosti investic a najednou se zeptala:

“Nielsene, komu vlastně patří Palmitos park?”

“Jedné staré bohaté paní. Proč se ptáte?”

“Já bych ho koupila.”

“Cože? Koupit Palmitos park? Na peníze se neptám, zřejmě je máte, ale ona neprodá. Park se v její rodině dědí už kolik generací. No ale když o tom uvažuji - nemá žádné děti, tak proč to nezkusit?”

“Správná myšlenka. Kdepak ji zastihnu?”

“Má dům v kopcích, ale nikoho nepřijímá. Mohu se s ní spojit notebookem, ale nevím, nevím.” Zkusil to a na obrazovce se za chvíli objevila tvář staré dámy s bílými, nepříliš upravenými vlasy.

“Dobrý den, paní Isabel,” pozdravil Nielsen.

“Á, pan účetní! Tedy teď už bývalý, že ano? Co si přejete?”

“Já osobně nic, ale rád bych vám představil paní Gili. Ráda by vás navštívila.”

“Víte dobře, že návštěvy nepřijímám. Ale pusťte ji k obrazovce, řeknu jí to sama.”

Gili se posadila k obrazovce a usmála se.

“Vy jste mladá,” podivila se paní Isabel. “Kde jste přišla k tomu podivnému jménu?”

“Podivnému? Myslím, že jméno Gili je moc dobré, protože ve skutečnosti se jmenuji Hermenegilda Shaw, no uznejte, s takovým jménem bych mohla leda tak strašit. Takže jsem ráda, že mi říkají Gili. Chtěla jsem s vámi mluvit o Palmitos parku, ale když nepřijímáte návštěvy, tak nevím. Co kdybyste si vyjela dolů do Maspalomas? Já mám pár lahví archivního vína z Watsonovy vinice, u toho se povídá jedna radost!”

“Říkáte Watsonovo archivní? Ono se ještě vyrábí?”

“To bych řekla! Já sama bydlím na Watsonově vinici.”

“O vinici bych si popovídala. Pane Nielsene, vysvětlete Gili, jak se dostane k mému domu. Řekněme ve dvě hodiny, vyhovuje vám to?”

“Vyhovuje. Jestli moc nezabloudím, přijedu včas.” Zabloudila jen docela málo a ke statečku paní Isabel dorazila ještě před půl třetí. Zabušila na bránu a když jí přišlo otevřít děvče v zástěrce přes barevné šaty, řekla:

“Já jdu za paní Isabel. Koukám, že jste přišla rovnou z kuchyně. Jestlipak máte nějaké zajímavé recepty? No, já se potom zastavím.” Děvče přikývlo, rozesmálo se a zavedlo Gili do altánu, ve kterém seděla paní Isabel.

“Tady je ale pěkně,” pochválila Gili altán. “Dobré odpoledne. Máte tu moc hezké květiny. Jenom skleničky nejspíš nemáte, poněvadž tu žádné nevidím.”

“Sedněte si, Gili,” rozesmála se paní. “Půjdu a skleničky přinesu.”

Za chvíli si připily a začaly povídat. Gili vyprávěla o vinici a o farmě, kterou její Ben vybudoval v pustině. Hovor o hospodářství se protáhl přes dvě láhve archivního vína, stará paní se vůčihledně dostávala do formy a nejen že stačila Gili v řeči, ale začala ji dokonce předstihovat. Rozhovořila se o historii Palmitos parku, který kdysi její předek koupil od vlády, pravda, ve velmi zanedbaném stavu, ale on ho zvelebil a pozvedl na úroveň, kterou se dědicové snažili zachovat. Onen předek-zakladatel byl přesvědčen o tom, že je potřebné zachovat místo pro přežití co největšího počtu rostlin a živočichů, protože lidstvo nastolilo systém hospodaření, který s nimi nepočítá, a to se mu v budoucnosti vymstí.

“No vidíte,” přitakala Gili. “Ta doba už přišla. Lidi nepočítali s motýly a s brouky, ani s ptáčky a teď jim chybí.”

“Kdyby jenom to! A pověz mi, děvče, proč se tak zajímáš o park?”

“Nejspíš bych měla chodit okolo horké kaše, ale radši povím pravdu. Chci ho koupit.” Paní Isabel vytřeštila oči a vypadala velice překvapeně. Gili se na ni podívala, nalila víno a přistrčila k ní sklenici:

“Napijte se,” poradila jí. “Dobré víno vám pomůže, uvidíte, že se co nevidět vzpamatujete.” Paní přijala sklenici, pořádně se napila a opravdu se začala vzpamatovávat.

“Gili, žádáš nemožné,” řekla a znovu se napila. “My máme park tak říkajíc v rodině.”

“No, právě že máte. Ale nemáte děti a stát se může ledacos. Potom se všechno vydraží, majetek nejspíš skoupí nějaký holomek a všechno, co je v parku, zničí. Já bych na to šla obráceně, protože mám hodně peněz a nemusím na parku vydělávat. Zvelebila bych ho a pokud to půjde, i rozšířila.” Ještě dlouho trvalo, než paní Isabel přijala myšlenku, že to, co navrhuje Gili, je rozumné a určitě lepší než současný, podle všeho dost nejistý stav. Potom už se dohadovaly o ceně a i v tomto bodě dospěly k rozumnému řešení.

“Tak ujednáno,” řekla nakonec paní Isabel. “Za dvacet milionů máš park se vším všudy.” Zatvářila se potutelně a dodala: “Víš, kousek parku je ještě na ostrově Lanzarote, On je jinak pustý a nikdo tam nejezdí. Připrav se na překvapení!”

“No tak to už se začínám těšit. Zavolám domů, aby někdo přivezl peníze, to víte, dvacet milionů s sebou nevozím. Až zaknihujeme prodej, poletíme na Lanzarote a ukážete mi překvapení. Jsem na ně zvědavá. Já jsem vůbec hodně zvědavá.”

Návrat se Gili moc nezdařil, dvakrát zabloudila a byla ráda, když se jí podařili dojet k domečku Bill. Začala na ni naléhat, aby hned vzala Blechu a jela s ní k notebooku, protože potřebuje, aby Ben přivezl peníze, ale hodně peněz, a až přijede, bude koukat, protože pro něj má překvapení na ostrově Lanzarote. Potom se zarazila a zeptala se:

“Proč se na mě tak upřeně díváš?”

“Jak se nemám dívat, když se stále kymácíš? Včera jsi pila s mnou a dnes zase někde jinde. Já s tebou nikam nejedu dřív, než ráno, protože nepůsobíš dobrým dojmem.”

“A víš, že můžeš mít pravdu?” zamyslila se Gili. “Já jsem se, abys věděla, namazala při obchodním jednání, které by bez toho pití nejspíš vůbec neproběhlo. Čím dál víc se mi všechno kolem zdá rozkymácené. Tobě ne?”

“Tak pojď, lehneš si a vyspíš se.”

“To je ale nápad! Víš, jak se mi zvedne žaludek? Jestli mi pomůžeš dojít na verandu, sednu si a přečkám nejhorší dobu v sedě. Obchodní jednání, milá Bill, bývá kolikrát nemilosrdné!”

Nicméně ráno už byla v pořádku a po snídani se dokonce cítila dobře. Potom vyjely a po příjezdu do obchodu uložily své tašky a šly k pronajatému notebooku. Gili nezastihla Bena, ale jenom Noru a když jí řekla, o co jde, dověděla se, že má počkat, protože Ben je s projektanty na řece kousek od Papase a do půl hodiny se ozve. Nora se jí ještě zeptala, jestli se necítí nemocná, ale Gili ji uklidnila prohlášením, že teď už je jí lépe a potom čekala. Ben se opravdu za půl hodiny ozval, Gili na něj zamávala a řekla:

“Bene, ať mi někdo hned přiveze dvacet milionů, poněvadž musím zaplatit za Palmitos park.”

“Cože? Gili, ty ses dočista zbláznila,” byla jeho první reakce, ale druhá, která následovala vzápětí, už vyzněla lépe: “Proč jsi ho koupila?”

“To uvidíš, až přiletíš,” vnadila ho. “Budeš moc překvapený!”

“Ještě víc překvapený, než teď? Proboha, nic dalšího už nevyváděj! Radši všeho nechám a letím, mohl bych u tebe být po druhé hodině.”

“Tak dobře. Vykoupu se v moři kousek od Majáku, u něj mě najdeš. A nezapomeň na peníze!” Než Ben přicestoval, stačila se několikrát vykoupat, najíst a zase vykoupat a k letadlu přiběhla rovnou z vody.

“Ani nevystupuj,” řekla. “Popadnu věci a obléknu se v kabině. Hned letíme k paní Isabel.”

Cestou mu vyprávěla o svém okamžitém nápadu koupit park, který jí potom připadal bláznivý, zvlášť včera večer, když byla opilá, ale dnes ráno už ne, protože si uvědomila, v čem spočívá největší hodnota parku: Pracují v něm lidé, kteří umí hospodařit s červíky a jinými tvorečky, bez kterých se rostlinám moc nedaří. Dokonce si myslí, že by bylo rozumné, aby s ní Ben koupil park napůl.

“Víš, že bys to určitě měl udělat?” řekla a pohladila ho. “Bodejť ne. Spolu park zvelebíme, že budeš koukat! Víš, já si na to vlastně sama netroufám.”

“Děláš na mně nátlak,” smál se Ben. “Jsi ztřeštěná, ale dobře. Platí.”

Paní Isabel je pozvala na čaj, postěžovala si na mírnou bolest hlavy, povídala si s Benem a seznámila ho s obchodním jednáním u vína a řekla, že chtěla nejméně třikrát od prodeje odstoupit. Věci jsou ale tak, že Gili má pravdu. Něco se může stát a nový majitel park zničí. Potom už letěli k makléři. Ben zaplatil v hotovosti, vytáhl peníze z tašky, přepočítali je, podal tašku s penězi staré paní a podepsali smlouvu.

“A je to vaše,” přikývla paní Isabel. “Kdypak se chcete podívat na Lanzarote?”

“Nejradši hned,” řekl Ben. “Zítra se podíváme na zdejší část parku.”

“Proč ne? Víte, kde je Lanzarote?”

“Samozřejmě. Budeme tam za chvíli.”

Netrvalo opravdu dlouho a přeletěli pobřeží Lanzarote. Stará paní se rozhlédla a určila směr:

“Leťte tudy. Sami poznáte, až tam budeme.” A opravdu to poznali. Ve vnitrozemí se nacházela rozsáhlá plocha zeleně, tvořená rozmanitým porostem, viděli sukulenty, keře, stromy a pastviny a na těch zahlédli velká neznámá zvířata a potom spatřili domeček a přistáli u něj. Ze dveří vyšla opálená, dobře stavěná mladá žena s rozcuchanými světlými vlasy a volala:

“No teda, paní Isabel! To je překvapení! Kdypak jste tady byla naposled? To musí být nejmíň půl roku, že jo? Jack objíždí stáda, za chvilku tady bude.”

“Tak tohle je Winnie,” představila ji paní Isabel. “Winnie, představuji ti Gili a Bena. Prodala jsem jim park.”

“Do háje!” naježila se Winnie.“Tohle nám by čert dlužnej! Zvířatům se daří, a teď je se vším utrum!”

“Co to meleš?” zeptala se překvapená Gili. “Ještě se neznáme, a už sýčkuješ. Pověz mi radši, co je to za velká zvířata na pastvinách?”

“Ty je neznáš?” podivila se Winnie. “Ty větší jsou koně a krávy a menší jsou oslíci. Stáda se pasou a krávy dávají mlíko a musej se dojit. Jsou tam taky bejci a na ty si musíš dávat pozor. No a támhle jede Jack na koni.” Oba noví majitelé fascinovaně hleděli na muže, který jako by byl srostlý s krásným, pyšně si vykračujícím zvířetem. Už z dálky se zubil a volal:

“Copak se děje, Winiie? Přijeli nějací turisti?”

“Houby,” odpověděla. “Park je prodanej. Koupili ho tihle dva. Tahle se jmenuje Gili a s ní je Ben. Nevypadaj zle.” Muž seskočil z koně, omotal opratě přes zábradlí verandy a podal jim ruku, nejprve samozřejmě paní Isabel, na kterou se usmál a ona úsměv opětovala.

“Já jsem Jack. Staráme se s Winnie o stáda a hádám, že ne zrovna špatně. No jo, no. Copak zamejšlíte udělat se stádem?”

“Kůň, na kterém jsi přijel, je skvělý,” řekl Ben. “Netušil jsem, že na planetě žije tak nádherný živočich.”

“To teda jo,” přikývl Jack. “Máme tady poslední stádo na světě.”

“Nebo taky první,” ozvala se Gili. “Jasně! Úplně první!”

“Víte co obnáší rozmnožit stádo?” zeptal se Jack. “Nejspíš ne. Sednem si a Winnie uvaří čaj. Nic jinýho vám nemůžem nabídnout.”

“Nevadí,” řekl Ben. “My vám nabídneme víno.”

Ukázalo se, že jak Jack, tak Winnie dosud neměli možnost ochutnat víno a odbornice Gili jim o něm udělala celou přednášku. Paní Isabel ji zdatně přizvukovala a zeptala se:

“Gili, kde se dá vaše víno sehnat?”

“Přece v našem obchodě. Ukážeme vám ho.”

Za chvíli Jack, doplňován Winnie, popisoval, z čeho sestává práce se stádem, ovšem s výjimkou oslíků, kteří jsou naprosto soběstační a samostatní. Stádo spotřebuje určité množství vody a potravy a to všechno je na ostrově v rovnováze.

“Jestli chcete rozmnožit stádo, musí být víc pastvin,” vysvětloval Jack. “Šlo by to, ale je tady málo vody, A co říkáte přírodě? Paráda, co?”

“Víš, Jacku, my v přírodě žijeme,”řekla Gili. Začali jsme na vinici a potom jsme budovali farmu, kde máme pole a pastviny a spoustu rozmanitých rostlin, které pěstujeme kvůli semenům, aby rostly i jinde. Už jsme zúrodnili lán země, daleko víc, než je tady.”

“A kde berete vodu?” zeptala se paní Isabel. “O čistou vodu je nouze.”

“Tuhle Ben vystavěl vodní hospodářství s kořenovými čističkami.”

“Pane jo,” řekla uctivě Winnie. “Říkáte, že je tam dost pastvin pro stádo?”

“No jestli!”

“A co chcete udělat s tímhle stádem? My můžeme nechat narodit víc mláďat a vy je tam můžete chovat.”

“Co kdybychom ho tam odvezli sakumprásk?” navrhla Gili. “Dostanete domek, dokonce lepší, než je tenhle a budete se starat o stádo. Kdopak to umí líp, než vy?”

“A jak s penězma?” zeptala se Winnie. “My tady berem dvě stovky.”

“Pcha,” ucedila Gili. “V zácviku u nás berou lidi tři a když se osvědčí, dostanou pět stovek, chlapi kolikrát i sedm!”

“Slyšelas to?” zeptal se nevěřícně Jack. “Mohli bysme i něco našetřit!”

“Já jsem nemohla platit víc,” sklopila hlavu paní Isabel. “Ne že bych nechtěla, ale docházely mi peníze. Teď už peníze mám, ale nemám park. Jsem ráda, že o vás bude postaráno.”

“Ale no tak,” těšila ji Winnie. “Dyť jsme tady žili v pohodě a pak, my tu práci máme rádi.”

Cestou zpátky se paní Isabel vyptala na cenu vína, trochu se nad ní zarazila, ale potom mávla rukou:

“Jakápak cena? Teď už si ji mohu dovolit. Kolik bedniček se vejde do tohoto stroje?”

“Přesně osm,” informovala ji Gili. “Je to vyzkoušené. Když jsme tři, tak osm bedniček.”

“Koupím jich tedy osm. Až budou láhve prázdné, koupím další.”

“No a proč? Za pár dní zavedeme i rozvoz na objednávku, takže stačí zavolat notebookem a je to.”

“Až se zase zastavíš, Gili, budu hostitelkou já.”

“Jistěže přijdu. Jenom si myslím, že bych zase měla přivézt archivní víno, sama víte, jak krásně se při něm povídá.”

“Ano,” přikývla stará paní. “Pro případ, že by archivní došlo, budu hledět mít slušnou zásobu svého vína.”

Co se týče parku, nevěděli si vlastně rady. Dobře se vyspali, nasnídali a užili si koupele v moři, ale problém ředitele parku zůstal. Věděli, že své práci rozumí, ale věděli také o kamuflovaných prodejích. Nakonec se i Ben přiklonil k názoru Gili, který byl jednoduchý a přehledný:

“Podívej, vyhodit ho můžeme vždycky. Na druhé straně ale hospodaří dobře, protože prodává, ale parku neubývá.”

“Tohle nerozlouskneme. Měli bychom někoho přibrat. Co říkáš Nielsenovi? Zná přece park jako své boty.” Protože na nic rozumnějšího nepřišli, vypravili se za ředitelem skleníků, který začal jako obvykle odříkávat účetní bilanci, ale Ben ho zarazil:

“Nejsme tady kvůli skleníkům a účetnictvím firmy se začali zabývat specialisté, my už na to nemáme čas, Přišli jsme se poradit.” A pověděl Nielsenovi o jejich pochybnostech ohledně stávajícího ředitele parku. Nielsen se především začal divit:

“Tak jste přece jenom koupili park? Jenže on nevydělává, stará paní ho dotovala ze svého. No ale snad víte, co děláte. Udělali jste dobře, že jste sem zašli. Víte, Polanski je machr a v rámci možností i poctivý člověk. Jenomže má ženu a dvě děti, bydlí v pronajatém domě a za pět stovek, které dostává, prostě nevyžije.”

“A když mu přidáme?”

“Potom se z parku nedostane ani brouček. On ví o všem, co s kde šustne. Lepšího ředitele nehledejte, protože ho nenajdete. Na ostrově určitě ne.” Poděkovali tedy za radu a letěli do parku. Ředitel je přijal s úsměvem, který ho rychle opustil, když mu ukázali smlouvu o koupi parku.

“Prosím vás, přestaňte se kyselit,” řekla mu Gili. “My vás přece nepropustíme, protože jsme si zjistili, proč jste dělal pokoutní prodeje. My vám od této chvíle nabídneme tři tisíce měsíčně, ale z parku nezmizí ani nejmenší brouček. Souhlasíte?”

“To nemohu zaručit,” zavrtěl Polanski hlavou. “Zaměstnanci berou dvě stovky…”

“Berou pět set,” přerušila ho Gili. “Už se můžete zaručit?”

“Okamžitě propustím šest lidí, za ty ručit nemohu. Za ostatní ano. Chci vám ale říci, že park bude i tak ztrátový. Paní Isabel do něj musela dosazovat své peníze, a že jich neměla nazbyt!”

“Všechno je relativní,” řekl Ben. “Nám už se park nejspíš vyplatil, i když jsme to zatím nijak přesně nepočítali. A v budoucnu se vyplatí o to víc.”

“Kromě šestého oddělení,” řekl ředitel. “To se nikdy nevyplatí.”

“Copak je se šestým oddělením?” zeptala se Gili.

“Upřímně řečeno nevím. Tam se nechodí. V údolí pracují tři lidé a řídila je přímo paní Isabel. Šesté oddělení je v posledním údolí.”

“No tak tam půjdeme,” řekla Gili a vstala. “Co říkáte? Prohlédneme si tajemné údolí?”

“Já bych tam spíš zajel,” řekl Polanski a usmál se: “Údolí je odsud sedm kilometrů daleko. Jezdíme tady na Blechách a máme své skryté cesty. Létání nad parkem je zakázané, rušilo by naše svěřence. Tak pojďte.” Vydali se na cestu, kličkovali mezi vegetací a dojeli ke vstupu do údolí, kde stezka končila. Dál šli pěšky, za úzkým průsmykem se proplétali neznámou vegetací, sotva znatelná cestička se klikatila, vyhýbala se močálům a Gili najednou ukázala prstem:

“Viděli jste? Tam proběhlo zvířátko. Jako blesk!”

“Myslím, že už jsme dost daleko,” usoudil Polanski. “Zkusím zavolat.” Zahalekal a z dálky se ozvala nezřetelná odpověď a zároveň k nim dolehl podivný ostrý zvuk. Šli pomalu dál a za jednou z četných zatáček se před nimi objevil zarostlý muž v tričku a v šortkách. Poznal ředitele a řekl:

“Dobrý den, pane Polanski. Sem se obvykle nechodí, to přece víte. Copak se přihodilo?”

“Jdu vám představit nové majitele parku. Paní Gili a pan Ben.”

“Ach tak. V tom případě buďte vítáni. Za chvíli se potkáte s Pavlou a s Florou.” Šli za ním a ženy potkali u domku ve středu údolí. Obě se tak nějak podobaly Winnie a Gili si s nimi hned rozuměla. Hlavní slovo tady měl Hardy, který poslal Floru vařit čaj a Pavla dostala za úkol uklidnit psy.

“Já půjdu taky,” přidala se k ní Gili. “Co to znamená uklidnit psy?”

“Psi jsou moc prima zvířata,” poučila ji Pavla. “No tak pojď.”

Muži se usadili na verandě a Hardy s úsměvem řekl:

“Paní Isabel má zvláštní smysl pro humor. Počítám, že vám neřekla, čím s tady zabýváme?”

“Ani se nezmínila,” přitakal Ben. “Nezbývá, než abyste to řekl sám.”

“V tomto údolí je v podstatě uzavřený ekosystém. Jsou tady rušivé prvky, lidé a psi. Chováme zde deset psů druhu zlatý Retriever, jsou to jediní psi na planetě a rodina paní Isabel se postarala o jejich zachování. Dostávají své krmení, mimochodem, to by mělo být dodáváno dál, pokud nechcete psy zahubit. Já bych se za ně přimlouval. Krmivo nám vozí místní firma, nechává ho ve skládku na kraji údolí. Nám vozí jídlo také, my jsme zde s Florou pořád, málokdy opouštíme park. Pavla někdy po práci odchází, ale většinou zůstává s námi.”

“Mám dotaz,” řekl Ben. “Co je uzavřený ekosystém?”

“Nevím, jestli to dokážu vysvětlit stručně, ale pokusím se.” Rozhovořil se o společenství, jehož příslušníky jsou rostliny a půdní bakterie, červi a drátovci, brouci a vosičky a také jejich predátoři. Vrcholem potravního řetězce jsou kočky, které loví rejsky a hraboše a lovci hmyzu jsou především žáby, jejichž predátorem je malá sova puštík. Musel své povídání přerušit, protože se vrátila krajně rozrušená Gili a za ní šla Pavla, která vedla na provaze krásné plavé zvíře.

“Podívej se Bene,” spustila Gili, “tohle je fenka, tak se říká psím ženským, jmenuje se Ida a slyší na to jméno, třeba Pavlu poslechne na slovo a je tak ochočená, že bys nevěřil. Nechá se pohladit, ale cizího člověka klidně kousne, mě tedy ne, já jsem stačila ucuknout, ale tebe určitě kousne. Můžeš ji pohladit, až za tebou sama přijde, to bezpečně poznáš. Dovedeš si něco takového představit? Psi se totiž dají vycvičit i na hlídání stáda!”

“Zastav se, Gili,” ukončil její proslov Ben. “Radši si sedni a poslouchej.”

Hardy začal zase vyprávět, vysvětlil, že ekosystém, ačkoliv má omezený počet druhů a je limitován malou rozlohou údolí, je velice stabilní, ale ne stále. Zrovna nedávno se přemnožily kočky a museli jich několik zastřelit. Kočky jsou polodivoké, někdy za nimi přicházejí a nechají se pohladit. Jsou moc zvědavé, zrovna teď jedna vykukuje za keřem, ale bojí se fenky Idy. Flora vstala, tiše volala “čiči, čiči” a za chvíli se vrátila s krásným chlupatým zvířátkem, které položila Gili do klína. Zvířátko se nechalo hladit, stočilo se do klubíčka a začalo vydávat tiché bručivé zvuky. Fenka Ida zavrčela a pokusila se dojít k Gili, ale provaz jí to nedovolil. Chvíli postávala, potom došla k Benovi, šťouchla do něj čumákem, on ji pohladil a Ida si lehla vedle něj.

“Vidíš?” triumfovala Gili. “Neříkala jsem to?”

“Tohle je ještě kotě,” řekla Flora. “Koťata přikrmujeme. Dospělá kočka by se s tebou jen tak neskamarádila.”

“Jednomu nerozumím,” ozval se Ben. “Mluvíte o červech a jiných tvorech, kteří žijí v půdě. Čím se živí?”

“Rostlinami, přesněji řečeno jejich odumírajícími kousky. Žijí s rostlinami v symbióze a vzájemně si prospívají. V půdě žije mnoho malých tvorů, jeden je potravou pro druhého a rostlinám prospívají i tím, že zkypřují a provzdušňují půdu a vytváří hnojivo. Jinde na světě už taková společenstva nežijí, byla zničena užíváním přemíry chemie.”

Ben se zeptal:

“Jak vypadá takový užitečný červ?”

“Jednoho vám ukážu, toho nejužitečnějšího. Podle mého názoru jde o vůbec nejužitečnějšího tvora na planetě.”

Hardy vstal, vzal malou lopatku a opodál vyrýpl kousek drnu, ze kterého vytáhl růžového hádka, jenž se v jeho prstech kroutil a snažil se uniknout.

“Nekousne vás?” zeptala se Gili.

“Žížala nekouše. Zúrodňuje půdu.” Ben vstal, šel si prohlédnout žížalu a zeptal se:

“Dají se žížaly rozmnožit?”

“Velmi snadno. Stačí mít hromadu rostlinných zbytků. No, já bych tam přidal daleko víc tvorečků a možná i vápno, aby byl výsledek prvotřídní.”

“My máme takových rostlinných zbytků, že byste se v nich utopil,” oznámila mu Gili. “Dáváme je do hlubokých jam a potom je z něj kompost.”

“V tom případě se nejspíš žížaly utopí a tímhle způsobem rozhodně nezískáte kvalitní kompost. Kompost má být vlhký, ale ne utopený ve vodě. A voda musí být čistá. Máte takovou?”

“Máme jí spousty. Ben vybudoval vodní hospodářství s kořenovými čističkami na velkém lánu země. Máme farmu jako hrom!”

“A hospodaříte bez chemie?” ožil Hardy. “To bych chtěl vidět!”

“Skoro všechny chemické provozy nepřežily válku,” informoval ho Ben. “Všichni teď budou muset hospodařit bez chemie. Hledáme způsob, jak s bez ní obejít a zdá se, že se našel jeden z nejlepších. Budeme mít starosti s pěstováním vína, to se zřejmě bez chemie neobejde. A vidět hospodářství můžete hned, pokud poletíte zítra s námi. Nejdéle na týden. Můžete ho týden postrádat?” obrátil se k ženám.

“Vemte si ho na dýl,” řekla Flora. “Je na nás přísnej!”

Ředitel Polanski, kterému se také podařilo pohladit fenku Idu a byl na svůj výkon náležitě pyšný, se zeptal:

“Kdo zajistí zásobování tohoto oddělení?”

“No přece vy,” řekla mu s úsměvem Gili. “Jste ředitel, nebo ne? Jenomže, Bene, vzal jsi nějaké peníze navíc?”

“Pochopitelně. Zítra ráno dáme panu řediteli půl milionu doláčů, s tím nějakou dobu vydrží a všechno pochopitelně řádně vyúčtuje. Když bude něco v nepořádku, spojíme se notebookem a vyřešíme to.”

“Jestli mám zítra letět,” řekl Hardy, “musím začít připravovat bednu s násadou do kompostu. Pojďte, Bene, ukážu vám, kde zítra přistanete.”

“A máš to,” obrátila se Gili na Floru. “Týden volna. Můžete obě vyvádět jako utržené ze řetězu.”

“Jenomže kdo bude dělat místo nás?” řekla Pavla. “Máš ponětí, kolik je tady práce?”

Schůze vlastníků.

Jakmile se ocitli na farmě, Ole se na Hardyho doslova přilepil a nehnul se od něj na krok. Vzali spolu bagřík, dolovali z jam spoustu páchnoucího kompostu, vršili ho na hromady a pokrývali vrstvou špatné hlíny s podílem jílu.

“Tohle je kvůli odparu vody,” vysvětloval Hardy. “Musíš tam nechat mezery, aby to mohlo dýchat. Můžeme použít i fólii, ale hlína je lepší. Pro přírodní pochody je vůbec nejlepší přírodní materiál.” Potom vyhrabali lopatkou díry a Hardy do nich rukama vkládal násadu ze své bedýnky.

“Sakra, koukej,” divil se Ole, “úplně se to hemží.”

“Násadu nesmíš moc rozhrabat. Nejdřív z ní vyrazí bakterie, začnou upravovat prostředí a za nimi půjdou další a další složky.” Potom spolu chodili do farmě, na polích i v pastvinách hloubili sondy a Hardy vysvětloval:

“Vidíš? Kořenový systém není, jak má být. Půda je jalová, nemůžeš počítat s velkou úrodou. Bez chemie bude i tak poloviční a v téhle půdě by stále klesala. V půdě chybí život.”

“No to vidím. Jenomže co s tím?”

“Násada v kompostu se bude rychle množit, brzo budou obě hromady plné života a můžeš dělat další kompost. Potom ho začneš zahrabávat do země, zatím jen tu a tam. Voda je tady čistá a život se začne šířit. Tohle samozřejmě nestačí, budeš taky potřebovat predátory, kteří žerou červy a potom musíš mít i další živé tvory. Začneme je u nás množit. Viděl jsem tady sýkorky, není jich moc, ale uvidíš, že jakmile budou mít víc jídla, začnou se množit samy.”

Při večerních sezeních přednášel Hardy o ekosystému, ochotně odpovídal na dotazy a když ho Ben za týden odvážel, měli všichni plnou hlavu ekologie. Nora zjistila, že o tomto tématu je rozsáhlá kapitola v paměti notebooku, vytiskla ji a svazeček se stal bestsellerem.

Ben a Hardy letěli na ostrov malým náklaďákem, do kterého naložili zboží pro obchod a Hardy se zájmen obhlížel ruční řízení. Ben se zamyslel, mechanicky pilotoval a po chvíli se zeptal:

“Vy byste zřejmě nechtěl odejít ze svého údolí?”

“Odejít z údolí? O tom jsem nikdy neuvažoval. A kam?”

“Na ostrov Lanzarote. Je tam umístěna část parku,ve které přežila některá hospodářská zvířata, ale nedají se rozmnožit, není tam pro ně dost místa. Odvezeme je k nám a na ostrově vznikne semenářská farma.” Hardy chvíli přemýšlel, potom přikývl a začali mluvit o podrobnostech. Projekt budoucí semenářské farmy, který vymysleli cestou do Maspalomas, byl později skoro beze změn realizován.

Hardy mínil, že nestačí jen produkovat semena a výpěstky. Dokud nebude na světě dost lidí, kteří s nimi umí zacházet, je veškerá práce marná. Proto bude mít farma jen málo stálých pracovníků, nejvýš deset nebo dvanáct, a zbytek práce obstarají budoucí zemědělští odborníci, kteří se tam budou školit pro své povolání. Ben přišel s vylepšení, navrhl, aby na ostrov přenesli celé údolí číslo šest a postupně tam přestěhovali i celé arboretum z Ameriky.

Když vysadil Hardyho v parku, přeletěl na heliport, objednal převoz zboží, najal si Blechu a jel do obchodu. Bill měla z jeho návštěvy radost a pošeptala mu:

“To je skvělé, že ses tu objevil. Roland s tebou potřebuje mluvit. Bude tě čekat odpoledne v mém domku, ale nelítej tam. Přijeď na Bleše.”

Odpoledne tedy přijel k domku. Roland, který seděl na verandě, vyskočil a oba muži se objali.

“Vypadáš dobře,” konstatoval Ben. “Co válka?”

“Válka už je jiná. Teď se daleko víc než já uplatňuje Schneider. Zbylí Černí se rozutekli a vmísili se mezi lidi. Jdeme po nich, protože mají pořád velkou šanci vyhrát. Mohl bych hned teď poslat do civilu přes půl milionu vojáků, ale co s nimi?”

Bill přinesla víno a sedla si k nim.

“Schneider připravil past a my jsme návnada,” oznámila. “Až se setmí, zmizíme odsud a past sklapne. Bude tady rušno.”

“Mohu nějak pomoci?”

“Všechno je zajištěné, neměj starost.”

“Dobře. Schneider ví, co dělá a vy určitě taky. Kvůli tomu tady nejsem, viď?”

“Ne. Chci si promluvit o stavbách v Egyptě.”

“Stavíme čističky a v závislosti na vodě plánujeme osídlení. Na mnoha místech by se mohlo stavět, jenže není k sehnání dost stavebního materiálu, s výjimkou cementu a betonářské výztuže. Víš, jak to řešíme u nás? Bouráme domy ve městech. Použijeme z nich skoro všechno, vybouraný materiál převážíme a stavíme. Dokonce ani s inženýrskými sítěmi nejsou moc velké potíže. Zkrátka v Egyptě je zapotřebí stavět právě tímto způsobem, i když tam budou potřebné i jaderné reaktory, ale o těch už něco víme. No a kdo má pracovní síly? Tvoje armáda. Víš, jiní lidé to neudělají, nemáme pro ně jídlo.”

“Vidím, že nezahálíte. To je skvělá myšlenka. Hned začneme bourat ve velkém.”

“Ale kdepak. Musíš poslat menší skupinu, nejvýš padesát lidí, a ti se budou učit rozebírat domy. Věř mi, že to není jednoduché. Jsou k tomu zapotřebí i stroje, dodáme jejich seznam. Z tvých lidí s stanou odborníci a začnou školit ostatní. Vybouraný materiál poputuje do Egypta a může se začít stavět.”

“Výborně. A co dál?”

“Postavené domy hned osídlíme. Budeme potřebovat zemědělské vybavení, ale toho je kupodivu dost, najde se ve skladech měst. Později musíme sehnat osivo, kuřata,… máme seznamy všeho potřebného. V domech budou bydlet ženy a budou se učit vařit, hospodařit a spoustu jiných věcí.”

“Jaké ženy? Kde je vezmeš?”

“Rolande, je vidět, že jsi válečník. My hodně obchodujeme a cestujeme a tak víme, že na světě je velký přebytek žen. Vybereme mladé a hezké, neměj obavy.”

“Otázkou je, zda na to ženy přistoupí?”

“Ženám se dnes nežije dobře, spíš naopak. Válka zabila víc mužů, než žen a ony skoro nemají možnost se uplatnit. Stěží seženou trochu jídla a tohle budou chápat jako svou příležitost.”

“Dobrá. Ale potřebujeme generálního dodavatele. Vzal bys to?”

“Sám ne. S Watsonem bych si troufl.”

“Pomluv s ním. Bene, naše skupina budoucích odborníků na bourání domů s ohlásí co nejdřív. Přišel čas rozloučit se. Pozdravuj doma.”

Když Ben večer uléhal, uslyšel z kopců prudkou střelbu a výbuchy. Za minutu nastalo ticho, ale ještě dlouho nemohl usnout. Když ráno vycházel ze dveří, našel za nimi dopis s adresou Mala a lístek se stručným vzkazem Všechno v pořádku. Schneider.

“Samozřejmě přijmeme,” řekl bez rozmýšlení Watson. “Je to obrovská zakázka, ale nemáme důvod se jí bát.”

“Richarde, nemáme také žádný důvod pouštět se do takových věcí,” namítla Nora. “Každý z nás má víc peněz, než dokáže utratit a děli jsou na tom stejně. Souhlasíš se mnou, Gili?”

“Já vám povím něco jiného. Byla jsem se podívat na kompost. Úplně se hemží životem a Ole mi ukázal, jak se ten život šíří po pastvinách, všude, kde zarýpal kousek kompostu. Žížaly lezou pod zemí a uzdravují půdu. Víte co to znamená? Že jsme jediná firma na světě, která je schopná založit v Egyptě hospodářství v souladu s přírodou.”

“Noro, kvůli penězům to opravdu dělat nemusíme,” ujal se slova Ben. “Jestli chcete vidět důvod, pro který bychom se té práce měli ujmout, podívejte se na jezero.” Všichni se zahleděli na mírně zvlněnou hladinu, po které plul člun s kapitánem Mildred a třemi malými námořníky. “Svět je otrávený,” pokračoval. “Život skoro zanikl a na obrovských skládkách probíhají reakce, kterým nikdo nerozumí. Celá planeta je v nerovnováze a přežil jen zlomek druhů života. V Palmitos parku se před lety jeden předvídavý člověk pokusil uchovat fungující ekosystém a my jsme ho získali. Když se nám ho nepodaří rozšířit, naše děti nebudou mít kde žít. Peníze na tom nic nezmění.”

“Víc už mě přesvědčovat nemusíš,” usmála se Nora. Tak dobrá. Budeme stavět. Musí se začít energií, takže jsem se vyptala, jak to vypadá s malými reaktory. Kolik jich vlastně potřebujeme?”

“Odhad už máme,” řekl Watson. “Osm set. Bude jich o něco víc, tohle je dolní odhad spotřeby pro čtyři miliony lidí, kteří budou hospodařit stejně jako my.”

“V tom případě mám dobrou zprávu. Na světě je těchto zařízení na padesát tisíc, teď jsou samozřejmě z většiny na nulovém výkonu. Specialistům na Madagaskaru je jasné, že tam, kde stojí, už nemají využití a vymysleli zajímavou věc. Reaktor je stavěný na bytelné betonové desce a oni ho dokáží i s tou deskou vyrýpnout a přenést jinam. Vysvětlovali, že spojili čtyři největší vojenské speciály kovovou konstrukcí a tak dokáží reaktor přepravit. Na novém místě jsou potom potřebné jen jednoduché stavební práce.”

“To je skvělá správa,” řekl spokojeně Watson. “Podle všeho vyřešili největší problém celé akce.”

“To ne,” zavrtěla hlavou Nora. “Ještě je tady problém kabelů, není jich dost. Oni ale zaměstnávají moc šikovné lidi a ti vymysleli způsob, jak dobývat zahrabané kabely ze země, postavili stroj, který to dokáže. Řekli mi, že pokud dostanou zakázku, udělají těch strojů víc a kabely dodají.”

“Milá Noro,” rozesmál se Watson, “ještě nemáme objednávku a ty už pracuješ!”

“Nora už je taková,” přikyvovala Gili. “Mám vás pozdravit od Bill, dneska jsem s ní mluvila. Moc chválila Schneidera, jeho lidi u nich dostali přes dvě stovky Černých. Říkala taky, že na ostrově se položila jedna agentura, která zaměstnávala šest lidí zkušených v náboru lidí. Myslím, že bychom je mohli najmout a poslat do světa, aby získávali ženy pro Egypt.”

“Jenže kde budou ty ženy bydlet a co budou dělat?” zeptala se Nora.

“No, kde. Nejdřív ve stanech a potom v tom, co postaví.”

“Nezbláznila ses, Gili? Ženy a stavební práce?”

“Ale vůbec ne. Řekni jim to, Bene.”

“Je to zatím teoretická varianta, která závisí na tom, kolik nakládacích robotů může uvolnit armáda. Víte, o co jde, jeden takový stroj u nás vždycky nakládal víno. Dají se naprogramovat i na hrubé stavební práce a dodělávky už ty ženy dokáží zmoci.”

První vojáci se objevili už příští den. Přivezli rámcový plán rozjezdu prací v Egyptě, ale uznali, že jejich projekt je lepší. Byli to důstojníci specializovaní na zásobování a logistiku a měli dobrý přehled o vojenských zásobách. Ne že by byli ochotni prozrazovat nějaké vojenské tajemství, to samozřejmě nedělali, ale odškrtávali jednu položku za druhou. Když došlo na nakládací roboty, dokonce se vesele rozesmáli, ačkoliv příčinou smíchu mohlo být i vypité víno.

“Tak tohle je jedinečné řešení,” pochvaloval si velící důstojník. “Můžeme jich dodat pět tisíc a s nimi přijde dvacet specialistů na jejich programování.”

Celé dva dny se dohadovali o podrobnostech, upřesňovali termíny dodávek a plánovali práci. Gili zatím prostřednictvím Bill najala šest lidí, kteří se rozletěli po světě a zahájili nábor žen pro Egypt. Nora také nezahálela, sedla si k notebooku a spojila se se zakázkovou kanceláří na Madagaskaru.

“Dobrý den, paní Noro,” pozdravil ji úředník. “Zadáte nám nějakou práci?”

“Ano. Objednávám dodávku osmi set standardních malých reaktorů pro stavby v Africe, jejich umístění budeme upřesňovat průběžně. Objednávka samozřejmě zahrnuje i propojení kabelových sítí.”

“Osm set?” polekal se úředník. “Jste si vědoma toho, že požadujeme platbu v hotovosti?”

“Samozřejmě. Každý zprovozněný reaktor bude na místě zaplacen.”

“Tak na tohle jsem malý pán. Počkejte okamžik, hned vás předám panu řediteli.”

V té době už jejich projektanti dokončovali dokumentaci typového obytného domku pro Egypt a na místě chodil po budoucích hospodářstvích stavitel se třemi pomocníky a vyznačovali základy příštích staveb. Náčrty budoucích sídlišť zasílal stavitel notebookem do projekční kanceláře jako podklad pro návrh inženýrských sítí. Když vojáci konečně odlétali, vezli s sebou podepsanou smlouvu a nechali na vinici zálohovou platbu, dvacet miliard doláčů v hotovosti.

Oddíl budoucích vojenských odborníků se učil rozebírat domy. Ze začátku to považovali za snadnou a zábavnou práci, ale stavitel je brzy vyvedl z omylu.

“Podívej se,” poučoval vojáka, “takový krásný prefabrikát, a ty ho ničíš. Dej sem to nářadí. Vidíš, poklepu, jemně uvolním - a hotovo. A teď to zkus ty.”

Po mnoha peripetiích vojáci konečně rozebrali jeden dům a zdokonalovali se na dalších dvou. Čtvrtý dům už rozebrali samostatně a stavitel prohlásil, že už umí dost na to, aby zaučili ostatní vojáky. Velitel se spokojeně posadil k notebooku a příští den začaly přilétat speciály s vojáky, každý z nich přibral jednoho šéfa bouracích prací a hned se rozletěl do některého z měst. Za pár dní začal proudit do Egypta stavební materiál. Vojáci, kteří ho skládali na určeném místě, neměli ponětí o tom, že za pár dní zde začne vyrůstat stanové městečko plné žen, které se budou učit ovládat techniku, vyhloubí základy, sestaví bednění, položí armovací sítě a průchodky inženýrských sítí a když přiletí transportér s betonem, pěkně ho nahoře uplácají a uhladí. První betonáž byla samozřejmě slavnostní. Ženy, které se zaučovaly v zemních a základových pracech, byly ze začátku dost nešikovné a stavitel se dost často chytal za hlavu a láteřil, ale zlepšovaly se. Ne všechny, některé z nich nešikovné zůstaly, ale zase jim šlo vaření nebo něco jiného. Pomalu vznikaly sehrané party, některé na staveništi, jiné v kuchyni a život, nejprve značně chaotický, nacházel svá pravidla.

V táboře se vyskytly i případy krádeží. Ženy se sešly, společně začaly pátrat a dopadly gang šesti zlodějek. Potom uspořádaly soud a ten navrhl dvě alternativy rozsudku. Zlodějky měly být vyhoštěny nebo odsouzeny k trestu smrti - a tak to i dopadlo. Ženy je oběsily. Nora z toho byla vyděšená, ale Gili řekla:

“Takhle by se mělo se zloději zacházet všude na světě. Dneska už si lidi nemohou zlodějnu dovolit.” Jakmile se zpráva o rozsudku dostala na ostatní obhospodařovaná území, převzaly toto pravidlo i tamní příležitostné soudy a místní osadníci zakrátko říkali, že svět začíná být lepší a bezpečnější.

Čtyři generální dodavatelé prožívali perné chvíle. Seděli nepřetržitě u notebooků, zavalovali se papíry a koordinovali a organizovali do umdlení.

“Rozjezd každé velké zakázky je obtížný,” těšil je Watson. “Jakmile se všechno zaběhne, budeme mít desetinu starostí.”

“Jen jestli,” zapochybovala Gili. “Já mám dojem, že to zabíhání nebere konce.”

V jejich práci se ale vyskytovaly i světlé chvilky, třeba když do dveří nakoukl Sam a řekl:

“Gili, vylez ven. Mám dojem, že na pár místech na Sluneční stráni už zrajou. Musíme to obhlídnout.” Gili radostně vyběhla a když už byla na vinici, prošla ji pro jistotu celou, aby nepropásla jediný zrající hrozen. Jiným příjemným vytržením byl příchod dětiček, , které se dožadovaly pozornosti maminek, ale také otců. Maminky radostně odcházely převléknout zablácená dítka a pokud šlo o tatínky, ti ochotně sedali na Blechy a ukazovali dětem zvířata na pastvinách. Watson se ale nemýlil. Do měsíce všechno fungovalo tak dobře, že stačilo, aby u notebooku seděl jen jediný z nich.

Převoz stáda byl velikou událostí. Obstaraly ho čtyři náklaďáky, které se značně zdržely, protože zvířatům se do letadel nechtělo, zvláště oslíci se projevili jako neuvěřitelní paličáci a nechtěli opustit domov. Zřejmě dospěli k názoru, že nové bydliště bude nehostinné a oslíkům nepříznivé. Naproti tomu vedoucí býček ukázal, že se ničeho nebojí a klidně zavedl stádo do letadla. Maličko se rozčiloval, protože tři kravičky musely nastoupit s oslíky, ale když za ním zašla Winnie a řekla mu Césare, ty troubo milej, uklidnil se. Koně cestovali společně se psy, kteří už před týdnem dorazili ze šestého oddělení a vůčihledně se na nový domov těšili. Nejspíš si představovali, že si konečně vyřídí účty s kočkami, na které jinak nemohli. Konečně bylo všechno naložené a vydali s na cestu.

K pastvině se sjel, sešel a seběhl každý, kdo mohl. Náklaďáky přistály a za chvíli už Jack s Winnií začali vyvádět ven zvířata, jejichž velikost a neobvyklost budila úctu a bázeň, ale jen do chvíle, než se ven vyřítila smečka psů. V té chvíli se vyřítila i Ester, doběhla jednoho psa a nedbaje zoufalého křiku své matky, vrhla se mu kolem krku. Pes si prohlédl nevelkého člověka s úsměvem od ucha k uchu, olízl dětskou tvář a začal radostně poskakovat a štěkat. Vzápětí se seběhli i ostatní psi a k partě se přidal i Marek a Jakub. Mildred dorazila o malinko později, ale i na ni zbyla štědrá porce psí pozornosti.

Jack se vesele rozesmál a vedl býka dál na pastvinu, ale stádo už ucítilo napajedlo a vydalo se k němu. Koně se osmělili a začali zkoumat nový terén, ale oslíci začali naprosto klidně škubat stébla tam, kde byli a tím dali najevo, že už se zabydleli.

“Všem dobrý den,” pozdravil Jack. “Jářku, Bene, tohle jsou pořádný pastviny! Zvířata jsou spokojený, ale nevím, jak psi. Aby se nerozutekli a nezdivočeli!”

“Uvidíme, Jacku. Jestli jste hotoví, půjdeme a ukážeme vám bydlení.”

“Máme v letadle spoustu věcí.”

“Řeknu pilotovi, ať přeletí k domku.”

Nový domek se Winnii velice líbil. Stál kousek od Oleho obydlí, ona jej v momentě kompletně proběhla a hlásila:

“Jacku, budeš mrkat! Je tady záchod a ve vedlejších dveřích sprcha. Já do ní hned vlezu.”

“Ole, nebyl by tady nějakej povoz?” zeptal se Jack. “Některý věci musíme nastrkat do skladu pod střechu.” Vešli spolu do letadla a Ole se zeptal:

“Hele, co je tohleto?”

“To je koňský sedlo. Přiděláš ho koňovi na hřbet, nasedneš a jedeš.”

“Cože? Na těch koních se dá jezdit?”

“To bych řek! Taky dokážou tahat vůz, ale žádnej nemáme. Sedla máme čtyři. Kdyby vyhořela elektrika, zastanou koně i práci na poli.”

“Víš co? Éro přelítne ke skladu a chlapi to tam složí. A co ty druhý zvířata, ty rohatý?”

“To jsou krávy. Dávaj mlíko a Winnie z něho umí udělat sýr, že se olízneš. Winnie,” zavolal, “vzalas sýr?”

“Jasně. Hned ho kus donesu.”

Ole ochutnal sýr a uznale pokýval hlavou:

“Teda řeknu ti, Jacku, že vy dva budete na farmě hned jako doma. A co myslíš, mohl bych prubnout to ježdění na koni?”

“No jestli!. Ale musíš být trpělivej, protože kůň je silný a chytrý zvíře.”

“Já bych taky mohla na koni?” zeptala se Mildred.

“Na koně seš malá, ale děcka naučím jezdit na oslíkách.”

“To jsou ti s velkejma ušima? Těma ušima se řídí?”

“Ne, řídí se jinak, naučím tě to. A hele, psi jsou tady!” Psi se skutečně objevili, kráčeli spořádaně za třemi dětmi.

“Mildred, my se jdem vykoupat,” oznámil Jakub. “Naložíme psy do lodě. Pojď taky!”

“Nemusíš je nakládat,” řekla Winnie, která vyšla ven převléknuta do čistých šatů. “Sakra,” zadívala se směrem ke kachnímu rybníku, “támhle jsou domácí zvířata. Musíme psy naučit, že je mají hlídat a neubližovat jim. Hele,” otočila se k Jakubovi, “nenakládej je. Oni plavou sami.”

“Psi se umí učit?” zeptala se Mildred.

“To víš že jo! Naučí se prakticky všechno.”

“Tatííí,” křičel Marek na přicházejícího Bena. “My máme plavací psy. Jdeme je naházet do vody!”

Na staveniště v Egyptě se nastěhovali specialisté z Madagaskaru. Vyhloubili jámu pro uložení reaktoru a trochu vyděsili ženy příletem obrovského stroje, který přinesl a usadil základovou desku i s reaktorem. V následujících dnech začal být život na budoucím sídlišti nesmírně nebezpečný, protože kam oko dohlédlo, všude někdo hloubil výkopy a ukládal do nich tu kabely, tam zase potrubí. Výkopy začaly pomalu mizet a na scéně se objevili vojenští specialisté s roboty. Začala stavba prvního domu a programátoři se seznamovali s technologií a hráli si se svými roboty tak dlouho, až začali být platnými pomocníky a postupně přebírali další a další práce. Najednou se stavělo všude kolem a stavbyvedoucí už zaučoval party žen na dokončovací práce, ale při řadě z nich se postupně také uplatnili roboti. Reaktor obstál při zkušebním provozu a osada se postupně zabydlovala. Na místo se vypravila Nora a spolu s ní i Ole a cestou přibrali i dva farmáře z hospodářství v povodí Péneios. Ti začali ženy učit základům zemědělství počínaje řízením traktorů. Nora a Ole zatím chodili a vyptávali se, až vybrali dvě ženy, které se měly zaučit na budoucí hospodářky a odvezli je s sebou. Vybrali dobře, ženy byly schopné, neštítily se žádné práce a rychle se učily.

“Teďka se naučíte akorát to základní,” řekl jim Ole. “Musíte spíš umět dělat s papírama, poněvadž to je stejně důležitý jako práce s kompostem. Ale lidi od vás pak pofrčí do naší zemědělský školy na ostrově Lanzarote a budou z nich specialisti. Já tam půjdu taky, každou chvilku narážím na to, že něco nevím.”

Na Nilu zasely ženy první semena a chodily se dívat, jestli už rostou. To už věděly mnohé o polích a pastvinách a těšily se na chvíli, kdy vypěstují květiny. Živeny vojenskými konzervami poslouchaly vyprávění dvou hospodářek o lahodné chuti jídel vařených ze surovin, které vyrostly v čisté přírodě.

V sídle generálních dodavatelů vládl naproti tomu klid. Jistou starost měli pouze se psy, ale i ta pominula, když pochopili, že kachny a slepice nejsou lovná zvěř a začali se k nim chovat přátelsky. Jejich výchovu zaplatila životem jediná kachna. Smečka dvaceti psů sice byla pro hospodářství moc velká, ale domluvili se s farmáři v Řecku, kde už fungovalo šest farem a poslali jim po dvou zvířatech. Zbylých osm pejsků bylo víc než dost, ale oni se brzy specializovali, někteří se nehnuli od dětí a druzí obíhali stáda. Pejsky dopravila do Řecka Gili, která takto získala záminku k návštěvě projektantů. Vyzvídala, kdy budou hotoví s prací pro Egypt a dovídala se, že ještě dlouho ne. Zatáhla je okamžitě do debaty o škole pro děti a vyloudila z nich pár náčrtů, ale nic víc pro ni zatím udělat nemohli. I tak si popovídali o mnoha detailech příštího projektu a Gili poznávala úskalí projekční práce.

“Tady to vidíte,” řekla projektantům před odletem, “Vůbec jsem nevěděla, že se při projektování musí tolik přemýšlet. Nebudete mi věřit, ale já jsem si myslela, že domy se vymýšlí až při stavění, ale teď vidím, že ti, kdo je staví, se řídí pěkně podle papírku.”

“Jinak to ani nejde,” usmíval se projektant. “Stavební konstrukce jsou náročné a musí se propočítat, aby odolaly namáhání. Z výkresů také plyne, kolik a jakých materiálů je zapotřebí ke stavbě, jaká budou okna a dveře a tisíc jiných věcí. No ale než se dostaneme k projektu školy, budete o tom vědět mnohem víc.”

Tento projekt se zatím odkládal, ale Gili s sebou nosila složku s náčrty, mluvila i nich s kde kým a postupně začínala rozumět výkresům a zaznamenávala si každý dobrý nápad.

Ben měl hodně starostí se semenářskou farmou. Na Fuerteventuře bylo potřebné vybudovat rozsáhlé vodní hospodářství a protože byly vodní zdroje ostrova pro zamýšlený účel deficitní, stavěla se odsolovaní stanice. Ale farma rostla. Melanie se svou partou odletěla do Ameriky a začala hospodařit v arboretu. Protože její lidé věděli, že všechno, co tam roste, je vzácné, lámali si hlavy tak dlouho, až dokázali vydolovat ze země strom i s neporušeným kořenovým balem a stejně šetrně ho zasadili na určeném místě na Fuerteventuře.

Semena sice měli, ta část farmy, kterou obstarávala Dolores, jich produkovala dost, ale ne v dostatečně rozmanité druhové skladbě. Horší to bylo s výpěstky, ale tento stav vyřeší až nová semenářská farma.

Na horním Nilu, v první dokončené osadě, kterou ženy na počest krásné květiny nazvaly Sedmikráska, se z ničeho nic začaly dít věci. Armáda uvolnila prvních deset tisíc vojáků a ti se nahrnuli z letadel do osady a vypukl nebývalý zmatek, protože se muži i ženy začali seznamovat a život byl najednou samá komplikace. Zde nebylo možné aplikovat nějaké nařízení shora, kdepak, tohle si musel každý vyřešit sám a mnohdy se to nepodařilo napoprvé. Vlastně se to nepodařilo nikdy, i po značně dlouhém čase se lidé rozcházeli a jiní zase scházeli, ale už jich nebylo tolik jako v začátcích osídlení.

Demobilizovaní vojáci se začali učit. Ženy jim vysvětlovaly, jak důležité je každé stéblo, které se objeví nad zemí a úspěšně roste a směrem na jih se zhmotňovala další stanová městečka. Čtyři stovky osad je nějakého stavění, ale v té době už byly k dispozici zkušené instruktorky a později i zkušení instruktoři z osady Sedmikráska. Druhá dohotovená osada dostala jméno Prvosenka a po ní následoval Zlatobýl a skoro současně s ním Divizna.

Štáb armády, tedy ne celý, jen jeho příslušná část, řešil problém vlastnictví. Osady patřily armádě, o tom nebylo pochyb, vždyť je zaplatila, jenže armáda se brzo rozplyne a co potom? Navrhli systém družstevního podílového vlastnictví a s podílem počítali i pro ženy, protože kdyby se vlastníky stali pouze muži, vedlo by to k diskriminaci žen. V čele každé osady měl stát volený hospodář, který bude mít k ruce úřad a bude spolupracovat s radou osady. Jak to bude dál, rozhodnou lidé sami, ale základní schéma musí být zachováno. Co se týče soudnictví, zůstane to, které se osvědčilo v Sedmikrásce. Uvažovalo se také o vyplácení mzdy, ale ta bude muset počkat, až se rozjede obchod. Lidé tedy pracovali a za svou práci dostávali to, co potřebovali k životu. A v okolí osad se objevovaly skvrnky zeleně, které se začínaly slévat do souvislých ploch. První zeleň tvořily z poloviny potravinářské plodiny, z poloviny materiál pro příští kompost. Zdálo se, že nic nebrání tomu, aby se horní Egypt stal zemí zaslíbenou, ale prakticky přes noc se všechno zvrtlo.

Na vinici přiletěl Roland, samozřejmě úplně nečekaně a sám, v malém dvousedadláku, se kterým přistál kousek od besídky. Lidé zrovna dojídali oběd, Alice se zvedla a přinesla porci i pro Rolanda, který se zatím pozdravil s lidmi a usadil se u stolu.

“Mám jenom dvě hodiny,” řekl. “Přiletí pro mne vojáci a tohle malé éro bych chtěl nechat tady, pokud nebudete nic namítat. Je moje vlastní.” Všichni byli zvědaví na zprávy o válce a Watson řekl, ať zůstanou v besídce, ale Roland se mezi jednotlivými sousty nejdřív vyptal na jejich hospodářství, divil se zprávě o malých obyvatelích kompostu a obdivoval psy, ale úplně ho nadchl záměr Gili postavit v zátoce na Péneios školu.

“Jenomže ji nemá kdo nakreslit,” vzdychla Gili. “Projektanti pořád dělají čárečky, podle kterých se na Nilu zahrabávají do země kabely a potrubí a nemají volnou chvilku.”

“Ale my máme taky projektanty,” řekl Roland. “I pro civilní stavby. Jsou myslím jenom dva a brzy je uvolníme. Ti mohou školu nakreslit.”

“Tak už nás nenapínej,” ozval se Watson. “Jak je to s válkou?”

“Je to špatné. Válka se přesunula jinam a je složitější. Před dvěma měsíci ukořistili Černí jeden náš stroj s ručním řízením. Z nějakých důvodů selhala nástraha, řízení nevybuchlo a oni ho okopírovali a začali používat. Jejich letadla jsou lépe vyzbrojená a my už nejsme ve výhodě. Spíš naopak.”

“A sakra,” řekl Sam. “Takže jsme v háji!”

“Ale ne. Oni mají dvě silné základny, o kterých jsme nevěděli, na ostrově Taiwan a v jednom asijském pohoří. Všude mají tajná skladiště jídla a zdroje energie a nás není tolik, abychom všechno prohledali a uhlídali. Sem se podle všeho nedostanou, ale pro jistotu vám tady necháme nějaké zbraně.”

“Takže se mohou dostat i sem,” řekla Gili.

“Nemyslím, ale jistota je jistota. Zmasakrovali několik osad na ostrovech, ale zatím je odrážíme.”

“Tak zase flinty přes rameno,” řekl Ole. “A jakpak na ně teď střílíte?”

“Přímou střelbou.”

“Takže vyřazujete řízení raket,” řekl Ben. “To není zrovna účinné.”

“Není. Myslíš, že bys dokázal něco vymyslet?

“Aha,” řekla Gili. “Tu to máme. Ben bude vymýšlet. Rolande, když už kvůli něčemu přiletíš, tak to máš říct rovnou.”

“Zrovna jsem se k tomu chystal.”

“Jenom jestli. Akorát že Ben je zrovna vytížený. Já bych mu pomohla a zaskočila za něj, ale nemůžu, poněvadž mám starosti s projektem školy. Možná, že kdyby se tu objevili dva bývalí vojenští projektanti…”

“Co se dá dělat? Zdá se, že se objeví do tří dnů. Máte pro ně bydlení?”

“Jak by ne? My se o své lidi staráme. Teď jsi udělal první vstřícný krok, ale ten druhý tě čeká. Já si totiž myslím, že na Péneios je vhodné prostředí a měly by se tam učit i děti z Egypta.”

“Tak tenhle nápad hned probereme se štábem. Jenže Gili, ty se chováš jako handlíř a já bych rád slyšel taky Benův názor.”

“Víš, já jsem čekal, že ruční řízení doslouží a přemýšlel jsem o něčem jiném, ale je to jenom nahozené. Dej mi pár dní.”

“Potřebuješ specialisty?”

“Až za pár dní. Půjde o elektroniku.”

“Rolande, pošli ty specialisty radši hned,” řekla Nora. “Zatím budou mít dovolenou.”

“Stačí jeden, pokud bude dobrý,” upřesnil Ben.

“A do háje,” zanadával Sam. “Hele, vojáci už letí a my nemáme nachystaný víno.” Rozběhl se k Bleše a Watson za ním volal:

“Nalož archivní. A nezapomeň na Schneidera!”

Vojáci vykládali zbraně, Sam stačil naložit víno, Roland nastoupil, zamával a byl pryč. Igor s Ronaldem zapřáhli za traktor rychlopalný kanón, vezli ho na kopec a ostatní lidé si rozebírali samopaly.

“Bene, budeš něco potřebovat?” zeptal se Watson. “Nastěhuješ se do dílny?”

“Na to je brzy. Nápad musí uzrát.”

“Tady těžko,” řekla Nora. “Je tu moc rušno. Leť do Maspalomas, zítra vezeme zboží pro Bill.”

“Asi bych měl. Práce generálního dodavatele moc přemýšlení nesvědčí, není na něj čas.”

“Jistě,” souhlasila Gili. “Odvezeš i krémy a Hardy volal, že má připravené hraboše a rejsky. Už aby tady byli, červíci se nějak přemnožili. Akorát se o tebe bojím, protože létání už není úplně bezpečné.”

“Létali jsme na ruční i bez sledovacího přístroje a víme, že to jde, ale velké stroje by podle mého názoru měly zatím zůstat na zemi. Vezmu si malý náklaďák a poletím sám. Aspoň mě nic nepřekvapí.”

“Myslíš?” usmála se Gili. “Jestlipak víš, jak se jmenuje poslední osada v Egyptě? Mimóza! Počítám, že dojde i na Fikus. Cesmínu už tam mají.”

Ben si musel postavit hlavu, protože ho nechtěli pustit samotného, ale prosadil svou a teď seděl u řízení malého náklaďáku a nejprve se vydal prohlédnout si povodí Guadalquivir. Viděl, že v bahnité krajině tu a tam vznikly ostrůvky zeleně, spokojeně pokýval hlavou a stočil stroj na jih. Když se přiblížil k pobřeží, uviděl daleko nad mořem tři bitevníky, které se hnaly na sever. Přistál skrytě v příhodném údolíčku, vystoupil ze stroje, šel na kopec a za chvíli viděl, že jde o bitevníky Gardy. Další cesta už proběhla normálně, na heliport v Maspalomas doletěl nonstop, zařídil převoz zboží do obchodu a jen co si najal Blechu, jel navštívit Bill. Za chvíli přivezli k obchodu zboží, pomohl jí ho uložit a potom spolu jeli na oběd k Majáku. Ben jí vyprávěl o Rolandově návštěvě a ona ho seznámila s tím, co je nového na ostrově. Ale neřekla všechno. Prozradila mu důvod tajnůstkářství:

“Vlastně se toho děje víc, ale Schneider nechce, aby to kdokoliv věděl, prý se všechno dovíš včas. Teď podle něj potřebuješ klid na práci.”

“Schneider je tady? Takže Černí?”

“Ano. On říká, že začíná jejich záměrům rozumět, ale teď je řada právě na tobě.”

“Nejspíš ano. Roland potřebuje dobré technické řešení. Kdysi se mi hlavou mihl nápad, ale ne a ne ho vydolovat z paměti. Pojď, pomůžeš mi s prodejem krémů. Já potom zaletím do Palmitos parku.”

“Proč do parku?”

“Je tam jedno oddělení, o kterém veřejnost neví. Jednak tam musím něco zařídit, ale hlavně si potřebuji vyčistit hlavu.”

“Mohla bych se tam také podívat?”

“Proč ne? Takže vstaň a s pustíme se do práce.”

Byli s ní za chvíli hotovi, vrátili se pro náklaďák a letěli k zadní přistávací ploše u šestého oddělení parku. Vystoupili z letadla a Bill si prohlížela neznámé rostliny. Ben zavolal, za chvíli se mezi stromy jako duch zjevila Pavla a vedla je k domku. Za chvíli tam přišel i Hardy, udiveně se podíval na Bill, Ben ji představil a posadili se na verandě.

“Vzal jsem pro vás víno,” řekl a vytáhl z tašky šest lahví. “Zítra ráno naložím žáby a hlodavce. Bill patří k firmě a chtěla se sem podívat. Vzal jsem ji s sebou, výjimečně.”

“Vždyť jsi majitel,” řekla Flora, která právě dorazila. “Můžeš sem vzít, koho chceš. Ahoj, já jsem Flora.”

“A já Bill. Myslím, že nemáš pravdu. Sem nemohou chodit návštěvníci, ublížili by přírodě. Ben mi řekl pár slov o ekosystému a já jsem ho moc chtěla vidět.”

“A jak je na farmě?” zeptal se Hardy.

“Teď dost rušno. Lidé se učí zacházet s novými zvířaty a rostlinami. Sklidili jsme spoustu semen a ta už klíčí na Nilu. Samozřejmě že to nestačí, ale semenářská farma bude dokončená do dvou měsíců. Potom se přestěhujete.”

“A hele, kotě,” řekla Pavla, vstala a přinesla zvířátko Bill. “Už jsi viděla kotě?”

“Jak bych mohla?” odpověděla Bill, pohladila kotě, to zavrnělo a ona si ho prohlížela. “Má vousky,” podivila se. “Proč je má?”

“Kočka přes ně cítí,” vysvětlovala Pavla. “Dobře vidí a slyší, i ve tmě všechno ucítí a nahmatá. Loví hlodavce a ti jsou moc opatrní, jenže kočka si je najde, tiše se přiblíží a skočí. Tohle je jenom malé kotě. Ještě neloví, ale naučí se to.”

“Dravec musí mít lepší smysly než kořist,” řekl Hardy a začal povídat o ekosystému. Všichni poslouchali, ani nedutali, protože Hardy měl hluboké znalosti a dokázat je poutavě sdělovat. Bill se ho najednou zeptala:

“A jak zapadli do ekosystému lidé?”

“Moc špatně,” potřásl hlavou Hardy. “Byli domýšliví a bezohlední a příliš se přemnožili. Jenže rozsáhlé narušení ekologické rovnováhy se obrátilo proti nim. Teď se s ekosystémem musí naučit žít a pokud to nesvedou, vyhynou.”

“Na světě se pořád ještě střílí. A když jsme šli k vám, viděla jsem cestou ptáčka, Ben říkal, že to je sovička. Co by se stalo, kdyby sem vtrhli nepřátelští vojáci a postříleli sovičky?”

“Přemnožily by se žáby a hlodavci a ti by snědli úrodu.”

“Aha. To znamená, že do tohoto údolí se nesmí dostat nepřítel.”

“A mohl by?” polekala se Pavla.

“Ano,” řekl Ben. “Válka už se zase roztahuje po celém světě, ale… Hardy, jak to bylo? Kočka musí mít lepší smysly než kořist? Máte tady papír a tužku?”

Flora vstala a přinesla žádané. Ben chvíli psal a spokojeně složil papír do kapsy.

“Dostal jsi ten správný nápad?” zeptala se Bill.

“Dostal. Musíme hned letět. Hardy, stačíte připravit náklad?”

“Za čtvrt hodiny. Donesu ho k letadlu. Ten nápad je důležitý?”

“Strašně důležitý,” potvrdila Bill.

“Tak už jděte. Pavlo, jdi s nimi k letadlu. My sebou hodíme.”

Za čtvrt hodiny už byli ve vzduchu. Bill obdivovala čtyři páry hrabošů, totéž množství rejsků a dva páry hnědých žab skokanů.

“Bill, máš spojení na Rollanda?”

“Mám, ale specialista na elektroniku už na tebe čeká na vinici. Já bych se tam tak ráda zase podívala!”

“Vždyť tam budete bydlet, jen co skončí válka. Už máte postavený domek. Vzkaž mu, že potřebuji motor z nepřátelského bitevníku. Bez vrtule, ale plně funkční. A co nejdřív.”

“Tak my máme domek na vinici?” rozzářila se Bill. “ To víš, kamaráde, že všechno hned zařídím!”

Benův nápad sestával ze dvou částí. První z nich znovu zaváděla užívání Wagnerů. Rolandova letadla poletí a jeden z Wagnerů stroje bude každých deset vteřin vysílat krátký kódovaný signál, který se objeví na obrazovce sledovacího přístroje.

“Kruci,” řekl specialista. “Tohle by mělo vyjít. Poznáme naše mašiny a tím pádem rozeznáme nepřítele. Akorát bych to malinko pozměnil. Budeme charakter signálu každé dva tři dny měnit, pro případ, že by nás Černí odhalili. Že jo?”

“To víš, že jo. Výborně!”

“Tak já pofrčím a rozjedem to.”

“Ale kdepak. Hoď všechno na papír a já zavolám, aby sem někdo přiletěl.”

“No jestli máš tu možnost, tak já se pustím do psaní.”

Ben šel a zavolal Bill, že první část dodávky je připravená k odvozu a Bill odpověděla, že má čekat na letadlo s objednaným dílem, které už je na cestě a naloží u něj i jeho zboží. Nemuseli čekat dlouho, za dvě hodiny přiletěl bitevník, vyložil u dílny dva motory a velitel převzal od specialisty popsaný papír, zasalutoval, skočil do letadla a to hned odlétlo.

“To je fofr,” řekl specialista. “Řekl bych, že je zle, ale za chvilku se všechno vylepší. A na co jsou tyhle motory?”

“Jeden zapojíme a necháme ho točit,” řekl Ben. “Oni mají jiné motory než my. Rozumíš, každý motor musí vysílat svůj charakteristický šum a my se pokusíme ho vystopovat a odlišit od jiných šumů.”

“Vypadá to na hledání jehly v seně,” řekl specialista, “ale proč ne? Vždyť i ta jehla se dá najít.”

Způsob, jak se dostat motoru na kobylku, spočíval v tom, že ho nechali točit a proměřovali šumové spektrum v naději, že najdou odchylku, kterou dokáží využít. Lidé z hospodářství se o jejich práci zajímali, ale nic zajímavého se nedělo, Ben se specialistou chodili sem tam, dívali se na displej přístroje a občas se spolu domluvili a mačkali tlačítka na přístroji. Přihlížející jejich počínání zřejmě schvalovali, protože chápavě kývali hlavami.

Třetího dne něco zachytili. Nebyli si jistí, jestli signál pochází od motoru a do odpoledne ladili a studovali detaily šumové charakteristiky, až si byli jisti, že tento signál spolehlivě odliší od jiných šumů. To znamenalo, že ho rozezná i Wagner samonaváděcí střely.

“Dneska už je pozdě,” řekl Ben. “Zítra ho odvezem za kopec a hned budeme vědět, jestli jsme naladili tenhle motor nebo třeba motor čističky.”

“Kam bychom se trmáceli?” zasmál se specialista. “Stačí, když ho budeš zapínat a vypínat a já budu koukat na displej.”

“Vidíš, tohle mě nenapadlo. Tak měř!”

Vypínali a zapínali tak dlouho, až si byli úplně jisti.

“Hotovo,” řekl spokojeně specialista.

“Myslíš? Já ale ne. Teď přetáhnu kabely k druhému motoru a začneme znovu.”

Ukázalo se, že hotovo skutečně je. Druhý motor se od prvního lišil jen v nepodstatných detailech.

“A teď už máme vymalováno,” řekl specialista. “Maličko rozšíříme charakteristiky a můžeme přeprogramovat rakety. Stejně už nás shání k večeři.”

Při sezení v altánu řekli ostatním, na co přišli a oni jim zatleskali, ale Gili začalo něco vrtat hlavou. Za chvilku měla dojem, že ví, co je podstatou tohoto vrtání a řekla:

“Poslechněte, vy dva raketýři. Ben kdysi říkal, že Wagnery jsou jeden jako druhý. Je to tak?”

“Samozřejmě,” řekl specialista. “Základ je jeden, ale programů skoro nekonečné množství.”

“Tak proč ten program na poznávání motorů nedáte do sledovacího přístroje?” zeptala se Gili a Ben vyskočil, popadl ji do náručí a zatočil se s ní. Specialista chvíli hleděl před sebe, potom vyprskl smíchy a když se uklidnil, šel a blahopřál Gili ke skvělému nápadu.

Další ráno je zastihlo v dílně, kam jim ženy dopravily snídani a kolem poledního byli hotovi, ale potřebovali provozní zkoušky. Ben šel do kanceláře a řekl prostřednictvím notebooku Bill, že zítra by se mělo odvézt zboží, ale nějakým hodně velkým letadlem a odpoledne se v dílně věnovali se specialistou ladění Wagnerů raket. Vojáci sice přiletěli už v noci, ale přistáli nejdříve na planině za kopcem a nad vinicí se objevili s východem slunce. Šlo těžký bitevník, Roland tedy správně pochopil Benův vzkaz. Ben se specialistou ze všeho nejdřív požádali velitele, ať nechá točit své motory na malé obrátky, pozorně hleděli na displeje přístrojů a tvářili se spokojeně.

“Teď uděláme provozní zkoušky,” řekl Ben veliteli bitevníku. “Pověsíme pod vás tenhle motor, vy ho spustíte a snažte se nám uletět a schovat se. Ten motor bude samozřejmě pořád v provozu. My vyletíme pět minut po vás… to ne, to bychom vás honili déle než tří hodiny. Ale stačí, když snížíte rychlost na tři sta kilometrů. Snažte se hodně kličkovat.”

Vojáci odletěli, Ben se specialistou došli pohodlně ke čtyřsedadláku, usadili se a po pěti minutách startovali a stoupali do výšky.

“Támhle je,” řekl specialista. “Jdeme po něm?”

“Později. Mají kličkovat. Budeme je sledovat delší dobu a potom je překvapíme.”

Létali za kličkujícím bitevníkem přes půl hodiny a po celou tu dobu ho měli na obrazovce jako na dlani. Když už si byli naprosto jisti, Ben zrychlil, udělal dva pokusy dostat se nečekaně před bitevník, ale vojenský stroj nepředvídatelně uhýbal. Třetí pokus se podařil, vyletěli nad hřeben kopce a rázem byli kousek od bitevníku, Ben zamával na vojenského pilota a vraceli se domů.

“Tak tohle se vám povedlo,” řekl velitel bitevníku a potřásl jim rukama. “Co teď?” Ben mu vysvětlil, co je potřebné udělat a vojáci za chvíli vzlétli, umístili běžící motor na pláň za kopcem a čekali sto padesát metrů nad ním. Ben se specialistou ujížděli na vrchol kopce, specialista držel v náručí dvě rakety a když dorazili na místo a ohlédli se, zjistili, že za nimi jedou všechny dopravní prostředky z hospodářství přeplněné lidmi. Počkali na ně a Ben jim vysvětlil, že na první pokus se mohou dívat všichni, ale druhý bude velice nebezpečný a všichni při něm musí ležet padesát metrů pod vrcholem kopce.

Ben kývl, specialista odešel kousek stranou, odpálil raketu a zamířil ji skoro opačně, ale ona opsala krásný oblouk, třískla do běžícího motoru a rozpadla se na tisíc kousků. Potom se všichni přesunuli dolů pod vrchol kopce, zalehli na zem, specialista odpálil druhou střelu a upaloval k nim. Za kopcem se ozval výbuch a Ben se specialistou odjeli na druhou stranu kopce. S vojáky se sešli u roztříštěného motoru bitevníku, všichni se usmívali, podali si ruce, vojáci se rozběhli ke svému letounu a odlétali. Ben osaměl a vracel se na vinici. Večer v besídce se ho Nora zeptala:

“Bene, co bylo na druhém pokusu tak nebezpečného?”

“Přece naši vojáci. Oni mířili na střelu, pro případ, že by letěla k nim. A bitevník střílí velice rychle a účinně!”

Na hospodářství šlo všechno tak, jak mělo a generální dodavatelé měli málo práce, protože lety byly omezeny na minimum. Uvítali to, protože měli čas věnovat se dětem a vyjeli s nimi na dvoudenní výpravu do divočiny. Nemuseli nikam daleko, zarejdovali na konec farmy a potom už kličkovali mezi stromy a keři a mohli by v tom pokračovat dobrých dvacet kilometrů, protože teprve tam začínala jejich druhá farma. Tak daleko ale nejeli, zastavili asi pět kilometrů vzdušnou čarou od svého pozemku na pěkné loučce a postavili stany. Děti byly kompletní, s výjimkou Schneiderovy dcery, která se ještě ani kloudně nebatolila, ale čtyři děti byly, jak se ukázalo, tak akorát. Mildred chtěla na cestu přibrat i psy. Rozmluvili jí to, ale psům ne, takže druhého dne dva z nich dorazili do tábora a už tam zůstali. Tábornický život se dětem zalíbil, ale měl i negativní stránky.

Tábořiště nebylo samozřejmě vybráno libovolně, ale po zralém uvážení a jako všude na světě, i tady záleželo na vodě. A ta zde byla, padesát metrů od tábora vyvěral ze skalky pramínek s pitnou vodou a pokračoval dál jako malý potůček. Dětem se moc líbil, ale svůj názor změnily hned první večer, když se u něj byly donuceny umýt.

“Mámo, já myslím, že bysme neměli,” smlouval Jakub. “Ta voda je pitná, Ben to říkal, ale není mycí, poněvadž je studená. Mycí voda je teplá.”

“Jo,” přidala se k němu Ester. “Když se hodně umyjem studenou vodou, hned se na nás nachytá špína.”

“My to radši vydržíme domů,” podpořil kamarády Marek. “Aspoň nepřijdem tak špinaví. Mildred, ty jsi zrádce!” Což byla do jisté míry pravda, protože Mildred se začala svědomitě drhnout. Jediná si ale věděla s dětmi rady, postavila se a velela:

“Vojáááci! Pozor!”

Dětičky nastoupily, vyslechly rozkaz k umytí a poslechly. Ester se trochu loudala a chtěla si malinko mytí ušetřit. Zeptala se:

“Vrchní vojáku, už je konec rozkazu?”

“Kdepak,” řekla Mildred. “Rozkaz skončí, až budeš mít čistej krk!”

Děti se z mytí v minutě vzpamatovaly a potom seděly u ohníčku a opékaly si kousky masa až do umdlení. Vedle nich seděli psi a starali se o to, aby nic nepřišlo nazmar. Dospělí si tiše povídali, podle dohody ne o práci, a potom se všichni odstěhovali do stanů a spali a spali.

Výlet se velice vydařil, Děti se toulaly mezi křovím a viděly prasata a dokonce i zdivočelé kozy, zahlédly i papoušky a motýly a naučily se samostatně rozdělat oheň. Vůbec se jim nechtělo zpátky na vinici, dokonce navrhovaly, že tu mohou zůstat a začít dělat farmu pro děti, ale Nora jim vysvětlila, že s sebou nevzali motyčky a bez motyček je farma předem ztracená.

Když se vrátili domů, byl stále ještě klid. Plynul už druhý týden od zkoušky nové zbraně a v sobotu dopoledne dostali návštěvu, přiletěl Roland s Bill a dokonce i Schneider. Bill si šla prohlédnout jejich nový domeček a hned ho začala zabydlovat, Schneider se vydal za Nenou a Roland se jen tak procházel, všechno si prohlížel a zdravil se s lidmi. V poledne skončila práce a začínalo volno. Oběd byl takový napůl slavnostní, ženy v kuchyni udělaly, co se ve zbylém čase dalo a podařilo se jim vykouzlit velice dobré jídlo, které si pochvaloval zvláště Schneider:

“To je lahůdka,” usmíval se. “Už abych byl zpátky a zbavil se vojenských konzerv!”

“A pročpak?” popíchla ho Nora. “Vždyť je v nich přesně vyvážená strava,”

“To je, ale nejspíš ji vyvažují podle špatné váhy. Jenže v Egyptě se jimi budou lidi živit ještě dost dlouho. Možná celé roky.”

“Tak dlouho ne,” odporovala mu Gili. “Ženy už začaly pěstovat koření a až vyroste, naučíme je, jak udělat i z vojenských konzerv normální jídlo.”

“Tak už jsme po jídle,” konstatovala Gili. “Teď už se může mluvit o práci. Tak kdo začne? Schneidere?”

“První by měl mluvit Roland. Ostatně jeho práce začne hned v pondělí a já přijdu na řadu až potom.”

“Co mi jiného zbývá?” zasmál se Roland. “Samozřejmě že vám všechno řekneme, jinak byste samou zvědavostí ani nespali. Bene, představ si, že naši lidé zvýšili dosah sdělovacího přístroje na tisíc kilometrů. Motory Černých prý ve skutečnosti vysílají velice silný signál.”

“Tohle jsem nemohl změřit ani vyzkoušet, ale je to moc dobrá zpráva.”

“Právě. Také jsme zvýšili dolet většího typu samonaváděcích střel, víš, těch pancéřovaných. A v pondělí začneme. Letadla už máme předělaná a každé z nich je plné raket. Jejich lety máme zhruba zmapované a víme, kde zaútočit. Máme příležitost sestřelit všechny jejich bitevníky a zničit jim základny. Myslím, že ji nepropaseme. Nebude to za den, počítáme s měsíční operací, ale už první úder vyčistí nebe natolik, že můžete v Egyptě rozjet práce naplno. Tak teď už víte o mé práci všechno.”

“Každej by si to moc přál,” řekl Ole. “Jenomže co když Černí ty Benovy fígle zase prokouknou?”

“Tys byl nespíš celou dobu zalezlej v kompostu,” řekl mu Filip. “První Benův trik byl jednodušší a fakticky vyhrál tu nejhorší část války. A jak dlouho ho prokoukávali?”

“Ole, na odhalení Benových fíglů už jim nezbude čas,” řekla Gili. “Jenže oni přijdou s jinými fintami. Schválně, Schneidere, s jakými?”

“Moc nevyzvídej Gili, víš, že na vojně je to hrdelní zločin. Ale ano, to podstatné vám řeknu, jak jinak? Roland půjde a zničí zbytek Gardy, vlastně skoro všechny její vojáky, uteče jich jen pár a ty časem také dostaneme. Jenže tím nezničí Gardu, ta je pořád ještě moc silná.”

“Co to povídáš?” vyhrkla Veronika. “budou přece beze zbraní.”

“Právě že ne. Oni zbraně mají. Ty nejhorší. Mají spoustu peněz, a to je zlé.” Veronika se ale nedala:

“Vždyť jste jim ty peníze rozstříleli. Kdepak sehnali další?”

“Oni je prostě měli. Všechny peníze nebyly na ostrově Ndeni, některé měla Garda na jiných místech. Odhadujeme, že mají pořád ještě víc peněz, něž všichni ostatní lidé dohromady.”

“A máme to zpátky,” zamračil se Sam. “Co teď?”

“Vyjdeme z toho, co víme. Začali jsme s tím už dávno, díky Benově televizi. Černí měli své vlastní vysílání a my jsme ho zachytili a známe tváře mnoha jejich velitelů. A hodně z nich už jsme našli, zamíchali se mezi obyčejné lidi a nenápadně nakupují.”

“Tak proč to s nima neskoncujete?” zeptal se David.

“Garda byla moc početná, měla o mnoho víc vojáků, než naše armáda. A měla také mnoho velitelů. Některé známe, ale spousta z nich se v televizi neukazovala. Ti nejdůležitější určitě ne.” Horsky řekl:

“Je fakt, že s penězi mohou znova vyhrát. Nejhorší je, že definitivně.”

“Už ne,” řekl Schneider. “My totiž víme, co, jak a co chtějí udělat. Za pár dní se Watsonovi a Ben s Gili vypraví do Maspalomas a budou svědky začátku konce Černých. Já vám teď neřeknu, jak to nastrojíme, ale až se vrátí zpátky, budou mít o čem vyprávět.”

“Celej Schneider,” bručel Swen. “Samý tajnosti, ale sakra, chlape, málokdo toho udělal víc než ty. Je moc dobrý, že jsi s náma.”

“To jsi trefil přesně,” řekl Roland. “Někdy si říkám, že válku vyhrává Schneider s Benem a já jenom tak nějak velím. Ale nechme už válčení. Bill, už sis byla zaplavat v malém jezírku? Ne? Tak vstávat a jdeme k vodě!”

“Počkej, Rolande,” zarazil ho Watson. “A co bude potom?”

“Potom bude konec války a přijdu k vám na večeři. Počítejte, že se mnou přijde Bill. Vojáci půjdou domů do Egypta, u armády zůstane jenom jednotka generála Wondry. Není velká a je na ni spolehnutí. A usadí se na místě, kde budou její vojáci žít normálně. Richarde, přestaň se vyptávat a vstávej!”

Hardy si vymínil, že bude mít při stěhování šestého oddělení na ostrov Fuerteventura volnou ruku a to bylo dobře, protože měl všechno promyšlené a dokázal svůj milovaný ekosystém přenést do nového prostředí beze ztrát. Ostatně jeho šéfové by mu v té době nebyli nic platní, protože stavby v Egyptě spěly k finiši a všichni měli plno práce. Dokonce i děti si neodpočaly, protože přišel čas vypustil na farmu první kočky a ty začaly obsazovat svůj biotop s určitými potížemi. Musely se vyrovnat s přítomností psů a dětí a v těch chvílích ukázaly, že je jen tak něco nezaskočí.

Gili měla práci navíc, jakmile jí to čas umožnil, létala za projektanty do Řecka a připravovala stavbu školy. Dva bývalí vojáci dostali dva domky a třetí domek jim sloužil jako projekční kancelář. Gili si vymyslela neexistující stavbu v Maspalomas, dopravila je tam a vodila je za nos tak dlouho, až si oba vybrali a odvezli domů děvče. Je pravdou, že je při výběru malinko usměrnila, ale výsledek stál za to. Jinak byli oba projektanti velice vzdělaní a schopní lidé a Gili se občas cítila jako někdo, kdo nemá ponětí, jak má vypadat pořádná škola, ale rychle se učila.

Z Ameriky se vrátila Melanie se svou partou. Její práce skončila, protože celé arboretum už bylo přemístěno a jeho pánem se stal Hardy. Chtěli ji poslat na Pilcomayo, ale ona si postavila hlavu, že nepojede a její parta také ne. Když se jí byl Ben vyptat na příčinu, řekla mu, že pokud má dělat svou práci, musí o ní něco vědět a protože to neví, bere si s celou partou neplacené volno a budou se učit zacházet s mokřadními rostlinami.

“To máš tak,” vysvětlovala. “My přečistíme vodu, ale ne moc dobře. V přírodě by se měla voda vést ještě přes mokřad, kterej ji úplně uzdraví. A víš, odkud to víme? No schválně. Z Guadalquivir! My jsme se tam zastavili a tak víme, že příroda postupuje jinak a určitě líp, než my.”

“Ba ne, Melanie,” nesouhlasil s ní Ben. “Bude to napůl. Půlka party ať studuje a druhá ať staví čističky, jak nejlépe to dokážeme. Přece nemůžeme nechat lidi bez vody!”

Nora měla dva volné dny a letěla se podívat na ostrov Fuerteventura.. Když se vrátila, přivezla s sebou Pavlu a ta se vydala do Egypta vybrat příští zemědělské odborníky, kteří absolvují martyrium přísné Hardyho výuky a po návratu se stanou pravou rukou hospodáře. Pavla začala vybírat, ale moc jí to nešlo. O pobyt u Hardyho stál kde kdo a ona nevěděla, podle čeho se má rozhodnout. Svěřila se s touto nesnází přes notebook Benovi a ten jí dal za pravdu.

“Mělo nás to napadnout,” řekl. “Musíme sestavit zkušební testy, tedy musí je sestavit Hardy. Zítra má Watson cestu na ostrov a zařídí to.”

Hardy byl Benovou myšlenkou dokonce nadšen, sedl si a za dvě hodiny sepsal zkušební test a přinesl ho Watsonovi.

“Chtělo by to vytisknout,” řekl. “Test má čtyřicet otázek, odpověď na každou otázku má tři varianty a je tam i systém bodování.” Watson přikývl, podíval se na text, zpozorněl a řekl:

“Prosím tě, Floro, sedni si a jen tak zkusmo napiš odpovědi na otázky. Piš mna zvláštní papír, abychom nezkazili text.” Flora přikývla, s úsměvem se posadila, vzala tužku a zarazila se. Zarážela se čím dál víc, mračila se také čím dál víc, najednou vstala a řekla:

“Hardy, ty chceš na tomhle ostrově zůstat sám, viď? No moc nekoukej! Jestli ti to nedošlo, tak jedinej, kdo dokáže ten test udělat, jsi právě ty. Sakra, ti lidi se přijdou učit a ty píšeš test pro vyučený! Ani já s ním nehnu!”

“To nic,” řekl Watson, ale nevydržel to a rozchechtal se. “Hardy, neber to vážně,” řekl za chvilku. “Ty jsi odborník na slovo vzatý a ostatní prostě nejsou. Víš, jak to uděláme? Vezmeme otázku za otázkou a upravíme je tak, abych je zvládl i já, Flora musí ten test sfouknout se zavřenýma očima.” Hardy se také rozesmál, přikývl a společně upravili text tak, aby ho pochopil a částečně zvládl běžný zemědělec. Náklaďák potom zavezl Pavle balíček s testy a ona zorganizovala výběrové řízení, ale znovu se zadrhla, to když jistý Pierre ani na třetí pokus neuspěl a zrovna tenhle Pierre by podle jejího názoru patřil do Hardyho školy ze všech nejvíc. Bylo jasné, že ten mládenec potřebuje pomoc a tak mu ji nabídla. Začali se spolu učit, nejprve testovací otázky a potom i jiné věci a konec této příhody byl takový, že Pierre po absolvování školy zůstal na ostrově jako stálý zaměstnanec.

Na vinici přiletěl Roland a jako obvykle měl málo času. Tentokrát šel nejdřív za Gili, prohlédl si část projektu nové školy, nechal si leccos vysvětlit a potom přizval i ostatní generální dodavatele a jakmile se usadili, spustil:

“Naši lidé se byli podívat na povodí Péneios a na základě jejich poznatků armáda koupila všechny pozemky, které jste nekoupili vy. Teď jde o investice. V povodí je krajina, která se mění v zahradu a jedna škola nestačí. My bychom vám rádi zadali stavby dalších škol a také stavbu velké nemocnice. Na světě už totiž nemocnice nejsou, všechny byly zničeny. A školy budou sloužit dětem z Egypta a možná i odjinud.”

“Takovou akci teď nemůžeme vzít,” řekl Watson. “Egypt jde do finiše a nemáme volnou kapacitu.”

“To všechno víme,” usmál se Roland. “My teď myslíme na to, co bude po válce. Armáda skončí a s ní skončí i možnost velkých investic. Není vůbec jisté, jestli bude ochota financovat stavby tohoto druhu a ony jsou tolik potřebné. V této chvíli to možné je. My sem přivezeme peníze a vy vypracujte finanční odhad, přiletí sem naši dva specialisté na investice a společně připravíte dobrý plán. Jde o to, že když tyhle akce rozjedeme, už je nikdo nezastaví, zvlášť když budou zaplacené.”

“Na tom něco je,” připustila Nora. “Až začne fungovat civilní správa, bude mít plno starostí s financování ekologické obnovy území a na školy nezbude, o nemocnici nemluvě.”

Nora ráno zapnula notebook a našla na obrazovce tento vzkaz:

Pozvánka. Pan a paní Watsonovi, paní Shaw, pan Zapater. Dostavte se prosím na schůzi vlastníků, která se koná za dva dny v Maspalomas v hostinci U majáku. Začátek ve 13 hodin. Účast nutná, podrobnosti se dovíte na místě. Prozatímní výbor ostrova.

Okamžitě svolala vyjmenované vlastníky, seznámila je s textem a řekla:

“Co si o tom myslíte?”

“Co bychom si měli myslet?” řekla Gili. “Už to začalo. Schneider bude úřadovat.”

“Každopádně musíme letět den předem,” přikývl Ben. “On pro nás bude mít instrukce a my musíme nacvičit své role. Na vzkaz neodpovíme, pojedeme jakoby na výlet a ze zvědavosti se zastavíme U majáku.” Nora se na něj podívala a řekla:

“Ty jsi nějak načichl konspirativními metodami. A co když nebudeme reagovat a nikam nepojedeme?”

“To nemůžeme, Noro,” řekl Watson. “Schneider s námi počítá.”

“Akorát že máme jenom tři pistole,” zamyslela se Gili. “Samopaly vzít nemůžeme, byly by nápadné. Schneider nám musí jednu pistoli donést.” Nora vytřeštila očí:

“Ty myslíš, že dojde na střílení?”

“Ne že bych měla chuť střílet, ale Černá garda se nevzdává. Možná, že si dost zastřílíme všichni.”

“Na ostrově jsou v našem domě tři děti,” lekla se Nora. “A je tam také Nena s malou Leou. Měli bychom je hned odvézt zpátky!”

“Neměli,” řekl Watson. “Kdyby jim hrozilo nebezpečí, Schneider už by je přivezl. Tak půjdeme a přichystáme se na cestu.”

Druhého dne letěli čtyřsedadlákem, s minimem zavazadel, jako na obyčejný výlet. Stroj nechali na heliportu a najali si dvě Blechy. Vyjeli na ulici a zastavili na plácku, Ben si přesedl k Watsonovým a Gili jela do obchodu, zatím co ostatní pomalu pokračovali k pobřeží. Gili zastihla v obchodě tři zákaznice, Bill se na ni letmo podívala a řekla:

“Dobrý sen, paní Shaw. Jak vidíte, mám práci, ale nebojte se, na návštěvu u vás jsem nezapomněla.” Gili přikývla, odešla a se svou Blechou dohonila ostatní. Od té chvíle už se chovali jako běžní návštěvníci, lenivě posedávali na kraji dun, vykoupali se a když přišel čas, najedli se u Majáku. Teprve potom najali domek pro čtyři osoby, usadili se na verandě, maličko upíjeli víno a čekali.

Schneider se objevil svým obvyklým způsobem, najednou tady prostě byl, ale nepoznali ho, protože měl plnovous a byl oblečen v šortkách a v tričku. První zareagovala Gili, rozesmála se a řekla:

“Tak pojď se posadit. Ty ses ale vymustroval!”

“Aha, ten můj vzhled,” usmál se také a když viděl jejich udivené pohledy, vysvětlil: “Zítra budu vystupovat jako podivínský pan Kouros, místní usedlík a majitel tří hospod. On vypadá přesně takhle. Léta s námi spolupracuje a na zítřek mi postoupil své místo. Gili, nalij mi skleničku našeho vína, už se mi po něm stýská.”

“Tak povídej,” vybídl ho Watson, ale Schneider se nejprve pohodlně usadil a s požitkem se napil vína.

“Tak, to je ono. Jistěže budu povídat, kvůli tomu jsem přece přišel.” Znovu se napil vína a Gili pro jistotu doplnila všechny skleničky. “Víte, Černí se konečně dali do díla. Nenápadně nakoupili majetky a už delší dobu pomaloučku potichoučku šíří myšlenku, že teď, když chybí vláda, je potřebné ji nahradit. Zapadli mezi místní lidi, vydávají se za slušné a chápavé lidi a zviklali spoustu zdejších usedlíků. Víte, tady na ostrově funguje samospráva, vlastně úplně automaticky a velice dobře. Kdysi se místní lidé dohodli na pravidlech, která jsou podle mého názoru velice rozumná a najali šest úředníků, kteří bdí nad jejich dodržováním. Černí teď přijdou s tím, že změny, ke kterým došlo ve světě, vyžadují, aby byl ustaven poslanecký sbor, přikročilo se k zavedení soudnictví a místní policie a zvolili se zástupci do vyššího správního orgánu. Mnoho místních lidí už zviklali a podle všeho navrhnou i nové zařazení lidí do tříd.”

“Do háje, Schneidere, tohle mi radši ani nepovídej,” rozčílila se Gili. “Jestli zaslechnu, že někdo žvaní o takové pitomosti, tak na něj skočím! Já se pohybuji jako kočka a ten gauner nemá šanci!”

“Přinesl jsem pistoli,” řekl Schneider a položil na stůl zbraň. “Vím, že máte jenom tři. Gili, ty se skutečně rozčílíš a skočíš po řečníkovi, ale i ostatní mají své role. Vysvětlím vám, jak to uděláme.”

Ráno se nasnídali u Majáku, šli k moři a pokračovali ve hře na líné turisty. Ve vhodné době se loudali na svačinu, ale zjistili, že Maják je zavřený a mění se v zasedací sál. Šli dál a najedli se v hospodě U labužníka, jejíž název byl v příkrém rozporu s kvalitou servírovaných pokrmů. Gili nadhodila, že hospodě by víc slušel název U zkaženého žaludku, ale nikdo z nich nechtěl být nápadný a prostě něco pojedli, zaplatili a odešli. Když došli na pobřeží, viděli, že do Majáku už vchází lidé, ale po jednom a tím pádem se tvoří malá fronta. Příčinu poznali za chvíli. U vchodu stál stůl, na něm ležely papíry a na židli sedící člověk úřadoval:

“Prosím řekněte mi vaše jméno. Pan Zapater? Ano, zde, potvrďte, prosím, podpisem svoji účast.”

Ben uposlechl, potvrdil podpisem svoji účast a šel dál. Zjistil, že prostorná zadní místnost je zaplněna řadami židlí, jejichž počet odhadl na sedmdesát. Asi dvě třetiny židlí už byly obsazeny, lidé si posedali spíš dozadu a on pomalu došel do středu druhé řady a Gili si za chvíli sedla před něj. V čele sálu stál na stupínku stůl se třemi židlemi, které byly zatím neobsazené. Sál se rychle zaplňoval, přišel i podivínský pan Kouros a usadil se ve třetí řadě. Lidé si spolu tiše povídali a jakmile byl sál naplněn, přišli zezadu z lokálu tři muži a usadili se na stupínku. Prostřední z nich, velmi důstojně vyhlížející muž středních let. pozvedl ruku. Lidé se pomalu utišili a on začal mluvit:

“Dámy a pánové, prosím o klid. Jmenuji se Kinský a po mé levé ruce sedí pan Borgia, vpravo pak najdete pana Valois. Co je důvodem našeho dá se říci nečekaného setkání? Stručně řečeno obava o to, zda zůstane zachován klid a pořádek a věci veřejné budou řízeny rozumným a prospěšným způsobem. Mnozí víte, že nejsem na tomto místě starousedlíkem, i když jsem ostrov již dříve často navštěvoval. Před časem jsem se rozhodl, že se usadím na tomto krásném místě a zakoupil jsem tady řadu nemovitostí. Pochopitelně jsem se začal zajímat o to, zda jsou mé investice spolehlivě zajištěny. Jistě víte, že svět byl zmítán bouřemi, které zvolna utichají a každý vlastník majetku musí mít starost o to, jestli jsou jeho peníze dobře chráněny. Mluvil jsem o tomto problému s řadou lidí a můj názor je nyní takový, že ostrov je řízen moudře, ovšem” - udělal dramatickou pauzu - “je to jenom ostrov. Ano, ostrov uprostřed rozbouřeného světa, který byl zbaven vlády a může upadnout do chaosu.

Nevím, jestli někteří z vás vědí, komu patří majetky na tomto ostrově a s potěšením vám mohu oznámit, že jste to právě vy. Ano, ostrov má právě šedesát sedm majitelů, dá se říci, že všechno na ostrově patří právě nám, kteří jsme se zde shromáždili. Uvědomte si prosím, že právě na nás leží břímě odpovědnosti za udržení pořádku na ostrově a také za zachování jeho prosperity. Jistě víte, že v dobách nedávno minulých nebylo třeba o těchto problémech uvažovat, protože svět řídila vláda a on byl uspořádán, i když detaily tohoto uspořádání jsou diskutabilní. Ano, nikoho z nás nenapadlo přemýšlet o vládě, dokud existovala. Jenže ona skončila a to je vážný důvod k znepokojení. Právě o tomto problému jsem hovořil s mnohými z vás a někteří soudili, že nadešel čas konkrétních činů. Rozhodli jsme se, že vytvoříme prozatímní, pochopitelně pouze dočasný výbor, jehož cílem bylo zorganizovat dnešní setkání, které je, jak vidíte, ryze neformální, protože nikdo z nás nemá mandát cokoliv rozhodovat, natož nařizovat.

Řada z vás už zajisté chápe, že současný stav je neudržitelný. Svět se změnil, byl rozrušen válkou, která v těchto dnech utichá, ale co nás čeká po jejím skončení? Až ztichnou zbraně, nastane opravdový a tolik potřebný klid? Já se domnívám, že taková myšlenka je pouhou iluzí. Na nás spadá odpovědnost za řádný chod věcí veřejných a musíme přemýšlet o tomto: Je možný klid a pořádek ve světě, který byl zbaven vlády? Je v našem zájmu předejít kolizním situacím a k tomu vede jediná cesta: Musíme delegovat potřebné pravomoci na ty , které vybereme ze svého středu. Lidé, které takto vybereme, nahradí na tomto území již neexistující vládu a budou zastávat naše zájmy. Děkuji vám za pozornost a nyní si dovolím předat slovo panu Valois.”

Valois, neurvale vyhlížející pořízek, se s nevalným úspěchem pokusil usmát a promluvil:

“Někteří z vás se mnou obchodují. Ano, já jsem obchodník, i když dnešní doba obchodu nepřeje. Potíže jsou všude, vázne doprava, výroba a do nedávna dokonce chybělo i spojení. Utrpěl jsem ztráty, samozřejmě ne takové, abych se musel bát, že skončím na ulici. Nyní jsem obnovil řadu svých kontaktů a mohu vám říct, jak to teď na světě vypadá a myslím, že si to rádi poslechnete. Život se čile rozvíjí v Jižní Americe na řece Pilcomayo a teď už i u řeky Paraná. Další osídlení je na řece Ruwuma v Africe a také na blízkém ostrově Madagaskar. Rozvíjí se i na čtyřech ostrovech v Indonésii a malá, nevýznamná enkláva je i v Evropě. Jména, která jsem vyslovil, vám zřejmě nic neříkají, ale dnes už nejsou mapy zakázané a já jsem jednu přinesl. Mohou se do ní podívat všichni, které to zajímá.

V oblastech, o kterých jsem mluvil, není zdaleka takový pořádek, jaký se podařilo udržet tady na ostrově. Vlastníci mají potíže všeho druhu, počínaje registrací majetku, ale to není všechno. Hrozí naprosté ohrožení pořádku, protože na mnoha místech se houfuje luza a chystá se loupit a dokonce ohrožovat životy řádných lidí. K řadě takových událostí už skutečně došlo a vlastníci citelně postrádají existenci policie a soudnictví. Je logické, že i tam dospěli k závěru, že je nezbytné shodnout se na nějaké formě vlády, která ustaví zákony a soudnictví a spolehlivý policejní sbor. Přišli ještě s jedním návrhem. Chtěji kromě místních zastupitelských sborů zřídit i nadřízený orgán, který se bude zabývat záležitostmi celého kontinentu. Pokud bychom uvažovali podobně, spadala by do naší kompetence i zmíněná enkláva v Evropě. Z těchto kontinentálních zástupců později vznikne vrcholový orgán, který bude na celosvětové úrovni zajišťovat harmonizaci práva a zajistí rozvoj obchodu. Je pochopitelné, že musí disponovat nevelkou ozbrojenou složkou pro případ vypuknutí místních nepokojů a konfliktů..

Mám pro vás ještě jednu zajímavou zprávu. Řada mých obchodních partnerů se poohlíží po místě, na kterém by se mohli usadit a jako vhodné místo se jim jeví nedaleký ostrov Tenerife. Není v dobrém stavu a bude vyžadovat velké investice, ale oni to nevidí jako překážku. Uvědomte si, že v této době je z důvodů nového územního uspořádání ostrov de facto i de jure naším podřízeným územním celkem a jeho osídlení přinese peníze i nám. Oni si zkrátka musí své pozemky koupit od nás a mohu vám říct, že s touto podmínkou souhlasí. Zatím tedy skončím a předám slovo svému sousedovi.”

“Dovolte, abych vás seznámil s některými myšlenkami, které vykrystalizovaly právě při hovorech s přáteli z ostatních obydlených oblastí,” začal Borgis. “Dříve, jak víte, byly poměry do jisté míry absurdní. Bylo obtížné orientovat se v právním prostředí, svět byl uspořádán určitým způsobem a nebylo uznáno za vhodné, aby byly šířeny zprávy jakéhokoliv druhu. Byly zakázány například knihy a vlastně jakékoliv tiskoviny. V dnešní době vyznívají takové striktní zákazy absurdně, v zájmu pořádku naopak je šíření zpráv. Lidé musí být seznámeni se svými právy a povinnostmi a každý musí vědět, kde je jeho místo. I jiné relikty minulosti je třeba zavrhnout, například zatřídění občanů do pěti kategorií. Nový svět potřebuje něco jiného a o co jde, plyne z prostého náhledu na skutečnost. Lidé mohou být rozděleni pouze do tří kategorií, konkrétně jde o vrstvu vlastníků, ze které vzejdou příští volení zástupci. Další třída pak pojme úředníky, vojáky a policii a do zbývající kategorie spadají ostatní občané. Toto zjednodušené a přehledné uspořádání společnosti přispěje k nastolení a udržení pořádku. Snad vám mohu prozradit, že tyto myšlenky získávají zastánce ve všech obydlených oblastech.”

“Děkuji za vaši pozornost,” ujal se opět slova Kinský. “Seznámili jste se s určitými názory na příští společenské uspořádání. Nyní byste o nich měli přemýšlet a promluvit si s přáteli. Myslím, že nám všem prospěje přestávka. Na verandě je připraveno občerstvení, které nám rozhodně neuškodí. Nyní si zcela neformálně vyměníme názory a po přestávce, předpokládám, že asi hodinové, se znovu sejdeme a budeme se ptát a odpovídat.”

Lidé se nejdříve vydali za potravou, ale brzy se začaly tvořit debatující hloučky. Ben se protlačil k mapě, kterou na stole rozložil Valois a s uspokojením zjistil, že vojákům se podařilo udržet informační embargo. Na území Egypta nebyla zakreslena jediná značka. Řekl to tiše Schneiderovi, ten spokojeně kývl hlavou a šel horlivě přikyvovat do skupiny, která se nahloučila kolem Kinského. Ben se přesunul za Gili, řekl jí to a ona se spokojeně usmála a kradmo mu stiskla ruku. Zašeptala:

“Už se nemůžu dočkat. Ti budou mrkat na drát!”

Šel dál a poslechl si ženu se světlými vlasy, která zrovna prohlašovala:

“Tak to tedy ne! Já rozhodně nemíním čekat, až mi nějaká lupičská banda podpálí barák. Řeknu vám, že budu klidně spát až tehdy, když bude mít tyhle živly pod kontrolou řádná policie. Čím dřív, tím líp!”

Hloučky se pomalu slévaly do deseti stabilnějších skupin a Ben se na chvíli zahleděl na Schneidera a viděl, že se tváří velice spokojeně. Diskutující se dostávali do ráže, ale Kinský je v dohodnutém čase přerušil a jednání se přesunulo do sálu. Padlo několik nezajímavých dotazů, ale jeden, který položila žena středního věku ověnčená šperky, byl zajímavý:

“No jo, říkáte, že ostrov je potravinově soběstačný, ale copak to stačí? Musíme přece nakupovat spoustu věcí a peníze máme od bohatých lidí. Máme je od bohatých lidí, kteří tady příjemně tráví volný čas. Takže se ptám: Budou sem jezdit dál?”

“O tom nelze pochybovat,” odpověděl Kinský. “Ostrov má dobrou pověst a po dnešní schůzce může získat i dobrý status. Bohatých lidí je mnoho a jezdit sem budou.”

“To je dobrá zpráva,” přikývla ověnčená žena. “Jenomže má háček. Víte, já vlastním erotické podniky. Bohaté lidi sem přitahují holky a jenom ty a teď uvázl jejich přísun. Zboží už je okoukané a je zapotřebí přivézt čerstvou várku ženských.”

“To je případná námitka,” pokýval hlavou Valois.. “Bezpochyby máte naprostou pravdu a je zřejmé, že tento problém je prvořadý a nová vláda ho musí chápat jako prioritu. Mám četné kontakty a ujišťuji vás, že nebude problém zajistit, jak vy říkáte, čerstvé zboží. Žen je na světě nadbytek.”

Padaly další dotazy, mezi jinými i Watsonův:

“Jaké předpokládáte daňové zatížení?”

“Myslíme, že je třeba zachovat stávající míru zdanění pro vlastníky,” odpověděl Kinský. “Jiný problém představuje zdanění ostatních kategorií občanů, tato otázka zůstává otevřená.” Watson přikývl a vystřídala ho Gili, která se zeptala:

“Chtěla bych vědět, jak jste to mysleli s tím soudnictvím?”

“Instituce nezávislého soudu je nezastupitelná,” poučil ji Borgia. “Soud rozhoduje spory podle platných zákonů, provádí výklad práva a v případě, kdy je spáchán zločin, sjedná průchod spravedlnosti.”

“A víte, že to zní moc pěkně? Jenže já bydlím na vinici. My jsme kdysi ilegálně přeladili televizi a sledovali zakázané vysílání a tak vím, co je soud. Sedí tam za stolem lidi s bílými parukami na hlavách a překrucují zákony ve prospěch lumpů. Jenomže existují i jiné soudy, složené z občanské poroty. To se sejde dvanáct poctivých lidí a posoudí, jestli byl spáchán zločin. Nepotřebují k tomu žádné parukáře ani překroucené zákony. Každý přece ví, že se nemá podvádět, krást a zabíjet. Dvanáct slušných lidí si s tím poradí, to si pište!”

“Vida, tohle je zajímavý názor,” usmál se Borgis. “Vcelku odpovídá úrovni myšlení holky z vinice.”

“Nejspíš ano,” přikývla Gili. “Já si ale pořád myslím, že se můžete s těmi parukáři a s pokroucenými zákony dát vycpat. Jo. Jděte se bodnout, vy tlachale!”

“Vyprošuji si, aby mě urážela nějaká pitomá kráva z vinice!” zařval Borgia.

“Tys mi řekl pitomá kráva?” zavrčela Gili, nahrbila se a skočila. V mžiku stála vedle Borgii a srazila ho prudkou ranou k zemi. Světlovlasá žena, která seděla vedle Bena, vytáhla pistoli a Ben také, ale Schneider byl rychlejší a střelil ji do týla a Ben vzápětí zabil Kinského a dalším výstřelem trefila Nora Valoise do čela. Zaznělo ještě několik výstřelů a když nastalo ticho, lidé vstali, ženy spustily křik a všichni se hrnuli k východu, kde narazili na vojáky s namířenými samopaly.Schneider se dvěma svými lidmi zatím spoutal omráčeného Borgiu a řekl Gili:

“Blahopřeju! Tohle je první důstojník Gardy, kterého se podařilo zajmout!”

Zatím co agenti odnášeli spoutaného Borgiu, Watson vylezl na pódium a zavolal:

“Ticho! P5estaňte bláznit a uklidněte se, nikomu se nic nestane. A posaďte se. Schneidere, shoďte tu maškarádu a pojďte sem!”

“Nemůžu,” zašklebil se Schneider. “To jsou moje vlastní vousy.”

“Jakýpak Schneider?” ozvalo se z davu. “To je přece Kouros!”

Schneider pokynul a do místnosti vešel pravý Kouros. Lidé si ho nechápavě prohlíželi, ale on šel k majitelce erotických podniků, poplácal ji přes pozadí a zeptal se:

“Tak co, Wando, kdo je ten pravej Kouros?”

“No přece ty,” řekla majitelka. “Je z tebe cítit anýzovka jako vždycky a z něho je cítit víno. Už jsem si říkala, jestli nejsi nemocnej.”

“Tak jste to slyšeli,” řekl pravý Kouros. “Teď si pěkně posedejte, protože schůze teprve začíná!”

Lidé se konečně posadili a s odporem hleděli na mrtvoly, které vojáci uložili u stěny místnosti.

“Představuji vám pana Schneidera,” řekl z pódia Watson. “V armádě generála Rolanda řídí tajné operace. Vysvětlí vám, co se tady seběhlo a proč to muselo být.”

Schneider vystoupil na pódium a začal povídat o dlouhé válce proti Černým, která s jejich přispěním v podstatě končí. Sami byli svědky toho, co bylo jejich úmyslem, ale staré pořádky už se pro nový svět nehodí.

“Věděli jsme rámcově, co připravují,” řekl na závěr. “Tady na ostrově poprvé vystoupili docela otevřeně a oklamali mnohé z vás, ale aspoň jste se mohli přesvědčit o jejich pravých záměrech. Omlouvám se za dramatický zážitek, ale nenašli jsme lepší a hlavně rychlejší řešení. Měli byste také vědět, že všude kolem vás jsou skryté televizní kamery a že to, co se stalo, odvysíláme do celého světa. Ne, nebojte se, vystříháme všechny záběry, které by na kohokoliv z vás vrhly špatné světlo. Musím vás požádat ještě o jedno. Příslušníky Gardy lze rozeznat podle jediného znaku, kterým je vytetovaná umrlčí hlava v podpaží. Moji lidé teď odhalí toto znamení a vás prosím, abyste se přesvědčili, že všichni mrtví patří k Černým. Já vím, že to není příjemná podívaná, ale děláte to v zájmu míru na celém světě.”

Lidé si prohlédli znamení a vojáci odnesli mrtvé. Schneider pokračoval:

“Naše práce tady skončila a teď můžete v klidu projednat své záležitosti. Naši lidé začnou za pár dní provádět soupis všech občanů, všichni dostanou identifikační průkazy a samozřejmě se přesvědčíme, jestli nepatří k Černým. Každému doporučuji, aby nejednal s neznámým člověkem, dokud neuvidí jeho podpaží.” Seskočil z pódia a odešel.

Lidé si začali šeptat a o chvíli později hlučet, ozývaly se hlasité poznámky To je všechno? A co teď? Slovo si kupodivu vzala Gili, která vylezla na pódium a třískla židlí do stolu. Lidé v momentě ztichli a ona řekla:

“Co pořád povykujete? Vojáci už své udělali a teď je řada na nás. Je jasné, že nápad se samosprávou je správný, nějaká vláda musí být, to dá rozum. Samozřejmě, že na hospodářství rozhoduje hospodář, ale nemůže to dělat svévolně a od toho je vláda, aby mu zatrhla nepravosti. Myslím, že by stačili tři lidé, poněvadž tu máte fungující úředníky. Když vláda dokáže udržet pořádek a prosperitu, tak se osvědčila a může vládnout dál a jestli ne, musíme ji vyměnit. Každý určitě uzná, že je lepší přijímat lidi na zkušební dobu a trvalou práci dostanou, až se ve zkušební době osvědčí.”

“Gili, a jak se zdaněním?” zeptal se pan Kouros.

“No jak? Není možné chtít daň od toho, kdo nevydělává, ale z výdělku se daň zaplatit musí. Ona bude potřebná, protože nakonec vznikne světová vláda a ta bude mít plno starostí. Zem i voda a dokonce i vzduch jsou otrávené a je potřebné je čistit. Takové projekty bude financovat světová vláda a musí na ně mít peníze. Když jí je nedáme, svět se neuzdraví a všichni zahyneme. Jo a ještě k tomu problému se ženami. My třeba máme agenturu, která pro nás najímá lidi, nedávno najala i větší počet žen. Holky patří ke koloritu ostrova, to je pravda, takže si je najmete na časově omezenou dobu a zajistíte jim dopravu sem a potom i zpátky. Já v tom nevidím žádný problém. A teď si sednu a dáme se do pořádného schůzování, co říkáte?”

Rozproudila se dlouhá debata, která velice zajímala člověka sedícího u vchodu. Položil si na stůl papíry a soustředěně psal poznámky. Když už všechno dohodli a zvolili tři lidi do vedení ostrova, vstal, přihlásil se o slovo a dostal ho. Urovnal se poznámky a řekl:

“Promiňte, já nejsem vlastník, ale pan Schneider mi zadal práci. Na základě vašeho jednání jsem sepsal usnesení a přečtu vám ho. Pokud ho schválíte, použijeme ho jako vzorový podklad pro další podobná jednání.”

Schneider si své lidi vybral velice dobře. Usnesení bylo skvěle napsané a jednoznačně ho schválili. Schůze prakticky skončila, ale jeden obchodník se ještě zeptal:

“Gili, kdo by měl podle tebe šéfovat světové vládě?”

“No přece generál Roland, to je snad jasné. Kdopak jiný má takovou autoritu? Nikdo!”

A byli zase doma a potýkali se s běžnými problémy, které přinášel život. Večer samozřejmě vylíčili ostatním, co se přihodilo na ostrově a Nena řekla:

“No konečně! Schneider teď pochytá zbylé gardisty a budu ho mít doma.”

“Milá zlatá,” řekla jí Gili, “Schneider se samozřejmě vrátí, ale nemysli si, s gardou to není žádný med. Jsou to vrahouni a musí se na ně zchytra!”

“Schneider to svede,” řekl Sam. “Určitě. Jenomže nás musí zajímat, jak s vládou, jestli je pro nás vůbec nějaká potřebná. Vždyť jsme prakticky jedno hospodářství.”

“Jasně,” přidal se k němu Ole a otočil se k Watsonovi: “Tak co, vezmete to?”

“Ale kdepak,” odpověděl oslovený. “Já si myslím, že místní vládu vůbec nepotřebujeme. Problémy, které tady máme, si vyřídíme mezi sebou. Rozběhli jsme už čtrnáct farem a dvě vinice, u Papase máme olivy a funguje nám ještě pět dalších firem. Všude jsou v čele lidé, kteří svou práci zvládají a poradí si.”

“Jistě,” podpořil ho Ben. “Na hospodářství šéfuje hospodář, žádná vláda. Jiná věc je, že potřebujeme celosvětovou vládu a tam půjde někdo od nás, ale vyberete si ho sami ve volbách. Schopných lidí je tu dost,”

“Já bych to vzala,” nabídla se Mildred. “Děti už jsou hodně samostatný a dospělou práci ještě nezastanu. Tohle sfouknu jako nic!”

“Ty půjdeš do školy,” řekla rezolutně Gili. “Jen co bude dostavěná, půjdeš tam s ostatními dětmi!”

Ano, projekt školy už velice pokročil a začaly už první zemní práce. Gili nyní řešila s projektanty problémy jejího provozu. Probírali zevrubně kde co a přijímali i nápady zvenčí. Stalo se například, že Olga, družka jednoho z projektantů, položila dotaz:

“A na co budou děti psát?”

“No vida,” řekl její druh, “tak tohle je problém. Ale ne, mohou přece psát na tabulky!”

“Na jaké tabulky?” zeptala se Gili.

“Na vojně se užívají tabulky z umělé hmoty. Píše se na ně speciální tužkou, potom se otřou hadříkem a písmo zmizí. Těch tužek a tabulek má armáda spousty.”

“Aspoň něco,” oddychla si Gili, ale za chvíli ožila: “No jo, pasťák. Byli jste v pasťáku?”

“Já jo,” řekla Olga, ale oba technici udiveně zavrtěli hlavou.

“To jsem si mohla myslet. Ve městech jsou pasťáky pro děti a tam najdeme sešity a tužky. Ale stejně zavolejte na vojnu, ať ty tabulky nezahazují, dětem se mohou hodit.”

“Zavoláme,” slíbili. “A zavoláme i vojákům, kteří bourají města, ať přivezou z pasťáků tužky a sešity.”

O těchto starostech lidé na vinici nevěděli, ale věděli jiné věci. Například Veronika se dívala na zprávy a večer v besídce oznámila:

“Zejtra večer po zprávách budou vojáci vysílat to vaše účtování s Černejma v Maspalomas. Půjde to tři dni za sebou, aby to viděl každej. Počítám, že by bylo lepší dát televizi sem, ať to vidíme společně.”

Její nápad přijali a Filip připravil a odzkoušel televizi a několikrát ji i se stolkem vláčel sem a tam, než našel místo, na které viděl z každé židle. Večeře se podle mínění všech strašně vlekla a zprávy byly neúnosně dlouhé, ale potom hlasatel oznámil, že uvidí záznam ze schůze hospodářů z Kanárských ostrovů, které se pokusili oklamat nasazení agenti Černé gardy. Potom už se na obrazovce zjevila zasedací místnost Majáku a Marek vykřikl:

“Hele, mami, to jsi ty! A táta je za tebou!”

“Hele, máma,” přidal se Jakub, přiběhl k televizi a ukázal prstem. Maminky šly a vzaly si děti na klín a potom už všichni sledovali průběh schůze. Vojáci odvedli skvělou práci a schůze nabírala obrátky až do chvíle, kdy z první řady vylétla Gili a srazila k zemi Borgiu. Děj se zpomalil, protože následovaly detailní záběry gardistů, kteří se chopili zbraní a bylo vidět, že světlovlasá gardistka míří přímo na Gili a totéž dělá Valois.

“Mámo, oni tě zastřelí,” lekl se Marek.

“Ale ne,” řekla Gili. “Já jsem měla zastání, byl tam táta a Nora a taky Schneider. Oni ty lumpy hned postříleli.” Její slova de facto komentovala děj na obrazovce a potom zabrala kamera detaily umrlčích lebek v podpaží gardistů. V tom okamžiku se obraz změnil a vojenský hlasatel podrobně vysvětlil, co se dělo a proč zasáhla armádní tajná služba. Závěrem řekl, že to samé se připravovalo i jinde, ale nic takového už se nebude opakovat, protože armáda už zavádí pro lidi průkazy a žádný gardista nemá šanci jí uniknout. A zase se objevila místnost hospody U majáku a Schneiderův člověk četl usnesení schůze a potom pořad skončil.

“Teda Gili,” řekl uctivě Sam, “tys vylítla jako blesk! Ten hajzl neměl šanci!”

“To si piš,” řekla. “Však kdybys tam byl ty, vylítl bys taky!”

Nad vinicí přeletěl vrtulník, který pokračoval v letu a nad vinicí klesl a přistál u jednoho domku. Mildred ho pozorovala a vykřikla:

“Schneider se vrátil! Děcka, Schneider je tady! Kdepak je kočárek s Lukášem?”

“Tady, za křovím,” ozvala se Ester.

“Tak já ho budu kočírovat a upalujem za ním!”

Byl to skutečně Schneider a přivezl si od armády výslužku, pěkný čtyřsedadlák s malým nákladových prostorem a ten byl napěchován hračkami pro děti, které ve městech nasbírali vojáci. Ty mezi ně hned rozdělil, podle svého názoru úplně spravedlivě, ale názor dětí byl jiný a hned uspořádaly výměnnou burzu, kterou čas od času opakovaly. Jen co se převlékl, řekl si Olemu o práci a potom spokojeně jezdil s traktorem a sekal trávu v okolí rybníka kačáku. Večer všichni čekali na jeho vyprávění a on to věděl a povídal:

“Jak vidíte, moje práce skončila. Z války už skoro nic nezbylo, vojáci dávají lidem průkazy a při té příležitosti jim prohlédnou podpaží, ale Černí už vlastně neexistují. A víte, kdo přišel na způsob, jak je najít? Budete se divit, ale Bill! Ona promluvila s ženami na ostrově, to víte, ony jsou jediné, které mohou odhalit vytetovanou umrlčí lebku. My jsme tu metodu použili i jinde a velice se osvědčila. Ostatně měli jsme i jiný zdroj informací, protože zajatý Broglia mluvil. Ne zrovna ochotně, ale rozpovídal se.”

Vyprávěl i po dva další večery a lidé se s údivem dovídali o nesmírně odvážných a riskantních akcích při osvobozování otroků, které často skončily fiaskem a stále umírali lidé a černí vrazi dál vraždili. Třetí večer už nevyprávěl, protože Nena vstala a řekla:

“Hele, ty Same krvežíznivej, už toho nech! A vy ostatní taky! Copak vás nenapadlo, co všecko musel zažít? Vždyť se budí v noci, sakra, kdo by se mu divil? Od teďka válka skončila a jak ne, tak počítejte s tím, že tady jednu začnu!”

“Sakra, ženská, vždyť máš pravdu,” řekl Swen. “Vrátí se domů a měl by mít klid a zapomínat to špatný a my ho otravujem. Schneidere, promiň nám to!”

“To nic,” řekl Schneider. “Opravdu budu radši, když necháme válku za sebou. Víte, já jsem chtěl ještě hledat centrální archiv, protože tam je popis nebezpečí, které hrozí z vesmíru.”

“Tak to ne,” řekla Nena. “Teď jsi doma a s rajzováním je konec!”

“Jistě, zůstanu na farmě, nejspíš celá léta. Archiv je někde na ostrově a těch je v Tichém oceánu sto tisíc. Není v lidských silách je prohledat. Dokud se nenajde dobrá stopa, nemá smysl ho hledat.”

“Ještě že tak,” oddechla si Nena.

Gili si nenechala ujít slavnostní okamžik lití prvního betonu do základů školy a když se vrátila, zašla do kanceláře a zastihla tam Watsona, Noru a Bena, kteří soustředěně hleděli na obrazovky notebooků.

“Co je?” lekla se. “Egypt je přece hotový. Nějaká reklamace?”

“Vůbec ne,” uklidnil ji Ben. “Vojáci prodávají přebytky. Poslali seznam na všechny notebooky.”

“Tak to jo,” přikývla Gili a posadila se k obrazovce. “Dneska jsme lili první beton. Hele, notebooky, po deseti tisících. Kolik?”

“Třicet,” řekl Watson. “Hned objednávej.”

“Potrubí, celý seznam,” hlásila Gili.

“Stáhli ho, potom zaškrtáme, co potřebujeme.”

Mamííí,” ozval se před dveřmí Jakubův hlas. Nora vstala, vyšla ven a vrátila se za půl hodiny.

“Vlezl do kačáku,” vysvětlila svou nepřítomnost. “Byl celý od bahna.”

“Střední lednice,” hlásila Gili. “Marek tam nevlezl?”

“Válí se s pejskama na trávě. Vezmi jich padesát.”

“Víte, co to znamená?” řekl Watson. “Egypt je hotový a vojáci prodávají přebytky. Roland rozpustil armádu!”

“Bene,” nakoukl do dveří Sam. “Nejede traktor a Filip je na druhým konci farmy. Mrkneš se na to?”

Ben přikývl a vyšel za Samem. Tímto způsobem pracovali až do chvíle, kdy dvakrát zazvonil telefon.

“Večeře,” řekla Nora. “Pokračování zítra.”

Pomalu došli k besídce, ke které přicházeli všichni ostatní a usazovali se u stolů, když jim nad hlavami zašuměl vrtulníček a přístál kousek od besídky. Vystoupila z něj Bill a o chvíli později i Roland. Byl pobledlý a opíral se o hůlku. Bill ho vzala za ruku a společně došli k besídce. Roland zvedl hlavu, usmál se a řekl:

“Už je po válce. Přišli jsme na večeři.”

Konec

(c) Vladislav Trávníček 2005

Table of Contents

Pozvání na veceri

Pozvání na večeři

Vladislav Trávníček

Pozvání na večeři