Pomatený svět

Vladislav Trávníček

knihy do vaší dlaně

www.palmknihy.cz

knihy pro kapesní i stolní počítače

© Palmknihy 2000-2010

Pomatený svět

Vladislav Trávníček

Ještě je to dobrý?

aneb

Co krok, to o krok pokrok.

Když tam nepřijdeš,

nebude tam nikdo,

kdo by zastával tvé názory.

Předmluva.

Pan nakladatel dostal disketu s rukopisem a telefonoval mi, text se mu zamlouval a řekl, že knihu vydá. O pár dní později jsme si spolu opět promluvili a jeho názor už byl jiný, měl k textu řadu výhrad. Byl jsem tím potěšen, protože psát o politice tak, aby se kniha líbila, mi připadá protismyslné. Ostatně já bych o ní ani nepsal, mám jiné priority, ale chtěl jsem si o tomto předmětu něco přečíst a nikde jsem nezavadil o text, který by se mi zamlouval. Politika je plná protikladů a je taky hodně stranická a takové jsou i texty o ní. Řekl jsem si, že přijdu také se svou troškou do mlýna, jen tak nezávazně, ale potom jsem si vzpomněl na rozhovor, který jsem před pětatřiceti lety vedl s jedním chlapíkem. On byl partyzán, účastník Slovenského národního povstání, ale myslel to moc doopravdy a tak skončil v kriminále a když vyšel na svobodu, našel práci v uranových dolech. Jinde ji nenašel. Řekl mi:

„Oni se na můj případ dívali hodně zleva a tak jsem putoval za dráty. Kdyby se na věc podívali z ostrého pravého úhlu, dopadlo by to stejně. Víš, politika tady byla, je a bude, ale nemá být extrémistická. Ta vede do pekel a škodí obyčejným lidem.“

Jak plynul čas, přišel převrat a chvíli jsem v politice také pobyl, ale nechtěl jsem si z ní dělat živnost a jakmile to šlo, odešel jsem z ní. Nepřipadala mi ani moc zajímavá, ani přínosná. Postupem času jsem se začal podivovat zmateným zákonům a přibývajícím úředním formulářům a začal jsem pracovat na textu. Rozhodně jsem nemínil dávat nějaké návody a také nechci zastávat kategorická stanoviska. V textu jsou místa, které mohou někoho i pěkně naštvat, protože má na danou věc vyhraněný názor. A to podle mého nemá být. Pokud se zajímáte o exaktní vědy, dovíte se, že roli kategorických názorů zde zastávají tak zvané přírodní zákony a když budete hodně zvídaví, zjistíte, že ve skutečnosti nejde o přírodní zákony, ale o názory vědců na to, co se odehrává v přírodě. Abych uvedl dobrý příklad: Nedovíte se, co je to elektrický náboj, ale můžete se seznámit s popisem jeho chování – a dovíte se, že ten popis dokonce v některých případech selhává.

Před časem jsem se v jednom textu zabýval Ústavou EU, kterou pokládám za paskvil, protože je příliš rozvláčná a nezabývá se podstatnými věcmi. Dnes ráno jsem poslouchal rádio a vyslechl informaci říkající, že se premiéři Francie a Británie shodli na tom, že Ústava je příliš rozvláčná a musí se změnit. Politika se, jak vidno, může začít ubírat i správným směrem, ale ve většině případů jí to moc nejde. Též polský premiér se chystá zablokovat jednání o Ústavě a náš prezident je také proti, ale důvody, které jednotliví politici uvádí, mi připadají nedostatečné a scestné. Ve hře jsou například i specifické normy chování obyvatel té které země. Mluvil jsem o tom s člověkem, který byl po dlouhou dobu v emigraci v Německu a on soudil, že některé rozdíly jsou opravdu výrazné. Když vyjde u nás v Čechách zákon a úředníci k němu naplodí haldu formulářů, snaží se obyčejní lidé hledat cesty, jak jej obejít. V Německu ne, tam je zákon svatý a lidé ho prostě dodržují. Odlišně se chovají i Francouzi, ti jsou schopni kvůli blbému zákonu vyjít do ulic. U nás ne, ale snad se také rozhoupají a vyjdou.

Včera jsem v televizi sledoval pořad Krásný ztráty. Byla tam žena, která se věnuje investigativní žurnalistice a zaměřila se na celní podvody s naftou. Její názor byl (v kostce) tento: Celní podvody inicioval a umožnil zákon. Takže buďto sedí v parlamentu úplní hlupáci, nebo šlo o záměr. A v parlamentu hlupáci nesedí. No vida. Dolní odhad škody je 60 miliard korun. Myslíte, že nám je viníci, tihle chasníci z tehdejšího parlamentu, vrátí? Ale co vás nemá! A před nedávnem mi jeden americký televizní spekulant ukradl tisícikorunu, ostatně každému z vás také. Ke krádeži použil instrument zvaný mezinárodní arbitráž a důvodem bylo to, že jsem neochránil jeho investici. No řekněte, co je mi do investice nějakého spekulanta? Kdyby s takovou hovadinou přišel za mnou osobně, nestačil by počítat schody. Pročpak, k sakru, ty peníze nezaplatili ti, kteří se zabývají a živí ochranou investic?

A o tom to je. Ostatně čtěte. A nedivte se, když se vám leccos nebude líbit. Politika totiž není ani pěkná, ani voňavá.

První díl

- Pomatený svět -

nejspíš nikoho moc nenadchne. Chci v něm vypsat některé pochyby, stížnosti a názory občanů na současný stav světa, samozřejmě tak, jak jsem je slyšel, četl a pochopil, a takové psaní se podobá spíš nářku než čemukoliv jinému. Nemíním samozřejmě vypisovat oficiální názory, neboť touto Bohu a papalášům libou činností se dneska živí spousta lidí, takže použiji spíš ony náhledy, které nejsou příliš známé. Jsou jiné, než jste zvyklí, ale mají myslím právo být předloženy a čteny, popřípadě i zavrženy a poplivány. Svět, ve kterém žijeme, není zrovna jednoduchý a jsme na tom stejně jako astronomové, kteří už vědí, že nejsou schopni pozorovat podstatnou část toho, z čeho sestává Vesmír. Později se seznámíte s poznatkem, že ostatní vědy na tom nejsou o moc lépe a nedokáží pozorovat a popsat většinu toho, co je kolem nás. Jediní lidé, kteří si často myslí, že rozumí úplně všemu, jsou bohužel politici (a myslí si to i někteří právníci a ekonomové).

Já sám se politikou nezabývám, alespoň ne soustavně, ale chvíli jsem v ní byl a tak vím, že bývá považována za nejdůležitější a rozhodující obor lidské činnosti, který ovlivňuje všechny a všechno ostatní. Pravda je taková, že se o to snaží a někdy se jí i zadaří, jindy ne. Protože o tom, co se děje a bude dít, nerozhoduje politika jako taková, ostatně o ní mohou daleko zasvěceněji psát politologové. Ve hře jsou totiž i hlubší principy, které nejsou dostatečně známé a nejsou dokonce ani řádně zkoumány.

Mým oblíbeným tématem je ekologie a patogenita prostředí a o těchto pojmech se také ví zatraceně málo. S rostoucími klimatickými i jinými změnami prostředí, které má na svědomí lidská činnost, poroste, jak doufám, zájem o ekologii a ona se později stane velmi důležitou vědou, ale v jiné podobě, než jak ji známe dnes. Počítám, že pokud vydržíte a budete číst až do konce, sami uznáte, že to tak musí být. A také snad dojdete k tomu, že i politika je pouze součástí kvasu, který probíhá v životním prostředí a že v něm dokonce dokáže vytvářet zatraceně silné patogenity. A také že je nedokáže zarazit, protože je svázána sama se sebou prostřednictvím kolotoče peněz a moci. Takže já se teď pokusím psát a vy se (daleko později a pouze v případě, že kniha vyjde a vy si ji opatříte) pokuste číst. Doufám, že v čase, který uplyne mezi psaním a čtením, dojde k nějakým pozitivním změnám a přibude pár důvodů k optimismu. Není to ale zaručené, protože

živí tvorové

se občas chovají nezvykle. Vědci například zjistili to, co si můžete přečíst v časopise vtm Science 7/2006, jde o článek Co poblázní SARANČE?  Když prý dosáhne hustota sarančat zhruba padesáti jedinců na čtvereční metr, začne se hmyz pohybovat synchronizovaně jako nějací vojáčci při pořadovém cvičení. Jako by na ně sprostě řvali sarančí zupáci – šikovatelé, náhle ztratí sarančata identitu jedince a pochodují v útvaru tu vpravo, tu vlevo. A vědci se buďto věnovali studiu chování sarančat nedbale, nebo naopak konali svou práci velice pečlivě… zkrátka tyhle sarančí zupáky nenašli. Nezbylo jim tedy než připustit, že na vině je jen a pouze plošná hustota sarančat, to víte, tenhle hloupý hmyz, pochodují jako rekruti, až když je jich na čtvereční metr padesát a  víc, kdežto my, lidé, jsme onačejší borci, že ano?

Pokud nejste milovníky Divokého Západu, nemusíte vědět, že se prériemi potulovalo na osmdesát milionů bizonů a jednotlivá stáda čítala až miliony kusů. Tenkrát samozřejmě nikoho nenapadlo uvažovat o hustotě bizonů na jeden čtvereční metr, proč také? Ale lidé pozorovali zajímavý jev splašení nedozírného stáda, které dokonce dostalo zvláštní jméno - stampede. Bizoni se pokojně pásli, ale potom přelítl třeba jen malý ptáček a splašili se. Tunoví býci neprodleně přičinlivě dusali a cválali a za nimi trapírovalo milionové stádo a nebyl mezi nimi jediný rozumný bizon, který by pozvedl hlas a zvolal:

„Ale dámy a pánové, zanechte toho blbého cvalu! Vždyť to byl jenom neškodný ptáček!“

No, možná, že se takový jedinec vyskytl, ale co myslíte, že se stalo? Ušlapali ho a utrkali! Bodejť ne! Všichni přece najisto věděli, že v dané situaci je nutné dusat a pádit tamtím směrem a najednou takový jakýsi bizon - narušitel! To víte, že s ním jaksepatří zatočili! To se nám lidem nemůže stát, protože my jsme tvorové myslící. Už od nepaměti myslíme přímo hlavou a náš přímý předek, člověk Cromagnonský, také myslel jedna radost. On měl dokonce o něco větší mozek, než máme my, a já se domnívám, že měl možná v té přebývající mozkové hmotě uloženu pojistku proti zblbnutí. To víte, tenkrát se nežilo zrovna lehce a pokud by člověk zblbnul, mohl by zahynout. Jak se ale lidská společnost zdokonalovalo, začalo být lidem lépe a tahle pojistka atrofovala. Když se úplně vytratila, nastala dnešní doba, ve které je možné lidi dokonale zblbnout - například řečí, tiskovinou nebo audiovizuální technikou. Jde to bohužel i jinými způsoby.

Ale tohle sem nepatří, není-liž pravda? Možná ne, ale jistý si tím zdaleka nejsem, zvlášť když tento text zřetelně na nic nenavazuje. Tedy on by třeba navazoval, jenže je psaný na notebooku, který je opatřen legálně zakoupenými WINDOWS XP a text je v legálním programu WORD, ale tím legalita končí, protože nejsem na Internetu. Ale doplnil jsem počítač legální programovou doinstalací a na obrazovce se najednou začalo objevovat ponuré varování: Dvacet dnů k aktualizaci systému! Ty dny potom ubíhaly a já jsem je nesledoval, proč taky, když nejsem na Internetu? A najednou bác! Počítač se zašprajcl a nedostal jsem se do něj, ať jsem dělal, co jsem dělal. No nic, říkal jsem si, nereaguje na restart, takže udělám reinstalaci - a je to! Vycházel jsem z toho, že i dříve si mašinka několikrát postavila hlavu a nezbylo než reinstalovat Windows a jelo se dál beze ztráty dat. Následně jsem to udělal, ale musel jsem proceduru opakovat celkem třikrát a zabralo to hromadu času, než jsem se zbavil onoho legálního viru, který vyhrožoval aktualizací. Nakonec se ztratil a s ním zmizela všechna data. Programy samozřejmě také, ale s tím jsem počítal, ostatně při minulých reinstalacích se stalo to samé – i když o data jsem při tom nepřišel. Teď ano. Nebylo jich moc, to víte, člověk si data raději zálohuje. No tedy, říkal jsem si, milý pane Gates z firmy Microsoft, copak mi to děláš?  Stokrát žádáš, abych si koupil antivirák, ale na co mi bude, když nejsem na Síti síti? A když ti nevyhovím, šlohneš mi data! I ty jeden! Chlape zatracená, mudroval jsem v duchu, to ti nestačí těch čtyřicet miliard dolarů, co sis vydělal doteď? Já ti nedám dolárek a uzmeš mi data? No ale hned jsem se mu omluvil, protože jsem si vzpomenul na jistý text. Nevím, jestli je dobře, když si člověk vzpomíná na jisté texty, ale já tu vlastnost mám a ne a ne se jí zbavit. Jde o knihu Karol Ondriaš, TO JE ONO! a budu citovat z kapitoly Hry na demokraciu a jej ochranu.

V septembri 1999 Duncan Campbell (neskoršie Andrew Fernandez z „Cryptonym of North Carolina“) zistil, že NSA sa dohodla s firmou Microsoft, aby do softvéru Windows vsunula špeciálny dekódovací „kľúč“ na posielanie a prijímanie kódovaných správ (správa z Internetu hovorí, že Windows 2000 obsahuje až 3kódovacie kľúče, ktoré tam dodala NSA). Tento kľúč majú velmi pravdepodobne aj všetky verzie Windows od verzie 95-OSR2.

(http://www.heise.de/tp/english/inhalt/te/5263/1.html). Potvrdzujje to aj správa Ministerstva obrany Francúzka z februára 2000, ktorá tvrdí, že NSA pomohla inštalovať tajné programy do softvéru Microsoftu. Správa hovorí, že Pentagon bol najväčším zákazníkom Microsoftu na svete.

Takže ak čitateľ používa Internet, počítač operujúci pod Windows je vydaný na milosť a nemilosť bezpečnostným službám USA.

Tady to vidíte. Pan Gates za nic nemůže, to se na mne nejspíš rozzlobila NSA, že nejsem na Internetu a nenechám si šlohnout soubory. Abych nezapomněl, při třetí reinstalaci už jsem byl dost naštvaný a přihlásil jsem se jako uživatel Bill Gates. Počítač to akceptoval, ale odmítl mi pod tímto jménem uložit dokumenty a uložil je pod jménem Owner, což je anglicky Majitel. Tedy žádný Bill Gates, ale Majitel. Kdopak že je ten Majitel? dumal jsem a potom jsem pracovně odejel do středních Čech a posléze hovořil s Františkem. Svěřil se mi se svými problémy s počítačem, který mu úplně klekl a já jsem mu řekl to, co vám. Počítač mu šel pomalu jako slimák, ale defragmentovali jsme disk a zlepšilo se to. František se ale značně naštval:

„V Praze teď bude jedna firma obměňovat počítače,“ řekl. „Jsou docela dobrý a budou nejvýš po třech tisících. Jeden koupím a píchnu ho na Internet. S mým počítačem ho nepropojím, data přenesu přes přídavnou paměť nebo přes disketu.“

„Máš recht,“ přikývl jsem. „Pročpak bys dával zadarmo svý data, ostatně co vím, ani bys některý z nich neměl vyzrazovat.“

„To ne,“ souhlasil a zeptal se: „Takže jsi přišel o rukopis?“

„No, přišel. Asi o třicet stránek.“

„A nemáš někoho, kdo by je vyšťoural? Prý se z počítače neztrácí.“

„Ale ztrácí. Prolezl jsem všecko a našel bych to. Text je prostě fuč. Nenávratně.“

„Já ti věřím. Hele, tuhle jsem poslouchal německý stanice…“ a vyprávěl mi to, co použiji o něco dál, v kapitole o kradení peněz lidmi v bílých pláštích. No jo vlastně, vy ani nevíte, že tohle je kniha také o legálním kradení peněz, viďte, že to nevíte? A jak byste to taky mohli vědět, když zmizel kus rukopisu? Nevadí, já to teď napravím. Nejprve se ale zmíním o případu vymyšleného, tedy ryze fiktivního pana Müllera, který se šel jednoho dne podívat na náměstí. Nebyl sám, na náměstí se valily houfy lidí, ale on se od nich distancoval, protože byl nezávislý pozorovatel. Slyšel už o tom komickém uřvaném chlapíkovi s patkou do čela a s kartáčkem pod nosem, jmenuje se prý Hipler nebo tak nějak, spousta lidí se už na ty jeho kecy nechala nachytat, ale panu Müllerovi se nic takového nemůže stát. Okoukne Hiplera, zasměje se a půjde domů.

Jenomže nešel. Tlačil se v davu a náhle prozřel, vztyčil pravici a řval

HEIL!

až se třásly okenní tabulky. On, Nadčlověk, pak se svými Parteigenossen utloukal Židy, vyznamenal se při Kristallnacht a jako vysoce postavený důstojník potom v koncentráku likvidoval všemi způsoby podlidi a dělal to až do posledního dne války. Dneska dožívá v jednom Altenheimu nedaleko českých hranic a je se svým životem spokojený.

Věřte nebo nevěřte, dav dokáže s člověkem pěkně zatočit. Pokud se chcete poučit o fyzice, která je ve hře, přečtěte si moji knihu BUBUBU a pokud nechcete, nečtěte ji. Je to na vás. Podivné je, že dav může sestávat i z odloučených jedinců, kteří se propojí přes média, přes televizi nebo přes Internet. Takto se dá i léčit a v praxi takový postup používal psychotronik pan Pfeiffer. O skupinovém léčení se ale nejlépe poučíte, když se seznámíte s knihou Stanislav Nardelli, V okruhu biopole. V tomto textu totiž o léčení nejde. Zmíním se i o něm, to ano, ale především jde o kradení peněz v rámci zákona. A aby se mohlo kradení zakomponovat do zákona, musí být lidé zpracováni a zblbnuti natolik, aby něco takového považovali ne snad jen za normální, ale dokonce za správné. Jde to, ne že ne. Velmi dobrý příklad kradení peněz, kterému se ovšem v dnešní době říká „přerozdělování“ nebo „dotace“, najdete v časopise mf PLUS 19/2007, jde o článek Koňští handlíři na radnici. Text se zabývá rozdělováním peněz na kulturu na pražském magistrátu a je natolik fundovaný, že když si ho přečtete, víte o úředním kradení prostřednictvím „přerozdělování“ to podstatné.

Vracel jsem se domů po dálnici a ta už vede tunelem pod vrchem Valík. Touto stavbou byl zakončen dálniční obchvat Plzně a trvalo to drahně let, protože papaláši a Zelení se pořád handrkovali o tři v úvahu přicházející trasy. Po všechna ta léta jezdily kamiony městem, čoudily a smrděly a Zelení se handrkovali. Jenže já jsem dlel před časem v Plzni v hospodě, protože byl zrovna čas oběda, a hovořil jsem tam s jedním místním občanem. On mne seznámil se  zajímavým náhledem. Podle něj koupily tři party z vedení města pozemky u tří možných tras budoucí dálnice a pak si vjížděly do vlasů. Místní občan soudil, že nakonec se ti gauneři zřejmě šábli a konečně se mohlo stavět. No nevím sice, co je na tom pravdy, ale jak znám komunální politiku, je občanova verze realizace dálničního obchvatu Plzně velice pravděpodobná.

Vážený čtenáři, myslím, že bude poctivé, když vás budu před sebou včas varovat. Já totiž nedám na řeči a jsem tak zpustlý, že mne vůbec nedojímají vládnoucí ideje a dokonce mne ani o ničem nepřesvědčují. Nevěřím oficiální propagandě a snažím se posuzovat pouze reálné skutky a výsledky, To není obvyklý přístup, většina lidí má naopak víru v něco nebo v někoho a posuzuje události optikou víry. Já určitě ne. Nedokážu to bohužel dokonale, protože jsem jako každý jiný živý tvor osoba chybující, ale snažím se o to.

Tunel pod Valíkem je první dálniční tunel u nás a může mít obrovský význam, protože měří tři sta metrů a to by mohlo stačit. Když totiž jedu po pražském úseku k Plzni, míjím krvavé hromádky, které zbyly po zvířatech zavražděných auty a za Valíkem je uvidím zase. Valík může zvířatům pomoci, tedy za předpokladu, že nebude zastavěn a že poslouží jejich migraci z jedné strany dálnice na druhou. Není to ale zaručené. Zelení dneska přemýšlí po svém, víc je zajímá trdlování před Temelínem než vražděná zvířata a co se týče města Plzně, je to už úplně na levačku, stejně jako skoro ve všech našich městech, protože o tom, jak bude naloženo s obecním majetkem, rozhoduje pár lidí na radnici. A v Plzni se na radnici usadila prapodivná společnost. Teď se zrovna zviditelňují, rozhazují městský majetek, budují kašny a začínají mít z ostudy kabát, protože nechali na náměstí vytrhat dlažbu a nahradili ji dlaždicemi z italského porfyru, jenomže, víte, dlaždice nejsou zadlážděním a nic neunesou. Dlažba ještě není hotová a už havaruje. O těchto i jiných politikářských zviditelňovačích ale musím později psát podrobněji, protože hrají významnou roli v oboru kradení peněz. Udělám to na vhodném místě.

Dálnice je pro zvířata a ostatně i pro lidi moc široká, takže na ní hynou a plánovači se o jejich migrační trasy nezajímají. Oni se ostatně nezajímají ani o lidské trasy. Dál totiž pojedu k Rozvadovu a před ním musím odbočit a domů do Mariánských Lázní pojedu po okreskách. Pojede tam i řada kamionů a ty budou pokračovat na Cheb, kde se přidají k druhému proudu kamionů z karlovarského směru. Přes Cheb totiž vede přirozená a od nepaměti užívaná obchodní stezka, ale nevede tudy dálnice. Z toho je zřejmé, jak se u nás plánují dopravní trasy. A tak jedu, kamiony jedou taky a v Chebu na nádraží je vybudované kontejnerové překladiště, které rezaví a zarůstá plevelem. Bodejť ne. Přítel Ondoň mi tuhle říkal, že jeho žena pojede za dcerou do Brna a pojede autobusem, protože za vlak by dala pět set, ale autobus ji přijde na něco přes tři stovky. Z toho je zřejmé, jak se u nás vládne. Myslíte, že ne? Ale ano, je to zřejmé. Mizerně se vládne. Proč to tak je není na první pohled patrné, dokonce ani na několik pohledů ne, protože vládnutí je velmi těsně spojeno s kradením peněz. Nikde se o tom nedočtete a přitom je kradení peněz snad nejmocnější hybnou pákou lidských dějin.

Jenže než dojde na kradení, bude nutné podívat se na to, odkud se vlastně peníze berou.

Peníze totiž nepadají z nebe

a nepadá odtud prakticky vůbec nic. Dříve padala shůry mana nebeská, ale už nepadá a já teď rozvinu jednu teorii, která vysvětluje, proč to tak je. V nebi bylo původně všeho dost, měli tam dokonce velké přebytky many a aby se nezkazila, shazovali ji dolů. Ale jak do nebe časem přicházelo čím dál víc pozemských papalášů, začal jim Bůh postupně předávat správní funkce, aby si také jednou oddechl od toho věčného papírování. Když předal všechny úřední náležitosti, vzal si prut, šel na ryby a je tam doteď. Dneska už trpí většina duší v nebi podvýživou, chodí špinavé a otrhané, přespávají, kde se dá, pod mosty a v kanálech a kdo může, emigruje do pekla. Tak to tam dopadlo. A víte, proč? Protože tam jeden bývalý faraon zavedl peníze! Utrápené duše v těchto dnech utvořily četná občanská sdružení a na schůzích mluví o tom, že už se nedá nic dělat, protože vrchnost ustanovil Bůh. Řešit prý se to mělo dřív, v době, kdy ještě žili na zemi, tenkrát měli včas zasáhnout a ty hnusné papalášské mrchy umlátit a ještě je pro jistotu podříznout a pověsit. Všechno prý už je nadobro ztracené a nezbývá jim nic jiného, než se modlit, aby se nad nimi Bůh konečně slitoval a vrátil se do nebe.

Peníze jsou skutečně příčinou mnoha neštěstí, ale odkud se vlastně berou? Kdo je vyrábí? Ví se, že byly zavedeny proto, aby se usnadnil obchod, protože dříve používaný způsob, výměny jedné věci za druhou, byl poněkud těžkopádný. Dnes už badatelé prolezli prakticky celý povrch planety a zjistili, že i kmeny žijící na úrovni doby kamenné mají nějaký druh symbolického platidla, takže vynález peněz je zřejmě prastarého data. Samotný obchod je ale možný pouze tehdy, když existují přebytky. Pokud máte poslední skývu chleba, nepůjdete s ní na trh, protože byste vzápětí umřeli hlady, ale máte-li skýv nadbytek, můžete uvažovat o obchodu. Představte si na chvíli, že žijete v pradávné době. Podle školních poznatků žijete ve špíně a nedostatku a lidi jsou na sebe jako psi, ale s překvapením zjišťujete, že opak je pravdou. Tak barbarsky se kdysi žilo v tlupě, která sídlila za kopcem, ale dneska už tam nikdo není, všichni umřeli na svrab a neštovice. U vás je pořádek a čistota a když někdo zemře, pochováte ho v květinách a dáte mu s sebou jeho oblíbené předměty a šperky. No ano, právě takové hroby nalézají archeologové.

A vy vyrábíte právě ty šperky. Jednou za čas si sednete a počítáte, kolik dáte za materiál a za obživu rodiny, kalkulujete přiměřený zisk, připočtete údržbu chýše a nějaké ty penízky do kmenové pokladny a hned víte, za kolik musíte šperky prodat. Docela s vám daří, i když v poslední době trochu podražil dovážený materiál a náčelník zase zvýšil odvody do kmenové kasy.

Jak vidíte, dříve to bylo stejné jako dneska, ale všimněte si faktu, že šperky prodáváte za víc, než kolik do jejich výroby vložíte. Tento rozdíl se nazývá přidaná hodnota a právě ta je zdrojem peněz. No ano, peníze vyrábí ti, kteří se podílí na tvorbě přidané hodnoty a peněz má být v úhrnu přesně tolik, aby se za ně dalo koupit to, co je na prodej. Veškeré financování ale začíná u primárních surovin a zdrojů energie a tyto komodity dostáváme my lidé od naší skvělé planety a - nic jí za to nedáváme. Proč taky? Planeta na nás přece nepoštve smečku právníků, tak proč bychom si jí vůbec měli všímat? Nicméně je vám, doufám. jasné, že pokud si včas vykolíkujete zlatou bonanzu na Yukonu nebo louku v Texasu, pod kterou je naftové ložisko, dobře učiníte. Planeta vám daruje zlato i naftu a vy máte vystaráno. Budete takový stav považovat za normální, protože ho považují za normální všichni ostatní a vůbec vás nenapadne přemýšlet o tom, že nemusí být všechno v pořádku. Skoro nikdo tak neuvažuje, protože lidé si odvykli přemýšlet o podstatných věcech. Ne úplně všichni, třeba zrovna pan Einstein o nich přemýšlel, ale Einsteinů mezi lidmi moc není a navíc, kdopak jim rozumí? Skoro nikdo, viďte? A opravdovým ekologům taky nikdo nerozumí.

No vidíte, málem bych byl zapomněl. Než jsem odjel domů, seděli jsme s Františkem a jeho žena Manka přinesla kafe a povídá:

„Hele, víš, že Milan se bude muset odstěhovat?“ (Milan je jeden známý z Prahy). „Jak se teď liberalizuje nájem, donesl mu majitel smlouvu s takovou pálkou, že už si to bydlení v Praze nemůže dovolit. Co tomu říkáš?“ Nejdřív jsem neřekl nic, ale pak jsem si vzpomněl a povídám:

„Jo, to je normální. Mluvil jsem nedávno s jedním dirigentem, víš, on začínal ve Státech. Přijel do centra Detroitu a to bylo kompletně vylidněný, nikde ani živáček. Jsou tam akorát kanceláře, nic jiného, lidi si ty nehorázné nájmy v centru nemůžou dovolit. On by byl odjel třeba autobusem, ale že bylo po pracovní době, žádnej nejel a měl štěstí, že chytil taxouše. Takhle dopadnou nájmy ve všech velkých městech ve všech zemích, kde se uchytil politickej extrémismus.“

„To mi neříkej, že v Americe vládne politickej extrémismus, to teda ne,“ mračila se Manka. „Jak jsi na něco tak blbýho vůbec přišel?“

„Já ne, to oni,“ opáčil jsem, „akorát že pro to nemám jednoduchý vysvětlení. Mám ho, to jo, ale nemůžu ti ho odrecitovat za pár minut. Napíšu o něm.“

„A je takový psaní něco platný?“ zeptal se František, ale na odpověď nečekal a mluvil dál: „Hele, koukal jsem, že v bedně budou dávat Pošťáka od Kostnera. Senza film.“ (On se léta živil filmem a ví, o čem mluví). „Akorát že Pošťák a ten jeho druhej skvělej film, Vodní svět, u kritiky beznadějně propadl.“

„A jak jinak?“ řekl jsem. „Kostner točí to, o čem je přesvědčenej. Takový chyby by se třeba Spielberg nikdy nedopustil. Tyhle Kostnerovy filmy totiž ukazujou nahou tvář papalášství a tou je lež, zlodějna a zabíjení. Vlastně teda ty nejzákladnější  pilíře dějin.“ No nedivte se mi, já jsem vyrůstal v nevelkém městě na Moravě a od dětství jsem slýchal: Kdo lže, ten krade a kdo krade, může i zabít. Navíc nám dětem tam bůhvíproč vštěpovali úctu k starým lidem a odpor k zákeřnému násilí. Já to město raději nebudu jmenovat, protože kdyby se o něčem takovém doslechli současní papaláši, nechali by ho nejspíš zavézt hnojem.

No a s tím bydlením v Praze má, jak jsem později zjistil, potíže spousta lidí. A víte, co ještě Manka řekla? Schválně si to přečtěte:

„Jo a Milan přijel sem a tak jsme zjišťovali, jak je to s činžema v těchhle končinách a nějaký bydlení pro něj už se rýsuje. Jenže pak jsme si spolu sedli k počítači a počítali jsme, kolik nás stojí to, že žijeme. Rozumíš, kolik musíš nacpat státu, abys vůbec žil - a to si ještě nekoupíš ani párátko. Dělá to dvě stovky denně a v Praze čtyři. Zíráš, viď? Akorát že v Praze se vydělá o moc víc, takže tam jseš na tom relativně líp.“ Rychle jsem počítal v hlavě a přikývl:

„Nás stojí život to samý. Počítám ale, že největší podíl z toho spolknou úřednický platy. A to mě teda sere.“

„Víš, že jsme si říkali to samý? Úřadů už je pomalu víc než lidí.“

Konečně jsem dorazil domů a moje drahá řekla:

„Máme tady zase dopis z městskýho úřadu kvůli tomu balkonu.“

Tady to vidíte sami, člověka pořád něco vytrhuje z psaní a děj pak není plynulý, ale jinak to nejde. Kdeže jsem to přestal? Aha! Zkrátka občan, který se podílí na tvorbě přidané hodnoty, vyrábí peníze a je srozuměn s tím, že část z nich odevzdá na solidární účely, na zdravotnictví a na penzi a něco že si také vezme stát. Je to v podstatě úplně obyčejný handl, stát zajišťuje hromadu věcí, které občané potřebují, a to stojí peníze. Jde ale o to, jak stát s penězi občanů nakládá. V případě, že jimi plýtvá na nesmysly, už totiž nejde o obchod mezi státem a občanem, ale o krádež. Tato skutečnost není příliš zřejmá a státy se od začátku chovají výhradně zlotřile, takže si většina lidí dneska myslí, že je to normální stav a papaláši že mají právo vyvádět jednu koninu za druhou. Krádež peněz se zakrývá všelijak, nejčastěji pomocí zákonů, ale kdo tvoří takové zákony? Uvědomte si, že většina lidí dnes žije v té či oné formě demokracie, ale že nejde o demokracii skutečnou, tedy přímou. Za lidi mluví výlučně poslanci a ti rovněž schvalují zákony a pokud se při tom neohlíží na zájmy občanů, nejde už vůbec o demokracii, ale o poslancokracii. Tu máme zrovna dneska u nás.

Ale stejně budu psát i o balkonu, protože tento případ dobře ilustruje, kam dospěje vztah mezi občanem a státem, když se v zemi prosadí političtí extrémisté. My jsme totiž koupili byt v paneláku v Dřevěné ulici v Mariánských Lázních a počátkem roku 2006 jsme se do něj nastěhovali. Rozhodli jsme se, že si na podzim necháme zasklít balkon a líbilo se nám jedno řešení, které se běžně užívá snad ve všech zemích EU. Jenže jak prováděcí firma, tak známí projektanti nás varovali před místním stavebním úřadem a tak jsme zašli za příslušným referentem a ten opakovaně rozhodným hlasem pravil: Já to ale nepovolím! Zřejmě mu dosud nedošlo, že i Mariánské Lázně jsou součástí EU. A víte, proč budu psát o balkonu? Proto, že dobře ilustruje dění, které nastane ve všech zemích ovládaných extrémisty. Jakákoliv iniciativa občana je už v zárodku potírána, úřady ho otravují hovadinami a mohou to dělat, protože jim to umožnili poslanci. Tohle úzce souvisí s kradením peněz, protože čím víc nablblých zákonů vypadne z parlamentu, tím vznikne víc úřadů s naprosto nepřiměřenými pravomocemi a vše je provázeno tunami zbytečné korespondence a vede to ke korupci a k neštěstí mnoha občanů.

Pokud vás zarazil výraz nablblé zákony, mohu posloužit příkladem nedávno přijatého zákona o silniční dopravě, při jehož projednávání vznesli poslanci na dvanáct set pozměňovacích návrhů. Uvědomte si prosím, že poslanci pracují v davu a když se dav synchronizuje, vymyjí si shromáždění občané navzájem mozky (podrobnosti najdete v knize BUBUBU). Zkrátka pozměňovali ve stavu zblbnutí a nakonec své výplody schválili en bloc. Zákon je plný rozporů a je nepřiměřeně tvrdý, takže v současnosti poslanci uvažují o změkčení postihů občanů i o jiných změnách. Měl bych správně napsat konečně uvažují, protože při projednávání zákona vůbec nemysleli. To ale není to nejhorší, co se kolem zákona seběhlo. Mluvilo se o něm ve sněmovně a slovo na televizní kameru dostal také předkladatel zákona, což je bývalý ministr a člen katolické strany. On se rozhořčoval nad tím, že nyní mají být změkčeny spravedlivé postihy řidičů - a to je pro televizního diváka strašlivé zjištění. Proč? Protože v té době vládnoucí ČSSD má být mírně středolevou stranou a ona připustí, aby za její vlády dělal ministra dopravy zarytý politický extrémista! Pojem politický extrémista je obyčejně užíván v jiných souvislostech, ale později ukážu, kdo je skutečným extrémistou a jak ho poznáte. A co se nablblých zákonů týče, blíží se náběh nového stavebního zákona a to je tedy pošušňáníčko! No ale o něm později. A co se týče toho bývalého pana ministra, ukázalo se, že uzavřel pro stát nevýhodnou smlouvu o výběru mýtného a teď všechno vyšetřuje protikorupční policie. Doufejme, že bude úspěšná a ten člověk dostane, co si zaslouží. Ať dostane co nejvíc! říkají si slušní lidé. Naneštěstí u nás není nikdo, kdo by jim naslouchal a tak se jako obvykle nic nestane. (Dopadlo to standartně, tj. nijak).

Zákon o dopravě je na nic. Lidé tady jezdili normálně a většinou slušně a bezpečně, ale když se chcete ptát, jak je to s nehodami, musíte si promluvit s hasiči nebo s lidmi od záchranky. Oni vám nejspíš nic neřeknou, tedy pokud hrozí, že je prozradíte, protože u nich v práci vládne nepředstavitelná buzerace a kdyby se prozradilo, že mluvili, vykopnou je na dlažbu. Zkrátka nejhůř jezdí hodně mladí kluci v silných a rychlých autech a co se týče bezohlednosti, vedou ženy v rychlých a silných autech, vesměs tedy jde o potomky papalášů a v druhém případě o bezohledné dravce, těch je totiž mezi dnešními ženskými víc, než je zdrávo. Rychle a bezohledně jezdí také samotní papaláši a těm se za to nikdy nic nestalo a nestane. Pardon, i na ně už může dojít. Dneska se totiž dopravní přestupky projednávají mimo uzavřené území policie, takže když se soudce nebo jiný papaláš ožere a způsobí nehodu, může se to prozradit. I to už je dneska možné.

A poslouchal jsem pořad rozhlasu Plzeň a tam mluvil placený policejní řečník (takoví jsou dneska ve všech oborech a označují se jako mluvčí) a moc si pochvaloval, jak po zavedení nového zákona klesla nehodovost. Jenže rozhlasáci nejsou žádní blbci a tak se zeptali i pojišťováků a dověděli se, že počet pojistných událostí naopak vzrostl o 18%. Příčina je v tom, že nový hnusný zákon staví lidi do stresujících situací a člověk ve stresu chybuje. A pak ho oberou o takové peníze, že se mu protočí panenky. A proč že ho oberou? Inu proto, že zanedbanost naší silniční sítě je vyčíslena na bilion korun a každý penízek je státu dobrý. Zanedbanost silnic má ale hlubší příčiny a těm se budu věnovat později.

Milý čtenáři, nepřipadá vám tento text poněkud zmatený? No měl by, protože právě zmatek je důležitý při kradení peněz. Když je přehled, krade se těžko. Nicméně už víte, že peníze vyrábí ti, kteří se podílí na tvorbě přidané hodnoty a že o část z nich přichází. Mluvil jsem s člověkem, který se zajímá o starý Egypt a on mi říkal, že zpočátku šlohli faraoni rolníkům jenom třetinu úrody. To připadalo feláhům rozumné a starali se o úrodu jako o svou vlastní, ale pak pochopitelně nastal pokrok. Ten vedl zcela logicky k zotročení, protože otroka snadno oberete o většinu přidané hodnoty, ale nejde to vždycky. Když se například v Anglii rozjížděla průmyslová výroba, nebylo už možné lidi přímo zotročit, ale našlo se řešení, dělníci byli pauperizováni. To znamená, že dřeli od noci do noci a dostávali jenom tolik, aby to nějakou dobu vydrželi. Dožití v tehdejších tkalcovnách činilo 17 let. Takové pořádky vládly svého času v mnoha zemích Evropy a pak se divte, že kdo mohl, emigroval do Ameriky!

Víte, dneska si občané mnoha zemí, které byly dříve koloniemi, moc stěžují, jak se za kolonizátorů měli zle, ale kdo ví, jak je to doopravdy? Vždyť dneska, když kolonizátoři odešli, si nějak extra nepolepšili, protože vlastní příčina jejich současných nesnází je jinde. Na tomto místě chci jen poznamenat, že obyčejní lidé v tehdejší Evropě se tenkrát měli o moc hůř, než lidé v koloniích.

Kradení zprava a zleva

jsou dva zásadní způsoby krádeže, které se dnes provozují a vy si můžete říct, že je lhostejné, z které strany vám šlohnou prkenici, ale není to tak docela pravda. Jen tak pro pořádek, krade se i v malém, šlohnou vám kde co, vždyť to znáte. Zloděj klidně vyklopí invalidu z vozíku a ten vzápětí prodá jinému invalidovi. Musí ho prodat, směnit za peníze, protože i zloděj musí uspokojit své životní potřeby a uznejte, že v hospodě nemůže platit invalidním vozíkem. Ještě že takové drobné krádeže nemají valný význam, dokonce jsou snad dodnes považovány za protizákonné. Opravdovou krádež můžete provést jen v rámci zákona a vůbec nemusí vypadat jako krádež, ale jako tak zvané moudré politické rozhodnutí. U nás například existuje strana, které se říká Modří ptáci a ta zastává extrémistický názor, že všechno má být soukromé a státu že nemá patřit pomalu nic. Teď je po volbách a Ptáci hned přišli s nápadem, že se odprodá část akcií firmy ČEZ, což je náš de facto monopolní výrobce elektřiny. Důvod je stejný jako u všech takových akcí: Když se kutálí obrovské množství mincí, vždycky se nějaké zakutálí k hodným lidem. Ptákům se nějak nedaří sestavit vládu a že je náš president také Modrý pták, všechno se zdržuje a zašmodrchává v naději, že se ten prodej povede. Občané si myslí, bůhvíjak že se ti politikové dohadují v jejich prospěch, ale jako se v běžném životě říká  Cherches la Femme, v politice platí Za vším hledej peníze. O nic jiného než o peníze totiž v dnešní politice nejde.

A jak že si stojíme se zasklením balkonu? Inu šéf stavebního úřadu se písemně postavil za stanovisko svého referenta a protože tím se dopustil porušení zákona, upozornili jsme ho na to. On byl v úzkých a použil nepříliš čestnou fintu, předal naše upozornění kontrolnímu orgánu města, kterému nakukal, že si stěžujeme na jednání úředních osob a kontrolní orgán začal věc hbitě zametat pod koberec. Zdá se, že zde v Mariánských Lázních došlo k reverzi času a opět nastal zlatý věk bolševických tajemníků, které ovšem zdařile suplují úředníci. No nic, my toho nenecháme. Uvědomujeme si, že hnusná úřední zvůle je zde proto, že z parlamentu lezou hnusné zákony a příčina tkví v tom, že parlament je plný extrémistů. Lidi je volí, protože nevědí, kdo je a kdo není extrémista a pletou si pojem extrémista tu s rudým komisařem, zde s atentátníkem. Vzhledem k tomu nejdůležitějšímu, tedy ke kradení peněz, je takový pohled zavádějící a je potřebné ukázat, jak se projevuje politický extrémismus, proč to tak je a jak poznat extrémistu. Není to snadné ani jednoduché.

Zažili jsme zde vládu socialismu, při které rozhodovali straničtí tajemníci a na pracovištích byli zvýhodňováni komunisté a taky se všude plnily velkolepé, ale bezduché plány a vázla inovace, protože se dusila aktivita lidí. Země začala hospodářsky zaostávat, ale nebyla zadlužená a lidi měli kde bydlet a najedli se a měli práci. Ale nebohatli. Systém se tak nějak samovolně hroutil a hledalo se východisko. Za této situace zveřejnil ekonomický prognostik Zeman v Technickém magazínu článek, ze kterého ocituji to podstatné:

Špičkové technologie jsou náročné na efektivní rozhodovací mechanismy, koordinaci mezi řadou dílčích aktivit, na celkovou vyspělost společenského klimatu. Nevyrůstají z centrálních úřadů, třebaže jsou jimi podporovány, ale zezdola, nerealizují se dinosauřími monopolisty, ale tisíci malých firem.

Takto se Zeman proslavil a stal se později předsedou ČSSD a ještě později premiérem. Nicméně špičky komunistů už našly řešení. Povolily převrat, ovšem za podmínky, že se po něm budou mít dobře. Tak se i stalo a v zemi se záhy ujala vlády tak zvaná pravice. A lidi se chtěli (a později i museli) živit sami, tedy jako OSVČ (osoba samostatně výdělečně činná), případně vznikaly i malé firmy. Všude v postkomunistických zemích se velmi rychle vypařil majetek a ten dnes vlastní malá skupina oligarchů. To znamená, že komunisté souhlasili s převratem, při kterém si nakradou - a vyšlo jim to. Krádež prostřednictvím převratu je v dějinách častá, ale není podstatná, protože není systematická. U nás probíhal děj trochu jinak díky tak zvané kuponové privatizaci. Lidé měli možnost si za nevelký peníz koupit akcie firem a tak se stali jejich vlastníky. Ono to snad bylo i dobře myšlené, ale nežádoucí, protože vlastníkům by možná mohlo vadit kradení. Proto nebyly realizovány zaměstnanecké akcie, zaměstnanci by si totiž firmu uhlídali, ale lidé si kupovali akcie nahodile a o svých firmách neměli přehled. Firmy vedli „manažeři“ a co nejrychleji je ruinovali a rozkrádali. Kuponová privatizace ale dopadla pro lidi docela dobře, protože mohli své akcie prodat a přece jenom něco málo vydělali. To třeba v Rusku lidem taky rychle ukradli kde co a nedali jim za to ani rublík.

Zkrátka pak byla u vesla pravice a lidi přicházeli o práci a snažili se nějak uživit a dávali dohromady firmy a firmičky, případně se stali OSVČ.

První krok zaměřený proti vznikajícím firmám byl administrativní, vymyslela se úřední obezlička bránící vzniku firem a dostala název Barčákovo kolečko. Dneska už se tohle kolečko nerealizuje, ale přesto je u nás založení firmy provázeno hnusným úředním šimlem. Jinde ve světě se firmy zakládají líp.

Druhý krok následoval vzápětí, firmy s účastí státu přestaly soukromníkům platit faktury nebo své platby neúnosně zdržovaly. A to prosím vládla tak zvaná pravice!

Život šel dál a premiérem se stal zastánce volné ruky trhu Klaus, zakladatel strany Modrých ptáků. Peníze z privatizace mu dříve, kdy dělal ministra financí, umožňovaly pohodový život, ale teď začaly docházet a tak se zvedly daně pro OSVČ a malé firmy. Nyní ocituji úryvek z knihy František Ringo Čech, MŮJ BOJ, kapitola Čechy? Šup tam a urvi, co můžeš.

… Jsem zvědav, kolik z toho lidé u vlády uhádají. Oni si to dali do rozpočtu. Už si v duchu nakoupili mercedesy a bavoráčky a nebude se jim chtít těm poctivým živnostníkům nic vracet. Z toho mám strach.

M: Pravděpodobně se vybojují jen dílčí ústupky, ale co se systému týká, k převratným změnám nedojde. Vy jste se díval na besedu, kde byl premiér?

R: Viděl jsem její podstatnou část.

M: Tam s také hovořilo o daních. Václav Klaus odpovídal na dotazy. Ale mně jde v tuto chvíli o něco jiného. Tyhle besedy sleduje národ s velkou pozorností. Ony pochopitelně anticipují vývoj a jaksi poodhalují, jak jsou rozvrženy politické síly atd. Právě proto musí být zřejmě předmětem velmi pečlivé strategické přípravy jednotlivých účastníků a zejména těch, kteří tak nejsou pouze za sebe samotné. Jak na vás ta beseda působila?

R: Na mne to působilo stejně jako na mé spoluobčany, na mé drahé spolubratry Čechy a Češky. Začínám mít za zlé panu premiéru Klausovi, že tak pohrdavě hovoří o tom, co pro spoustu lidí znamená existenční jistotu a život sám ve své podstatě.

Můj přítel podnikatel mi řekl: Oni mne likvidují v tom, že já chci být „Baťa“, to je moje ctižádost, já chci být druhý Baťa. Chci být bohatý, mít továrny, zaměstnávat lidi, prosperovat, ale z čeho mám začít? Musím přece začít od špendlíku, od malé dílničky. Oni mi těmito zákony nedají šanci, oni mne ničí v zárodku.

Privatizační bohatství se rozplynulo, Klaus jako premiér ekonomicky zkrachoval a po krátké peripetii úřednické vlády usedá do křesla nový premiér Zeman. Nedostal to místo zadarmo. Vstoupil do sociální demokracie a pozvedl ji nahoru, ale koncipoval ji jako stranu zaměstnanců. Lidi ho volili, protože přinášel naději, ale čas ukázal, že to taky není to pravé. Za vlády ČSSD došlo k nebývalému nárůstu úřadů a lidi jsou z toho otrávení a OSVČ jsou dnes nejvykořisťovanější skupinou občanů.

Zeman tím zradil sám sebe. Ve svém článku v Technickém magazínu, ze kterého jsem o něco výše citoval,  správně postřehl, že iniciativní občané, kteří se snaží uživit sami, jsou páteří inovačních dějů v zemi, ale když byl u moci, kopal do nich hůř než Klaus.

Nyní jsme dospěli k bodu, kdy je možné definovat politický extrémismus s ohledem na kradení peněz. Je dán vztahem k iniciativním občanům. Každý politik, který je ničí (a to jsou u nás pomalu všichni), je prostě a jednoduše extrémista, který likviduje inovační potenciál země. Vůbec nezáleží na tom, jestli si myslí, že je pravičák nebo levičák, nebo že má středové názory. Když byli u vlády komunisté, nepřipustili tady ani samostatné řemeslníky a likvidovali i soukromé zemědělce a inovační potenciál pohasl. Nyní, když je zde zdánlivě něco jiného, se děje skoro to samé. Jak tehdy, tak dnes mají zelenou monopoly, nyní je navíc protěžován zahraniční kapitál a nevede to ničemu dobrému. Extrémismus ale svědčí kradení a v jeho detailech už se přístup zprava a zleva liší.

Současné OSVČ a malinké firmy dnes nenajdou stranu, kterou by mohli s klidným svědomím volit. Čekali, že tou stranou bude ČSSD, ale ta jim moc ublížila a je stranou zaměstnanců a i v tom prohloupila. Spousta zaměstnanců je dneska ve státních službách a ačkoliv se měli za vlády ČSSD poměrně dobře, nevolí ji. Oni se chtějí mít ještě líp a mít ještě větší moc a v tomto smyslu je ČSSD nejistý podnik, protože ta strana může být reformovatelná. A tak volí Modré ptáky, kteří reformovatelní nejsou. OSVČ (a lidi z malých firem) nemohou volit komunisty, protože ti je v minulosti likvidovali a… zkrátka není koho volit. Už ne.

Musím se s vámi podělit o jeden zajímavý postřeh, který lidé moc nevnímali. Přišli jsme na to, když se na kus řeči zastavil Ondoň a na přetřes přišla politika. My máme v této chvíli ministra vnitra, který pochází z hnízda Modrých ptáků a je velký šibal a když byl jmenován do funkce, začala policie šetřit podezření, že jede v nějakých čachrech kulem peněz. Dostalo se to i do televize a vyvstala nutnost nežádoucí informaci nějak přeřvat, aby na ni lidé zapomněli. Vyřešil to excelentně, Prahu začali náhle ohrožovat teroristé. Pan ministr s policejním šéfem ale vyrazili neohroženě do ulic (s televizním kameramanem v patách) a jak tak chodili, všichni teroristé se vyděsili a upalovali na nádraží, kde si koupili jízdenky ho Hradce Králové a někteří až do Pardubic. Tak byla Praha zachráněna.

„A víš, co vyvádí teď?“ zeptal se Ondoň a já jsem zavrtěl hlavou, protože jsem to nevěděl. „Tak teď zrovna ruší finanční policajty, že prý jsou navíc a že by se mělo víc vyšetřovat v krajských městech. Dobrý, co?“

„Moc dobrý,“ zasmál jsem se. „Krade se nejvíc v centru, takže by se tam nemělo vyšetřovat. Říkám to dobře?“ (Čas ukázal, že chlapík v křesle ministra vnitra zas tak špatný není, ba dokonce je dost schopný. Mluvil jsem s jedním státním zaměstnancem, který se s ním setkal a setkal se i s jeho předchůdci. Řekl mi, že tohle je první ministr, „kterej není nablblej nafoukanej vejtaha“).

„Jo, říkáš to dobře, ale dobře to není, to teda ne. Už jsi čet novej stavební zákon?“

„Jistě, mám ho na disketě. Řeknu ti, hotovej klenot.“

„Mařka“ (naše známá, která se živí jako stavební referentka na nejmenovaném městském úřadě) „byla na školení a říkala, že teď to bude ještě horší, teda jestli to vůbec horší bejt může.“

„To víš, že může,“ těšil jsem ho. „Evropu a nejspíš už celej svět vedou extrémisti. Může.“

„Jakýpak extrémisti?“ podivil se. „Údajně přece máme demokracii.“ Zapnul jsem notebook a nechal ho přečíst tenhle text. „Kruci,“ řekl, když dočetl. „Tenhle pohled na politický čachráře je nezvyklej, ale řekl bych, že vychází z reality.“

„Pro tebe je snadný to pochopit, poněvadž jsi OSVČ, ale jiní s tím můžou mít potíže.“

„Ty možná taky,“ mínil. „Jestli ti to někde vydají, nejspíš tě papaláši nechají vykuchat zaživa.“

„Nenapíšu to já, napíše to jinej,“ řekl jsem. „Vždyť víš, že nový myšlenky vznikaj souběžně na několika místech.“ Ví to. Pracovali jsme spolu nějaký čas jako vývojáři a ti to vědí.

Dosť bolo extrémismu, tedy aspoň co se týče jeho definice. Nyní už ji znáte a podíváme se na kradení peněz řekněme… zleva. Proč ne? Žili jsme v socialismu a víme, oč jde. Trochu zde kradl každý, lidé chodili na fušky a přikrádali materiál. Například kuchaři v jednom nejmenovaném lázeňském městečku se stali do jednoho příslušníky Lidových milicí, to aby mohli beztrestně krást maso. Nikdo si ale nenakradl příliš. OSVČ a malé firmičky nebyly, vládla zde snaha vytvářet velké výrobny a inovace vázla. Když člověk pracoval jako technik a dostal dobrý nápad, nechal si ho raději pro sebe. A pročpak? říkáte si zřejmě.

Kvůli plánu. Ve státě řízeném levicovými extrémisty je totiž hospodářská aktivita nahrazena plánem a ten se tvoří v Praze. Třeba pětiletý plán. Ten byl dokonce uzákoněn a lidé si potají říkali Pětiletku splníme, i kdyby nám to mělo trvat deset let. Plánování spočívalo hlavně ve zvyšování produktivity práce, tedy papírovém zvyšování. Ročně o šest procent. Technici to zajišťovali drobnými inovacemi a když plánovači překročili rozumné meze, zavedl se do výroby nový, mírně obměněný výrobek a taneček mohl začít znovu. Četl jsem… ne, nevzpomenu si na přesnější časové určení, je to už dávno, o jedné továrně na jihu Čech, kde se vyráběly kominické koule. Fabrika iniciativně plnila a překračovala plán, zhotovené kominické koule vozili do už tak plných skladů, ale vyráběli a vyráběli.

A teď si představte, že máte nápad, které zvedne produktivitu práce řekněme o třicet procent. Což je zdánlivě dobré, protože máte na pět let vystaráno. Skutečnost je ale jiná, plánovači vám šlohnou ušetřených třicet procent a na příští rok naplánují dalších šest, ale spíš více procent.

Zkrátka nejsou malé firmičky, nejsou OSVČ a všichni chodí do práce. Kdo nechodí do práce, je příživník a jde do arestu. Všichni tedy pracují, dokonce i komunisté, ale ti mají některé výhody. Nepříliš výrazné, ale mají. Inovace a aktivita lidí je dušena, všude jsou špiclové, donašeči a udavači, ale určitá míra svobody se toleruje a každý se nají a vyspí pod střechou. Chování peněz v takových podmínkách popíšu příměrem z fyziky, ony se totiž chovají jako fermiony, tedy částice s poločíselným spinem, které statisticky popsali pánové Fermi a Dirac, Fermiony se totiž vzájemně nesnáší a obsazují různé energetické hladiny a nikde se jich nenahloučí velké množství. Kradení zleva lze tedy charakterizovat takto:

ˇ V zemi nejsou OSVČ a malé firmy a je všeobecně potlačován inovační potenciál.

ˇ Země jako taková nebohatne, ale peníze se chovají jako fermiony, takže každý nějaké má.

ˇ Hospodaření je suplováno plánováním, což poškozuje celou zemi. Každý občan lže a krade.

ˇ Míra svobody jednotlivce je malá, kvete špiclování, protekce a udavačství.

ˇ Všichni povinně pracují, ale nikomu nehrozí finální ekonomický krach a bezdomovectví.

ˇ Míra korupce je nízká a zločinnost je díky četným špiclům na rozumné úrovni.

ˇ O všem rozhoduje Strana, sice velice suverénně, ale iracionálně.

Kradení zleva tedy nevede k úplnému zbídačení a zničení občana, ale celá země je okrádána okleštěním iniciativy občanů.

A nyní slíbené kradení zprava. V tom se také vyznáme, vždyť jsme svobodnými občany demokratické země, není-liž pravda? Máme už hromadu zkušeností. Přímé popřevratové kradení už skoro skončilo a všechno se dostává do normálních kolejí. Země provozuje deficitní hospodaření a čím dál víc se zadlužuje a občané mohou snadno získat rychlou půjčku a dluží už bankám přes pět set miliard. To je ale v pořádku, tuhle o tom mluvil v televizi jeden náš bývalý ministr financí a říkal, že občané se zadlužují úplně správně a v některých zemích EU je to ještě lepší, protože tamní občané se zadlužují ještě víc. Je to moc dobře, protože občané nakupují a to moc prospívá ekonomice, která by se v případě nezadlužení se občanů vrátila o kolik roků nazpátek a celý pokrok by byl v hajzlu. Z jeho názoru je zřejmé, že vystudoval ekonomii. Kdyby absolvoval nějakou školu pro hospodáře, mluvil by úplně opačně. Především by řekl:

„No to je ale rána! Před převratem jsme peníze půjčovali a teď jsme všichni zadlužení. Jakpak je to možný? Ti ekonomové se teda vycajchnovali!“ A já bych s jeho názorem souhlasil. Hospodaření na dluh je na nic, je to flastrování jedné záplaty na druhou a světlo na konci tunelu pomalu zhasíná.

Nemám rád ekonomy, mám rád účetní. Když jsem kdysi dávno pracoval jako technik, začaly se na jedné dílně ztrácet šrouby a my jsme nepřišli na to, kdo krade. Šel jsem si o tom popovídat s účetní, byla to starší zkušená paní. Ona kašlala na účetní osnovy a vedla si svůj jednoduchý přehled stylem má dáti-dal a tím pádem věděla o každém šroubečku. Z toho svého přehledu hbitě sestavila jakýkoliv požadovaný ekonomický blábol a tenkrát mi za dvě minuty řekla jméno zloděje. Ekonom by to nesvedl.

A víte, že u nás je ekonomika na vzestupu? Všude, kde je zelená louka, vyrůstá nějaký provoz nebo sklad a od převratu už jsme tak přišli o krajinu o rozloze celého jednoho kraje. Člověk na to kouká a říká si, že by snad bylo lepší, kdyby celá ekonomika zhavarovala a začalo se konečně hospodařit. Deficitní ekonomika nám šlohla desetinu území a kdo ví, co provede příště? Vidíte to, Zelení? Stepujete před Temelínem a desetina krajiny je v čudu. Vy jste, jak ukazuje praxe, této zemi platní jako mrtvému zimník.

A zdá se, že čím dál platnější. Ministerstvo životního prostředí vydalo vyhlášku, která má i u nás zajistit platnost dokumentu EIA. V praxi to znamená, že když si budete chtít na dvorku postavit kozí chlívek, musíte k tomu mít písemné posouzení od životně prostředního ouřadu. Jenomže já jsem se kdysi životním prostředím zabýval a znám lidi, kteří se znají s bývalými ministry životního prostředí. Vesměs nejde o ekology, ale o lidi, kteří si zvolili snadnější úděl a stali se úředníky. Čili jak naši moudří předkové říkali - škrabáky. Dobře učinili, protože EU je dnes plná škrabáků, kterým se daří dobře, ale musí vykazovat činnost a to mohou udělat jen tak, že budou otravovat obyčejné slušné lidi. Naši škrabáci to dělají velice zdatně a v mnohém trumfnou i superškrabáky z Bruselu. Samotný jednotlivec – škrabák nemusí být sám o sobě lotrem, naopak, může jít o veselého a přívětivého člověka, ale v práci musí dělat to, co požaduje EU: Všemi silami se snažit o vyhubení slušných lidí na kontinentu.

A aby toho nebylo málo, vystoupil v televizi ministr práce a sociálních věcí a s vážnou tváří hovořil o tom, že nový zákoník práce, který začne za chvíli platit, obsahuje přes osmdesát vážných chyb. Velice se mi to zamlouvalo. Ten chasník byl před chvílí v opozici a jak mohl, kydal špínu na vládu (tedy ne že by si to nezasloužila, tato i předchozí extrémistické vlády) a velice potměšile se při tom šklebil. Teď čuchnul k práci a už se nešklebí, ale pochybuji, že se dopracuje k podstatě problému, totiž že poslanci-pozměňovači zákonů jsou největšími škůdci země. Protože i on jako poslanec se podílel na tom, že je takový zákon na světě.

Takových příkladů mohu uvést celou hromadu, ale proč? Stačí se podívat na televizní zprávy a kliďánko můžete psát dál místo mě. Ostatně já chci jen ilustrovat vlastnosti systému, ve kterém kvete kradení peněz zprava. Jak už jste sami nejspíš poznali, pro kradení je potřebné vytvořit podmínky a na jejich tvorbě se podílí poslanci a úředníci – škrabáci. V Evropě ale najdete i země, jejichž občané se nenechali nachytat a nevstoupili do EU. Například Švýcaři dodnes nepřistoupili na poslancokracii a pořád pěstují demokracii, která se v praxi projevuje tak, že o závažnějších věcech rozhoduje referendum. Svého času jsem o poslancokracii velice přemýšlel a dospěl jsem k názoru, že je to cesta do zkázy. Poslanci totiž tvoří pravidla, která zasahují do života všech lidí, ale nemají na to dost rozumu. Napsal jsem na tohle téma dokonce sci-fi Archa,kde popisuji vytváření nové společnosti a tamní lidé se zamýšlí nad problémem práva a nakonec sestaví Ústavu, která začíná takto:

Záležitosti týkající se celé komunity musí projít veřejnou diskusí a po ní následuje referendum.

Tímto opatřením se ti lidé brání proti chrličům nekvalitních zákonů a pravidel – a vyplácí se jim to. Pro zlodějnu pak stanoví jednoduché pravidlo: Vrátíš čtyřikrát víc, než jsi ukradl. To je dobré pravidlo, viďte?

Ale tohle je hezké! Představte si, že cukrovary ve střední Evropě koupila Eastern Sugar (který dobráček přišel na to, že je prodá monopolu?) a ta firma je teď zruší. Vede ji k tomu ekonomická úvaha, naši lidé totiž dokáží vypěstovat kvalitní cukrovou řepu za tisíc korun za tunu, ale v západní Evropě za třináct set. Takže začnou nakupovat dražší řepu a můžou pak o moc zdražit cukr. Už předtím se snažila EU zničit naše cukrovarnictví nesmyslnými kvótami a v té době zde jakousi úplnou náhodou shořel velký cukrovar, ale teď je konečně dokonáno. Je to skvělý příklad rozdílu mezi dnes provozovaným ekonomáctvím, které používají vládnoucí političtí extrémisté a opravdovým hospodařením. Stačí maličko a ceny cukru hopsnou nahoru a ti dobráci, kteří umožnili monopolizaci cukrovarnictví, se budou tvářit jako učiněná neviňátka. No a co myslíte, je tohle všechno pravda? Já vůbec nevím, protože celá zde napsaná verze pochází ze zpráv českých sdělovacích prostředků. Mám málo času na psaní a jak běží měsíce, objevila se znovu nizozemská firma Eastern Sugar, která vyhrála v arbitráži s naší zemi odškodné. První zpráva o jeho výši mluvila o více než dvaceti miliardách, ale poslední verze, kterou jsem slyšel na stanici Plzeň, se týkala sedmi set milionů korun. Arbitráž vyhrála proto, že jí naši ouředníci přiklepli velmi nízké kvóty a pak mluvil majitel českého cukrovaru (tak jak je to, je naše cukrovarnictví zničené, nebo si z nás novináři soustavně utahují?) a říkal, že ty nízké kvóty má na svědomí Brusel… Ale nejspíš ne, protože nový ministr se moc naštval a chce prověřit řádění úředníků… a nezávislí novináři se teď nejspíš řehtají jako koně a mají radost ze svobody tisku.

A co zasklení balkonu? Představte si, že sám šéf místního právního odboru nám napsal, že se snažíme zvrátit názor Vznešeného Úřadu a zasahujeme a nemáme právo… a že úředník má právo rozhodnout, kdy si občan stěžuje a kdy ne. No fakt, tohle nám napsal! Tentokrát jsme poslali odpověď i starostovi a kontrolnímu výboru města. O tom, že zákon nezakazuje zasklení balkonu paneláku a co není zákonem zakázáno, je dovoleno. Stavební úřad má přenesenou pravomoc státu, ale ne v případě, kdy si vymýšlí nezákonné zákazy. To je vina jednotlivce-úředníka a protože personálně spadá pod město, musí mu napravit hlavu oni. A že zrušení demokracie, které zde zavádí pan právní šéf úřadu, je taky mimo zákon. Když sakra bude mít úředník pravomoc určit, že si občan stěžuje, může to udělat kdykoliv, věc se dostane do správního řízení a úředníci si mohou hrát s občanem jako kočka s myší. Tak tohle jsme doručili na úřad a uvidíme, co bude dál.

Většina úředních a právních úkonů je pro občana zbytečná a když se nad nimi zamyslí, musí dojít k závěru, že stát s ním nehraje poctivou hru, protože rozfrcává jeho peníze na úřední koniny a ještě mu škodí, kde může.

Přátelé mi doručili DVD s filmem o teroristickém útoku z 11. září. Hezký je třeba záběr utržené turbiny letadla, které narazilo do jedné ze sekcí Pentagonu, díky Bohu do té, kde čirou náhodou zrovna nikdo nebyl. Ta turbina musí pocházet z nějakého úplně nového typu éráku, protože má v průměru zhruba metr, ale dopravák, který tam narazil, má turbiny pomalu třímetrové. A je tam hezký záběr dolů se řítících Dvojčat a jak se ta masa sesouvá, je pod ní vidět výbuchy šlehající z míst hlavních nosníků, jako by šlo o cílenou destrukci. Film se zkrátka zabývá rozpory mezi oficiální verzí a skutečností a jedno mi připadá opravdu zajímavé. Autoři totiž tvrdí, že ve WTC (Světové obchodní centrum, sídlilo v Dvojčatech) bylo uloženo mnoho zlata, prý za sto padesát miliard dolarů – a nezůstala po něm ani stopa. No pokud je to pravda, pak jde o největší a nejšikovnější loupež v dějinách a jede v ní kde kdo. Jenže, víte, potíž je s ověřením zprávy. Mám jí věřit, nemám jí věřit? To nejde. Mohu ji přijmout pouze jako hypotézu. Když se totiž podívám na to, co následovalo po teroristickém útoku, vidím jediné: Americká administrativa z něj vydolovala spoustu zpřísnění zákona a má prakticky zelenou v neomezeném špiclování občanů. Válčí v Iráku a v Afganistánu, ale doma špicluje. Lidi to sice přijali v rámci jakési bdělosti a ostražitosti vůči teroristům, ale neměli by. Nejspíš ale podvědomě cítí, že něco nesedí a odvrací se od presidenta a jeho partaje a začínají volit demokraty. Jeden neví, jestli si polepší. Demokraté totiž mohou dokázat, že přejí občanům, jen jediným skutkem, a sice zmírněním špiclování a jestli to neudělají, přiřadí se k před nimi vládnoucím pravicovým extrémistům. Myslíte, že to udělají?

Špiclování občanů je praktikováno odedávna a že nejde o opatření směrované proti lotrům, ale proti slušným lidem, lze ukázat na jednoduchém příkladě. Ukradnou vám mobil a zloděj ho dá do frcu a nikdo ho nevypátrá. Jiná věc je, když chtějí prostřednictvím mobilu vypátrat vás, pak jsou s tím hotovi v cuku letu a určí vaši polohu s fantastickou přesností. Když to vešlo ve známost, ustoupili mobilní operátoři o nepatrný krůček, ukradený mobil zablokují – ale že by vystopovali pobertu, to ani náhodou. Onu schopnost špiclovat občana nejlépe popsali američtí filmaři, ukázali, jak lze pomocí moderní elektroniky manipulovat s občanem a dělat s ním, co se papalášům zlíbí. Doporučuji film Síť a ještě víc snad film Specialista, který ukazuje, že všechny moderní technické fígle ve skutečnosti slouží mafiánům.

Důležitou charakteristikou kradení zprava je chování samotných peněz a ty se v tomto případě chovají jako částice s celočíselným spinem, které se řídí statistikou Bose-Einsteinovou a říká se jim bozony. Ty mají snahu obsadit co nejméně energetických hladin a shromažďují se jen na málo místech. Můžete se o tom přesvědčit čtením statistik OSN nebo časopisu Forbes. Malá skupina miliardářů stále rychleji bohatne a čím dál větší skupina chudých stále rychleji chudne. OSN  uvádí, že dneska trpí hladem a podvýživou na 850 milionů lidí a že jich od loňska přibylo 11 milionů. OSN ani nikdo jiný se bohužel nezabývá tím, že jde o systémovou vlastnost.

Tento systém rozhodně podporuje inovace všeho druhu, ale jenom tehdy, když prospějí monopolům. Můžete svobodně bádat, ale nikdo vám nic nedá, pokud by výsledky vaší práce narušily ustálené toky peněz. Když se ale rozhodnete pokorně sloužit, můžete se mít docela dobře. V podstatě každý, kdo pokorně slouží, se nemá zle a nad tím, aby to tak bylo a zůstalo, bdí manažeři a jejich pohůnci. Jestli o tom pochybujete, začněte shánět informace a dáte mi za pravdu. Myslím, že je zbytečné psát o dalších vlastnostech, ale docela zvláštní kategorie lidí, kteří se snaží neotravovat stát a živí se jako OSVČ, případně zakládají malé firmy, přece jenom zaslouží pozornost. V USA a možná i jinde ne, protože tam je hluboce zakořeněna víra v jednotlivce a ten se může prosadit, ale v EU se neprosadí. Zde je systém kradení zprava natolik rozvinutý, že je přímo učebnicovým příkladem extrémismu, ve kterém jsou OSVČ a malé firmy systematicky ničeny. V důsledku tohoto blbství ale zaostávají inovace a hospodářství EU ztrácí konkurenceschopnost.

Kradení zprava lze tedy charakterizovat (bez záruky úplnosti) takto:

ˇ V zemi je „zpřesňován a zlepšován“ právní řád, aby bylo možné prosadit monopoly a likvidovat OSVČ

a malé firmy. Je zadušena tvůrčí aktivita občanů a vázne inovační proces.

ˇ Země jako taková vzdor snaze občanů nebohatne, protože peníze se chovají jako bozony a proudí pryč

ze země.

ˇ Hospodářství je chaotické a právní systém nepřehledný.

ˇ Míra svobody jednotlivce je velká i nepatrná, to pokud zlobí. Zloději ale mají pré. Špiclování je skoro

absolutní, ale občan o něm moc neví, protože je prováděno špičkovou technikou.

ˇ Moderní výroba už nepotřebuje lidi, ale protože někdo musí nakupovat, vymýšlí se umělé a v podstatě

nepotřebné  obory a nejlíp se to daří na zbytečných úřadech. Bezdomovců ale přibývá.

ˇ Zločin a korupce převládá a převládne.

ˇ Nikomu už není jasné, kdo a o čem vlastně rozhoduje.

Zamyslete se se mnou nad tím, jaký vliv má extrémismus na život obyčejného občana. On normálně žije a chce žít v poklidu a ve stabilních podmínkách. Nemá touhu vstoupit do zemědělského družstva a rád by na svém poli hospodařil sám, jenže leví extrémisté ho do družstva naženou a to je konec hospodaření. Čas běží, v zemi se ujmou vlády praví extrémisté a občan nemůže žít v klidu, protože je neustále sužován „nezbytnými“ ekonomickými reformami. Ty prosazují zejména zastánci volné ruky trhu (proč vlastně?) a zase je po klidu. To znamená, že - ať zleva nebo zprava - je výsledkem jakýsi stav permanentní revoluce, která je ve skutečnosti spíše sérií velmi nekvalifikovaných pokusů na lidech.

Je samozřejmé, že v zemích, kde vládne extrémismus, nevzniká pravý střední stav, ale může vzniknout jeho náhražka, sestavená z parazitujících občanů. Předpokládám ale, že průměrný čtenář je vybaven orgánem zvaným zdravý rozum, takže mi nevěří a myslí si své. Budete se divit, ale to mi vůbec nevadí. Jen ať myslí, říkám si, ale ať myslí hodně a důkladně. Protože když to udělá, začne se zamýšlet nad stabilitou systému, který podléhá extrémistům a zjistí, že není a nemůže být bůhvíjaká. Kradení zprava i zleva je totiž vždycky porušením nepsané smlouvy s občanem – výrobcem peněz - a stupňování krádeží vede k nestabilitě. No ano, extrémistické systémy nakonec balancují na hranici chaosu a mohou se i rozpadnout.

Samozřejmě se tomu brání,

lidem se říkají polopravdy a jejich pozornost je odváděna stranou různými akcemi typu Česko hledá supersau a podobnými perlami ducha. Poučení o tom, jak strašně se dneska lidem lže, najdete v knize Viktor Farkas, Lži za války a v míru. Jenomže tohle nevydrží nafurt a tak se připravuje a provádí špiclování. Nedávno probíhaly v Plzni Dny vědy, samozřejmě hlavně elektroniky, a byla tam taková zajímavá akce: Člověk se pohyboval a gestikuloval a mluvil před kamerami a za delší čas počítač vytvořil jeho virtuálního dvojníka. Prima, viďte? Dneska to ještě trvá dlouho, ale nebojte se, odborníci se do problému položí a virtuální dvojník bude na světě na to tata. A jak ten občan zazlobí, jeho virtuální dvojník bude nalezen, jak s pistolkou v ruce vylupuje banku a občan půjde do arestu, kam ostatně zlobiví občánkové patří. O technické dokonalosti špiclovacích metod se poučíte ve vtm Science 42006, text BIOMETRIKA – konec světa?              .

V Plzni vládnou velice pokrokoví papaláši, to jste poznali už v případě dálničního obchvatu a dláždění náměstí. Oni nezahálí ani v jiných oblastech a nařídili čipování psů. Oficiálně proto, že když se pes ztratí, čip pomůže k jeho nalezení, ale zároveň dostali městští policajti špiclovaní přístrojek a jak najdou psa bez čipu, napálí majiteli pokutu, až se mu zauzlují zbylé šediny.

Víte, je velká škoda, že nevyšla akce čipování lidí, protože se nepodařilo utajit, že implantovaný čip velice poškozuje zdraví (podrobnosti například v knize BUBUBU) a tak ta plzeňská pokroková akce bude mít za výsledek jenom zmrzačení zdraví spousty psů. A to je mrzuté, protože zvláště Plzeňáci jsou pěkné potvory, oni se bouřili už proti komunistům a mohli by se vzbouřit zase. Tu zatracenou, v minulosti veleúspěšnou Škodovku už jim stát zlikvidoval, ale kdo ví, co je ještě může napadnout?

Jsou ale i jiné metody. Třeba zrovna antropometrie je moc užitečná, protože se ji podařilo nacpat do počítačů. Jdete někam nebo pro něco, zadívá se na vás kamera, počítače vás proženou programy a poznají vás. No ano, poznají. Právě proto se dnes občanům vydávají doklady s antropometrickými údaji. Fotky na tyto doklady se zhotovují na úřadě, protože právě tam vám ty údaje sejmou – a poznají vás všude na světě.  A taky poznají váš hlas. Telefonní hovory se archivují a když je potřebné na vás došlápnout, vytáhnou se z pamětí počítačů a už se vezete.

S čipováním to tedy nevyšlo, ale když už nemůžete mít čip v sobě, můžete ho mít aspoň u sebe, v platební kartě, v osobních dokladech, máte ho vlastně i v mobilním telefonu a tak vás mohou v případě potřeby sledovat a špionovat a neschováte se, pokud tedy nevlezete do Faradayovy klece. V té vás nenajdou, ale věčně tam být nemůžete. Vylezete ven – a už vás mají!

Nad něčím podobným se zamýšlel George Orwell, když psal knihu 1984. Ta pojednává o režimu, který je levicový (krade zleva) a špicluje občany. Doba pokročila a špiclování pomocí vyspělé techniky se vyvinulo k dokonalosti spíše v zemích, které kradou zprava. Orwell by byl nepochybně potěšen úrovní špiclování a byl by rád, že jeho myšlenka nezapadla, ale ujala se a z útlé rostlinky vyrostl zdravý košatý strom, který se stal ozdobou lidské civilizace. Opravdu, zase se ukázalo, že člověk vyniká nad jiné tvory a dovede špiclovat o moc líp než oni. Nemyslete si ale, že se špiclovací akce omezuje jen na lidi. Kdepak! Jen si přečtěte vtm Science 102006, článek Špioni jdou po zvířatech. Vědci dostali k dispozici miniaturní vysílače a lípají je na kdejaké zvířátko, dokonce i na motýly a jiný hmyz. Oni bohužel nevědí, jak barbarsky si počínají. Živí tvorové jsou totiž citlivější než my na vlny, které současná fyzika neumí studovat a které poškozují označkovaným tvorům zdraví stejně, jako to dělají implantované čipy psům.

Špiclování je zatím krajní prostředek, protože občanů je hodně a spolehlivých dohlížitelů málo. V budoucnu se tento poměr možná zlepší, až technika pokročí natolik, že počítače převezmou i roli dohlížitelů, inteligentní stroje potom budou neúnavně sledovat všechny občany dnem i nocí, stále vyhodnocovat jejich chování a pokud se občan bude bouřit proti režimu, přijde pro něj robot-strážník, přivede ho před robota-soudce a vzápětí odvede do arestu, kde vzpurníka na uvítanou zmlátí robot-dozorce. Zloděje, lupiče a vrahy nic takového nečeká, po těch budou pátrat stejní lidé jako dosud a tak se ani v budoucnosti nemají čeho bát.

Nečekaně přijel Ondoň. Nepočítal jsem s tím, ale byl jsem rád, že si můžeme pokecat a jak jsme tak povídali, došli jsme k problému společného známého, který je z hlediska současných představ vyslovený exot. On začínal jako vyučený pingl, ale tíhnul k černému řemeslu a postupně se věnoval i ševcovině, ale zvládl ji excelentně a šel dál. A jak teď rozvíjí firmu, naráží na úřední hovadnost a nyní nastal problém, se kterým si vlastně nikdo neví rady. Já jsem naštěstí věděl něco, co se všeobecně neví a co to řeší problém a Ondoň byl rád, že to půjde a že můžeme pomoci, ale upozornil jsem ho, že naše pomoc  musí zůstat přísně anonymní. Vykulil oči a řekl, že tohle už dneska slyšel. Říkal mu to jeden člověk, který také podniká v malém a týká se to vlastně bývalého presidenta Havla. Totiž asi ne přímo jeho, ale té jeho funkce, kterou dostal za to, že nebude ublíženo komoušům, kvůli jejímž hlasům pro své zvolení stopl veškerou snahu o debolševizaci. Ten problém teď roste víc a víc, protože komouši seděli na všech úřadech a rozhodujících funkcích a Havel je výměnou za svou funkci nechal být tam, kde jsou. A oni teď lezou nahoru. Co lezou nahoru, oni už tam jsou! Vždycky byli! Havel dělá navenek cukrbliky, jaký že je humanista a mírotvůrce, ale doma ať to už radši nezkouší. On má štěstí, že lidi zvenku o nás vědí starou belu a furt si myslí, že Havel je sluníčko Boží.

„Takhle to bejvá,“ těšil jsem ho. „Vzpomeň si na Evitu Perón. Navenek dobračisko, který se může přetrhnout, jak koná dobro - a ve skutečnosti rozkradla dětský fondy. Nebo takovej Pinochet, neohroženej bojovník proti komunismu. Teprv teď se přišlo na to, že šlohl devět tun zlata a schoval si je v bance v Asii.“

„Vypadá to, že každej, kdo se vydrápe až navrch, je pěknej hajzl,“ pokyvoval hlavou. „Hele, ty přece znáš toho… (hlavně nejmenovat!), jak byl u STB. Teď je významnej ve straně Zelenejch a když se ho Standa (Ondoňův kolega) ptal, co že tak najednou, řekl: No my někde musíme bejt. Rozumíš? Nasrali se do všech partají a teď už jsou silní a dělají všechno pro to, aby nic nešlo. Nemůžu o tom ale mluvit, oni jsou schopni mě zničit“

„A co bys čekal jinýho?“ zeptal jsem se. „Dělaj všechno pro to, aby si nahrabali. Ne snad?“

„Vlastně jo. To jim jde. Asi máš pravdu, když píšeš o kradení peněz. Ono je, jak to tak vypadá, čím dál významnější. Hele, ten tvůj pohled na extrémismus je vlastně pohled na kradení peněz obyčejnejm slušnejm lidem, že jo?“

„Jasně.“

„A myslíš, že je nějaká partaj, která se chová jinak?“

„Není. Nevím jak jinde, ale u nás žádná mírně levostředová strana není.“

„Jak to? Co ČSSD?“

„Bejvávalo. Pár let vládli a přibyly úřady a přibylo zákazů. Narostla zpupnost úředníků, teda těch, kteří mají pravomoc něco rozhodnout a o korupci víš přece svý. Pravomoce některejch úředníků jsou naprosto nepřiměřený a bude to horší, četl jsi přece ten novej paskvil stavebního zákona.“

„No a taky životní prostředníci. Budou se vyjadřovat i ke kůlně na koloběžku.“

„O těch radši nemluv. Už se zaprděli, životnímu prostředí spíš škodí, než pomáhají a teď konečně dostali pravomoc zakazovat. Je to v loji, takovej úřad je na dvě věci: Na nic a na hovno!“ A že byla puštěná televize sledovali jsme pořad o výletech do vesmíru a hlasatel řekl: V Čechách už jsou tisíce lidí, kterým nedělá problém zaplatit za takový výlet miliony korun.

„Che che,“ pronesl posupně Ondoň. „Kdyby měli prokázat, jak k těm penězům přišli, bylo by v minutě po vejletech.“ Pak se ale vrátil k tématu: „Zelení paňáčci selhali už u pytlíkářů.“

To je fakt. U nás se ještě neprodávaly modré plastové pytlíky na odpad, ale jak se otevřely hranice, byly rázem všude. U silnic, v lesích, napěchované německým odpadem. A Zelení selhali. Později už se dovoz vylepšil a z Německa sem proudily kamiony s odpadem a Životní prostřední ministerstvo zasahovalo liknavě. No ale to víte, když dovozcům nezatrhli tipec hned od začátku, promeškali příležitost něco se naučit a pak se v tom plácali jako idioti.

„Němci maj odpadovou policii a ta začínala od pytlíkářů. Dneska už jsou tak zkušení, že dokážou vystopovat původce každé černé skládky. Pročpak se tam naši nejeli zaučit?“ ptal se.

„Nejspíš to nestálo za námahu,“ začal jsem, ale nedořekl, protože moje drahá, která už chvíli šramotila v předsíni, vešla do pokoje, kývla na Ondoně, strčila mi před nos otevřené noviny a řekla:

„Hele. Měl jsi pravdu!“ Díval jsem se na titulek Ženské mu padají k nohám, Ondoň taky nakukoval a ozval se:

„No jo, oni už dávaj tu novou Bondovku. A co je na tom divnýho?“

„To, že Craig, kterej hraje hlavní roli, je Antibond. Je asi takovej Bond jako koza Sánská,“ rozčilovala se. Ona preferuje Bonda Brosnana, dokonce ani Connery jí nebyl dost dobrý. „Akorát že Láďa říkal, že je fuk, kdo v tom filmu hraje, poněvadž dneska už můžou udělat hvězdu i z Bonda- slepýho chromajzla.“

„To jako že bych třeba i já mohl hrát Bonda?“ smál se Ondoň. „Nevadí, že nejsem slepej chromajzl?“

„Ty byl mohl bejt Bond jako fík,“ přitakala a následně vyprávěla o tom, že v Hollywoodu už delší dobu zkoumají, jak se dá vyrobit umělé charisma a ten pokus je natolik významný, že se rozšířil po celém světě. Všelijaké ty Reality show, Superstar, Vyvolení a podobné koniny jsou testovací projekty, které ukazují, jak je snadné vyrobit hvězdu z hovna. „Musí se ale ten film energeticky aktivovat,“ prohlásila. „Pokud má správnej náboj, tak je to zaručený.“

„Ty říkáš, že se dá aktivovat televizní pořad nebo film?“ obrátil se ne mne s nevěřícím výrazem Ondoň. „To snad není možný?“

„Ale je,“ zklamal jsem ho. „Náboje dřív nebyly bůhvíjaký, ale tenhle Bond je dobrej. Působí na předek levý hemisféry a umocňuje citečky.“

„A nač to všecko je?“ zeptal se. „To jako máme bejt permanentně zblbávaní? Ale proč?“

No tak tohle nevím. My jsme tenkrát mluvili ještě o některých tématech, ale proč máme být stále ohlupovaní nám stále není úplně jasné. Na nic nového jsme nepřišli. Vytváření kultu hvězd se dneska věnují pomalu všechny časopisy, protože to jsou skoro bez výjimky dost pokleslé bulváry a ostatní sdělovací prostředky jim v tom zdatně sekundují. Hvězda je, všimněte si, i kdejaký manažer a producent, do role hvězd se snaží stylizovat politikové a už dřív bylo lidem podsouváno, že i potomci šlechticů jsou hvězdami…

S těmi šlechtici je to všelijaké. Po převratu se tady uzákonily restituce majetku, které jsou podle mého názoru nespravedlivé a měly by být tím pánem nezákonné. A proč mám takový názor? Inu proto, že přeskakuje padesát let dějin. Těch padesát let kradení zleva, po které nemohli aktivní občané nabýt majetku a rozvíjet firmu. Dneska, při kradení zprava, už to zase nemohou dělat a jak k tomu přijdou? Místo toho, aby se podporoval střední stav, který by se logicky stal páteří země, nastoupil kult neprávem zvýhodňovaných a přeplácených hvězd, které komunitě nic nepřinesou. Jenom nepřinesou? Spíše naopak. Byl u nás pojišťovák, stále mlel pantem, to pojišťovák musí, a také hovořil o tom, že šéf jejich pojišťovny, která je jinak baštou bývalých bolševiků, teď odchází, ale bral milion osm set tisíc měsíčně a ještě shrábl dalšího půl milionu za sezení ve správní radě. Tohle se u nás stalo normou. Bolševici a jejich spřeženci hrabou a hrabou. Při kradení zleva by si to nemohli dovolit, ale kradení zprava jim nahrává do karet. (O Hromadách peněz, které shrabují naši manažeři, se můžete poučit v mf DNES z 2.5.2007).

A tak jsem vstoupil do sociální demokracie. Byl jsem na schůzi a dost jsem se divil. Lidi tam mluvili o tom, že ve městě ten a ten spolu s tím a tím prosazují to, co je pro ně výhodné. Řekl jsem, že takové věci jsou zajímavé, ale aby byly politicky využitelné, musí být doložené a dobře zpracované. Ať tedy hodí myšlenku na papír, že ty papírky začnu kliďánko analyzovat a až některá věc dozraje, použije se. Tohle že je ale negativistické hledisko, které rozhodně nepřiláká další členy ani voliče. Socdem se musí stát stranou pro okrádané lidi a aby to mohla udělat, musí vyrůstat na komunálních programech, protože ti tam nahoře se dokáží akorát opičit po ostatních a nic kloudného nepřinesou. A že bychom ten komunální program měli začít vytvářet. Nabídli mi hned dost vysokou funkci, ale odmítl jsem. Pojedu teď na okresní konferenci a začnu okukovat, co se ve straně děje, protože dosavadní dojem, který jsem získal, není moc radostný. Ti, co lezou nahoru, touží po korytě a po zisku a to je málo. Proč? Inu proto, že je to krátkozraké počínání. Nepřitahuje členy ani voliče.

Já bych vstoupil do jiné strany, kdyby zde byla, tedy samozřejmě ne do strany extrémistické, vyhovovali by mi středoví liberálové, ale ti u  nás nejsou. Socdem je v této době jediná reformovatelná strana, která může zaujmout mírně středolevou pozici, samozřejmě že ne hned, nejprve se musí zbavit extrémistických postojů a přestat sužovat občany nablblými zákony a příliš mocnými a přemnoženými úředníky. No uvidíme. Sakra, tohle není dobré, říkám si, copak jsem kdy chtěl lézt do politiky? Těch pár let po převratu, kdy jsem tam byl více méně z povinnosti, přece stačilo! Ba ne, nestačilo, říká mi můj mozek, podívej se jenom na tu blbost se zasklením balkonu. A zhodnoť to, co ti tuhle říkal tvůj syn. O svinstvu na každém kroku, o protekci a podvodech, o sviních, které obsadily funkce a berou k sobě další prasata… Tak už mlč, říkám mu, já vím, že se tady v Evropě začíná tvořit jakási nová Farma zvířat… no dobře. Trocha politiky mě nezabije.

Trocha politiky nezabije nikoho, ale lidé mají dnes k politice odpor, protože se v ní zklamali. Já bych dokonce řekl, že zklamali sami sebe, protože naletěli na rétoriku a podlehli rituálům. Každý to podvědomě cítí a nedokáže si to vysvětlit… abych se přiznal, tohle je převažující motivace, která mně nutí psát. Chci, aby lidi věděli, PROČ. Cítí se zklamaní a podvedení a kdesi uvnitř je hryže svědomíčko a huhlá: Chrastils klíčema? Chrastil! Tak neskuhrej, poněvadž sis všecko zavinil sám!

Jenže pravda je jinde. Minuta chrastění klíči byla chvílí čirého rituálu a z toho se postižený těžko vzpamatovává, ale může se vzpamatovat a říct si: Tak jo. Byl jsem zblblej, protože jsem se vlastně zblbnul sám. Ale s tím je teď konec. Nechávám partaje, aby se mnou oraly a to přece nemusím. Můžu do toho taky promluvit. Zajdu na jednu jejich schůzi a řeknu, co si myslím. Teď už vím, že nebudu mluvit do větru, moje myšlenka se nakonec zakotví a začne působit.

Třeba v Americe jsou lidi politicky dost aktivní, ale oni žijí v dočista jiné demokracii, protože si mohou volit i šerifa a soudce a tím pádem mají možnost reálně zasahovat do věcí veřejných.

Prozatím, všimněte si, jsem se stále navážel do papalášů a přiřazoval jsem jim všechny myslitelné nectnosti. Takový přístup je ale v podstatě moc stranický a tedy diskriminační. V průměru totiž nejsou papaláši zase takoví mizerové, mnozí z nich jsou dokonce jako lidé docela pobratelní. No ale v úhrnu se chovají tak, jak se chovají, tj. hrabou pod sebe a zajišťují přesuny ukradených peněz od nejchudších k nejbohatších. Stěží se ale mohou chovat jinak. No zkusit to mohou, proč by ne, ale v tom případě rychle vypadnou z kola ven a přijdou o penízky. Ne třeba o ty, které doteď nahamonili, ale uvázne další přísun.

Co myslíte, je nějaká idea, která spojuje občany-papaláše, ať už kradou zprava nebo zleva? Myslíte, že je to především bezuzdná lakota a nezřízená touha po majetku? Může být, tohle všechno je samozřejmě ve hře, ale je tam i něco jiného a já si myslím, že to skryté je dokonce závažnější.

Pohleďte, máme zde občana, který se zapojil do hry, stal se šejdířem, za pět kupuje a za deset prodává. (Pokud to nevíte, tak stoprocentní marže pro šejdíře je dnes u nás obvyklá). Občan šejdíř se sám považuje a je okolím považován za důstojného a schopného člověka a pokládá to, co dělá, za normální… ba ne, nepovažuje. Já jich pár znám a vím, že oni zatraceně dobře vědí, jak se věci mají. Měl jsem možnost slyšet něco jako zpověď jednoho z nich a nejprve uvedu, že se pokládá za věřícího. To ano, pokládá, ale taky má spoustu pochybností o tom, jestli se po smrti dostane do nějakého toho nebe, poněvadž zatím se do nebe nekoukl ani Hubblův teleskop a čert ví, jestli nějaké nebe vůbec je. No a jsme u toho. Hlavním motivem honby za penězi a za výhodami, které jsou s nimi spojené, je ve skutečnosti hluboká nevíra, takový člověk nevěří v existenci instituce zvané nebe a kouká si nějaké to nebe pořídit hned teď, protože jiná taková šance už nejspíš nepřijde. Takový postoj je v podstatě pragmatický a dá se mu rozumět, jenže je zde ona neradostná skutečnost, že si své pozemské nebe pořizuje na úkor těch ostatních. A tohle občan-šejdíř zatraceně dobře ví.

Po převratu se mnoho lidí, které znám, snažilo stát se úspěšnými šejdíři a doufali, že tak říkajíc udělají ránu a budou za vodou. Většinou se stali drobnými obchodníčky a jakž takž si vydělali a ve většině případů je později smetl šejdířský řetězec. Všechny ale ne, třeba starožitník mohl docela dobře obstát a i ostatní se snažili najít exkluzivní, případně atraktivní výrobek. Snaží se o to pořád, ale šejdířské řetězce mají všechno zmapované a malý šejdíř už skoro nemá šanci. Pokud chce obstát, musí se stále rozhlížet a hledat výrobce, od kterého by za pět koupil a vzápětí hledá kupce, kterému by za deset prodal. A někdy ho i najde.

Aby se mohl šejdíř etablovat, musí existovat aktivní občané, kteří zhotoví výrobek. Aktivní občan je v úplně jiné pozici než šejdíř. On musí výrobek vymyslet a zhotovit. Tím ale začíná konkurovat těm, kteří už produkují a jsou navázáni na šejdířské řetězce. Aktivní občan zatím nevydělává a možná ještě dlouho nebude, ale jeho příští konkurenti už peníze mají a koupili si právníky a novináře a poslance, aby už v zárodku zamezili vzniku konkurence. A to se jim daří zejména v EU. Aktivní občan tady narazí na neuvěřitelné množství škrabáků a na zákonné paskvily. On je sám a je prodchnutý vírou ve své schopnosti a v to, že bez lidské aktivity spějí lidé zpátky na stromy, ale také je sám proti obrovské přesile. Jeho spojencem by se mohla stát normální politická partaj, ale žádná taková v Evropě není. Všechny partaje jsou zaměřené na likvidaci aktivního občana, jinak řečeno jsou extrémistické. Přesto se stává, že někdy aktivní občan zvítězí a produkuje výrobek a potom se setká se šejdířem. Potřebují jeden druhého a nějak se tedy domluví a šejdíř koupí za pět a prodává za deset. Výrobce to ví, ale nemůže se vzepřít, protože má.licenci na zhotovení výrobku, ale ne na šejdířství – a i kdyby měl, nemá na něj čas.

Já osobně se domnívám, že ten, kdo vyrábí, by měl mít automaticky přidělené právo obchodovat a dokonce i poskytovat úvěr. Asi ne v Evropě, ale někde, kde vládne rozum a lidi tam nevolí extrémisty.

Exkluzivním druhem šejdířství je lichva a jenom málokdo dostane od státu licenci na její provozování. Stát lichváře hýčká a dovoluje jim to, co, co si nemůže dovolit nikdo jiný. No uvažte, přijde za vámi přítel, který potřebuje na rok odjet a schová si u vás kufr s penězi. Vy mu ho pohlídáte a až se vrátí, vyzvedne si ho, ale lichvář bude postupovat jinak. Ten mu bude kufr s penězi tak zvaně opatrovat a bude si za to účtovat poplatky podle výše uložené sumy.

Původně byla lichva výhodná pro obě strany, protože střadatel dával své peníze lichváři do úschovy za nějaká procenta a dokonce něco málo vydělal. Od lichváře si mohl i půjčit a dobrý lichvář měl dobře propočteno, jakou lichvu na něj může navalit, aby ho nezničil a aby si přišel půjčit znovu. To ale bylo v době, kdy lichvář, tedy majitel peněz, žil v té zemi, kde půjčoval peníze a tím pádem si nemohl dovolit moc velké excesy. Dneska může. Nedá střadateli úrok, ale ukradne mu část vkladu a když půjčuje, tak je v obrovské výhodě a mastí lichvu v rozumném světě nevídanou. Banky u nás moc a moc vydělávají, ale jsou nám k ničemu, protože jejich výdělek proudí ven ze země.

Takže tady máme papaláše, kteří se vyznačují především tím, že nevěří v nic dobrého a tak si hledí to dobré opatřit teď hned pro sebe a máme zde normální lidi, kteří mají za sebou spoustu let vlády při kradení zleva a teď už také delší období, kdy se krade zprava. Pomalu tedy přestávají doufat v dobro a volí extrémisty, protože ztrácí víru ve změnu k lepšímu. Dá se tedy říci, že stát se v této době velmi úspěšně brání všem tendencím, které by mohly vést ke změně uplatňovaného systému kradení peněz.

Ale objevují se i trhliny. Tak třeba telekomunikační šejdíři vymysleli skvělou fintu, která se uplatňuje hlavně na Internetu. Jak si nedáte pozor, šoupnou vás na linku, která účtuje 3600 korun za hodinu a pak vám pošlou obrovský účet a vymáhají ho. Jedna devadesátiletá paní se ale začala soudit a rozsudek byl divný.

Chyba byla především v soudci a náš současný pan prezident je zřejmě dobrý vizionář, když nechce do funkcí jmenovat mladé soudce. Starý zkušený soudce by žalobkyni řekl Babo, vždyť na obrazovce byla celé dvě vteřiny vidět částka, za kterou voláš - a když dobře nevidíš, kup si mikroskop! A teď koukej zaplatit!  Ale že byl soudce mladý a nezkušený, řekl, že telekomunikační šejdíř neuzavřel s touhle paní smlouvu na drahou linku a tudíž po ní nemůže nic chtít. Rozsudek je naštěstí nepravomocný a telekomunikační šejdíř se zajisté odvolá a případ dostane do ruky spravedlivý soudce, který zachrání situaci a zamezí pokusu o narušení kradení zprava.

Já myslím, že už jsme zhruba probrali roli státu, který je garantem krádeže a mohli bychom se podívat na některé speciální případy, mezi nimiž vyniká zejména

kradení přes energie,

které je co do rozsahu asi vůbec největší. Při ohlupování lidí se hromadně využívá toho, že většina občanů ví o energii starou belu, ba dokonce i odborníci jsou kolikrát celí zpitomělí a melou učiněné nesmysly. Ilustrací tohoto tvrzení je nepočítaně, ale zvolím něco ze současnosti, třeba časopis vtm Science 10/2006. článek Elektronická kamna na dřevo.  Konečně nápad, který se v Africe může opravdu hodit.

Není jasné, do jaké míry je článek myšlen vážně, protože fotografie, která ho provází, neodpovídá textu, je na ní primitivní ohnišťátko na pečení placek. No ale vy byste mi nemuseli věřit, takže ten článek radši opíšu:

S inovací starých dobrých kamen na klasická paliva přichází Philips. Jeho sporák v porovnání s tradičními topeništi snižuje až o 90% emise kouře a jedovatých látek. Množství emisí těkavých organických látek snižuje až o 99%. Tajemstvím je elektronicky ovládaný ventilátor, který žene vzduch skrz. Výsledkem jsou vyšší teploty a čistší spalování a efektivnější využití paliva. Termoelektrický generátor využívající teplo z hořícího dřeva vyrábí elektřinu pro pohon ventilátoru a může napájet i jiná zařízení.

Skvělý nápad, viďte, vymýšlet teplo pro Afriku? A vůbec, zamýšleli jste se někdy nad tím, jakou energii nejvíc potřebujete? Schválně, prohlédněte si účty, které platíte a zjistíte, že takových 80% energie spotřebujete ve formě tepla. U nás je totiž půl roku zima a musí se topit a ohřívat voda na mytí, o vaření nemluvě. Přesto když se mluví o energii, hned se začne občanům podsouvat představa elektřiny. V Africe lidi kamna většinou nepotřebují, ale potřebujeme je my a jak to tak vypadá, budeme je potřebovat čím dál víc.

Vědci přišli na to, že energie se zachovává, nikam se neztrácí, jenom se mění jedna v druhou, ale tenhle zákon v případě občana neplatí. On se totiž týká celého systému Zeměkoule a ne domácnosti, tou energie jenom profrčí a cestuje dál. Vy si rozsvítíte světlo a částečky tohoto světla, kterým se říká fotony, se okamžitě řítí obrovskou rychlostí pryč. Zatopíte a teplo hned uniká stěnami stropem, podlahou, okny a dveřmi a pokud nepřikládáte, všechno včetně kamen je za chvilku studené. Do domácnosti se zkrátka musí energie pořád dodávat a hned zase putuje dál a tuto energii musíme nakupovat a platit za ni a platíme čím dál víc.

Odkud se vlastně energie bere? Fyzika zná v podstatě čtyři možné zdroje a já je pro pořádek vyjmenuji.

-                Energie obsažená v hmotě je popsána vzorcem E = mc^2 a kousek z ní můžeme získat v jaderných reaktorech.

-                Vakuová energie je obsažena v prostoru, v kubickém centimetru je energie ekvivalentní dvěma miliardám tun hmoty.

-                Energie rezonančních stavů, o které se ví zatím moc málo.

-                Energie chemické vazby.

Lidé si vědí rady pouze s prvním a posledním zdrojem energie. Ten první využívá rozdílu energie vazby částic v jádře atomu. Energii lze získat tím, že se rozbijí těžká jádra nebo sloučí lehká jádra. Lidský druh má od pradávna velký talent na rozbíjení a zvládl i rozbíjení atomů, nejdřív samozřejmě v atomové bombě a později v jaderných reaktorech, které ohřívají vodu a nahrazují tak topeniště. Jenže i tohle zvládl sotva napůl. Při štěpení jader vzniká na tři sta izotopů a ty se dál radioaktivně rozpadají a jsou nebezpečné, takže by se mělo pokračovat ve vývoji reaktoru, který si s těmito izotopy poradí a změní je ve stabilní neškodná jádra. Teoreticky je to totiž  možné, ale obtížné a chybí penízky na vývoj. Až budou zase Zelení třeštit před Temelínem, měli by si uvědomit, že vyjí pod nepravým stromem.

Druhý a poslední druh energie, se kterým si člověk poradil, je energie chemické vazby. Ta se netýká jádra atomu, ale jeho obalu, který tvoří elektrony. Ty se ve sloučeninách všelijak ovlivňují a při mnoha chemických reakcích se uvolní jejich vazebná energie. V kousku hmoty je jí samozřejmě o moc míň než energie jaderné, ale je tam. Popadnete větev, zapálíte ji a ona hoří a vydává teplo i světlo. Dalšími průvodními jevy je čoud a zápach, takže jakmile zapálíte větev, vyskočí ze země zelený panáček a začne protestovat.

Mimochodem, víte, proč mi vadí Zelení před Temelínem? Prostě proto, že nejsou před Dukovany. My zde totiž máme dvě jaderné elektrárny. Dukovany jsou osazeny převážně naší technologií, dělali na nich naši vědci a technici a to hlavně v Plzni. To je zajímavé, v Plzni mají papaláše pro ostudu, ale ve Škodovce dokázali místní lidé dělat zázraky. Zkrátka Dukovany jsou dnes hodnoceny jako jedna z nejlepších a nejbezpečnějších jaderných elektráren na světě. Temelín ne, protože v době jeho dostavby už bylo shora rozhodnuto o likvidaci plzeňské Škodovky a zařízení se vyrábělo v ČKD a regulaci dodala firma Westinghouse. Plzeňáci pak spravovali rozkmitané turbiny a podobně, regulace Westinghouse dost zlobí a palivové články se deformují. Věděli jste to? Nejspíš ne a podle všeho to neví ani naši milí Zelení.

Dva využitelné způsoby získávání energie se od sebe liší hlavně tím, že vazba částic v jádře je o mnoho pevnější než vazba chemická, kterou obstarávají elektrony v obalu atomu. Jaderná energie je prostě náročnější na odbornost a když s jaderným reaktorem manipuluje laik, může dojít k pořádné havárii, která postihne půlku kontinentu. Tohle se stalo v Černobylu. No ano, tohle a nic jiného.

Lidi spotřebují velké množství energie, ale spotřeba není rozdělena rovnoměrně a moc závisí na přírodních podmínkách. Dá se dokonce říci, že právě energie je to, co nejvíc ovlivňuje charakteristické chování a jednání jednotlivých druhů lidské populace. Já bych to nejlíp ilustroval vyprávěním jednoho krajana, který bydlí jinde a přijel sem na dovolenou, ale než s tím začnu, upozorním výslovně na to, že nejde o rasistický text, ale o pouhý popis skutečnosti. Krajan bydlí v Keni a místní muži samozřejmě nemusí topit v kamnech a nemají ani starosti s jídlem, ale musí uspokojit své vysoké duševní nároky, tj. musí si sehnat cigarety, chlast a drogy. Při jejich opatřování dávají vždycky přednost krádeži nebo podvodu a teprve když to nevyjde, dají se najmout na nezbytnou dobu na práci. Rozumíte, krajan je nepomlouval, naopak, říkal, že jsou to prima chlapíci, ale jejich vztah k práci je nulový, protože v místních podmínkách ani žádný vztah k práci vzniknout nemůže. Důvod je jasný, tepelnou energii dodává sluníčko a nikomu nehrozí prochladnutí. Kamna pro Afriku jsou opravdu učiněná blbost a na vaření tam mají vymyšlené různé alternativy, například paraple opatřené odraznou vrstvou, které soustředí sluneční paprsky na kastrol a uvaří vodu. Oni si ale dělají ohně a kolem nich pak celou noc poskakují a povykují. Tohle my bychom nevydrželi, ale vydržíme na rozdíl od nich pracovat s lopatou. Lidská populace je zkrátka velice ovlivněna tím, jestli musí nebo nemusí topit v kamnech.

Spotřeba energie je tedy stálá a naši prapředkové si vymysleli ohniště a později různé druhy topenišť. Topili dřívím a na pouštích velbloudím trusem, zkrátka používali palivo a to zapálili, proběhla exotermická chemická reakce a ohřála jim jídlo a příbytek. Energie obsažená v palivu slouží lidem od té doby, co se naučili udržovat oheň a trvalo hodně dlouho, než začali přemýšlet o tom, jaký je původ téhle energie. Dneska už to víme. Energie se do paliva dostane díky neuvěřitelně efektivnímu procesu, kterému říkáme fotosyntéza a ten je tak dokonalý, že strčí do kapsy všechny lidské vynálezy. Fotosyntéza vytvoří základní uhlovodíky a ty jsou spalitelné.

Úhrnná spotřeba energie navíc stále roste a i když se všude postaví přehrady s turbinami a na kopcích velikánské větrníky, zdaleka to k jejímu pokrytí nestačí. Hlavní část energie musí dodat jiná výkonná zařízení a to jsou kromě jaderných reaktorů elektrárny spalující uhlí, naftu a zemní plyn, což jsou spalitelné uhlovodíky, které nashromáždila příroda. Trvalo jí to miliony let, ale my lidé je dokážeme zplundrovat a zlikvidovat za nějakých tři sta let. Všude hoří ohně a třaskají výbuchy ve válcích motorů a všechen čoud a smrad jde do prostředí a Zelení stepují před jadernou elektrárnou. To je špatně. Energie, speciálně elektrická, se dá ve velkém vyrábět jenom pálením fosilních paliv nebo štěpením jader a když jste proti jaderným elektrárnám, jste pro uhlaře a ropáky. Jiná volba není. Zelení jsou zcela jasně pro uhlaře a ropáky. Oni sice klamou tělem a blábolí o alternativních zdrojích, ale ty nestačí pokrýt byť jen zlomek spotřeby energie.

Začínalo to tak, že se členové komunity vypravili do lesa a donesli dříví. Tento způsob zásobování palivem se dodnes praktikuje v mnoha zemích, ale u nás už ne, protože lesy naší komunitě nepatří. Je možné se domluvit s majitelem a vysbírat si suché větve, vyklestit křoví nebo porazit soušku, ale vaše spotřeba tepla je vysoká a tyhle drobné akce vás nespasí. Lidem v subtropech nebo v tropech to stačí, ale nám ne. Musíme si palivo koupit.

V těchto dnech se lidi hromadně odvrací od vytápění příbytků předraženým plynem a dosti drahým uhlím a topí dřevem. To pochopitelně podražilo a není ho dost. Dokonce ani na Šumavě ho není dost. Mnohé firmy začaly upravovat, například briketovat, dřevěné štěpky a tu se objevil zajímavý jev. V elektrárně Tisová začali spalovat dřevěné štěpky. Nemají na to zařízená topeniště ani kotle a účinnost je nevalná, takže celá akce vyznívá jen a pouze jako zlovůle monopolu, který chce připravit domácnosti o palivo.

Píšu trošku na přeskáčku a dnes přineslo rádio Plzeň zprávu, která patří sem: V Plzni byl jakýsi kongres a mluvilo se tam o tom, že elektrárny a teplárny začnou pálit energetické rostliny. Šikovné, což? Lidi dospěli k názoru, že si musí teplo vyrábět sami a monopoly hup! Seberou jim palivo! No ano, my potřebujeme ta zázračná kamna od firmy Philips a energetické rostliny a papaláši to už v předstihu znemožňují. A tahle akce je pochopitelně prezentována jako vítězství ekologie… nad čím vlastně? Inu nad zdravým rozumem.

Původcem tohoto kolosálního blbství jsou nejspíš škrabáci z Bruselu, ti totiž žádají, aby byla elektřina vyráběna částečně z biomasy. Tento příklad ukazuje nade všechnu pochybnost, že EU je institucí sloužící monopolům a ne občanům.

Kradení přes energie je prováděno monopoly. Ony vznikly docela logicky, protože fosilní paliva se musí těžit a na to je potřebná specializovaná firma a postupem času došlo k monopolizaci výroby elektřiny a je snaha monopolizovat i výrobu tepla a pokud to nejde, monopolizovat aspoň dodávku paliva. Například náš elektrický monopolista ČEZ vykazuje velké zisky – a v jednom kuse zdražuje. Superblbá „ekologická“ akce ZEMNÍ PLYN nás dostala do závislosti na externím dodavateli – a ten zdražuje a zdražuje a peníze utíkají pryč ze země. Když o tom začnete přemýšlet, za chvíli vám dojde, že problémy kolem energie jsou nejlepší ilustrací neschopnosti poslancokracie, která už jenom škodí obyčejným lidem. Protože poslancokracie není formou demokracie, ale sluhou politických extrémistů a ti přejí monopolům, nikoliv občanům.

My bydlíme v paneláku a tepelnou energii nám dodává monopolní dodavatel. Z kohoutku teče TUV, což je zkratka pro teplou užitkovou vodu a místnosti jsou vytápěny systémem ÚT, což znamená ústřední topení. A k vaření je zde elektrický sporák. Podívejme se spolu na jednotlivé části téhle tepelné skládanky.

Dodavatel nám posílá potrubím teplou vodu a ta se v domovním výměníčku promění na TUV a ohřívá vodu v okruhu ÚT. Voda se ve výměníku o něco ochladí a teče zpátky k dodavateli, který ji přihřeje a přihraje nám ji zpátky. On má kotle vyhřívané plynem a tu, hle, vstupují do hry plynařští fíglaři. Nyní použiji trošku techniččiny, ale snad ji podám srozumitelně.

Každé palivo má přesně určené tzv. spalné teplo, které představuje takové množství energie, jež vydají spalitelné části paliva. Jenže v palivu jsou příměsi, které energii nedodávají, ale naopak odebírají, protože se při hoření paliva zbytečně ohřívají. Třeba voda se vypařuje a páru je potřebné dostat ven z komína, protože když se srazí v komíně, rozežere ho. V palivu totiž bývají i takové příměsi, se kterými se vodní pára ráda slučuje a pak škodí. Například jako kyselý déšť. Důležité je, že když se od spalného tepla odečtou všechny tyto nutné energetické ztráty, dostaneme praktickou hodnotu energie, kterou získáme z paliva, a té se říká výhřevnost.

No a plyn obsahuje vodu a ta odebírá energii. Ještě že vodě se dá část uzmuté energie vzít a využít jí, protože když ji necháte zkondenzovat a ochladit v kotli, dá vám energii zpátky. Jenže fíglaři pak říkají, že kotel pracuje s účinností 106% a teoreticky by to mohlo být až 116%. Jejich slova ale ve skutečnosti znamenají, že zařízení využije ze spalného tepla (106/116) x 100 = 91,4%.  Kotel má i další tepelné ztráty a špičková zařízení pracují s účinností 92%, takže vzhledem ke spalnému teplu je účinnost těch nejlepších kotlů 0,914 x 0,92 = 0,84 a to je v podstatě podobná účinnost, kterou mají zařízení užívající jiná paliva. Účelem fíglování je tedy zakrývání skutečnosti, že plyn není zas tak moc zázračné palivo, jak tvrdí jeho lobbyisté.

V tepelném okruhu vznikají další ztráty, z potrubí, které vede do domů, nějaké teplo uteče, trocha se ztratí ve výměníčku a do ztrát se musí započítat i energie, která pohání čerpadla a ventilátory a špičkové zařízení najednou spadne pod 80% a o takový šmejd už by zákazník ani nezavadil. Proto ta účinnost 106%, tohle číslíčko zapůsobí na dušičku investora a on koupí. Kdyby koupil obyčejný nekondenzační kotel, bylo by to jenom 100%. Utratil by pravda půlku peněz, protože kondenzační kotle jsou nehorázně drahé, ale neměl by těch 106%.

Opravdu velkých kotlů se prodá málo, protože lidi chtějí mít svůj kotel. Malý, ale svůj. Oni už totiž prodělali zkušenost s těmi velkými kotlaři, kteří pořád a pořád zdražují. No dobře, říká si zákazník, zase podražil plyn, takže topení vyjde dráž, jenomže on podražil o deset procent a oni zdražili o dvacet, kurvy jedny monopolistický!  A jde si koupit kotel a jak vidí 106%, koupí dvakrát dražší kondenzační a možná nikdy nepřijde na to, že naletěl a jeho kotel jako kondenzační nepracuje.

Příčinou je tepelný spád na radiátorech, který projektant volí v osvědčené výši 20o a takový spád malý turbokotel často nezvládá. Proto se dnes (hlavně v Německu) začíná prosazovat spád 10o, ten už totiž kotlíky zvládnou, ale radiátory pak pochopitelně vychází dvakrát delší. Zákazník by se ale měl všimnout spíše toho, že vychází také dva a půlkrát až třikrát dražší… Mám pokračovat? V techniččině už nejspíš ne, viďte? Ještě možná bude vhodné zmínit se o zemním plynu jako o ekologicky skvostném palivu, ale já si to nemyslím. Zemní plyn není dobré palivo a škodí lidem. Tohle se zatím neví, protože k takovému poznání je potřebné zvládnout obor, který dneska ještě oficiálně neexistuje. Píšu o něm v knize BUBUBU.

Tím jsme probrali dodávku tepla a zbývá elektrický sporák. Původně jsme zde měli starý typ s masivními plotýnkami a protože ohřev byl moc ztrátový, nezbylo než investovat a pořídit sporák s keramickou varnou deskou a potom dál investovat a nakoupit nové a drahé kastroly. Ve starém bytě jsme totiž vařili na plynu a v novém bytě není plyn zaveden. Vaříme teď velmi ekologicky na čistém zdroji energie. Nebo snad ne?

Tady v Čechách se elektřina díky činnosti Zelených vyrábí převážně výsostně neekologickým způsobem, spalováním hnědého uhlí. Dneska jsou topeniště elektráren opatřena odsiřovacími zařízeními, ale dřív to tak nebylo a kyselé deště zdevastovaly horské smrkové monokultury.

Pokusím se vysvětlit, proč dnešnímu světu škodí Zelení v roli slouhů ropáků a uhlařů. Jde o to, že dnešní způsob získávání energie využívá tepla, které vzniká pálením organických uhlovodíků, těch, které dokáže příroda vyrábět k neuvěření efektivním způsobem a uskladnila je formě ložisek fosilních paliv. Produktem hoření jsou krom energie ještě plyny, případně popel. Velkou část plynů tvoří oxid uhličitý, kterému se říká „skleníkový plyn“ a přisuzuje se mu vina za globální oteplování. Tento názor je překrásně jednoduchý a přehledný – a nepravdivý. Skutečná role oxidu uhličitého v přírodě je poněkud složitější a zjednodušená verze se předhazuje lidem proto, aby se překryla nevítaná pravda. Něco si o ní můžete přečíst v časopise vtm Science 12/2006, článek MOŘE kyseliny. Oxid uhličitý se totiž slučuje s vodou na kyselinu uhličitou a lépe se to daří, když je voda chladná. Tato kyselá voda je účinná při rozpouštění vápence. V půdě je ale obsah oxidu uhličitého o mnoho vyšší a voda, která jí protéká, je už slušně silnou kyselinou.

V roce 1800 obsahoval vzduch 0,028% oxidu uhličitého a tomu odpovídá kyselost oceánů 8,16 PH. Dnešní čísla jsou 0,038% a 8,05 PH a vědci odhadují na konci století hodnotu 7,9 PH. Důsledkem bude zřejmě pokles usazování vápníku v mořích až o 60%. Jenže ouha, při této hodnotě se rozpouští vápenaté schránky planktonu. Tomu se za takových podmínek samozřejmě nedaří a spolu s ním se přestane dařit všemu živému v mořích, protože plankton je základem tamního potravního řetězce. Jeho další rolí je čištění vody. Váže se totiž na organické nečistoty a dopravuje je na mořské dno a když to plankton neudělá, uvázne celý koloběh živin. Velice to postihne zejména hlubinné tvory, ale ušetřen nezůstane nikdo. Pokusy takovou prognózu potvrzují.

Bohužel to jsou pokusy, které neberou v úvahu skutečnost. Vědci popadnou dnešní plankton nebo kraby a ježovky, strčí je do kyselé vody a pozorují. Jenže živá hmota se chová jinak a věda jí zatím vůbec nerozumí. Mohu to ilustrovat a začnu článkem ROSTLINY děsí STRES z téhož čísla vtm: Rostliny reagují na stres překvapivě rychlými genetickými změnami. Následuje článek Brnění PROTI KRABŮM z vtm 11/2006. Mušle slávky začaly být ohrožovány silnějšími predátory a během patnácti let si začaly budovat silnější lastury. Skončím článkem Gen dělá muže z vtm 12/2006. Vědci se domnívali, že rozumí mechanismu, který určuje, zda se ze zárodku vyvine potomek mužského nebo ženského pohlaví. Zjistili, že mu nerozumí.

Živá hmota intenzivně komunikuje prostřednictvím Brogliových vln a dnešní věda si s nimi neporadila. Dokud to neudělá, neporadí si s ničím. Vím to, protože s nimi už dlouho pracuji.

My jsme zkrátka vnesli do přírody velmi významné mutagenní faktory a nikdo nemá ponětí, co jsme tím nastartovali. Jsme troufalí a myslíme si, že můžeme vyvádět, co nás napadne, jenže to je moc krátkozraké a hloupé počínání. Přírodu nezmůžeme, ale ona s námi může dost nemilosrdně zatočit. Je to jen otázkou času.

Kdybychom se kompletně sbalili a usadili se ve Francii, proudila by do našich zásuvek v převážné míře jaderná energie. Ve Francii totiž provozují spoustu jaderných elektráren a místním lidem se to velice zamlouvá – a víte proč? Za všechno můžou večeře. Francouzi totiž rádi a dlouho večeří a při tom debatují a jejich řeč je na úrovni. Už malí školáci se na takové debaty připravují a učí se samostatně myslet a srozumitelně a chytře mluvit. U nás se děti učí biflovat fráze, ale u nich ne. Proto jsou Francouzi dosud svobodomyslní a brzy odhalí prázdného žvanila a podvodníka, takže by si u nich většina našich řečníků ani neškrtla. A taky jsou hrdí na lidi, kteří vystudovali École Polytechnique, protože ta je obtížná a blb ji nevystuduje (stejně jako nevystuduje náročné obory na našem ČVUT). Debatující Francouzi těmhle chytrým lidem věří a nechají si od nich poradit a nechají je pracovat a to Francii prospívá. A nyní zpět ke kyselým dešťům.

Nejvíc utrpěly Krušné Hory a protože vítr vane převážně od západu, šly i kyselé deště převážně od západu. Schválně, všimli jste si toho někdy?

Dneska se tedy spaliny čistí od síry a také od popílku a ten je radioaktivní, protože Čechy prostě jsou uranovou provincií a v horninách i v uhlí je spousta radioaktivních příměsí. Takto získaná síra se zpracovává na sádrovec a popílek kydnou do kalových jezer, která rostou a stávají se pomníkem Zelených.

Topeniště ohřívá trubky, ve kterých proudí voda a ta se postupně ohřeje a uvaří, tedy změní se v páru a pára se ještě moc a moc ohřeje, aby nachytala co nejvíc energie. Potom v jediném okamžiku profičí turbinou a roztočí ji a turbina točí generátorem elektřiny a od toho vedou dráty široko daleko. Tyhle dráty jsou na vysokých stožárech a pod vedením je pořádně široké ochranné pásmo, ve kterém se nesmí stavět a když jde drát přes les, vykácí se v něm stromy.

Jedna plzeňská firma teď upravuje tahle ochranná pásma tím způsobem, že převrátí zeminu do hloubky třiceti centimetrů a nechá za sebou holinu zbavenou života. Co vy na to, Zelení?

Dráty končí u měst a fabrik v transformátorech a dál už vedou podzemní kabely a ty přivedly proud i do našeho sporáku. Bohužel přes elektroměr. Ten vynalezl pan Křižík a hned jak to udělal, bylo jasné, že kšeft s elektrikou není vůbec špatný.

Jen tak pro pořádek, jaderná energie se vyrábí stejně jako ta nejaderná, zase frčí pára skrze turbinu, dokonce i účinnost téhle výroby je podobná jako v nejaderném případě: Dvě třetiny vyrobeného tepla jdou do ztrát a jen třetina se promění v elektřinu. To už je taková vlastnost parního cyklu, že z něj víc nevymáčknete. Tahle zařízení se staví nehorázně veliká a dráty od nich se táhnou přes celé kontinenty. Musí to tak být, protože elektřina se nedá nijak uskladnit a musí se stále vyrábět a dodávat čerstvá.

Teď zrovna mluvil v rádiu hlasatel o tom, že v příštím roce zaplatíme za elektřinu o 8% víc, může prý za to zvýšená poptávka po elektřině v Evropě. Rozumíte tomu? Nejspíš moc ne, ale měli byste si uvědomit, že něco takového je průvodním jevem extrémistické politiky. Zdražování není důvodné, ale opírá se o snad nejpitomější ekonomickou teorii všech dob, jde o proslulou „volnou ruku trhu“. Rozumíte, ona je taková pěkňoučká, ale hlavně pro ekonomy, protože jim umožňuje nedělat nic, rýpat se v nose a bůhvíkde ještě, civět do prázdna a tvářit se jako znalci úplně všeho, ale má velkou vadu na kráse: Obyčejný slušný člověk není v rovnovážné pozici vůči volným trhovcům, protože zlenivěli národohospodáři pozapomněli na to, že jde skoro bez výjimky o monopoly. A monopol má vždycky navrch a občan – a co občan, dokonce i slovutný pan president – je pro něj míň než hmyz. No tak holt zaplatíme víc a pak zase víc…

Jaké má vlastně občan alternativy? On je totiž hledá a realizuje, ale nikoliv bez potíží. U nás třeba proběhla monopolistická akce ZEMNÍ PLYN a stát k ní přispěl ze společných peněz dotacemi. Kdo bude topit plynem, dostane dotaci a obec dostane taky dotaci, aby mohla všude natahat plynové roury, ale jenom tehdy, když se na roury napojí převážná část občanů. Organizátoři podfuku ale buď zlajdali svou práci a nezjišťovali, jaký je postoj lidí, nebo už si připadali neohrozitelní, takže začali předčasně zdražovat. No a lidi se na ně vykašlali a začali topit uhlím nebo dřevem a obce nenalákaly tolik obětí, kolik nalákat měly a musí vracet dotace na roury. Jestlipak si, vážený čtenáři, ještě pamatujete na hezkou pohádku o městě Kocourkově? Jestli ano, tak musíte uznat, že tamní radní byli co do rozumu a poctivosti pravým klenotem oproti našim papalášům.

Jo abych dopověděl to, co říkal hlasatel: Plyn prý v příštím roce zlevní. No to víte, monopoláři, když to přepísknete, je po kšeftě a navíc ztrácíte kredit. Doufám jen, že nafurt. Ceny elektřiny a plynu ale stanovuje podivuhodná instituce jménem Regulační úřad a jeho šéf promluvil o tom, že u nás jsme na tom co se cen týče špatně, pořád platíme o třicet procent míň než v západní Evropě a to se musí srovnat. No fakt, jmenuje se ta instituce Regulační úřad, nikoliv Sarka Farka nebo Alí Baba Loupežník nebo Babinský, prostě jen Regulační úřad. A tak si vzpomínám na článek, který jsem nedávno četl v novinách. Byl o tom, že ať děláme co děláme, máme pořád reálné příjmy pětkrát nižší než Němci a tenhle Regulační úřad zřejmě pracuje na tom, aby to bylo šestkrát míň. A SLÁVA MU ON JE PAŠÁK…

Zkrátka občané, tedy ti, kteří si to mohou dovolit, přechází na jiné palivo a co teď s tím? Ne každý to ale může udělat, my například bydlíme v paneláku a ten je sestrojen tak, že to udělat nemůžeme. Škoda. A jak je to vlastně správně? Existuje vůbec rozumná alternativa k současnému pořádku? S elektřinou si moc nepomůžeme, ta se doma těžko vyrábí, ale co ona podstatná nákladová položka, kterou spolkne teplo? Jak to bylo dřív?

Podstata problému spočívá v palivu a v náhledu na to, které je a není škodlivé. Lidé pálí hlavně fosilní palivo a v atmosféře roste obsah oxidu uhličitého a také velmi škodlivých sloučenin kyslíku s dusíkem, které se označují obecným vzorcem NOx. Dále se atmosféra znečišťuje látkami typu freonů a na jejich oxidaci se spotřebovává atmosférický ozón a vzniká ozónová díra. Lidé zasviňují vodní toky a i když vodu čistí, fláknou čistírenské kaly do krajiny a vytváří všude smetiště a vůbec, kam vstoupí noha člověka, tam za chvilku vjedou stroje pro zemní práce a civilizace slaví vítězství nad zdravým rozumem. Takže - jaké palivo použít?

Než se dobereme k řešení, připomenu slova jedné písně, kterou jsem slyšel jako dítě, šlo o popěvek Poručíme větru dešti. Takže jedno po druhém. Nejprve budeme poroučet větru. Nemusí být silný, řekněme pět metrů za sekundu a budeme poroučet jen malé svislé ploše 100 x 100 metrů. To znamená, že za vteřinu tou plochou proteče 100 x 100 x 5 = 50000 kubickým metrů vzduchu, který má hmotnost 64,65 tun a výkon vzduchu činí 808 kW. No vida. Poměrně slabý vítr na nevelké ploše a takovýhle výkon! Jakpak mu dokážeme poručit? Nejspíš nijak, viďte?

A teď poručíme dešti, kterého napadlo ve výšce 500 m 10 mm na kilometr čtvereční. Voda byla původně mořskou hladinou, odpařilo ji slunce, plula v mracích a potom spadla na zem. V technice se nepočítá práce spojená s cestováním v mracích, ale započte se ona energie, která je vyjádřena výslednou polohou – a ta činí pět miliard Joulů. Mám pocit, že tady s poroučením taky neuspějeme.

Předchozí hraní s číslíčky jsem použil jenom proto, abych vám ozřejmil, že proti přírodě jsme pouhá smítka. No jo, můžeme být mocnými, když odpálíme vodíkové pumy. Ale ty zničí nás. Příroda se vzpamatuje. Kupodivu ale existuje možnost poroučení větru dešti. Vědci zjistili, že v atmosféře poletuje spousta kousků organické hmoty. Je to logické, všechno živé se obnovuje a zbavuje se starých kousíčků tkáně a některé ty útržky potom poletují ve vzduchu. Je jich tolik, že podle stupně nasycenosti vodou dokáží změnit tepelnou bilanci území a tak opravdu dokáží poručit větru dešti. A to ještě nic není proti životu v půdě. Najde se tam nepřeberně bakterií a ty jsou i ve vzorcích z hlubinných vrtů, takže naše planeta je možná víc živá než mrtvá.

Na povrchu planety roste mnoho druhů rostlin a skoro všechny jsou hořlavé. Občas vypuknou požáry, které jsou i hodně rozsáhlé a shoří při nich velké množství paliva – a nic se neděje. Takový děj je v přírodě normální a měl by nám být vodítkem: Když spálíme to, co teď vyrostlo, pohybujeme se v mezích, které má příroda nastaveny jako normální a ví si s nimi rady. Pálení fosilních paliv do tohoto schématu nezapadá a není ekologické. Pálení shrabaného listí nebo sena na zahrádkách ale zakázali ekologové… ne přímo, nýbrž oklikou přes městské úřady. To jsou mudrlanti, viďte?

No ano, když budete v kamnech pálit dřevo nebo ještě lépe energetický šťovík, chováte se výsostně ekologicky. Teď jde o to, jestli máte kamna a pokud je máte, jak fungují? Víte, kamna jsou prima, tedy dobrá kamna. Když totiž budete dobře topit dřevem, bude vás to stát jenom třetinu oproti plynu nebo elektrice. No a vzpomínáte si, jak tady po převratu lotři prosazovali elektrické přímotopy? Takže ten, kdo byl blbý a nechal se od těch všiváků nachytat, dnes roní slzy a penízky. Ale to jen na okraj. Teď raději k těm kamnům. Když jsem byl malý, bydleli jsme v cihlovém domě a vytápění tam nebylo vyřešeno zrovna nejlíp. Na jedné straně předsíně kuchyně a jeden pokoj a na druhé dva pokoje a dohromady čtyři kamna, i když v kuchyni byl poměrně dobře vyřešený sporák. V kuchyni byla za přístěnou vana a táta k ní přidal izolovaný zásobník vody, která se ohřívala cirkulaci přes vylepšený kamnovec. Později vyboural dveře do sousední místnosti a sporák je stačil vyhřát obě. No ale moje teta měla v kuchyni plyn a kamínka sloužila vlastně jen k ohřátí místnosti, jenže byla mimo provoz, protože vedle byla koupelna a v ní koupelnový válec. To vám byla věc! Přiložili jste pár polínek a ta ohřála spoustu vody a vytopila koupelnu i kuchyni. A ještě lepší byly kachláky, které vytápěly tři místnosti a předsíň. Měla ta pohledná kachlová kamna vzduchový obtok, takže teplota v místnostech se dala regulovat a byla neuvěřitelně úsporná. Teta měla v bytě pořád teplo a za palivo utratila méně než polovinu toho, co jsme zaplatili my. Cihlák, ve kterém bydlela, byl projektován a stavěn za první republiky a ten, kdo projektoval topení, byl odborník par excelence. On totiž měl svůj názor na tepelnou regulaci. Dneska se ten obor velice rozvinul, tepelný okruh má spousty ventilů a čerpadel, ale tenkrát sázeli na samoregulaci pomocí masivu. Rozumíte, kamna kachláky nebo koupelnový válec plný vody jsou masivní prvky a akumulují spoustu tepla, takže když se třeba v noci venku prudce ochladí, je z čeho brát a v bytě je pořád snesitelně. Ještě lepší byly pece užívané v chalupách, ale jejich stavba vyžaduje opravdového machra. Snad znáte písničku Pec nám spadla, kdopak nám ji postaví? Starý pecař není doma a mladý to neumí.

Dnešní zdroje tepla jsou závislé na dodávce elektřiny. Moji známí bydlí na vesnici a mají dobrý kotel na dřevo, jenže ten má spalinový ventilátor a vodu do radiátorů žene tenkými trubkami čerpadlo, takže když selže dodávka elektřiny (a ona občas selže, hlavně v zimě), netopí se. Dneska by dům stavěli jinak, topný okruh by byl samotížný a kotel by měl atmosférické ohniště a odpadlo by čerpadlo a ventilátor a hlavně závislost na elektřině. A taky přemýšlí o masivní peci a vzduchovém rozvodu, protože potom by odpadly i roury a radiátory. Takové topné okruhy uměli lidé dělat už v antice a fungují dodnes.

Zkrátka ekologickým zdrojem jsou energetické rostliny a s těmi se dá zacházet v podstatě dvěma způsoby. Buďto je spálíte přímo, nebo projdou fermentací a získáte z nich bioplyn nebo líh. Dnes z nezbytí papaláši spouští akci přidávání lihu do benzinu, ale taková Brazílie už dávno jezdí na líh z rostlin. Ti naši lumeni to ale nemyslí vážně, protože jsou slouhy ropáků a uhlařů. No ale tohle tvrzení bych měl prokázat, viďte?

Bylo po válce, tedy už několik let, ale s benzínem to pořád bylo všelijaké a já jsme jako malý kluk vídal auťáky s kotlíkem, který vyráběl dřevoplyn. A auta jezdila. Dneska, kdy přebývá spousta biomasy, se kterou se nehospodaří, začali někteří moudří zemědělci jímat a stlačovat bioplyn a také si vyrábí „zelenou naftu“. No a co na to ropáci? Inu zlobí se, jak jinak? A tak z ministerstva financí hned vyšel příkaz, že všechny čerpací stanice, tedy i ty zemědělské, musí mít to správné povolení od toho správného ouřadu, jinak mají utrum. Chcete ještě jiný důkaz? Kdepak, tenhle stačí. Uvědomte si prosím, že z téhož ministerstva přišel po převratu ferman, který umožnil obrovské celní podvody s naftou. Zemědělci nejspíš nesplní všechno, co si na ně ouřad vymyslí, zabalí to a kombajny budou stát frontu u tankstelle Shell a všechno bude, jak má být. Až na to, že takhle to z hlediska obyčejného občana vůbec být nemá a to hnusné ministerstvo je nám pro kočku.

Zkrátka nemůžeme počítat s tím, že bychom se bez boje dočkali ekologického získávání energie z domácích zdrojů. Naši roztomilí volení zástupci udělají všechno pro to, aby nám v tom zabránili a nasadí proti nám všechny úřední páky. Mluvili jsme o tom s Františkem a ten mínil, že by lidi měli jít a mluvit se svým poslancem a vzít si s sebou basebalovou pálku a toho hajzla přerazit vejpůl. Já ale výslovně říkám: Lidi, až začnete mluvit s poslanci, nechte basebalové pálky doma! Nebuďte suroví! Vždyť rukama se taky domluvíte!

To jsou věci, viďte? Třeba v takové Indii, tam zemědělci užívají generátory bioplynu, ale u nás ne. Všechno, co zetlí, uvolní svůj metan do ovzduší, ale jímat ho a použít jako alternativní zdroj energie je za vlády extrémistů obtížné, ne-li nemožné, protože pak by nebylo možné odrat občana o tolik, o kolik je odírán nyní. Leda by se to podařilo nějak monopolizovat, rozumíte, navalit na to takovou daň jako na pálení lihu, pak snad… Hej, škrabáci v Bruselu, tady máte pěkný námět na přemýšlení, vy chaso byrokratická! Tři roky z něho můžete žít a potisknout osm set tun papíru! Celý jeden menší tropický prales na ten papír praskne a zelení budou křepčit radostí, jak moc pomáháte přírodě.

Protože ekologie zatím není. Změnila se v úřad obdařený pravomocí a to je pro ni zlé. Úřad tohoto typu je v každém oboru, pro který byl zřízen, škůdcem a parazitem a snaží se zlikvidovat svůj zdroj potravy. Inu parazit je zkrátka parazit, on je pravý opak symbionta. Jakmile některý úřad dospěje do stadia, kdy smí zakazovat a ukládat sankce, začíná škodit a svou hovadnost stále jen stupňuje. Je na nic.

Abyste pochopili, proč to tak je, zamyslete se nad prací úředníka. On vyřizuje lejstra a klape na klávesnici počítače a je svým způsobem povalovačem. Klapne na klávesu a povolí vám získat třeba průkaz totožnosti a nemůže vám totožnost zakázat. A tak sedí a klape na klávesy. Jiná věc je, když může zakázat. To ale byste museli obětovat svůj čas a sledovat zasazovače -, jak bydlí, v čem jezdí, kolik utrácí a tak. Protože při kradení zprava není dovoleno prokazovat původ majetku, museli byste si to zjistit sami a hned budete vědět, jak výhodné je být zakazovačem. Teď chytili v jedné moravské nemocnici lotra, který pracoval na ARO a zabíjel nemocné lidi. Mluvila o tom psycholožka a říkala, že někteří lidé touží po ultimativní moci a mohou kvůli své touze i zabíjet, To je špatné, že ano? Lepší je, když se takové zvrhlé individuum stane úředníkem-zakazovačem. Potom může každý den ublížit mnoha lidem a ani nemá touhu je zabíjet. No ale k zasklení balkonu se místní zakazovači dosud nevyjádřili, mají na to ze zákona měsíc. Počítám, že vymýšlí nějaký fígl, aby mohli znovu zakázat a až ho vymyslí, ani nebudou mít chuť nás zabít.

Spoustu paliva, které se samo nabízí, lidé nevyužívají. Jde o plyn, který vzniká při rozkladu organické hmoty. Obsahuje asi 60% metanu a je hořlavý a docela výhřevný, takže ho na některých skládkách jímají, pálí ho v turbině a vyrábí elektřinu. Což je hloupost. Víte, kolik organického odpadu produkuje město? Tolik, že by ho mohlo použít k výrobě TUV a ještě by možná něco zbylo na ÚT. Jenom nevím, jestli by takový projekt prošel přes zakazovače a taky by proti němu zřejmě protestovali Zelení.

Nejčistší formu energie získáme spalováním vodíku, protože on při hoření vytváří vodní páru. Když s ním poháníte motor auta, nešíříte ani čoud, ani zápach, ani CO_2, ani NOx, který vane z katalyzátoru, ani nedopálené uhlovodíky, zkrátka je čistý jako slovo Boží. Vodíku je navíc všude dost, protože je obsažen ve vodě a navíc má vysoké spalné teplo. A právě v něm spočívá základní potíž. Spalné teplo totiž představuje právě vazebnou energii vody a když z ní chcete získat vodík, musíte na její rozštěpení tuhle energii dodat. Nejspíš není všechno zlato, co se třpytí, viďte? Dobré informace najdete ve vtm Science 42007, Skeptický VODÍK. Autor článku upozorňuje na zjevné nevýhody výroby vodíku, protože ta je energeticky velmi náročná a vodík je navíc velmi neekologický. Tedy ne vodík jako takový, ale jeho výroba a zacházení s ním, protože při současných technologiích je nutné počítat se ztrátou 20%. Dnešní spotřeba ropy odpovídá spotřebě tří milion tun vodíku denně a k výrobě tohoto množství jednak nestačí kapacita současných ani projektovaných elektráren, jednak únik 20% spálí za pár let ozónovou vrstvu. Nyní se pracuje na vývoji palivových článků, které dokáží vyrábět vodík za provozu a něco už se daří. Vodík lze vyrobit elektrolýzou vody a to by se dalo dělat v tropech pomocí solárních článků. Voda se může také rozložit při vysoké teplotě a to by se též mohlo dělat v tropech s využitím slunečních pecí. Tady u nás v mírném pásmu se nic takového dělat nedá a v tropickém pásmu žijí lidé, kterým je to šumafuk. No ale za úvahu to stojí, protože jediná energie, která je kromě jaderné a chemické k dispozici, je právě energie sluneční. A navíc, uvažte, jak skvěle by se dala výroba vodíku monopolizovat! Autor článku na toto nebezpečí upozorňuje. Vlády totiž štědře dotují výzkum a vývoj vodíkových technologií a to by nedělaly, kdyby nepřipravovaly další monopolistický podraz na slušné lidi. Vodík by totiž mohl být dražší než nafta! Tohle vodíkové kradení by mohlo být skoro tak výhodné jako

kradení přes zdraví,

které se co do lukrativnosti řadí k takovým oborům, jako je obchod se zbraněmi a s lidmi a k obchodu s drogami. Začít chci ale jinde, u jedné zprávy, kterou zachytil František při poslechu jedné německé rozhlasové stanice. Nešlo pochopitelně o hlavní vysílací čas ani o hlavní zprávy, tam by taková informace působila rušivě a neprošla by (neexistující) cenzurou, bylo to jen tak na okraj a náhodně zachycené.

Šlo o Kubu, kde vládne zatracený prokletý fousatý Fidel a lidi se tam mají špatně. Oni se mají tak moc špatně, že ani nenakupují v supermarketech, ale většinu jídla si vypěstují sami. A teď si představte, že ti zatracení Kubánci bafají doutníky a pijou spoustu kafe a rumu a jsou zdraví jako řípa, žijí hodně přes sto let a jak si musí pěstovat jídlo, jsou pořád čilí a aktivní, až si jednoho dne lehnou a ráno se odmítnou probudit. Němečtí vědci nad tím hloubali a přišli na to. Za jejich zdravím a čilostí stojí právě to jídlo, které si pěstují. Oni totiž na pole nevalí tuny chemikálií a jedů, protože na jejich nákup nemají peníze a jídlo potom neupravují s použitím látek typu E a nepřidávají do něj komponenty vyrobené v mikrovlnce. Klohní si jídlo na ohníčku a žijou. Tak, jako žili naši předkové, kteří taky žili dlouho a byli až do konce života čilí. Že ne? Ale ano, byli. Průměrný věk byl nízký, protože byla vysoká kojenecká úmrtnost - a taky se hodně válčilo. Dneska je kojenecká úmrtnost mizivá, protože doktoři dokážou vypiplat i šestigramový plod a po celý život ho udrží naživu pomocí pilulek a injekcí. Zkrátka mizera Fidel znemožnil, aby Kuba žila civilizovaně a prostí Kubánci za to pykají tím, že žijí dlouho a jsou pořád zdraví a čilí.

A co epidemie, viďte? Těch dřív bylo! Samej mor a cholera! Lidi kapali jako mouchy!

No jak kdy a jak kde. Možná ani nevíte, že ve starém Římě připadalo na jednoho obyvatele 1000 litrů pitné vody denně a že tam měli spoustu lázní a splachovacích záchodů (a taky skvělé teplovzdušné topení). I tam byly epidemie, jenže největší epidemie propukla po první světové válce. Šlo o španělskou chřipku a zabila víc lidí než celá ta slavná válka. A mor a cholera, ty řádily ve středověku. Například Plzní se musely přehnat tři epidemie cholery, než se konečně radní rozhoupali a nechali vybudovat kanalizaci. Tihle plzeňští konšelé mají pěknou tradici, viďte? Technici potom navrhovali inženýrské sítě, které přivedly do domů vodu a odvedly splašky a epidemie střevních chorob měly utrum. Dodnes se sice u některých skupin obyvatel, které trpí odporem k mytí, objevuje žloutenka, ale jde o lokální záležitosti.

Svého času se ve Vídni rozjela přímo epidemie horečky omladnic a rodičky stále mřely, ale jistý doktor Semmelweiss přišel na to, že horečku roznáší páni doktoři. Oni byli hrozní špindírové, nemyli si ruce a roznášeli nákazu. Dalo to velikou práci donutit je k mytí, ale podařilo se to a dnes už si doktoři ruce myjí. Místo toho dělají jiné skopičiny, například nedbají na radiační bezpečnost a pořád by rentgenovali a taky předepisují lidem celé ošatky pilulek. Tohle se zatím neodnaučili.

Jestli se chcete opravdu poučit o tom, oč jde v dnešním lékařství, musíte si sehnat knihu Lynne McTaggartová, Co vám lékaři neřeknou. A neškodilo by, kdybyste si přečetli mou knihu BUBUBU, ze které se dovíte něco o alternativním léčení a o moderní patogenitě. Povinné to samozřejmě není, ale užitečné ano, vždyť zdraví máte jenom jedno a obyčejně ne moc valné.

Já teď trošku odbočím, protože chci uvést jeden užitečný příklad papalášské zlodějny. U nás se totiž budou zdražovat cigarety a to víte, zastánci zdražení argumentovali dílem tím, jak jsou cigarety škodlivé a také tím, že v EU jsou dražší a tím pádem musí podražit i u nás. Oba argumenty jsou blbé jako tři dny starý pes, protože kdo kouří, kouřit bude a každý „zástupce lidu“ to samozřejmě ví – a co je nám po cenách v Unii? Skutečným cílem je odrbat občany o další penízky, ale, pozorně si prosím všimněte, zde vstupuje do hry jedna z nejstarších a nejšpinavějších papalášských fint:

Zdražení původně navrhla socdem a bylo to o hodně, ale nynější laskavá vláda modrých byla milosrdná a zdraží mírněji. Víte, kdyby byla nadále u moci ČSSD, taky by zdražila o míň, protože v tomto tkví podstata finty: Rozehraje se tyjátr, že se musí zdražit o sto, zdraží se o padesát a lidi jsou rádi, že to dopadlo úplně dobře až výborně. Mimochodem, extrémisté vždycky zdražují kouření a kořalku, protože nahoru lezou týpkové, kteří nejen že neumí hospodařit, ale navíc brání v hospodaření řádným občanům a pak je jim dobrá každá korunka, kterou se jim podaří šlohnout. Já se zde záměrně nezmíním o vlivu kouření na zdraví, protože poslední výzkumy naznačují něco nového a překvapivého… no, o tom možná později. A tuhle fintu si dobře zapamatujte a vždycky, když začne v parlamentu krákorat nějaký moralista, mějte se na pozoru. Víte, můj děda mi kdysi řekl: Když za tebou někdo přijde s něčím vznešeným, třeba s vlastenectvím nebo s charitou, drž si prkenici, on ti ji přišel ukrást! Řeknu vám, zlatá slova! Platí do puntíku!

Jaroslav Hašek kdysi napsal: Krade se všude, ale nejvíc se krade u Červeného kříže. On byl člověk obdařený absolutní pamětí a své příběhy si nevymýšlel. Bral je ze života a ozdobil je paralelami a nadsázkami, takže povrchní čtenář má dojem, že si je vycucal z prstu. Je škoda, že nedopsal Švejka. Všimněte si, že dokončená část je pouze úvodem k popisu hovadnosti a zlodějny jménem válka. Opravdu škoda.

No ale co zjistila Amnesty International: V naší malé zemi proteče ročně zdravotnictvím na dvě stě miliard korun a z toho je dvacet miliard ukradeno. Bude líp, když to vztáhnu na jednoho občana včetně nemluvňat, který ročně vysolí za doktory dvacet tisíc a z toho mu dva tisíce šlohnou. Dvacet miliard je dost peněz na to, aby si za ně lobbyisté koupili kde koho a tak u nás dlouho nebyl opravdový ministr zdravotnictví, ale nakonec se jeden objevil. To víte, že si od zlodějů užil své! Socdem skončila a on už neministruje, ale občan by si měl zapamatovat, že na každého, kdo se postaví téhle zlodějně, se sesype celé hejno střečků. Nenechte se prosím zmýlit bílým pláštíkem nebo zvláště vkusnou kravatou, nenechte se zmást luznou řečí a myslete vlastní hlavou. Měli byste, protože jde o vaše peníze. Dva tisíce ukradených korun ročně je dost a to ještě není konečné saldo. Základní informace je ale jiná a uvedl jsem ji v knize BUBUBU: Celosvětová spotřeba léků na recepty vzrostla za minulý rok o 7 procent na 602 miliard dolarů.

Léky na recepty se totiž hradí z povinného zdravotního pojištění a to ještě si lékárníci nějaký penízek přimáznou za recept.

(Zase zajímavá zpráva. Modří znovu sestavují vládu a znova že by prodali ČEZ a Zelení jim přizvukují Prodat, prodat, ale ČSSD je zatím tvrdě proti. No a tenhle ministr financí za Modré, jak se dřív jenom poškleboval, s vážnou tváří hovořil o tom, jak by se ty penízky hodily, až se bude startovat důchodová reforma, která si vyžádá bilion korun. Nejdřív jsem se rozesmál, ale brzy mne to přešlo. Tak zvaná důchodová reforma totiž spočívá v tom, že lidi půjdou do důchodu o pět let později, aby se jim mohlo ukrást pět ročních důchodů. Jestli mluví ministr o krádeži dalšího bilionu, může se jeho řeč vztahovat k jedinému, k velkolepé akci zavedení Eura. No potěš votěž, řekl jsem si.)

Zdravotnímu pojištění se nevyhnete, protože je povinné a musíte ho platit včas, jinak vám počítače hned namastí penále a to naskakuje velice rychle.

A zase zpráva z televize, tentokrát přímo k tématu kapitoly: Velice prý u nás za rok stoupla spotřeba antidepresiv. Ne obrazovce se objevila i depresivní žena, která řekla: Bojím se to vysadit. Lidi papají antidepresiva a protože žijí ve stresu, ani je nemohou vysadit. Jsem za tuto zprávu rád, protože mi umožní ilustrovat nejdůležitější přínos evropské medicíny lidstvu.

Ale nejdřív jedno malé odbočení. My totiž říkáme člověku, který je závislý na nějaké látce, kterou si nemůže dovolit vysadit nebo ji nechce vysadit, feťák. To je velice užitečný tvor, protože ochotně za to své pošušňáníčko vysolí penízky na dřevo a mafiáni všeho druhu se můžou přetrhnout, aby mu opatřili (a draze prodali) drogu. Strašně na tom bohatnou. To víte, kdyby mu dali nenávykovou látku, za čas by ji třeba vysadil a bylo by po kšeftě, ale oni mu prodají návykovou. Můžeme to přirovnat ke stavu člověka po transplantaci, který se stává feťákem a do smrti užívá imunosupresiva. A o tom to je.

Pan Jamie Olivier, který je skvělým kuchařem, udělal nedávno zajímavý pokus na anglických dětech. Jejich zblblí rodiče je totiž navykli na moderní žrádlo, na všelijaké ty hamburgery, rybí prsty, hranolky a takové ty věci, které jsou ke koupi už skoro hotové a zabalené v šesti igelitech a jenom se maličko oklohní v mikrovlnce nebo ve fritéze. Naši lidé opravdu na místě zjistili, že rodičové v Anglii jsou líní jako vši, nevaří a žerou blivajzy a od mala na ně navykají děcka. Olivier jim připravil  opravdové jídlo a co myslíte – ony ho odmítly. Poměrně hnusný otylý chlapeček prohlásil, když mu nabídl drůbeží rizoto se zeleninou, že to hnusně vypadá a když něco hnusně vypadá, tak to taky hnusně chutná. V Anglii dokonce udělali takový pokus ve velkém měřítku a děcka dala před jídlem přednost průmyslovému žrádlu.

V časopise TV magazín 15/07 narazíte na článeček Děti nenávidí Jamieho Oliviera. Průzkum ukázal, že mezi školáky vítězí tento názor: Máme rádi nezdravá jídla. Co je zdravé, není dobré.

Abyste pochopili postoj dětiček, musíte číst dál a dovíte se, že z dětí se vlivem mikrovlnné techniky stávají mutanti – no a mutant upřednostňuje jinou potravu než člověk.

Nedávno jsem byl svědkem obdobného pokusu na slepicích. Jejich majitel dostával přísun zbytků z výroby zákusků a to víte, v těch je spousta látek typu E a taky komponenty vyrobené v mikrovlnce. Slepice je nesmírně adaptabilní tvor a je schopná sezobnout a strávit skoro všechno. Bodejť ne, vždyť ptáci jsou potomky dinosaurů a jejich vývoj trval stovky milionů let. Na moderní jedy ale slepice adaptované nejsou a začaly marodit. To víte, nechaly se zblbnout různými těmi ochucovadly a cpaly se jako otylé děťátko hranolky, ale ouha, bylo jim zle. V jejich případě se našlo řešení, majitel je vypustil do zahrady, ony začaly selektivně zobat a uzdravily se. No ale co se týče škodlivosti moderního žrádla, tu zde probírat nehodlám, protože dneska už seženete dobré informace, já vám například zcela nevtíravě nabídnu svoji knížku BUBUBU.

Zkrátka návyk a závislost. Lidi zobou ošatky pilulek a ty jsou vymyšlené tak, že mají spoustu vedlejších účinků a jak jednou začnete zobat, už jste chycený, protože doktor vám začne vyhánět čerta ďáblem, ďábla Luciferem, Lucifera rohatým a tak to pokračuje a náhle zobete čtrnáct prášků denně – až do smrti. Podrobnější popis najdete v knize paní Lynne McTaggartové. Není ale všechno špatně. Evropský typ medicíny je totiž nedostižný v řešení alimentárních stavů, dnešní operatéři jsou k neuvěření šikovní a schopní a dokáží vám odoperovat nebo voperovat první poslední. Hodně transplantují, jenže ty operace jsou příšerně drahé a také uchovávání orgánů pro transplantace stojí celý majlant. No jo, řekne si soudný člověk, ale proč transplantují? Proč ty choré orgány jednoduše nevyléčí?

A to je právě ta chmurná stránka evropské medicíny. Ona totiž neumí léčit choré orgány a protože lékařský výzkum financují vesměs výrobci pilulek, ani není snaha najít prostředky, které by choré orgány léčily. Pilulkáři potřebují odbyt a kdyby se lidé léčili, přestanou žrát ty jejich skvosty a oni mají po žížalkách. Nic jiného v tom nehledejte, protože v tom nic jiného není. Veškerý um výzkumníků je dnes vynakládán na vývoj udržovacích prostředků a ty vás udrží po dlouhou dobu naživu, abyste mohli zobat pilulky. Výroba pilulek je striktně monopolizována a kdybyste měl záchvat geniality a našel prostředek, který léčí nějaký orgán, nebudete ho moci vyrábět. Můžete to zkusit, ale hlídací psi monopolů vás vyčmuchají a poslušní úředníci z vás zaživa stáhnou kůži. To proto, že na pilulkách se nad pomyšlení vydělává.

No a na rádiu Plzeň jsem slyšel jednoho pilulkářského náhončího, který hovořil o tom, že dneska už se vyrábí skvělé pilulčičky i pro docela malé dětičky (šlo myslím o Nurofen) a že by je dětičky měly hned začít polykat, aby byly o moc zdravější, protože teď ještě moc zdravé nejsou. Jsem zvědavý, kdy se začnou vyrábět dětská antidepresiva, protože děti jsou dneska nervózní a bolí je hlava. No bodejť ne, když se musí ve škole biflovat naprosté koniny! Dítě není cvičená opice a je stavěné na myšlení, ne na bezduché memorování, takže by mu spíš vyhovoval onen druh výuky, který prosazoval pan Komenský, jenže ten je opakem výuky dnešní. No ale znovu připomínám, že až se konečně rozhoupete a půjdete hovořit s poslanci, měli byste nechat basebalové pálky doma. Jde to i bez nich.

Nabízí se otázka, zda existuje nějaká medicína, která léčí choré orgány. Kupodivu ano, ale oficiálně ne, protože jde o tzv. alternativní postupy.

Opět odbočím, protože staronový premiér, který se zas a zas pokouší sestavit vládu, jakmile slyšel, že ČSSD neodkývá prodej ČEZ, už ji do vlády nechce a zase vede (i jiní vedou) řečičky o nutných reformách, ale zaslechl jsem jednu rozumnou ženu, která v televizi promluvila o tom podstatném: Že totiž jsme už půl roku bez vlády, ale pro penízky si ti chasníci chodí, jak by ne? A kdo že by dal byť jen korunku soukromníkovi, který půl roku nesáhne na práci? Tak tohle já vím velice přesně: Nikdo vám nedá ani floka, ale jak nezaplatíte poplatek, běda vám!

No a reformy? Ty občan nepotřebuje a říká si (aspoň já si to říkám): Jděte s těmi reformami do prdele! Já nepotřebuji reformy, ale klidné, stabilní a příznivé prostředí, ve kterém se dá pracovat! No ale o jedné užitečné reformě bych věděl:

Její podstata spočívá v tom, že se občanům zželí poslanců, kteří vedou příliš sedavý život a pomohou jim. Vydají se na Malou Stranu a pobídnou poslance k chůzi a aby se opravdu zotavili, budou chtít, aby šli až do Tramtáryje, ovšem oklikou přes Netálii. Na dobu jejich věčné nepřítomnosti si samozřejmě zvolí nové poslance, ale už jich nebude tolik, deset bohatě stačí. Protože pak na ně uvidí a zapamatují si je a když potom ten chlápek poslanecká začne s obvyklým ale já jsem to neříkal, ani jsem pro to nehlasoval, řeknou mu: Co kecáš? My si to pamatujeme! A potom by šli a propíchli mu gumy na autě a systematicky mu rozbíjeli okna u jeho vily a děti ve škole by poslancova synka kopaly zákeřně do prdelky a ještě říkaly: Šak uvidíš, až pudeš dom, jak ťa zliskáme! Z čehož lze usoudit, že poslanec je z Moravy, viďte?  A sami vidíte: Žádné basebalové pálky! Lidé dávají poslanci příležitost k nápravě a on se za těchto okolností napraví. Pokud ale, občané, s poslancem nehovoříte, nenapraví se, to ani náhodou! Zůstane takový, jaký je!

O alternativních metodách se toho obecně moc neví a pokud se o ně zajímáte, narazíte spíš na jejich zlehčování a zesměšňování, ale vyskytují se i vyslovené koniny a pitominy. Dostal se mi do ruky kousek slovenských novin 8/EPST z 13. 9. 2006 a to je tedy opravdový poklad! Je tam krásný článek Alternatívna medicína – droga, ktorá spôsobuje závislost. Jednotlivé kapitolky pak mají názvy Okultné základy, Filozofia bez pokánia, Záujem rastie a Jako sa zorientovať v ponuke. Autoři o alternativních postupech vůbec nic neví, ale píší o tom, že jde o okultní postupy, které udělají z člověka závisláka a on tak zcvokne, až se začne zabývat sebevraždou. Druhý článek se jmenuje Je pôvodcom homeopatie Boh? a je o tom samém, autoři horlí, že homeopatie není v souladu s Biblí a s Bohem. A třetí článek Zachránili nás len modlitby je o dítěti, které se léčilo homeopaticky, ale máma se vzbouřila, neb homeopatie je dílo ďábelské. Dcerka se ale léčit chtěla a řekla, že se tedy bude radši modlit k satanovi… snad nemusím pokračovat. A v našich končinách lze často číst o tom, že v alternativních oborech účinkuje Boží energie, takže když je člověk věřící, má předem vyhráno. Je to pragmatický názor, který má původ v historii, kdy církev rozeznala svatého podle toho, že někoho zázračně vyléčil. Jenže ten názor není pravdivý. Ještě chci dodat, že autory dvou výše citovaných článků byli farmaceuti, tedy lidé, kteří profitují z pilulek a mají zájem dělat z lidí feťáky.

Když se chcete poučit, přečtěte si knihu Stanislav Nardelli, V okruhu biopole, vydal Eko Konzult. Pan Nardelli byl hluboce věřící člověk a excelentní léčitel a nade všechny pochyby prokázal, že alternativní léčba nemá s vírou nic společného. Jde prostě o energii. Zejména se podivoval tomu, že v podstatě tímtéž způsobem dokáže léčit velice rozmanité choroby. To je důležité zjištění, které napovídá, že někde v pozadí účinkuje nějaký jednotný princip. Měl by být samozřejmě fyzikální, ale jaký?

K alternativním oborům jsem se dostal jako slepý k houslím a ani nevím, jestli to bylo dobře, protože jsem po celý život strašně zvědavý a chci všemu přijít na kloub. Literatura až na nepatrné výjimky stála za starou bačkoru, ale zaujala mne virgule, protože jiný „přístroj“ nebyl k dispozici. Přemýšlel jsem o fyzice, která je ve hře. Virgule (přesněji člověk, virgule je jenom ukazovátko) reaguje zřejmě na informaci. Dělal jsem tedy inventuru fyziky a chvíli mne lákala teorie superstran, ale neobstála. Daleko rozumněji pochopil sepětí hmoty a informace fyzik de Broglie, když napsal, že každá částice je provázena vlnou, která nese informaci o této částici. A začal jsem dělat pokusy, kterých bylo velmi mnoho, ale nedělal jsem je jen tak halabala, každý jsem si nejdřív spočítal – podle fyziky Brogliových vln. A fungovalo to. Napsal jsem později knížečku Základní kniha o virguli a ta se nyní překládá do němčiny. Pro německé vydání jsem do ní připsal odstaveček

Nestalo se.

Před mnoha lety pověsil pan Faraday vodorovně na nit magnetickou střelku. Pod střelkou byly cívky a když jimi procházel střídavý elektrický proud, střelka se vychylovala vpravo-vlevo. Tento pokus přispěl k objevu zákona indukce.

Kdyby zasáhla náhoda a pan Faraday by použil střelku s vhodnou délkou, vychylovala by se samovolně, bez cívek a bez proudu. Nejen pan Faraday, ale i ostatní vědci by tomuto jevu věnovali náležitou pozornost  a dnešní věda by byla úplně jinde. Bohužel se tak nestalo.

No vida, rakouští Zelení zase protestovali proti Temelínu a zablokovali hromadou traktorů dva hraniční přechody. To mi připadá divné. Traktory přece patří zemědělcům a rakouský sedlák svůj traktor nenastartuje, dokud nemá zaručené, že se to vyplatí. No ale nastartovali a přijeli a blokovali, takže se to vyplatí. Škoda že u nás není novinář, který by se pídil po původu peněz, které ti sedláci dostali.

A teď zase virgule. Zkrátka dospěl jsem k názoru, že člověk s virgulí reaguje na Brogliovy vlny a pokus, který mohl provést pan Faraday, je jedním z mnoha pokusů, které to prokázaly. Tyhle vlny ale souvisí se zdravotním stavem a pracují s nimi lidé praktikující alternativní léčení. Dnešní věda s nimi nepracuje, protože to neumí. Teď maličko zabrousím do fyziky, ale ne moc hluboko, jen docela snesitelně. Zkrátka věda to neumí a příčinou je rychlost šíření Brogliových vln, pro kterou platí vztah v . w = c^2, kde v je rychlost doprovázené částice, w rychlost středu Brogliova vlnového klubíčka a c je rychlost světla. Brogliovo klubíčko se tedy pohybuje nadsvětelnou rychlostí a nikdo ho neumí ani pozorovat, ani měřit. Samo o sobě nenese účinek, ten se projeví až při spolupráci čili rezonanci dvou vlnových klubíček. Brogliově vlně lze přiřadit impuls p = ‘k  a energii ‘2k^2/(2m), kde m je hmotnost částice. Například elektromagnetická částice foton sestává ze dvou složek, z elektrické a magnetické a tím pádem nese účinek, pro který platí E = hf.  Když oba vztahy porovnáte a chvilku počítáte, zjistíte, že dneska užívané počítačové čipy generují vlny s patogenním účinkem. Proto škodí zdraví a zejména oči poškozují přímo překrásně.

Další jednoduchý vztah dostaneme, když napíšeme vzorec pro rychlosti ve tvaru

v . l . f  = c . le . fe = c^2

a posoudíme vazbu vlnových délek l a frekvenci f  (dolní index e přísluší fotonu). Jedna z těchto vazeb působí na zdraví nepřímo a má na svědomí jev, kterému říkáme aura. Druhá vazba působí přímo a v praxi to dělá prostřednictvím nábojů.

O těchto nábojích se ví a pracuje se s nimi už strašně dlouho, ale moc se o nich nemluvilo a nepsalo. Dnes už jsou některé informace dostupné, můžete si přečíst knihu Andreas Jell, Tachyon – klíč ke zdraví  nebo se seznámit s roztokem EM. Náboje jsou dnes široce užívány v reklamě i k jiným účelům – a zase se o tom moc nemluví a nepíše. A právě silný cílený náboj je to, co dokáže uzdravit chorý orgán. Jenže vyrobit ho je nesmírně náročné a jde o velmi individuální záležitost, jelikož každá porucha zdraví je jiná a dokonce každá fáze terapie vyžaduje specifický náboj. Tohle se nedá dělat průmyslově. Možná někdy v budoucnosti, ovšem za předpokladu, že se problémem začne intenzivně zabývat fyzika. Dnes používá náboje homeopatie a protože je nikdo (nebo skoro nikdo) neumí měřit, je snadné na ni kydat špínu a dělat z ní šarlatánský obor.

Zkrátka žádná Boží energie, ale nová kapitola fyziky. Věda pochopitelně hledá něco, co by překonalo kvantovou mechaniku, ale zabývá se také problémem EPR pokusu (podrobněji  v mých knihách), protože se objevuje možnost teleportace a cestování v čase. Studuje se také možnost generovat Teslovy skalární vlny, které vytvoří účinek až na zvoleném místě, čili udělají to, co dělají Brogliovy vlny. No ale fyziky už bylo dost, není-liž pravda? O takových a ještě podivnějších věcech si můžete číst třeba v předmluvě ke knize Michael Crichton, Proud času, kde najdete i odkazy na literaturu. Ostatně trochu fyziky přidám za chvíli.

Jak je to s mikrovlnkami? Vyjděme například z toho, že voda se v mikrovlnce vaří při 105o a kilogram vody tak dostane navíc porci zhruba 21 KJ energie. Neví se, kam se tato energie skryje, ale potom přechází do potravního řetězce a působí. Když se energie přepočte, vychází na jednu molekulu 1 eV vazebné energie navíc a to není málo. Některé chemické reakce se dají provést pouze v mikrovlnce a proto se tato technologie užívá čím dál víc – a škodí zdraví. Upozorňují na to senzibilové, ale nikdo na ně nedbá. Vědci totiž opravdu neví, kam se přebytečná energie schovala a tak se o ní radši nemluví.

Existuje nějaký způsob, jak odhalit, jak tato energie působí? O jednom bych věděl, ale je podivný (většina postupů užívaných v alternativních oborech zatím vypadá podivně). Jde o fotografii myšlenky způsobem, který objevil pan Masaru Emoto. On dá do lahvičky vodu, potom na ni nechá působit myšlenku, zmrazí ji a fotografuje pod mikroskopem ledové krystaly. Objevil jednoznačný vztah pozitivní myšlenka = krásný krystal, zatím co  v případě negativní myšlenky je krystal hnusný, Podrobnosti najdete v knize Masaru Emoto, Poselství vody. Jeho metoda by mohla ukázat, jaké poselství nám přináší voda z mikrovlnky.

Ještě bych se měl zmínit o mobilních telefonech. Dva ruští novináři z deníku Pravda vzali nedávno vejce, dali ho mezi dva mobily a ty nechali mezi sebou telefonovat. Zhruba za hodinu bylo vejce uvařené natvrdo. Já jsem už před lety tento pokus poněkud modifikoval. Vejce jsem ozařoval mobily po časových úsecích a krmil jsem s nimi pokusná zvířátka. Podle výše expozice přinášela vejce zvířátkům čím dál závažnější poselství a to se nakonec ukázalo být neslučitelné se životem. Mám představu, jak to funguje, ale nemám chuť to komukoliv říct. Ať si na to přijde sám!

No vida, parlament na Slovensku odhlasoval, že ti, kteří mají velké příjmy, budou platit větší daně. Naše nově se tvořící vláda přišla s opačným nápadem. Chce zavést rovnou daň, tedy to, co se na Slovensku neosvědčilo. U nás máme pěkná přísloví, například Komu není rady, tomu není pomoci nebo také Pařez zůstane pařezem a vůl zůstane volem, ale zdá se, že si z nich naši politici neberou poučení.

Možná nebude na škodu zmínit se o lékařích – lotrech. Fakta vezmu z knihy Co vám lékaři neřeknou, ale dnes už se s nimi můžete seznámit i jinde. Začnu rakovinou děložního čípku, případně hrdla. (Tak zvaný PAP test, který je postaven na iluzi, že ze stěru lze předpovědět rakovinu). Skutečnost je taková, že jenom 1,6 promile žen s pozitivním výsledkem dostane později rakovinu, V praxi to znamená, že například 2500 žen musí podstoupit kolposkopické vyšetření, aby se potvrdil jediný případ rakoviny. Neexistuje žádný důkaz o tom, že by screening jakkoliv přispěl ke snížení mortality. Jediným přínosem je tedy zcela jasně obrovský stres, kterému jsou ženy dlouhodobě vystavovány na základě pofiderní kašpařiny.A to se ani nezmíním o mnoha případech zbytečné a nesmírně nebezpečné léčby, která neodvratně poškodí zdraví.

A co takhle mamografie? Postup je takový, že se velice stlačí prs a potom se rentgenuje. Dneska už se ví, že stlačení poruší tkáň a rentgen velice prospívá právě rakovině. Ve švédském Malmö proběhl výzkum, který prokázal, že ve skupině žen, které prodělaly toto vyšetření, byl třikrát větší výskyt rakoviny prsu než u žen nevyšetřovaných. Pouze jedna ze čtrnácti žen, u které mamograf zjistí rakovinu, ji skutečně má, ale na základě falešně pozitivního mamografu jsou opět ženy stresovány a vystavovány vražedné terapii.

Víte, já mám o doktorech trochu jiné, v praxi získané informace. Dobrý doktor totiž musí být senzibilní a pokud není, nemůže stanovit dobrou diagnózu. To byste koukali, kolik doktorů nosí v kapse virguli – a kdyby ji uměli používat, najdou rakovinu raz dva. No ale předchozí informace o něčem svědčí. O tom, že se spousta doktorů živí prováděním škodlivých testů a vzniká zde podezření, že se tvor lékařský poněkud přemnožil a hledá si nové způsoby obživy. Můžete si přečíst třeba Pestrý svšt 162007, Rakovina – těžký soupeř a narazíte na zajímavou stopu. Hodně doktorských lobbyistů se totiž snaží prosadit, aby byla obě výše zmíněná vyšetření povinná. A na stanici Plzeň jsem nedávno poslouchal chirurga – specialistu na nádory tlustého střeva a jater. On měl možnost praktikovat i v jiných zemích a dospěl na základě zkušenosti k závěru, že jedním z nejvýraznějších faktorů vzniku nádoru je stres. Co vy na to, naši roztomilí volení zástupci, obyvatelé parlamentu a senátu? Nefackuje vám tak trochu hanba? Že ne, viďte?

Abych lépe ilustroval úroveň českého zdravotnictví, použiji dva příklady. První najdete v časopise květy 18/2007. Je tam celostránkový inzerát s tímto leitmotivem: CHRAŇTE SVOU ŽENU. Vezměte ji na vyšetření prsu včas. Jde pochopitelně o nábor pro mamografické vyšetření. Nevím jak vy, ale já když vidím inzerci v televizi nebo celostránkový inzerát v časopise, vyhýbám se propagovaným výrobkům a doporučením jako čert kříži.

Druhý případ je závažnější a najdete ho v časopise SVĚT POJIŠTĚNCE jaro 2007, který vydává Všeobecná zdravotní pojišťovna. Šéf České gynekologické a porodnické společnosti zde hauzíruje se screeningem děložního čípku. Nevím, proč se plete do práce onkologům, ale to on zřejmě dobře ví. Uvádí zajímavá čísla. Každoročně prý je na světě diagnostikováno půl milionu nádorů děložního hrdla. Prostým dělením zjistíte, že jde o jednu ženu z více než 12000. Jeho názor se dá shrnout do pár vět: U nás prý je víc nádorů, protože ženy nechodí na pravidelný screening a ten by měl být povinný a jak ženská nepřijde, dostane pokutu. Pan doktor připouští, že naše laboratoře za moc nestojí (ostatně McTaggartová píše totéž o anglických laboratořích), ale to prý se časem spraví. U nás že na tento nádor umře 8 žen týdně, ale nevím, nevím. Abych tomu číslu mohl věřit, musely by se od něj odečíst ženy zabité stresem a také vražednou terapií. Když pak přičtete počet žen, které utrpí vážnou psychickou újmu při (převažujících) falešně pozitivních nálezech, musí vám být jasné, že pan doktor rozhodně nemíní prospět zdraví žen. A navíc velmi doporučuje vakcínu proti viru HPV, který prý najisto způsobuje rakovinu děložního čípku – a o pár řádek dál přiznává, že nechrání proti všem typům těchto nádorů. Z toho je zřejmé, že dealeruje s vakcínou, kterou nehradí pojišťovna. Co je ale opravdu strašné – on chce, aby byl screening povinný! Špatné laboratoře, pofiderní test, ženy na pokraji zhroucení… a nejde tomu chlapíkovi náhodou jenom o penízky? A není mu náhodou dost lhostejné, kolika lidem ublíží a kolik jich zahubí? Já myslím, že ano.

Víte, ono je možné se na problém podívat z hlediska alternativní medicíny. Je- li někde v těle oblast s velmi odchýlenou informací a s vysokou hodnotou energie, prostě tam vznikne nádor. Jsou viry, kterým se v takovém prostředí daří, ale primární otázka je tato: Jak to místo „přeladit“ na normální parametry? Ono totiž nestačí nádor vyříznout a zmrzačit imunitní systém chemoterapií a zářením, o stresu nemluvě, k vyléčení je toho potřeba udělat trochu víc. Nejpotřebnější by bylo spojit oba medicínské obory, ale to doktoři nepřipustí, protože se bojí, že by se museli dělit o penízky, které si tolik zamilovali.

Medicína, která je v našich končinách praktikována, tedy dosáhla dokonalosti v získávání našich peněz prostřednictvím zdravotního pojištění a chce stále víc. Populaci to ale moc neprospívá, protože se krmí pilulkami a má podlomené zdraví. Tento stav je umocňován novou patogenitou šířenou elektromagnetickými mikrovlnami a výsledek působí dojmem, že evoluce člověka skončila a Homo Sapiens bude čím dál rychleji a zdařileji degenerovat. Jistěže se proti tomu dá něco dělat, ale ne v systému, který vedou političtí extrémisté. V pozadí je možné vždycky zahlédnout zloděje peněz a mezi nimi jsou opravdoví

mistři lhaní,

protože i zlodějna musí být prováděna sofistikovaně a kvalifikovaně. Velkým pomocníkem zlodějů jsou určité představy o uspořádání komunity a o tom, co je správné a co správné není, které většina populace pokládá v dané době za neotřesitelné pravdy. Nemuseli by, ale pokládají, protože jsou už od útlého věku přesvědčováni, že právě toto uspořádání komunity je správné a každé jiné je ničemné.

Člověk žije v komunitě od pradávna a vedly ho k tomu dobré důvody, vždyť skupina lidí se dokáže snáze ubránit nebezpečí a taky si snadněji opatří obživu a je zde postaráno o děti a o staré lidi. Děti jsou nadějí pro budoucnost a třetí generace, tedy staří lidé, jsou zkušení a mohou poradit, totiž jak kdy a jak kde. U nás ne, protože dnes bylo zrušeno třígenerační soužití. Zdůvodňuje se to různě, ale skutečnou příčinou jsou právě nahromaděné zkušenosti starých lidí, o které by se mohli podělit s vnoučaty. Dědeček by mohl poučit vnuka například o tom, že ulicemi kdysi chodily hudební skupiny a moc pěkně hrály. Potom tu muziku hromadu let neslyšel, ale najednou s hudebním stylem dávných tamburašů vyrukovala skupina Beatles.

„Vendo,“ řekl by vnukovi, „já jsem bejval taky moc pokrokovej a věděl jsem, že mí rodiče jsou pitomci, ale můj děda mi řekl, jak to je doopravdy. Teda s tím pokrokem a s těma blbejma rodičem, co ti nechtějí koupit mobil se zabudovaným parním válcem. Tak si sedni a poslouchej.“

Vidíte to? Děda zapůsobí na vnuka, ten přestane otravovat rodiče a škemrat o nepotřebný mobil a tržní hospodářství se zhroutí! No fakt, dočista se sesype! Ten zatracený Venca totiž vyprávěl ve škole, o čem hovořil s dědečkem – no což, to by ještě prošlo, ale charismatická Joudová zažila totéž se svou babičkou a nyní demonstrativně ukazovala dětem prastarý, avšak funkční mobil Nokia Neolit. Tím to ale neskončilo. Děti se dále poučovaly a přestaly chodit na diskotéky, takže uvázl odbyt drog a vláda začala mít starosti. Zatracené děti se vzbouřily, určitě jste o tom slyšeli, tak zvaná Česká cesta, chodily do přírody a zpívaly u ohňů a přestaly čučet na televizi a přestaly být rozežrané a rozcapené, dokonce skončila i šikana! Navíc ta zpustlá mládež přestala pít alkohol a kouřit cigarety, dokonce odmítli i tvrdé drogy a kouřili výhradně marjánku! A tento mor se šířil celým světem! Zatracená mládež najednou přestala marodit a dokonce odmítala polykat pilulky a chipsy a blivajzy z mikrovlnky! Tlustí hubli a hubení se spravovali, děti se nemračily a přestala je bolet hlava a jeden takový mladý hajzl byl dokonce přistižen, když uvolnil stařence místo k sezení a ještě ji slušně pozdravil! Skandál!

Politikové to museli řešit, nebylo vyhnutí, vždyť Nokia byla před krachem, Philips se jedva potácel a manažer Samsungu si v návalu zoufalství položil hlavu mezi dva mobily a dočista si upekl mozek! Ciba-Geigy vyráběla jen třicet procent pilulek… no strašné!

Jako předvoj vyrazili životní prostředníci a zakázali rozdělávat otevřený oheň. Dokonce i škrtnutí zápalkou nebo zapalovačem bylo považováno za trestný čin se sazbou od patnácti do dvaceti let ve třetí nápravné skupině. Hned poté se sešli poslanci a snížili hranici trestní odpovědnosti na pět let, protože průzkum ukázal, že už pětiletí dacani se odmítají podílet na vymoženostech civilizace. A podařilo se to. Vzpoura byla potlačena a mládež se opět vyvíjela zdárně, všude se potloukali mladí otylí suroví a bezcitní lotři s flaškou v ruce, s cigaretou v ústech a s nejnovějším mobilem zastrčeným do ucha. Na diskoškách se nyní prodalo třikrát víc drog než předtím a vzrostla i spotřeba kořalky a politici si konečně oddechli.

Přeháním, jistě, ale o kolik? Jaký stav je vlastně normální? Ví to někdo? Všichni jsme se přece narodili do určitých poměrů a těm jsme se museli přizpůsobit. No ale tohle je roztomilá zpráva, čtěte: Ředitel školy na Tachovsku tu školu vytuneloval, vybral z účtů všechny peníze a pak se šel udat. Zrovna teď to hlásili na rádiu Plzeň. Doufám, že ho neobžalují, ale naopak vyznamenají, vždyť on ukázal dětem, jak se dnes mají správně chovat. Zrovna včera jsme o tom mluvili, vybyl totiž nějaký čas a sešli jsme se u vína, byl tam Ondoň a Pavel a právě Ondoň říkal:

„Jseš čirej idealista, když si myslíš, že lidi půjdou mluvit s poslancem, ať už si vezmou nebo nevezmou klacky. Oni nepudou. Dneska už nemůžou, protože pro ně už je normálem lhát a krást. Jsou bez morálky, víš, co se nepovedlo za padesát let komoušům, zmákli za patnáct let volní trhovci. Morálka je v hajzlu, místo ní se objevilo jako za Mojžíšovejch časů zlatý tele.“

„Není idealista,“ oponoval Pavel. „Není blbej a to, co říkáš, už dávno promyslel. Copak ho neznáš?  No jo,“ plácl se do čela, „ostatně soudím, že Kartágo by mělo být zničeno. Že je to tak?“

„Tak tohle je nejistý,“ zašklebil se Ondoň. „Víš, kolikrát to musel Catilina opakovat, než ho vzali vážně?“

„Od toho máme knihtisk,“ řekl jsem. „Ostatně soudím, že lidi by měli mluvit s poslancema.“

„Třeba jednou začnou,“ připustil Ondoň. „Nakonec je to o moc lepší než nějakej hnusnej převrat. O moc lepší. Já už podruhý chrastit klíčema nepudu, Kdepak! Vezmu s sebou nejmíň klacek!“

„A kohopak chceš mlátit?“ podivil se Pavel. „Poslancové a manažeři už budou dávno zdekovaní i s nakradenejma prachama. Kdepak. Lepší bude s nima pohovořit včas. Líp pozdějc než vůbec. Jenomže,“ obrátil se na mne, „kdy?“

„Kdykoliv. Teď hned, za rok,… je to fuk. Catilina chodil po Římě a mluvil o tom, že Kartágo musí být zničeno a pak Hanibal, syn Hamilkarův, táhl se slony přes Alpy, dostal na frak a velká říše kartaginská byla obrácena v prach a popel a sever Afriky už se z toho nikdy nevzpamatoval. Jeden neví. Z historie se poučíš akorát o tom, že se z ní nikdy nikdo nepoučil.“

„To je moc nadějný,“ usmál se Pavel. „Lidi prodělali rychlou genetickou změnu, která je připravila o morálku a už nemyslí na budoucnost. Kašlou na všechno. Rychle si nakrást, rychle si užít.“

„Co blbneš s genetickou změnou?“ podivil se Ondoň. „Lidi akorát žijou ve stresu a škrabáci z Bruselu se starají o to, aby se z toho stal trvalej stav.“ Sáhl jsem do šuplete a podal mu vtm s článkem o stresovaných rostlinách. Chvíli četl a řekl: „Takže se z nás stávají zrůdy.“

A v Rakousku znovu vypukl bouře nevole proti Temelínu. Prý porušujeme dohody a tak ze Zelení rozhulákali a v rakouském parlamentu následně poslanci mluvili o třech tématech: O Benešových dekretech, o Sudeťácích a o Temelínu. Každé z těchto témat je zajímavé a začnu s nimi od konce.

Jaderná elektrárna Temelín to měla z důvodů, které jsem uvedl výše, už od začátku těžké a nejvíc se jí snažili škodit rakouští Zelení. Proč to dělali seznáte za chvíli. Česká strana dost ustupovala řváčům a do dnešního dne už elektrárnu prověřilo 25(!) kontrolních komisí Mezinárodní agentury pro atomovou energii. Rakušané však přesto hulákali a proto český premiér uzavřel se svým rakouským kolegou ve městě Melku dohodu. Extrémističtí rakouští zelení mužíčci nyní řvou, že je tato dohoda porušována a jak nás rakouská vláda štandopede nezažaluje, svrhnou ji. O co ale jde ve skutečnosti? Dohoda z Melku zaručuje Rakousku stálý přísun údajů o Temelínu, jej jich daleko více, než bývá zvykem a dává dokonce Rakousku právo monitorovat na českém území. Takže co je ve hře? Podstatu problému zjistil jeden český reportér. Rakouští papaláši totiž lidi neinformují o skutečném stavu Temelína a důvod je nasnadě a můžete na něj lehce přijít sami. Rakousku vládli po řadu let Lidovci a Zelení. Což značí, že Zelení se usadili na úřadech, zaprděli se tam a jsou životnímu prostředí platní stejně a spíš míň než kterýkoliv jiný úřad. Lidi to nejspíš začali rozeznávat a je možné, že se začínají odklánět od Zelených a mohou dokonce začít fandit ekologům. Proto je potřebné vytáhnout největší trumf, jímž je Temelín a začít křepčit a řvát. O nic jiného v Rakousku nejde.

Dalším bodem jsou Sudeťáci, jinak též sudetští Němci. Jde i o název, který je jednak umělého původu, jednak zavádějící. Název Sudety si vymyslel přírodovědec, který zkoumal biosystém severních českých hraničních hor a jeho nápad se rychle ujal, protože umožnil říkat „sudetští Němci“ místo „čeští Němci“. No ano, přišel čas, kdy se čeští Němci nehodili do krámu osnovatelům příští válečné loupeže. A tak se na světě objevili Sudeťáci a zakrátko bylo možné začít vyvolávat dojem, že Sudety jsou jakési zvláštní, ne už české území. Tento název se užívá dodnes. Čeští Němci (a podobně i Němci polští), jakmile uslyšeli hlas svého milovaného Führera, zatoužili po své staré Heimat a chtěli se do ní vrátit – ovšem i s územím, neboť komu patří území Sudet? Přece Tisícileté říši, komu jinému?

Bývalý premiér Zeman nazval sudeťáky vlastizrádci a to vám byl elent! Jenže jak je měl pojmenovat? Oni spolupracovali s vrahem a lupičem Hitlerem a chtěli ukrást české území. Poválečná konference vítězných mocností v Postupimi vyšla vstříc touze českých i polských Němců po staré vlasti a oni tam byli odsunuti. Ten odsun byl provázen excesy, které lze pochopit. Krátce před odsunem totiž probíhal odsun vězňů z koncentračních táborů, šlo o tak zvané pochody smrti a navíc je zde zkušenost, kterou prodělal můj otec, ale slyšel jsem o tom mluvit víc lidí. Táta seděl v německém kriminále a říkal, že když měl službu říšský Němec, bylo to celkem normální vězení. Jakmile ale převzal službu sudeťák, začalo peklo. Počítám, že o tomto nejsou mladí sudeťáčci svými tatínky, starými českými Němci, informováni, protože ti jim vštěpují do hlavy názor, že mají právo na své území, Sudety. Vidíte, jak skvěle ten název posloužil a ještě slouží? Navíc je zřejmé, že čeští Němci dál pokračují v díle Hitlera, Goebelse a jiných fašounů. Nejsou v této snaze osamoceni. U nás v těchto dnech vychází výpravná a médii propagovaná kniha Zmizelé Sudety a z toho je vidět, komu a čemu ve skutečnosti slouží česká média.

Na stanici Plzeň hovořil před nedávnem mladý německý historik. Moc pěkně mluvil, například o tom, že staří němečtí historici nejsou schopni té správné reflexe minulosti, protože byli zasaženi fašistickou ideologií. Mladí němečtí historici ale zasaženi nejsou a chtějí přispět k porozumění. A vzápětí přispěl k porozumění tím, že mluvil o mnichovské dohodě. Tu prý prezident Beneš podepsal předem a zástupcům Francie a Anglie pak nezbylo nic jiného, než ten papír podškrábnout taky. No tedy!

Tak si to sami představte: Beneš se smluví s Hitlerem, podškrábne dohodu, odveze do Anglie český zlatý poklad, ze kterého tam později žije a financuje české aktivity. (Faktem je, že nám Anglie zúčtovala naše v Anglii bojující vojáky, zaplatili jsme všechno do poslední žiletky a do poslední fusekle). Hitler dostává do ruky neporušené české hospodářství a hlavně vojenský materiál. Němci hupsnou do českých tanků, objíždí s nimi Maginotovu linii a dobývají Francii a naše pěchotní zbraně poslouží rumunské armádě proti Rusku. Po válce se Beneš vrací a zakrátko předává Čechy komunistům. To je ale hajzl, viďte? A všechno začalo tím, že předem podepsal papír, kterému se pak u nás říkalo mnichovský diktát.

Příspěvek k porozumění si ale mladý německý historik nejspíš vycucal z prstu. Anglie a později i Francie se českému lidu omluvily za Mnichov a to by v případě předem podepsané dohody neudělaly. A tak jeden neví. Mladí němečtí historici prý nejsou zasaženi fašismem, ale něčím určitě zasaženi budou. Čímpak asi?

V těchto dnech zažalovala skupina polských Němců polský stát za škody, které jim vznikly při odsunu do Říše. Což je moc pěkný počin  Takový spravedlivý, že? Je na čase, aby si polský stát začal chystat účet za to, co všechno jim ukradli a rozmlátili Němci a neměli by zapomenout na odškodnění zabitých a týraných. Oni totiž Němci za své válečné řádění nezaplatili ani niklák. Nic se jim nestalo. Všechny okradli a tyranizovali a týrali a bylo jim odpuštěno. Kdyby měli za své skutky zaplatit, spláceli by své dluhy tisíc let a po celou tu dobu by proklínali Tisíciletou říši a to by byl konečně konec fašismu.

Hitlerovo počínání je překrásnou ilustrací moravského úsloví

kdo lže, ten krade a kdo krade, může i zabít,

protože Hitler byl lupič k pohledání. Když dostal darem Čechy, byla země vyspělá a bohatá a obchody byly plné zboží. Okamžitě přeměnil kurs koruny a marky v opačném poměru a české zboží zmizelo v Říši. A nic. Nikde žádný účet, zřejmě je tedy všechno v pořádku. Mělo by být, protože Čechy a Polsko jsou hnusné země. Všude okolo nich se ujal fašismus, ale tyhle dvě země se ke všeobecnému nadšení z knírače Adolfa nepřidaly. To jim nesmí být odpuštěno! Navalte, Češi zrádní, Sudety!

Posledním bodem jsou tak zvané Benešovy dekrety. Tento název je rovněž vylhaný a slouží lotrům a lhářům a bývalým fašounům. Beneš po nějakou dobu vydával dekrety, jinak to udělat nešlo, ale po válce byly všechny řádně projednány a schváleny volenými zástupci lidu. Tímto aktem byly Benešovy dekrety zrušeny a přeměněny na řádné právní dokumenty. Jenomže to se nehodí do krámu fašistickým lupičům, kteří na jejich základě přišli o majetek a tak ten název stále používají. Pochopitelně ho používají (české?) sdělovací prostředky. Žádné Benešovy dekrety zkrátka neexistují, tak je to. Divím se našim politikům. Měli by to vědět a hned, jak se v rakouském parlamentu začne  žvandat o Benešových dekretech, by měli vznést ostrý protest a pokud nezabere, je třeba označit rakušácký parlament za hnízdo fašounů. Ať se tam třeba poserou vzteky! No to víte, že by se jim hodilo, kdyby šlo jenom o dekrety, ale řádné vládní dokumenty, to je něco jiného, ty jen tak nezruší. I když v našem současném parlamentu…  no, radši to nezakřiknout!

Popsal jsem tedy některé aspekty týkající se jednání rakouského parlamentu při projednávání nátlakové akce vážící se k elektrárně Temelín a sami vidíte, kolik lží je ve hře. V politice se vůbec strašně lže a má to svůj důvod. Politika je takový zvláštní obor, jeho cílem je zajistit, aby peníze putovaly určeným směrem a sami víte, že když jde o peníze, je každá lež dobrá. Když ale posloucháte řečnícího politika, sledujte jenom jeho postoj k usměrněnénu putování peněz a všechno ostatní vyřaďte, protože to nebude pravdivé.

A polská vláda prohlásila požadavky na odškodnění, které vyšly od vysídlených polských Němců z Pruska, za nehoráznost a odkázala ty kalousky na Ameriku, Anglii a Rusko, tj. na vítězné mocnosti. Právě ty rozhodly v Postupimi o vysídlení polských a českých Němců a bylo to rozhodnutí pragmatické, protože oni stále dělají nedobrotu a kdyby nebyli odsunuti, bylo by té nedobroty mnohem víc. A Poláci se zároveň podivovali nad skutečností, že tihle lidé prostě zapomněli na válku, jako by vůbec nikdy nebyla, jako by se neangažovali na straně Hitlera a jejich svědomí bylo čisté a běloučké jako padlý sníh. Nevím, proč se někdo něčemu takovému diví? Lidi, kteří se shromažďovali a řvali jako pominutí přes svým stejně uřvaným milovaným Führerem, si vzájemně dokonale vyprali mozky a už nikdy nebudou normální. Tohle by měly především vědět jejich děti, ti malí sudeťáčci. No ano, přesně tohle: Že toho, kdo prodělal takový výplach mozků jako jejich otcové, už nelze považovat za myslícího člověka. Jenže jim to nikdo neřekne a tak se postupně stávají členy sudeťáckých spolků a za chvilku už hulákají: Češi a Poláci, navalte!

Lže se všude na světě a lže se čím dál víc a kvalifikovaněji, ale k perlám v tomto oboru patří

Eurolhaní,

které nás dnes provází na každém kroku. Možná, že se mnou nesouhlasíte a považujete Bruselské duchovní krajky, které se na nás řinou tempem sedmi spisů za vteřinu, za něco přímo nadpozemsky dobrého a kvalitního, ale zkuste na chvíli poodstoupit a podívat se na tu papírovou smršť s nadhledem. Co vás musí zaujmout na první pohled, je hustota papírů na jeden čtvereční metr zubožované Evropy a z toho plynoucí zmatení mysli prostého obyvatele kontinentu. On si totiž nejspíš nemůže najmout kohortu právníků, aby se v té papírové břečce vyznal a připadá si tím pádem jako pokusné zvířátko, čekající s hrůzou v mysli na příchod vivisektora. V té souvislosti je velmi zajímavé sledovat, jak se do Bruselských papírových mlýnů snaží dostat mladí lidé s vidinou kariéry ve vypoulených očičkách (ty penízky přece nejsou k zahození) a kašlou na to, že se z nich vzápětí stanou hnusní otrapové, kteří otravují obyčejné lidi. Serou na to. Jdou vysekat prachy a je jim jedno, na čí úkor. Je to tak u nás a bylo by divné, kdyby to jinde bylo jinak. Píšu o nich proto, abyste s uvědomili, kdo v těch bruselských kancelářích vysedává a nedělali si o těch lidech žádné iluze.

Krátce před koncem roku popravili v Iráku diktátora Husajna a bylo zajímavé sledovat evropské „humanisty“, kteří nesouhlasí s trestem smrti. Chápete je? Já tedy rozhodně ne. Jo kdyby tak nabídli, že si takového otrapu vezmou domů a budou se o ni do smrti starat, to by byla jiná. Lidi by si řekli dobře ti tak, ty úchyláku blbej, ale běda, jestli ti uteče!  No ale právě ti největší humanističtí řváči už kolikrát ukázali, že oni se rozhodně nemíní starat o nikoho jiného než o sebe, všimli jste si toho? Hodí ty lotry, kteří už dávno měli viset, na krk nám obyčejným lidem a ještě budou poštívat, že o ně dobře nepečujeme. Holota humanistická hnusná! Zajímavé je, že lidé z arabského území mají na Sadámovu popravu normální názor.

A je tu rok 2007 a my se těšíme jako malé děti, protože za pár dní odlétáme na Gran Canarii. Budeme tam dva týdny a to už se nám dobrých deset let nepovedlo, byli jsme v jednom zápřahu a až se vrátíme, bude na mne čekat kopec práce, jenže teď je nám hej. Balkon zasklený nemáme, ouřad nadále kašle na nějaké blbé zákony a dělá si, co se mu zlíbí, ale my budeme mít volno! To je tedy něco! A pan prezident měl projev, ve kterém poukazoval na to, že je u nás občanská válka, která podle jeho mínění vznikla tím, že Modří ptáci nedostali většinu a teď už sedmý měsíc se straničtí koryfejové pinoží – a vláda nikde! Ach jo! Ve kterém státě ten člověk žije? No vida, sedmý měsíc se vyplácí mzdy nepracujícím politikům, ale na druhé straně – kdo nic nedělá, nic nezkazí, že? V místní televizi starosta promluvil o tom, že jak teď začal platit nový stavební zákon, musí přibrat úředníky… a víte, že tohle mi připadá závažnější než starosti pana prezidenta? No ano. On je tak vzdálený občanům, že o nich nic neví a občané zase neví nic o něm, ale o úřednících vědí zatra dobře! Občan se nesetká s prezidentem, leda náhodou, ale s úřadem se potká docela určitě. Takže čím déle se budou vládcové flákat, tím méně úřadů naplodí, a to je moc dobře! Ať se hádají ještě pár let a zemi to prospěje.

Dvacátého ledna jsme se vrátili, oba pěkně opálení, ale měli jsme s tím  starosti, protože jsme se prakticky deset let nedostali na pořádné sluníčko a naše pleť nějak pozapomněla vyrábět pigment. Máme spoustu zážitků, například s naším taveným sýrem Ementál s motýlem. U nás už se samozřejmě nevyrábí, jeho výroba byla po vstupu do EU zlikvidována, ale dělají ho v anglickém Leicesteru a je k mání za mnohem větší peníz, než byla naše verze. Od poslední návštěvy přešlo Španělsko na Euro a tím pádem je na ostrově draho, stejně jako jinde v EU, protože jediným praktickým důsledkem zavedení € bylo několikanásobné zdražení. Lháři na politickém nebi mohou kecat, až se jim bude od huby prášit, o přínosech zavedení společné měny, ale v praktickém životě neplatí žvásty, nýbrž výsledek – a ten je jasný. To ale znamená, že zdražení není ve skutečnosti důsledkem, ale důvodem zavedení Eura. Myslete si o tom, co chcete, ale hlavně myslete! A jakmile budete myslet důkladně, přijdete na totéž. Jo a v místním Carrefouru prodávají náš sýr Veselá kráva, pochopitelně se španělským obalem… vlastně proč pochopitelně? Výrobky z Německa nebo z Anglie mají původní obaly, ale Veselá kráva ne. Nevím, proč to tak je. Na jiný český výrobek jsme nenarazili, ale možná tam nějaký je a skrývá se pod cizojazyčnou přelepkou. A taky tam měli skůtřík za 249€ a ten se u nás nesežene pod 30 tisíc.

S těmi hatmatilkami je to moc zajímavé. Pomalu každý žvatlá jinou blebtaninou, my například česky, jsou s tím potíže a lidi se mezi sebou prakticky nedomluví. Občané EU se na sebe usmívají, snaží se navzájem dorozumět – a nejde to. Všichni platí Eurem, ale nerozumí si. Slyšel jsem jednoho člena té úplně hlavní evropské komise řečnit o tom, jak je důležité, aby se zachovaly všelijaké národní identity, ovšem hlavně jazyky, neboť toto jsou pravé poklady a musí být zachovány. Přeloženo do normálního jazyka to znamená, že pan komisník rozhodně nemá v úmyslu nějak spojovat Evropany, protože lidi nejvíc spojuje jazyk, kterým se dorozumí. Mohou, pravda, všelijak gestikulovat a pomáhat si posunčinou, ale málo platné, společná řeč je společná řeč. V Bruselu se to hemží překladateli a komisím je hej, neboť kývnou a přiskočí znalec jazyka, ale co my? Lámeme němčinu, prokládáme ji pár slůvky neobratné angličtiny a přidáme něco španělštiny, řeknu vám, v takových chvílích člověk nejlépe pochopí, jakým pokladem je pro něj rodná řeč. Je to takový pěkňoučký soukromý pokládek, o který nikdo jiný nestojí a navíc se nedá směnit za něco jiného. Nikdo vám za něj nic nedá, což vlastně znamená, že je naprosto bezcenný.

V Evropě co stát, to jazyk, ten poklad bez ceny. Občan se narodí a stát mu daruje jazyk, kterým se dorozumí na omezeném území a jinde už ne. Podobně je to i na jiných místech a má to své historické kořeny. Každá lidská komunita se snažila uhájit své území před agresí okolních komunit a postupem času se separovala a nejlepším nástrojem separace je právě jazyk. Je výhodný zejména pro vládce komunity, protože s jeho pomocí mohou svým poddaným namluvit o lidech z jiných komunit všechno, co se jim hodí. Čas od času ale některá komunita ovládne ty ostatní a pochopitelně šíří i svůj jazyk. To se stalo i v Evropě, v době římské expanze, kdy se rozšířila Latina a z ní se odvinula řada evropských jazyků. Nepříliš zdařile, protože dnešní jazyky jsou jejími značnými zkomoleninami a navíc byly pokaženy odlišnou výslovností psaného textu. Dobrým příkladem tohoto znešvaření jazyka je angličtina a francouzština. No ale když jsem chodil do školy, musel jsem se učit ruštinu – a neumím ji, protože ji tady skoro nikdo nepoužívá. V Rusku se školáci učili spíše angličtinu, ale u nás ne. Aby se před občany zakryla nesmyslnost používání odlišných jazyků, podsouvá se jim blboučké rčení

kolik řečí umíš, tolikrát jsi člověkem.

Nevím jak vy, ale já se cítím člověkem jenom jednou a cítil jsem se tak i v dětství, kdy jsem ještě uměl ruštinu. Ostatně obávám se, že současná politická reprezentace je schopná navalit na lidi, kteří se z důvodu ovládání několika jazyků cítí být několikrát člověkem, několikanásobné zdanění.

Ale zpátky na Gran Canarii, kde je teplo a lidi si nemusí topit – a kdyby jen to! Nemusí si kupovat zimní boty ani kožichy a do aut nelijí fridex, neprodírají se ráno sněhovými závějemi… copak tihle lidé vědí o životě? Přijdou do práce a dělají si pěkně lážo plážo, protože nemusí makat na teplo domova, to tady prostě je. Ale mají potíže s vodou, té je nedostatek a používá se odsolená mořská voda, která je sice chemicky a biologicky v pořádku, ale není kompatibilní ve smyslu Brogliových funkcí (poučení např. v knize BUBUBU). Když ji pijete, a to tedy budete, pokud si dáte nějaký místní ředěný nápoj nebo kafe, máte hned divně v žaludku a trvá to, než se adaptujete. Za dovolenou to určitě nestihnete, takže si raději vařte kafe z balené vody. No ale voda tu kdysi byla, dokonce zde tekly řeky, ale to už je hromada let. Ostrov byl porostlý vavřínovými lesy, ale ty pak lidi zplundrovali a bylo po vodě. Učinili zde zajímavé zjištění, když vrtali hlubinné studny, v hloubce tří set metrů našli kořeny vavřínu, Hlouběji nevrtali, takže to zjištění není úplné, ale i na jeho základě lze pochopit moudrost našich předků, kteří dali té rostlině jméno Laurus Nobilis, tj. Vavřín Vznešený. Onen název je plně zasloužený, vždyť kdepak jinde najdete tak skvělou hlubinnou pumpu a zároveň čističku vody?

Jenomže tehdejší genocida vavřínů určitě nebyla dílem místních usedlíků, ti by takovou blbost neudělali, takže jde zcela jistě o rozhodnutí nějakého zpupného a nablblého papaláše. Historie nás poučuje o tom, že takové hovadiny nejsou nijak výjimečné. Když pominu zničení kartaginského zavodňovacího systému, mohu vás upozornit na případy zániku starých středoamerických říší, které zplundrovaly své prostředí a zanikly. A moc dobré mi připadá zjištění chytrých pánů Hanzelky a Zikmunda, titul Tam za řekou je Argentina, předmluva:

Jakkoliv se to zdá paradoxní, bezprostřední popud k objevení Ameriky dali Turci, kteří se roku 1453 zmocnili Cařihradu a svou stejně hrabivou jako krátkozrakou politikou přeťali obchodní tepny vedoucí po souši na východ.

No a sedí v Bruselu ouřada a určuje kvóty pěstování cukru a kolik že kdo může mít krav… musím pokračovat? Navíc rozhodnutí onoho bruselského všeznalce je zcela jistě v plném souladu se zájmy nějakého monopolu a výhledově poškodí občany i ekologii postižené oblasti – jenže o ekologii budete číst až na závěr, totiž o neexistující, ale zvolna vznikající ekologii. Zkrátka později. Teď ještě není nikdo schopen chápat přírodu a všechna taková rozhodnutí vyzní dosti konfrontačně, takže bychom je neměli chápat jako příklad nějakého extra moudra, ale spíše jako typický ouřední blábol. Nic víc a nic míň.

Znenadání zavolal Ondoň a zanedlouho už jsme seděli u vína a povídali. Zrovna se vrátil z Karlových Varů, kde byl na školení o novém stavebním zákoně. Pro ty čtenáře, kteří nejsou seznámeni se zákonným mumrajem, raději vysvětlím: Po dlouhém handrkování a četném pozměňování nakonec sněmovna schválí zákon, senát ho zamítne, sněmovna ho přehlasuje, prezident odmítne podepsat, sněmovna ho přehlasuje a zákon je na světě, ale ne v praxi. Do té ho uvádí právníci a úředníci, kteří vytvoří jednak výklad zákona, jednak prováděcí předpisy. Občan se tedy v praxi nestřetá se zákonem, ale s jeho výkladem a s prováděcími předpisy a z toho plyne, že mu ve skutečnosti vládnou právníci a úředníci, žádná vláda a poslanci.

„Jak jsi tuhle v jedné knížce napsal,“ říkal Ondoň, „že úředníci vytvořili dva veliký vynálezy, retardér a formulář, tak jsi měl pravdu.“

„Kdepak,“ poučil jsem ho. „Ještě vynalezli úřední dny, pondělí a středu.“

„To je fakt,“ zaradoval se, „hele, slyšels, co provedl ten středočeskej hejtman? On nechal analyzovat úřední počítače a zjistilo se, že hromada úředníků chatuje, lozí po Internetu a taky hodně hrajou karty. Hned je vyrazil z práce, ale řeknu ti, tohle neměl dělat, protože tím porušil hlavní směrnici Unie.“

„Prosím tě. Jakoupak?“ zajímal jsem se.

„Tak to vím ze školení. Novej zákon zavádí energetickej pasport budovy, tedy to, co jsme kdysi chtěli udělat v Chebu, ale tentokrát se o něj budou starat autorizovaní inženýři. Pan profesor říkal, že už je jich moc a takhle se pro ně opatří práce. Tohle je ta směrnice Unie, vytvářet nepotřebný pracovní místa. Jenomže znáš to, další zdržení přípravy stavby, další zvůle a korupce.“

„Znám,“ přikývl jsem.

Kdysi jsme spolu pracovali na rozvoji teplofikace města a protože jsem pragmatik, snažil jsem se vytvořit něco, čemu jsem říkal „tepelná mapa města“. Pomalu a s obtížemi vznikalo jednoduché schéma opatřené čísly. Jenže ta čísla jsou už v projektu budovy, takže by stačilo, kdyby je jeden úředník sulcoval a bylo by vystaráno. Nikdo to ale neudělal, projekty byly poztrácené…

„A budou formuláře. Na všecko, rozsah pět až sedm stránek. Budeš chtít přistavět králičí kotec, vyplníš formulář. Epochální vynález formuláře se zas uplatní – a konečně bude po vopicích.“

„A brouci budou taky v háji a hnusnej had Anakonda vymizí. To je dobrá zpráva, ne? Pralesy se pokácí, aby byly formuláře, jo a taky hajzlpapír a papírový kapesníky. Hele, pročpak to nedělaj z plastu?“

„Protože neumí vyrobit buničinu. Tu umí dělat rostliny, ale lidi ne. Ti dělají mastný fólie a mastnej formulář by zamastil celej úřad. Dovedeš si to představit?“

„Nedovedu,“ zasmál jsem se. „Představ si ráj úředníků Brusel. Všecko je tam mastný a lepkavý. Kdepak, to se nesmí stát! Pryč s vopicema!“

„Jeden druh hajzlpapíru se jmenuje Grand Finale,“ uchechtl se Ondoň. „Jestlipak to není prorockej název? Říká nám, že je všeho do času a finále se blíží. Přijde čas, kdy už zbude buničina jenom na ten poslední formulář. Co myslíš, co bude pak?“

„No co by? Ten formulář bude mít osm stránek a dostane ho každej člověk, napíše do kolonek všecky nutný osobní data, který se píšou na všecky formuláře dokolečka dokola, jako číslo bot, počet dioptrií a tak. Každej ho osobně doručí na úřad, zaplatí správní poplatek sto korun a pak mu nastřelí do nosu sledovací čip a za ten zaplatí devět stovek. Tím formulářem se zaváže dodat úřadu pět kilo buničiny tejdně pod pohrůžkou sankce zastřelením.“

„A kde tu buničinu vezme?“

„Jak, kde ji vezme? Co je to za blbou otázku? Copak někoho zajímá, jak právní výklad zákona a prováděcí předpis postihne občana?!“

A potom jsme poslouchali rádio, stanice Plzeň, neboť mluvila vzdělaná paní úřednice. Vzdělání nabyla na školení o novém zákonu, který přesměroval peněžní dávky pro postižené a nemohoucí spoluobčany přímo do jejich rukou, zatím co dříve je dostávaly instituce. Jenže pak tam volala nemohoucí paní a jak že ona může lítat z kanceláře do kanceláře a že ani ten formulář nevyplní. Paní Vzdělaná ji uklidňovala, že to tak není a nikam běhat nemusí a zas tam volala jiná postižená, co že si má počít, když nevidí? Ta paní, co se o ni stará, že nikde nebude s občankou běhat po úřadech a co si tedy počne? Vzdělankyně ji uklidnila poučením, že se má především zajímat o to, jestli už dostala formulář, protože jak ne, vypadne ajn cvaj z evidence a dostane prdlajs – a tak to šlo dál. To už dorazila i moje drahá, taky poslouchala a řekla:

„Oni chtěj nacpat všecky formuláře do počítačů, aby jim dýl vydržel papír na hajzl. Úředníci pak už ani nehnou línou prdelí, to obstarají počítačový programy. Už vidím tu slepou paní, jak datluje na klávesnici. Hovada!“ zhodnotila činnost ploditelů zákona, tvůrců výkladu i prováděcích předpisů. „Jak můžou uškodit, škodí!“

„Tak vida,“ pronesl zamyšleně Ondoň, „sedí zákonodárce – humanista v poslanecký lavici, láme si hlavu, jak prospět těmhle nemohoucím, pozměňuje zákon, hlasuje a pak zjistí, že vyšel prováděcí předpis a všecko je v prdeli.“

„A jakpak že to zjistí?“ zajímala se moje drahá. „Ty víš o nějakým poslanci, kterýho zajímá, jak je to doopravdy? On má takovou nějakou básnickou vizi, prosadí ji do zákona a nejde se přesvědčit, co z ní udělal úřad. Kdyby to poslanci dělali, zněl by sněmovnou pláč a skřípění zubů a poslance by tak žralo svědomí, že by měli ďoury v břiše.“

„Tomu se předchází,“ poučil ji Ondoň. „Je to jednoduchej zákrok, provádí se ambulantně v místním znecitlivění. Svědomí ti odoperoujou v pěti minutách.“

„A co říkáš stavebním deníkům?“ zeptal jsem se.

„Toť otázka, že? Souvisí s otázkou „K čemu je stavební úřad?“ Dřív opatroval stavební dokumentaci a po kolaudaci se staral i o archivaci deníků. Víš, jak to dopadlo, poztráceli dokumentaci i deníky a dneska už se nebudou starat vůbec o nic. Ale budou povolovat a zakazovat.“

„Jako všechny ostatní úřady,“ řekla moje drahá. „Chtějí akorát poroučet a přerozdělovat penízky. Tohle odkoukali v Bruselu.“

„Všechna moc Sovětům,“ zaradoval se Ondoň.  „Akorát že se teď jmenujou Úřady. Co myslíš, vědí v Bruselu, že zavádí v Evropě novej bolševismus?“

„Učiň dotaz,“ poradil jsem mu. „Sežeň si patřičnej formulář, vypiš ho a pošli Evropské komisi, sekci pro posilování úlohy Úřadů v nové sovětské Evropě.“

„Víš, co je blbý?“ řekla moje drahá. „Že máš nejspíš pravdu.“

„Tohle si přečti,“ řekl Ondoň, sáhl do tašky a podal mi brožurku. „Zdroj zábavy a poučení, šlohl jsem to hasičům, když se paní Vznešená nedívala.“

Jde o naše soukromé členění hasičů, kteří se dělí na dva druhy. Do první sorty patří takový ten ušmudlaný póvl, který dělá nedůstojnou práci, například hasí požáry a tak. Na takové ouchcapky musí být přísnost, to se rozumí samo sebou. Když dělají přesčasy, čtyřiadvacítku, včas jim to řeknou a to potom makají zadarmo, třeba když lezou po střechách a shazují sníh a rampouchy, dělají to dneska za hubičku, i jiná zajímavá zpřísnění se dnes množí jako houby po dešti.

V kancelářích požárních sborů a pak na vyšších úrovních hasičství sedí Vznešení hasiči a ti organizují a mají tím pádem vysoké hodnosti i platy. Hodně z těchto organizátorů a manažerů jsou bývalí lapmpasáci, snad víte, že jde o zvláštní druh příslušníků důstojnického sboru bývalé armády. Setkal jsem se s nimi už dřív, byli to vesměs neschopní maníci, komunisti, kteří se uměli mistrně vyhnout každé práci a dokázali k neuvěření dokonale pletichařit a otravovat lidi. Ne všichni bývalí důstojníci ale byli mizerové, to zdaleka ne, ale ti pořádní a poctiví se věnovali normální práci a zařadili se mezi normální lidi a pomalu nikdo nepoznal, že byli na vojně. Na lampasácích to poznal každý. A dneska nalezli mezi Vznešené hasiče.

Brožurka byla dílem lampasáka a zaváděla u hasičů vojenské manýry platné pro nováčky neboli bažanty v socialistické armádě. Musí teď chodit jako čerstvě cepovaní rekruti, všude zdravit, nosit v ruce předepsaným způsobem čepici, zařazovat se… zkrátka nějaký vygumovaný zelený mozek se plně vyžil a zavedl do života hasičského póvlu prvky zdravého vojenského drilu. Jo a tohle nejspíš nevíte: Vznešení hasiči jsou řazení do druhé rizikové skupiny, stejně jako hasičský póvl, ačkoliv jediné nebezpečí, které jim hrozí, je to, že když usnou u stolu, spadne jim hlava a vypíchnou si oko o propisovačku. Nevím jak vy, ale já posuzuji lidi podle výsledků jejich práce a pokud chcete vědět, co si tím pádem myslím o všech našich ministrech vnitra sakumprásk, představte si dlouhotrvající příval těch nejsprostších nadávek a hned uhodnete, jak se na ně dívám. A v té chvíli mne něco napadlo.

„Hele,“ řekl jsem, „v Německu hasiči nezdraví, ani se tam nedělí na Vznešený a na póvl. Hasičů si tam vážej, Ve Francii taky nezdraví a ve Španělsku jakbysmet.“

„No jo,“ pochopil  myšlenku Ondoň. „Oni nám tady říkají, co všecko po nás požadujou škrabáci z Bruselu, ale je to pravda? Nějak se mi to nezdá, poněvadž pak by musel bejt Brusel plnej lampasáků.“

A do toho hovořila paní z rádia Plzeň a poučila nás, že v karlovarském kraji po zavedení nového zákona kolabuje systém vyplácení sociálních dávek a my jsme si ještě povídali a dospěli jsme k názoru, že by v každé kanceláři státní i veřejné správy měl být nápis, který vídáme v bavorských hospodách:

Hier kann jeder machen, was ICH will!

Michael

Pro občana je prakticky nemožné zjistit, co všechno na nás valí Brusel a co k tomu navíc přidají naši poturčenci – škrabáci, takže se nedovíme, kam až sahá eurolhaní. Ti, kteří jsou za takovou práci placeni, naši volení zástupci, se teď sedm měsíců hádali o to, kdo bude vládnout a měli na takové zjištění dostatek času. Den provozu sněmovny stojí nás poplatníky tři miliony a snad bychom za ty peníze mohli – teoreticky, snad jednou v budoucnu – očekávat nějakou, byť jen symbolickou protihodnotu. No ale co jsme tam zvolili, to tam máme.

Vypadá to, že naši zemi čekají zajímavé časy, protože neexistuje žádná

trvale udržitelná lež,

každou z nich lidi časem prokouknou, i když některé lži mají zatra tuhý kořínek a vydrží hodně dlouho. Perlou všech lží je ale blábol o trvale udržitelném rozvoji. Tahle perla vznikla už před časem a její úlohou bylo bagatelizovat snahu lidí o ekologické myšlení. Bylo to nutné, protože dosud provozovaná extrémistická politika vychází z dnes už překonaného národohospodářského modelu stálé expanze a řada lidí si začínala všímat toho, že nelze do nekonečna stupňovat produktivitu práce a vyrábět víc a víc. A samozřejmě dovážet a vyvážet víc a víc, nakupovat a prodávat víc a víc a cestovat víc a víc. HDP v zemi musí také stále růst a musí se víc a víc stavět a pak bude lidem lépe a lépe. Dneska už víme, že aplikace tohoto modelu skutečně vede k tomu, že se někteří lidé mají lépe až báječně, ale jiní byli připraveni o všechno a spí pod mostem.

Abychom lépe pochopili obludnost této lži, zamysleme se nad nějako její mírnější variantou, třeba nad možností trvale udržitelné existence. Co k ní potřebujete? Bydlíte například v nájemním bytě a tak víte, že majitel bude stále zdražovat nájemné a porostou ceny za vodu, za teplo a za elektřinu, takže k udržení existence musíte vydávat stále více peněz za to, že bydlíte. To znamená, že musíte stále víc vydělávat, jinak bude stále klesat vaše životní úroveň – až ke dni, kdy už neustojíte poplatky a domácí vás vyrazí z bytu. Můžete ale bydlet ve svém a když se zamyslíte, zjistíte, že jste na tom podobně, akorát že vydržíte déle, ale nakonec to nejspíš skončí dražbou vašeho domu. Takže k udržení existence potřebujete v nastaveném systému získávat čím dál víc peněz.

Tenhle model má i jiné zajímavé aspekty, on totiž předpokládá, že existuje trvalý zdroj energie, že bude stále k dispozici pitná voda a že bude dost peněz na růst vašeho příjmu. Jsou tyto podmínky trvale udržitelné? Nezapomeňte, že musíte jíst a oblékat se v souladu s dobou a čeká vás koupě zařízení na digitální příjem a taky Internet už bude povinný, protože bude zakázán vstup na úřady a na slovo vzatí odborníci budou vymýšlet další a další novinky, které budete nuceni koupit. Musí to tak být, protože vy jste nejen producentem, protože pracujete a vaše práce má nějaký výsledek, ale také kupcem, který tím, že nakupuje, umožňuje žít i jiným producentům. Všichni dohromady spotřebováváme energii a suroviny a ty musí být také trvale k mání. To je problém, který lidé nevyřešili a proto ho trvale zametají pod koberec. Proč to dělají?

Jde o rovnováhu, lépe řečeno o její stálé porušování. Lidí už je na světě moc, zdá se, že daleko víc, než je pro planetu únosné, ale tohle téma je z rozličných, zejména náboženských důvodů tabuizováno. Setkáte se naopak s tvrzením, že lidí může být klidně víc, protože jídlo pro ně není žádný problém. Jo není! Když je ho takový nadbytek, tak proč přibývá lidí, kteří se nenajedí? Už je jich pomalu miliarda, ale přesto nenajdete oficiální názor, který by jasně řekl, že přibývání lidí = expanze a ta vede ke zkáze, nikoliv k udržení trvalé existence.

Mimochodem - za jakých podmínek bychom udrželi trvalou existenci? Nevím jak kdo jiný, ale já si myslím, že za žádných. Věda nám říká, že při všech dějích vstupuje do hry entropie, která je mírou uspořádání systému a charakterizuje také únik a rozptyl energie. K udržení stability musí systém čerpat energii a suroviny z jiných systémů a tím zvyšuje entropii svého okolí a to nejde na jedné planetě dělat do nekonečna. Trvale udržitelná existence je zkrátka podmíněna stálým přísunem z okolí a toto okolí devastuje. My máme naději, protože jsme obdařeni mozkem, který by mohl na něco přijít a najít řešení a samozřejmou prioritou je přirozeně získávání energie způsobem, který nejen že nepoškodí naše okolí, ale dokonce mu prospěje. Něco takového současné fyzika nezvládá a z důvodů, které proberu později, ani nezvládne, protože jde o problémy, kterým se zatím vyhýbá jako čert kříži. No ale zatím běží čas a náš lidský systém v zájmu udržení své stability vesele ničí všechny okolní systémy. My jsme s nimi ale spjati a nesmíme to nechat dojít tak daleko, aby už nebylo z čeho brát. Do hry tedy musí vstoupit lidský rozum a za daných podmínek to nebude mít snadné.

Další roztomilou lží je teze o pokroku, který přinesla především tak zvaná technická revoluce tím, že práci převzaly stroje a lidi už se nemusí dřít. Podívejme se na nějaké aspekty tohoto pokroku a můžeme začít třeba tou dřinou. Já se za tím účelem vrátím skoro do dětství, do doby vlády jedné strany. Všude byly ještě patrné následky světové války a rozjížděl se znárodněný průmysl a placení partajní štváči hecovali lidi k vyšším pracovním výkonům, říkalo se té akci údernické hnutí. Lidi se opravdu nechali vyhecovat a makali jako mourovatí a jejich výkony se pomalu, ale jistě zapracovávaly do technologických postupů jako normální. A když moje generace dospěla a my jsme začali pracovat, byly normy takové, že všichni pracovali údernickým tempem – a nikomu to nepřipadalo divné. Já jsem měl potom možnost porovnat naše pracovní tempo s německým a překvapilo mne, že vykořisťovatelé nechávali své lidi pracovat normálně a nehonili je tak, jako byli štváni naši lidé. Tolik tedy k té dřině.

Odedávna se technicky nadaní lidé snažili odstranit lidskou dřinu, ale výraznějšího úspěchu dosáhli až po vynálezu motorů. Rozvíjelo se pak poznání, které bylo technicky zaměřené a pomalu upadaly v zapomnění poznatky předků, kteří žili v souladu s přírodou a hodně o ní věděli. Dneska už se přestává lidem vnucovat názor, že teprve moderní doba přinesla pokrok, takže se můžete seznámit s tím, že naši předkové věděli o ekologii víc, než víme my. Viz například časopis vtm Science 11/2006, článek ZNOVUOBJEVENÁ středověká krajina. Rozvoj technického poznání ale vedl především k růstu produktivity práce a lidé, zejména Evropané, zavedli a prosadili expanzivní hospodářskou politiku, která vládne dodnes. Díky strojům a technickému poznání vzrostla produkce potravin a lidé se začali množit a přehnali to. Dneska už je jich tolik, že se jejich počet stal největší překážkou rovnovážného a ekologického hospodaření. Tohle téma je samozřejmě zamlčováno, protože v toku dějin vznikla řada učení, jež udělala z člověka zvláštní bytost, která může dělat úplně všechno a množit se do nekonečna. A to nemůže.

V Paříži zasedali klimatologové a usnesli se na tom, že za globální oteplování může lidská činnost, zvláště spalování fosilních paliv a nerozumně provozované zemědělství. Tohle sice ví dnes už pomalu každý, ale oni pro to přinesli dobré důkazy a varují: Pokud nepřestaneme řádit, bude našim potomkům zle! Nevím, jestli se jejich varováním bude někdo řídit, protože principy, které se uplatňují při rozhodování vládců, s něčím takovým nepočítají. Ony jsou nastaveny ve prospěch něčeho jiného a úděl příštích generací v nich není obsažen. Člověk by čekal, že dříve než klimatologové začnou varovat biologové a budou sdělovat své poznatky, uvedu příklad: Díky chemii vymírají malí broučci a šíří se padlí a plísně! No oni to nejspíš říkají, ale nikdo je neposlouchá. Proč taky? Copak se na broučcích dá vydělat? Sdělení klimatologů je ale cenné v tom, že jasně ukázalo limit, který našemu počínání nastavila naše planeta a pokud nezměníme své chování, objeví se další limity. Je nás zkrátka moc a chceme toho tolik, že naše potřeby přesahují možnosti planety. Je to sdělení vědy zvané ekologie. Ta je svou podstatou vědou interdisciplinární a neměli bychom si ji plést s počínáním dnešních ekologických hnutí, která mnohdy podléhají povrchním heslům a kampaním.

Technickou civilizaci jsme tedy my lidé zvládli. Vyrábí se kde co a to ve velkém množství a inteligentní stroje zastanou kdejakou práci, takže lidé jsou zbaveni dřiny, ale ouha, oni už k té práci nejsou potřební! Dříve se někteří autoři sci-fi zamýšleli nad stavem, který dnes začíná být normální a docházeli ke kouzelným závěrům: Lidé prý budou pracovat jenom pár hodin a jinak si budou krásně užívat volna a všeho bude pro všechny dost a dost. Skutečnost je ale trochu jiná. Moderní výroba sice nepotřebuje moc lidí, ale potřebuje velmi vzdělané specialisty a sami uznáte, že těch je jako šafránu. Dnes je sháňka po obráběčích kovů a není jich dostatek. Bodejť by byl! Když se dospívající dítě rozhoduje, jaký obor si zvolí, bude se snažit stát se čímkoliv jiným, jen ne obráběčem kovů, který má špinavé ruce a velice odpovědnou práci. Obsluha dnešních NC strojů není žádná legrace a obráběč musí pracovat přesně, jakmile se splete, hned se na to přijde a on pak nese odpovědnost za svou práci. Dítě to ví a proto si volí obor, kde nic takového nehrozí. Nelze se divit, že je nával na školy pro právníky, lékaře a manažery, protože dítě dochází na základě vlastního pozorování k názoru, že v těchto oborech nehrozí špinavá a odpovědná práce. Jenomže právníků, manažerů a lékařů je dnes dost a dost, stejně jako ekonomů a jiných vzdělanců. Výroba je nepotřebuje, ta potřebuje skutečné fachmany a pak lidi na pomocné práce - a prakticky nic mezi tím. Takto se tedy v moderní společnosti zhmotnil pokrok.

A vznikl problém nadbytečných lidí. On byl na světě už dlouho předtím, ale nyní se vyhrotil. Produkující občan se od pradávna dělil o své peníze s ostatními, jelikož komunita se starala o děti a staré lidi, ale protože něco přebývalo, brzo si část odebral náčelník a šaman. Náčelníků a šamanů přibývalo a dneska je jich daleko víc, než je zapotřebí a díl, který si odeberou, roste. Na problému obživy a výroby pracuje nevelká část komunity, další část se stará o děti a staré lidi, jiní se starají o pořádek a bezpečnost a většina populace se zabývá činnostmi, které nejsou nezbytné. A tato část také vládne, nebo si myslí, že vládne. Dneska si člověk není moc jistý, kdo vlastně vládne, jestli je to EU nebo naše vláda, protože podléhá všem a může se mu stát i to, že upadne do spárů policajtů a později soudců a potom mu dlouhá léta v kriminále vládnou bachaři a suroví kápové z řad vězňů. No ano, problém vládnutí je z hlediska občana složitý a neurčitý. Ne vždycky, jsou situace, kdy je vládce jasný, jako třeba na palubě lodi nebo letadla, kde platí pravidlo, které popisuje známá píseň

Jé jsem první po Bohu, já vám ukážu.

Nadělám z vás povidla, to já dokážu.

Hojahoj kapitán…

Vidíte to sami: Šéf dopravního prostředku vyhrožuje posádce i cestujícím a oni mu za to ještě holdují sloganem Hojahoj!  Tak to v životě chodí. Ve skutečnosti se do textu vloudila chyba. Šéf nemůže udělat z podřízeného povidla, to je technicky nemožné, ale může z něj vyrobit mýdlo, jako ho Němci vyráběli z vězňů. Tedy nikoliv povidla, ale mýdlo. Jinak je všechno v pořádku, šéf vyhrožuje a poddaní holdují. Tak to má být.

Svět lidí je nějakým způsobem uspořádán. Občané bydlí a pracují a jiní občané uchovávají a rozšiřují vzdělanost a ideu. Což je správné, protože když někdo pracuje, nemá čas na to druhé. Specialisté na vzdělanost a ideu ten čas mají a organizují shromáždění a schůze, kde je lidem za pomoci vhodných rituálů vštěpována idea. Stává se, že některá komunita je vedena k myšlence, že už je celá prosolena tou správnou ideou a najednou ví, že potřebné ji začít šířit. Vždycky ale jde o to, která idea má být šířena. Pokud jde o ideu náboženskou, je jasné, že k šíření jsou vhodné ohně a meče, poněvadž ty poslouží k odstranění jinověrců a pak zde zbudou pouze lidé prosolení správnou ideou. Když jde o ideu národohospodářskou, také poslouží ohně a meče, ale daleko ničivějšími nástroji jsou banky a burzy. Všimněte si, že i šiřitelé jiných idejí dnes preferují spíše banku a burzu. Když se objeví nová sekta, podmínkou přijetí je odevzdání veškerého majetku šéfovi. Praxe sama tedy ukázala, že ohně a meče ano, ale ne pořád. Ovládnutí banky a burzy je lepší a účinnější… a proč to tak je?

Nad touto otázkou už se zamýšlelo mnoho osob zabývajících se vzdělaností a jak víme z dějin, na nic kloudného nepřišli. Čas od času ale někdo vymyslel novou ideu, podařilo se mu ji naroubovat skupině lidí a ti ji začali šířit. Všimněte si prosím, že ten, kdo plodí ideu, má větší úspěch, když svůj výplod nezdůvodňuje, ale prohlásí ho za následek vnuknutí.  Jenže na světě je různých idejí víc než much a  jak si mezi sebou konkurují, dostávají lidi do sporů a do válek. Zkrátka na světě je v našich dnech pěkný zmatek a rumrejch a uklidnit nás může jenom to, že situace nebyla nikdy o moc lepší. No vidíte, málem bych zapomněl. Píšu o ideách a musím napsat i o tom, že je těžké rozeznat ideu od trvale udržitelné lži. Někdy je to skoro nemožné.

Počítám, že je na čase ukončit první díl knihy. Ne že by se nedalo psát dál, na světě je nepřeberně zmatků a příčin k nářku, ale o tom si můžete číst v jiných knihách. Jsou jich přehršle.

Druhý díl – Východiska –

bude jiný, Rozhodně nechci dospět k vytváření nějakých idejí, těch poletuje kolem dost a dost, ale rád bych vysvětlil něco jiného. Chci ukázat, že je prakticky nemožné trvale udržet názory, které chápeme jako nezpochybnitelné principy. Těch je taky plno a mohly zde kralovat po dlouhé etapy historie lidského druhu, ale jejich životnost není nekonečná. Dnes začínáme narážet na přírodní limity a budeme se muset smířit s tím, že ty principy, které je nerespektují, vymizí. Ne bez nesnází, protože lidé, kteří jsou modifikováni k naprosté důvěře v jejich platnost, jsou schopni kvůli nim i válčit, ale snad se to obejde bez použití většího množství jaderných zbraní a lidský druh tento způsob loučení s principy přežije. Je to práce na dlouhé lokte, protože, všimněte si, každý oficiální řečník se úzkostlivě snaží, aby se o nezpochybnitelné principy nedej Bůh nějak neotřel. On ví, že principy tady překáží a jejich působení vede lidstvo do pekel, ale neotře se, Protože kdyby to udělal, je za chvilku bez místa a za další chvilku mu nějaký zblblý fanatický kretén zakroutí krkem. Já se tedy z bezpečnostních důvodů také nehodlám otírat o jistý druh principů, dnes na to není vhodná doba. Dříve to bylo jiné, například Karel Havlíček si mohl dovolit napsat

Já řeknu vám, až budu smít:

Není Bůh a císař nemá být!

On žil v primitivních podmínkách, kdy ještě nebyli zastánci jistých principů příliš zpracováni a nechovali se jako rozumu zbavená hovada, a tak to přežil. Dneska už by ho našli a kroutili mu krkem. Já se od Havlíčkova hnusného textu raději distancuji slovy polního kuráta Otto Katze:

Já to tvrdím z tohoto božího místa, ničemové, neboť Bůh je něco, co se vás nebojí a co s vámi zatočí, až budete z toho pitomí, …

No ano, nejspíš budeme. Historie nám říká, že jsou období, kdy s lidé prodchnutí principem pustí do konkvisty, vtrhnou do země a vyhladí domorodce a zničí jejich kulturu. A je tu také poučení z nedávné doby, které bychom měli brát vážně: Lotrům se nemá ustupovat a kolem jejich řádění se nemá chodit jako kolem horké kaše. Svět neměl ustupovat Hitlerovi a tvářit se, že neví o koncentrácích a překotném zbrojení a my nesmíme přehlížet skutečnost, že se Irán pustil do konstrukce jaderné zbraně. Evropa se k tomu staví tak zvaně diplomaticky, ale je otázkou, kdy jde ještě o diplomacii a kdy došlo k její proměně v čirou zbabělost, blbost a pitomost.

Svět není jednoduchý a to se k jeho složitosti v posledních staletích přidal ještě vědecký pokrok a dnešní situace je tím pádem tak složitá, že se stala prakticky nepřehlednou. A tak se stává, že jsme zmateni. Nevíme si rady s vědeckými kouzly a protože úplně nejzákladnější vědou je fyzika, podívejme se, jak se četná

fyzikální kouzla

promítají do běžného života. Kdybych byl seriózní autor, už bych začal opěvovat zázraky jako je počítač nebo přístroje, pomocí kterých vás lékaři skrznaskrz prokouknou. Řádný seriózní autor už by chválil, až by se mu kouřilo z uší, ale já jsem v oboru chválení nepoužitelný, protože jsem strašně zvědavý a informuji se.  Třeba zrovna lékaři si dnes dokonce mohou vybrat mezi různými druhy prokukovadel, které vznikly díky fyzice a uvidíte, že nebude na škodu se na ně trochu podívat

Prvním prokukovadlem je ultrazvuk, který je považován za nejšetrnější zobrazovací metodu a lékaři ho proto začali masivně používat k vyšetření těhotných žen. Mohou pak předvést obrázek děťátka a často z obrázku poznají, že dítě trpí malformací – a hodně často se mýlí a vystresují matku na okraj zhroucení. Dnešní lékařství - čert ví, proč - soudí, že se tento stres nepřenese na malého človíčka v děloze matky… co k tomu dodat? Navíc toto vyšetření není tak nevinné, jak se prezentuje veřejnosti, protože poškozuje buňky a nikdo kloudně nezkoumá detaily odezvy živé tkáně na ultrazvukové rázy. Jeden mustr by tu ale byl a najdete ho ve vtm Science 5/2006, článek Sonary zabíjejí VELRYBY. Text není úplně v pořádku, protože autoři tvrdí, že velryby zahynuly proto, že je pro ně sonar moc nepříjemný a tak rychle upalovaly k hladině, že je zabila kesonová nemoc. Není to, milý čtenáři, náhodou cílená desinformace? Proč k hladině, proč ne z dosahu sonaru? A kdyby i k hladině, velryba je přece na tyhle rychlé výstupy adaptovaná. Takže bych řekl, že nám zase někdo věší bulíky na nos a zároveň jsme se dověděli, jak působí silné zvukové rázy na živou tkáň.

Rentgen je také skvělou pomůckou a dneska už je vylepšený. Do pacienta je možné vpravit kontrastní látky, takže snímeček je zřetelnější a vrcholem dokonalosti je CT přístroj, tj. rentgen vyhodnocovaný počítačem. Záření je daleko tvrdší než v případě ultrazvuku a přináší 90 procent radiační expozice současné populace. S tím samozřejmě souvisí i vyšší míra postižení populace, jde o různé druhy nádorového bujení a kontrastní látky jsou také příčinou mnoha nevratných poškození tkáně. Rentgenování je hračičkou v rukou lékařů a studie ukázaly, že jde o individuální zábavu, protože někteří lékaři rentgenují 2,5 až 3x častěji než jiní a nejsou o nic úspěšnější než oni.

Protože začalo být zřejmé, že koukání dovnitř pacienta pomocí ultrazvuku nebo tvrdého záření není ta nejlepší volba, zrodil se nápad: Proč do pacienta pouštět záření s vysokou frekvencí, když může zářit sám? Stačí ho strčit do hodně velké cívky, vybudit velmi silné magnetické pulzy a  rezonující jádra atomů začnou zářit jako o závod, záření zachytí čidla a počítač pak sestaví obrázky vnitřku pacienta. Tak se posléze i stalo a vznikl vyšetřovací přístroj MR.  Užitá metoda samozřejmě vede k ohřátí tkání a u dětí i k popáleninám, ale to jsou věci, které okamžitě napadnou každého, kdo je trochu seznámen s fyzikou. Zahřívání magnetickými pulzy vede k snížení plodnosti a pokusy ukázaly, že stimuluje růst nádorových buněk, ale to není překvapivé. Raději se zastavím u toho, co překvapivé je, i když z hlediska lékařů jde o pochopitelnou reakci. Jde o to, že zhruba třetina lidí, které lékaři šoupnou do cívky, trpí klaustrofobií, někdy i s následky. Tohle je zajímavé zjištění, protože v běžném životě třetina lidí netrpí strachem z uzavřených prostor.

Mělo by to být prozkoumáno, ale k takovému zkoumání chci přičinit poznámku. Lékaři se mnohdy chvástají násobnými randomizovanými šetřeními v porovnání s placebo efektem a aby to mohli udělat v případě MR přístroje, musí použít jeho nefunkční maketu. Nemohou lidi strčit do vypnutého MR, protože možná získal náboj. Poznámka vychází z poznatku, že mnoho lidí vlastní senzibilitu, tj. jsou citliví na pole, které není elektromagnetické, a tento náboj by cítili. Pokud se ptáte, co s tím má společného fyzika, odpovím slovy svého profesora z prvního ročníku vysoké školy:

Zařízení musíte sestrojit tak, aby nemohlo ublížit člověku – ani v takovém případě, kdy to sám chce.

Touto poznámkou se zvolna dostáváme k závažným tématům, které by fyzika měla zkoumat, ale kvůli nesmyslným předsudkům je nezkoumá. Někdy vede její věrnost dogmatům k podivným situacím, jedna z nich nedávno nastala v televizi NOVA – omlouvám se, nezapsal jsem si, o který pořad šlo, ale zabýval se vysoušečem zdí. Jde o asi patnáct let starý rakouský patent, fungující na bázi Brogliových vln. Přístroj nepotřebuje zdroj energie a oslovený fyzik z toho byl celý tumpachový. Aby se zavděčil, nalil do trubice zbarvenou vodu, ta vystoupala do třech kapilár a on ukázal, že přístroj nemění výšku kapilární elevace a tím pádem nemůže vysoušet zdi. Nerozuměl jsem mu. Takový argument může použít pouze tehdy, když vezme nějaký schválený vysoušeč a ukáže, že ten mění kapilární elevaci. Ještě zmatenější byl chlapík z výzkumného ústavu stavebních hmot a vybruslil z toho tvrzením, že přístroj není schválen a tím pádem nemůže fungovat. No vidíte. Ten, kdo přístroj vymyslel, netvrdil, že mění kapilární elevaci, ale že vysouší zdi. Tak proč ho netestovali v místnosti s vlhkými zdmi? Postoj oslovených odborníků mi nejlépe objasnil jeden známý projektant, který popsal situaci takto:

„Přiveď k tomu kabel silný jako nohu, dej brzdu na elektroměr, aby se neutavil – a pak hned poznají, že to musí fungovat, Jinak to nepoznají.“

Vy mi samozřejmě nemusíte věřit, ale mohli byste věřit japonské císařské rodině. Čekali potomka a těšili se na něj, do poslední chvíle však nevěděli, zda to bude chlapec nebo děvče. Oni mají k dispozici ty správné informace a věděli, jak moc by mohlo prokukovalo poškodit zdraví vytouženého potomka.

Já mám fyziku rád, zajímám se o ni a myslím si, že by se každý člověk měl čas od času trochu poučit o tom, kam až dospěla. Je jasné, že většina lidí nezvládne její jazyk, kterým je matematika, ta je totiž v případě kvantové mechaniky obtížná. Proto se na trhu objevují knížky, které o ní píší skoro bez matematiky, aktuální je třeba kniha Tony Hey a Patrick Walter, NOVÝ KVANTOVÝ VESMÍR, vydal argo/dokořán. Určitě stojí za přečtení. Náš svět je totiž kvantovaný. První kvanta se našla, když vědci začali zkoumat elektrické náboje. Ukázalo se, že existuje nejmenší kousíček náboje – a menší už není. Takový nábojíček má například proton nebo elektron. Mezi náboji působí síly a ty přenáší fotony a dělají to také po kouscích, podle vztahu E = hf, kde f je frekvence fotonu. Číslu h se říká Planckova konstanta a je tak malinké, že v běžném životě kvantování nepociťujeme. Jenže pro částice, třeba pro zmíněný proton a elektron, je číslo h pořádně velké a proto se z našeho pohledu chovají podivně (a my se chováme podivně z jejich hlediska), není tedy divu, že si vzájemně  moc nerozumíme. Kvantování elektrických nábojů také nepociťujeme, protože náboje, se kterými se setkáváme, jsou dost velké a nepoznáme, že se ve skutečnosti skládají z mnoha stejně velkých kousků.

Elektrické náboje na sebe působí silou F a pan Coulomb pro ni sestavil vzorec F = (1/(4peo)) x Q_1Q_2/r^2. Představte si, že sestavíte pokus, při kterém zůstane síla F stejná a zvětšíte náboj Q_1 o jeden kousíček. V tom okamžiku se musí skokem změnit vzdálenost r mezi náboji. Náboje jsou vázány na nepatrné částice a protože ty poskočí o kousek dál, budete mít potíže s jejich nalezením. Takové situace jsou ve světě malých částic běžné a popisuje je relace neurčitosti, která se tím pádem stává jedním ze základních přírodních zákonů.

Dva kousky hmoty se přitahují podle podobného zákona, jehož autorem je pan Isaac Newton, jeho tvar je F = k x M_1M_2/r^2. V tomto případě nemůžeme provést podobný pokus jako v předchozím případě, protože nevíme, jaký je nejmenší možný kousek hmoty. Fyzikové ho hledají už drahně let a současný stav tohoto bádání říká, že úplně nejmenší kousíček je kvark, jenže ten je uvězněn v částici a není síla, která by ho z ní vytáhla. Proto se nedaří najít dobrý kvantový popis gravitace. (Pro úplnost, kvark má pouze třetinu náboje elektronu a to je možná příčinou toho, že se volně nevyskytuje. Všechny volné částice mají elektrický náboj rovný n x e, kde n je nula nebo celé číslo a e je náboj elektronu).

Nejmenší kousek hmoty, na který reaguje gravitace, by se dal najít pomocí černé díry. Pokud je za ní zdroj světla, tedy nějaká hvězda, je její světlo černou dírou přitahováno a zakrytý zdroj vidíme jako světelný kroužek. Jeho proměřením lze zjistit, jestli jsou dva fotony s velmi malou odchylkou vlnové délky přitahovány stejně nebo ne. Jemnější pokus mne nenapadá.

Kvantová mechanika je skvělá a nesmírně úspěšná teorie. Není ale srozumitelná a není názorná a většina lidí si neporadí s její matematikou a je odkázána na populární výklady. Lidé by se o ni měli zajímat, protože její výrobky jsou všude kolem nás a začínají velmi podstatným způsobem měnit nejen náš život, ale i prostředí, ve kterém žijeme. Praxe bohužel ukázala, že kvantová mechanika (a tím pádem ani žádná jiná vědecká disciplina) není schopna ani rozeznat, ani posoudit patogenitu, kterou vnáší do prostředí. Už jsem o ní psal v knize BUBUBU a nyní budu psát znovu, malinko jinak a pokud možno jednoduše a srozumitelně. Ani tak to nebude snadné… ale co, kdo chce plavat, musí skočit do vody!

Pokusy, které udělali fyzikové, jim přinesly pár nočních můr. Dvě z nich jsou obzvláště strašidelné a první z nich je tato: Když posíláte světlo nebo částice dvěma blízkými otvory nebo štěrbinami a dáte za ně fotografickou desku, nenajdete na ní dvě tečky nebo dva pásky, ale interferenční obrazec, který při jiných pokusech vytvoří vlny. No ano, výška vodních vln, které vzniknou průchodem dvěma otvory, vytvoří stejný obrazec! To jsou věci, viďte? Podrobnější pokus ukázal, že jedním otvorem prochází jen jedna částice a udělá na filmu jednu tečku, ale když jich projde víc, začnou vytvářet interferenční obrazec.

Druhého parádního strašáka vytvořil fyzik de Broglie (čert ví, jak se to čte, někdo uvádí Brelí, jiný Broj), který přišel s myšlenkou, že částice mají vlnové vlastnosti (volná částice je popsána vlnou y = Exp(ikr – iwt)). Jeho myšlenka je interpretována různě. Starší knihy používají pojem doprovodná vlna, ale ten dnes vadí a tak se dospělo k poměrně komickému pojmu pravděpodobnostní vlna. Ten nevadí. Vysvětlím, proč to tak je.

Vlna y, která doprovází částici, se dá znázornit jako pohybující se vlnové klubíčko, jehož střed letí rychlostí w a samotná částice letí rychlostí v. Obě rychlosti jsou podle současných představ vázány jednoduchým vztahem v . w = c^2, kde c je rychlost světla. Částice se ale pohybují pomaleji než světlo a doprovodná vlna tedy musí být rychlejší než světlo a v tom případě ji nemůžeme ani pozorovat, ani měřit, protože nejrychlejší měřidlo, které máme k dispozici, je právě světlo.

Podivný pojem pravděpodobnostní vlna souvisí právě s neschopností fyziky poradit si s vlnou y. Nebylo možné ji zamést pod koberec, protože částice opravdu vykazují vlnové vlastnosti a navíc, v případě částic světla, fotonů, se vlna y pohybuje stejně rychle jako foton a nemůže tudíž fotonu přinést jakoukoliv informaci. Fyzika se ocitla v těžké situaci. Jakpak má studovat něco, co se nedá ani uvidět, ani změřit? Vědec studuje vztahy, které se dají popsat měřitelnými veličinami a i když inženýr Schrödinger napsal pro vlnu y rovnici, která umožňovala ji vypočítat, byl to výpočet pouhé chiméry. A tehdy přišel pan Max Born se skvělým nápadem: K výpočtům měřitelných veličin navrhl použít výraz yy*, protože udává pravděpodobnost, se kterou částici najdeme na tom kterém místě. Takový vztah se dá použít k výpočtu měřitelných veličin a fyzikové měli rázem v ruce fungující nástroj. Výsledky výpočtů jsou statistické, ale částic je hodně a tím pádem se měřitelné veličiny dají vypočítat s vyhovující přesností. Je jasné, že tento přístup není vhodný pro popis fotonů (a také mezonů) a že selže při popisu jednotlivé částice, ale v ostatních případech funguje tak dobře, že se nápad pana Borna stal co do praktických výsledků nejúspěšnějším nápadem všech dob.

Protože jste, vážený čtenáři (či dokonce čtenářko) soudný člověk, jistě si touhle dobou říkáte, že bych vás mohl přestat otravovat s fyzikou malých částic. No jistě že ano, ale potom bych nemohl ukázat, proč a jak škodí lidskému zdraví například moderní elektronika. Prosím tedy o chvilku trpělivosti.

Na Brogliově vlně zkrátka vadí její neměřitelnost a nadsvětelná rychlost a také to, že může sama o sobě vyvolat účinek a navíc jsou tu nesnáze při popisu fotonů. Základní myšlenku pokusu EPR, který prokázal, že takový účinek existuje a šíří se nadsvětelnou rychlostí, předložili pánové Einstein, Podolsky a Rosen a dneska si s tím fyzika není rady a předkládá různá vysvětlení, která se snaží problém zamlžit. Jenže realita je jinde. Například konstruktéři dutinových rezonátorů vysvětlují funkci rezonátoru tím, že v něm dochází k mnohonásobným odrazům nadsvětelných Hertzových vln a v ose rezonátoru se sune jimi seskládaný účinek – foton. Tohle je zajímavá myšlenka a je možné ji aplikovat třeba na průlet částice dvěma otvory. Představte si, že otvory neprolétá částice, ale soubor informací o částici, což je složitá vlna - a její účinek se projeví až v místě dopadu na fotografický papír. A je po záhadě. No dobře, já vím, že každý, kdo se zabývá fyzikou, teď zaskřípal zuby, ale neměl by. Proč taky?

Nadsvětelná rychlost je v dnešní populární literatuře označena za „strašidelnou“. Neměla by to být, protože kosmologické modely s takovými rychlostmi běžně operují. Vezmu například časopis vtm Science číslo 2/2007, článek Co tíží VESMÍR? Text se zabývá známou skutečností, že neumíme dobře pozorovat ani měřit a tak jsme schopni doložit jenom 4% hmoty vesmíru. To je s prominutím trochu málo. I když se připočte to, čemu říkáme „temná hmota“, pořád nám budou tři čtvrtiny hmoty chybět. Aby se našlo vysvětlení, vytváří se teorie o jakési „páté interakci“, která prý nějakým způsobem „rozfoukává“ vesmír. Následky jsou podle vědců zajímavé, ostatně mohu citovat z článku:

… Expanze bude stále rychlejší. Jestliže bude zrychlené rozpínání pokračovat donekonečna, bude výsledkem to, že se za nějaký čas dostanou kupy galaxií a galaxie ležící mimo naši galaktickou nadupu za hranici kosmologického horizontu. Nebudou již pozorovatelné, protože rychlost jejich vzdalování převýší rychlost světla.

Tak v tomto případě nadsvětelná rychlost nevadí. Ona nevadí i jiným lidem, vesměs praktikům. Například ti, kteří pracují na sestrojení kvantových počítačů, počítají najisto s využitím EPR efektu, kdy se kvantový stav částice mění okamžitě – bez ohledu na vzdálenost. Ale ještě se vrátím k Brogliově funkci volné částice. Ona totiž není v pořádku, protože z jejího tvaru nerozeznáte, jakou částici popisuje. Když se začala tvořit moderní teorie částic, byli fyzikové nuceni k popisu chování částic stanovit spoustu „nábojů“ podobných elektrickému náboji a to není nejlepší volba. Proto vznikla teorie „superstran“, velmi složitých vibračních stavů, tedy vlastně vln, které přísluší částici – a okruh se uzavírá. Hmota v teorii superstran mizí a je nahrazena vlnami a to je postup, který odpovídá pozorovaným jevům. No konečně!

K ilustraci zmatenosti fyziků použiji citaci z knihy Nový kvantový vesmír týkající se EPR efektu:

… když se Alice a Bob připravují na teleportaci, musí nejprve vyrobit dvojici fotonů, které jsou provázány jako v EPR  experimentu. Každý z nich si vezme jeden foton z tohoto páru, ale ani jeden z nich nebude měřit jeho polarizační stav. Až Alice dostane svůj foton v neznámém stavu y, prověří dvoufotonový stav, který vznikne, když zkombinuje tento neznámý foton se svým původním EPR fotonem. Toto měření okamžitě ovlivní Bobův EPR  foton přesně určeným způsobem, jenž závisí na výsledku, který obdržela Alice.. Alice teď zatelefonuje Bobovi, aby mu sdělila výsledek svého měření. Jakmile zná Bob tento výsledek, může se svým fotonem provést jednoduchou operaci a vytvořit tak onen neznámý stav y. Přestože k ovlivnění Bobova EPR fotonu došlo okamžitým působením na dálku stejně jako v EPR  experimentu, nebyly žádné použitelné informace přeneseny rychleji než rychlost světla, protože dříve než bude Bob moci stav y reprodukovat, musí mu Alice zatelefonovat zprávu o svém měření. Několik výzkumných skupin z celého světa již uskutečnitelnost takovéto kvantové teleportace fotonů prokázalo.

Je to poněkud těžkopádné, EPR jednou funguje, podruhé ne, to jak se zrovna hodí nebo nehodí autorům knihy do krámu. Kvantová teleportace se dnes využívá ve filmu, snad jste to dokonce viděli na vlastní oči: Skupina astronautů mizí z povrchu planety a současně se zhmotňuje na palubě lidi Enterprise.

Já sám jsem se k Brogliovým vlnám dostal na základě řešení praktické úlohy týkající se fotografie aury. Když jsem probral všechno, co přicházelo v úvahu, zbylo mi jediné – chování Brogliovy vlny, která se nachází v omezeném prostoru. Začal jsem ohmatávat neznámé pole. To se dělá tak, že dlouho přemýšlíte, potom počítáte a kreslíte a nakonec sestrojíte pokusné zařízení. Pokusů bylo moc a moc, některé popisuji ve svých knížkách. Nicméně závěr je jednoznačný:  Tyto vlny přímo ovlivňují (a také popisují) zdravotní stav. Je nejspíš potřebné, abyste si uvědomili, že fyzika je pokusná věda a když pokusy souhlasí, je všechno O.K. A pokusy souhlasí.

Velmi nepříjemné bylo zjištění, že kromě přírodní patogenity dnes lavinovitě přibývá škodlivých vlivů, které vytváří a šíří moderní technická zařízení. Nevím, čím začít, protože jde o složité věci a už jsem o nich psal. Nechci se stále opakovat a také nechci budit ve čtenáři dojem, že jsem vyšinutá osoba posedlá obsedantní nenávistí k moderním technickým kouzlům. Nejlépe tedy bude, když se na problém podívám nejprve očima jiných lidí. No jistě, podívám, protože mám DVD, na kterém je film. Natočil ho pan Klaus Schridsteler, jmenuje se

Der Handykrieg

a nejdříve vám povím, jak jsem k němu přišel. Nemohu své informace zaručit, protože mi je sdělili ústně jiní lidé, ale jde o toto: Film měl být odvysílán v jedné německé televizi a dvě hodiny před začátkem pořadu přišel shora zákaz vysílání. Němečtí televizáci už se dneska v problému trochu orientují a tak hbitě pořídili kopie a jedna z nich se za pár dní ocitla na mém stole. Není tam moc platná, protože text je německý a moje drahá ho musí přeložit a má na to málo času.

Čas tedy plyne a na základě spisku ministerstva zemědělství si musí každý, kdo odebírá povrchovou nebo podpovrchovou vodu, zažádat o povolení a lidi mají strach z dalších poplatků, zákazů a úplatků. Objevil se Ondoň a zajímal se o vlekaře. To jsou lidé, kteří provozují na horách lyžařské vleky a v letošní mírné zimě utrpěli finanční ztráty. Tedy abych byl přesný, nezajímali ho vlekaři jako takoví, ale vrtalo mu hlavou, proč o nich pořád – použil výraz „melou“ – v rádiu. A vadilo mu, že se teď uvažuje o tom, že je stát nebo snad kraj finančně podpoří. On byl totiž naštvaný, rozčílilo ho, že firma, montující ve Stříbře kabelové svazky do aut, vykopla na dlažbu dvě stě lidí.

„Co se rozčiluješ?“ řekl jsem. „O čem maj podle tebe mluvit? Když nebudou mlít o chudáčcích vlekařích, mohlo by lidi začít myslet na ty nešťastné lidi ve Stříbře.“

„To by ale měli,“ řekl důrazně. „Zrovna tohle je ten vychvalovanej zahraniční kapitál. Dají k nám akorát rizikovou montáž a ze dne na den táhnou jinam. Nebo seberou dotace, který jim ti naši vládní pomatenci cpou do chřtánu a potichu se vytratí.“

„Nějak ses rozpovídal,“ usmál jsem se, ale ne moc. „Mluvíš divně, skoro jako levej agitátor. Pomlouváš kapitalismus.“

„Hovno levej,“ ohradil se. „Copak nekoukáš kolem sebe? Funguje jenom to, co řídí nebo vlastní bejvalí komouši a estébáci, všechno ostatní je záměrně ničený.“ A že byl dost v nenáladě, dodal: „Už vládnou úplně neomezeně, je jim líp, než když byli u moci.“

Ta myšlenka se nám zalíbila a chvíli jsme si povídali o vzkvétajících komunistických firmách, ale potom jsme začali mluvit o opaku, o firmách ničených. Řeč se za chvíli stočila na požáry, které vypuknou vždycky v pravý čas. Je řeč o kvótách cukru –  hned hoří cukrovar a tak dále. (Dnes už jsou snad další požáry zbytečné, výroba našeho cukru prý už byla zničena). Nelíbí se nám to. Dříve bývalo jinak. Král si držel svého ohnivce (viz Alois Jirásek, titul Dvůr ohnivcův) a když se na někoho naštval, nechal mu zapálit majetek. No uznejte sami, jak by to bylo pěkné: K dřevoskladu přijede na bělouši bruselský ohnivec, lidé obdivují jeho červený šat a on rozvážně zakládá požár. Všichni ho se zájmem sledují a jsou potěšeni, protože on je odborník a všechno do mrtě shoří. Tak to má být! Anonymní žhářství nechť patří minulosti!

„Není to špatný,“ soudil Ondoň. „Akorát že v Bruselu nejspíš vůbec nevědí, co se tady děje.“

Moje drahá došla s překladem k minutáži 3:32 a film trvá 45 minut. To si tedy počkám!

Na pracovní cestě jsem se zastavil u Františka a ten mi vyprávěl o stavění. Oni chtěli stavět a šli na úřad, že si nechají vyměřit příjezdovou cestu a baba referentka jim řekla, že ta cesta musí být široká sedm a půl metru, aby se na ní vytočili hasiči. Schválně přeměřili asfaltku, která k nim vede a ta měří šest metrů a cesta široká sedm a půl metru se jim nevejde na pozemek. Začali se tedy vyptávat lidí, kteří staví nebo se chystají stavět a dostali od nich seznam úplatků. Teď už vědí, komu kolik strčit a místní lidé jim řekli, že bez úplatku si dneska nepřitlučou ani plaňku na plot.

„Vykašleme se na stavění,“ řekl František. „Ty jsi vstoupil k socanům a právě socani udělali tyhle hnusný zákony. Jak to?“

„Zákon zplodilo ministerstvo pro místní rozvoj a ministr je buď osoba mdlé mysli, nebo nepřítel socanů, i když je mezi nima. Nejlíp se škodí zevnitř.“

„Že já jsem se vracel,“ vzdychl František. „Za těch pětadvacet let emigrace jsem si v Německu skoro zvykl. Tam takový komunistický pořádky nejsou. Úřady jsou nekompromisní, ale úplatky neberou.“

Vyprávěl jsem mu o čínském císaři-zakladateli, který prostě nařídil, jak široké mají být cesty a baby referentky měly utrum. A do toho mluvilo a hrálo rádio a náhle zpráva o kontrolách, které dělal berňák u firem a OSVČ. Výsledky se lišily, v nejhorším kraji chybovala v účetnictví půlka firem a v tom nejlepším jenom čtvrtina.

„No to snad ne,“ vykulil oči František. „Víš, co by taková poplašná zpráva udělala v Německu? Domotat předpisy tak, že se v nich nevyzná čtvrtina až polovina podnikatelů?  Ani si to nedokážu představit!“

No vidíte. U nás neudělá nic. Přijel jsem domů a zjistil, že moje drahá koupila bulvár Blesk. Ne že bych to četl, ale mám sklon prohlédnout každý text a narazil jsem na článek „Vyžírkům“ ani korunu! Ministr práce a sociálních věcí chce zpřísnit výplatu sociálních dávek a zvláště dlouhodobě nezaměstnaní nemají vůbec dostat peníze, ale jen poukázky. Jen ti, kteří se snaží, dostanou peníze. No proč ne, viďte? Jenže – jak je to se sháněním práce? Je jí dost? Co těch dvě stě lidí, kteří ve městě Stříbře skončili na dlažbě? Seženou práci ve městě, ve kterém práce není? V okolí to není o nic lepší a stěhovat se za prací nemohou, protože nevydělají dost peněz na nájem. A o stránku dál byl názor čtyřiapadesátiletého chlapíka z Ostravy. Měl vyzkoušeno, že ve svém věku už o práci nezavadí, ta ve městě a v okolí není ani pro mladé. Ministr na starší lidi nemyslel, ostatně ekonomové na ně všeobecně nemyslí a podle jejich výplodů to vypadá, že už nemyslí vůbec na nic. Na sebe snad ano, ale na ostatní lidi kašlou.

Že ne? Tak si vzpomeňte na Sametovou revoluci. Hned po ní došlo k hromadné likvidaci výroby i zemědělství, takže pro obyčejné pracující lidi ten převrat vůbec sametově nedopadl. V čele toho plundrování stáli právě ekonomové a praxe ukazuje, že jejich potrhlé teorie stojí za starou belu.

Překlad se nehnul. Večer jsem se díval na satelit PHOENIX, pořad byl o chudácích z Mnichova. Je jich tam na sto padesát tisíc a skupina penzistů pro ně zorganizovala pomoc. Objíždí tržnice, obchody a pekárny, kde už s nimi počítají a připraví pro ně zboží, které by neprodali. Oni je svezou, přeberou a rozdávají chudákům. Řekl jsem o tom Františkovi, který v Mnichově žil a on to potvrdil a dodal, že jeden jeho známý se takhle živí celá léta. Já jsem zapochyboval o tom, jestli by u nás něco takového všelijací ti hygienici, zakazovači a povolovači připustili a František zapochyboval též.  A přidal roztomilou perličku: Anketa mezi německými občany ukázala, že jen čtvrtina  z nich věří tomu, že na ně ve stáří zbude nějaká ta penze. Tři čtvrtiny se domnívají, že nezbude, protože politici rozfrcají jejich peníze na ty hovadiny, na které je rozfrcávají dnes a denně. Myslím, že není lepší ilustrace v Unii vládnoucích extrámistických tendencí, než je tento názor.

U nás v Čechách se setkáte se dvěma náhledy na škodlivost mobilů. První z nich ilustruje oficiální postoj a doložím ho článkem z časopisu květy 2/2007. Článek má název Mobily neškodí a autor, podepsaný jako miš, píše o zjištění dánských vědců, že neexistuje souvislost mezi užíváním mobilů a onkologickými onemocněními.

Jiný názor najdete v časopise PHOENIX 14/2006. Pan Staněk napsal článek MOBILNÍ TELEFON – NEJVĚTŠÍ BIOLOGICKÝ EXPERIMENT VŠECH DOB. Škodlivost mobilu ilustruje zjištěním švédského výzkumného týmu neurochirurga Leifa Salforda. Oni 18 let vystavovali krysy mikrovlnnému záření, zabíjeli je a nacházeli v jejich mozku albumin, který tam nemá co dělat a jeho přítomnost svědčí o vážné poruše mozkové krevní bariéry. Tyhle pokusy nejsou špatné, ale nejsou nejlepší, protože neberou v úvahu vlastnosti Brogliových vln. Lepší mi připadá úvod článku, který si dovolím ocitovat:

Ředitelka Světové zdravotnické organizace, paní Brundtland, sdělila v roce 2002 jednomu norskému novináři, že v jejím úřadě v Ženevě je zakázáno používat mobilní telefony, protože ona vždy onemocní, vyskytne-li se kolem ní v dosahu čtyř metrů zapnutý mobilní telefon. Paní Brundtland je lékařka a bývalá norská ministerská předsedkyně. Tuto zprávu, publikovanou 9. března 2002 v Dagbladet, všechny ostatní noviny prostě ignorovaly. V následujícím týdnu ovšem Michael Repacholi, její podřízený, pověřený mezinárodním projektem zkoumajícím EMF (elektromagnetické pole), reagoval veřejným prohlášením, v němž znepokojení své šéfky bagatelizoval. Kvůli četným podezřením souvisejícím s těmito okolnostmi paní Brundtland o pět měsíců později oznámila, že odstoupí ze své vedoucí pozice hned po uplynutí termínu.

Zajímavé, viďte? Tenhle Repacholi měl pravdu, on zkoumá EMF a pole, které poškozuje zdraví, je z jiného soudku a tak nemůže vědět, která bije. Říkám si ale – když nic neví, proč veřejně prohlašuje?

Paní Brundland je senzibil. Možná o tom neví, ale je. A rozuměla by si s řadou léčitelů, kteří přímo běsní, když uvidí mobil. Ještě víc by si rozuměla s tibetskou dogou. To je zvláštní pejsek, který nenávidí přírodě cizorodé škodliviny, takže rozsápe každý plastový výrobek a jakmile se dostane k mobilu, překousne ho. Pozor na něj!

V knize BUBUBU píšu o dvou ruských novinářích z deníku Pravda, kteří dali mezi dva mobily vejce a uvařili ho natvrdo. Syn mého přítele pracuje jako vývojář mobilů a prý ten pokus opakovali a nic neuvařili. Vzkázal jsem mu, ať si nejdřív sedne, vezme tužku a papír a počítá .- a když to nesvede, ať pokus prostě opakuje v různém uspořádání. No, ať dělá, co umí, ale neměl by o tom moc mluvit, nebo přijde o práci.

Vařit mobilem vejce natvrdo je samozřejmě hloupost a je to konání, které moc nepřispěje k pochopení nebezpečí, jež na nás nastražila fyzika prostřednictvím moderní elektroniky. Mobil vám, jak jste četli výše, může v hlavě vyvolat zhoubný nádor, ale jak to dělá?

Dnes už spousta senzibilů varuje před jídlem ohřátým v mikrovlnce, protože ono tam získává škodlivý náboj. No ano, v mikrovlnce krom elektromagnetických vln rejdí ještě Brogliovy vlny a ty jsou schopny vytvořit v celkem libovolné hmotě náboj, který ovlivní zdraví. Brogliova vlna = informace a celý náboj špatných informací = poškození zdraví. O jaké poškození půjde určí fyzikální parametry pokusu. Nemusíte mi věřit, ale je to tak. V knížce i virguli popisuji pokusy, které jasně prokázaly, že Brogliovy vlny vytváří pozorovatelný účinek – dokonce bych někde možná našel noviny s fotografií takového pokusu.

Takže když jsem před lety dělal pokus s mobilem a vejci, nezajímalo mne, jestli je uvařím. Nechal jsem je prostě ozářit s odstupňovanou expozicí a potom jsem je dal sníst pokusným zvířatům. Náboj udělal to, co měl udělat a zvířata krmená náboji hynula. Nic víc a nic míň.

Teď mne napadlo, že si některý čtenář mohl pomyslet: (promiňte, já to trochu přeženu) Ty blbej vejtaho! Víš, co Einsteinů nad těma věcma bádalo – a na nic nepřišli? A ty že tomu rozumíš? Leda prdlajz! No jo. Víte, že se vám vůbec nedivím? Jak můžete vědět o tisících hodinách přemýšlení a počítání a o spoustě pokusů, které jsem udělal? No nemůžete. Takže snad pochopíte, jak je mi váš názor lhostejný – a navíc, Ondroň  mne při čtení těchto řádek upozornil na skutečnost, že vůl je tak blbý, že ani nedokáže přijít na to, jaký je vůl. Volovi že stejně nic nevysvětlím a inteligentní čtenář bere věci takové, jaké jsou.

A v Bruselu naplodili nápad, že musí být striktně odděleni výrobci a distributoři energie. Všichni lidé, se kterými jsem o tom mluvil, nechápavě kroutí hlavou a slyšel jsem i tento názor: Ten, kdo vyrábí, přece musí mít možnost své zboží prodat, ne? Poněvadž jak se bude účtovat přes další příživnický příserky, tak to bude dražší! Já jsem jim navíc říkal, kolik tam za takové nápadečky berou škrabáci peněz, protože… ale na tomto místě ještě nemohu vysvětlit, proč. Později.

Vida, vida! Díval jsem se na televizní noviny a byly pěkné. V Bruselu je dneska na 15 tisíc lobbyistů a každý poslanec a vysoký úředník od nich dostává denně krabici všelijakých tiskovin, pozvánek a tak. Pomalu začíná člověk chápat, proč se tam lidi tak snaží prodrat, Viďte, že to taky začínáte chápat? A do toho na chvilku zaskočil Ondoň a hned začal povídat o sedlákovi, který hospodaří asi na šedesáti hektarech kousek od Prahy. Bylo to v televizi. Měl kravičky a prodával mléko, jenže mlékárny se smluvily a v jednom okamžiku přestaly dodavatelům platit.

Tohle už známe, po převratu se tak zachovaly firmy se státní účastí. Přestaly platit soukromníkům.

Zbývala prasata, jenže obchodní řetězce přestávají vykupovat vepřové maso a vozí ho z Rakouska a z Polska a snad i z Irska. A tak Ondoň bilancoval: Zničené cukrovarnictví a s ním pěstování cukrové řepy a výroba potravinářského lihu. Zničený chov krav, zničený chov prasat. A evropští komisárci teď nám a Polákům skrouhli emisní limity. V zemědělství se za bolševika živilo 15 procent lidí, ale to prý bylo moc, ve vyspělých zemích šlo o 7 procent. Jenže dneska se v tom oboru uživí jen 4 procenta a to znamená, že už nejsme potravinově soběstační. On je ode mne naučený, že člověk nemá dát na řeči, ale hodnotit výsledky a jak tak hodnotil, zadíval se na mapu a dostal nápad. Všiml si totiž, že my a Polsko jsme obklopeni státy, jejich občané jsou velkými vlastenci, nacionalisty, zkráceně nácky. Jsou všude kolem, v Rusku, na Slovensku, v Maďarsku, v Rakousku a samozřejmě v Německu. My a Poláci jsme za války nepropadli náckovské víře ve Velkého Vůdce a oni nám to teď oslazují, jak mohou. To je ale situace! Skutky opravdu svědčí pro jeho verzi – a co s tím?

Chvíli jsme si ještě povídali o povolených emisích, tedy o té jejich části, která je tvořena spalováním aktuální biomasy a není tudíž znečištěním. Ondoň mínil, že tímhle se úředníci emisníci zabývat nebudou, protože jsou stejní flinkové jako ekonomové. Všecko zprůměrňují a na detaily kašlou. Kdyby tak postupovali technici při výrobě oceli, byl by svět zavalen rezatým šmejdem. No jo, byl. Jenže není. A já bych se měl vrátit k potížím, které vznikají kvůli fyzice. Když totiž píšu o nábojích, můžete mne mít za blázna a to bych nerad. Takže musím přinést pár dalších důkazů a je potřebné podat je srozumitelně. No proč ne? Dám si

doušek čisté vody

a s jasnou myslí se pustím do práce. Akorát že nevím, co to je čistá voda. Tedy ne úplně. Podělím se s vámi o to, co vím, ale nemohu zaručit, že podám úplnou informaci. Molekula vody sestává z atomu kyslíku a dvou atomů vodíku, chemici píší H_2O a valenční úhel vodíkových vazeb má velikost 104o27‘ a tvoří elektrický dipól.. Patří do grupy symetrie C2v, z čehož je možné spočítat kmity jader s vlnočty 3652, 1595 a 3796 cm-1… to jsou věci, viďte? Když je molekul vody víc, spojují se pomocí vodíkových můstků do složitých rozvětvených útvarů, kterým říkáme clustery a ty mají svá komplikovaná vibrační spektra. Z clusterů dokáží vybíhat vodíkové bičíky, které jsou nesmírně agresivní a rozruší kdejaký materiál – zvlášť když je voda velice čistá. Tak moc čistou vodu ale nejdete nejvýš v primárním chladícím okruhu jaderné elektrárny, každá jiná voda obsahuje spoustu příměsí. Dokáže je vyrvat z okolí, nese je s sebou a tu a tam je uloží třeba na stěnu potrubí. Tohle se týká i nás, protože naše tělo i tělní tekutiny obsahují veliké množství vody a naše vnitřní potrubí by omotalo jeden a půl zeměkoule. Atom kyslíku má elektronovou konfiguraci (1s)2(2s)2(2p)4 a dva vnější elektrony jsou spárované, ale voda se může stát i agresivním iontem H_2O+ a může nám zoxidovat a tím připravit o energii třeba mitochondrie buňky.

Voda je kapalina, snadno se rozlévá a vlní a někdy se vlní až moc, viz příklad obřích vln-zabijáků (psal jsem o nich v jiné knize). Když klesne teplota pod bod mrazu, voda zamrzá, ale protože je nejhustší při 4oC, tvoří se led na hladině a pod ním je tepleji, daří se tam planktonu a tím pádem i jiným živým tvorům, tedy aspoň do té doby, než lidé přijdou na to, jak je začít otravovat, stresovat a posléze zabíjet. V ledu se najdou i zamrzlí pravěcí lidé, mamuti a hlavně bublinky vzduchu, které svědčí o stavu atmosféry před mnoha a mnoha lety.

Tohle všechno a mnohé jiné si můžete přečíst v odborné literatuře, dočtete se i o složitém chování vodní páry a o lecčems jiném. Je zbytečné, abych to opakoval, protože můj úmysl je jiný. Chci dokončit myšlenku o selhání současné fyziky a k tomu se voda náramně hodí, zvláště proto, že se jí zabývali i jiní lidé a našli vlastnosti, se kterými si fyzika neporadila. V úhrnu půjde o vzájemné vztahy vody a Brogliovývh vln, ale pokud chcete, můžeme to nazvat vztahem voda-informace. Proč ne? Takový pohled je dokonce lepší, protože umožní ukázat reálné účinky tohoto vztahu.

Vody je na Zemi velké množství, dokonce tolik, že pokrývá většinu povrchu planety, ale jde o solný roztok a podle polohy mu říkáme oceán nebo moře. V tomto roztoku žije nesmírné množství živých tvorů a je zdrojem potravy i pro lidi. Mořské proudy dokonce hrají významnou roli v tepelné regulaci planety. Na souši jsou vodní poměry jiné, ta je zavlažována deštěm čili odpařenou mořskou vodou. Tvorové žijící na pevninách nejsou schopni pít mořskou vodu a rostliny potřebují také dešťovou, nebo jak je obvyklé říkat - sladkou vodu. Příroda s touto vodou hospodaří, ale lidé ne. Oni ji soustavně znečišťují a mění v jed, který dnes už začíná ničit i mořské biotopy. Je fakt, že se dnes lidé snaží vodu čistit, ale čtěte dál a zjistíte, že to neumí, ba dokonce nejsou schopni – právě kvůli selhání fyziky – rozeznat znečištění. Někdy ho poznají, ale neumí odstranit a logické by bylo najít a zlikvidovat zdroj znečištění, jenže to nejde z politických důvodů udělat v případě, kdy jde o Posvátný Monopolní Kšeft. Raději uvedu příklad, bude to tak lepší, viďte?

Vezmu ho z časopisu květy 4/2007, jde o titul Lední medvědi: kanárci planety s podtitulem Už i americké úřady musely uznat že se v Arktidě „něco“ děje. Jde o to, že v potravním řetězci Arktidy počínaje planktonem se hromadí bifenyly, hormonální antikoncepce, insekticidy a svinské látky zpomalující hoření. Dvě procenta medvědů jsou dvoupohlavní, ostatní marodí a podléhají i banálním infekcím, slábnou a stěží se dokáží uživit. Americká administrativa nastartovala proces, který by měl medvědy zařadit mezi ohrožené druhy, ale – a nyní budu citovat z článku: Pokud se to podaří, bude to znamenat obrovský průlom v dosavadním postoji Spojených států, které byly pro hospodářský rozvoj (hlavně pro blaho olejářů) ochotny obětovat téměř cokoliv. Na Aljašce by totiž kvůli medvědům měla vzniknout přísně chráněná rezervace, která znemožní těžbu 10,5 miliardy barelů ropy!

Tedy pokud Georgie Bush neuspěje s argumentem, že právě tuto ropu USA potřebují, aby nebyly závislé na zahraničních dodavatelích…

No a nedávno byl v rádiu pořad o zpěvákovi country Willie Nelsonovi. On nejen že zpívá, ale založil také firmu na výrobu bionafty, hlavním výchozí surovinou je sója. Podnik se dobře rozjel a jistě chápete, že pálení aktuální biomasy je v souladu s přírodním řádem a Willie navíc říká: Pročpak to vůbec dovážíme? Naftu si můžeme vyrábět sami a naši farmáři budou mít práci!

A v časopise AutoTIP 21/2005 najdete článeček o tom, že pan Christian Koch přišel na to, jak vyrobit naftu z odpadu, z PVC, kuchyňských odpadků, z použitých olejů. První rafinerii prý má v Mexiku a připravuje se výroba ve Španělsku, v Itálii a v Bosně.

No a v tom to je. Farmáři budou mít práci, penízky budou téct mimo bezedné kapsy ropáků a… víte, co našel Pavel na Internetu? Třetina národního hospodářství USA prý dnes patří Saudské Arábii. A pak se divte!

Zatím píšu o znečištění vody, které dokáží najít a vyhodnotit dnešní odborníci. Řada nečistot, například právě hormonální antikoncepce, projde čističkami vody a dostane se do moře. Takových nečistot je víc. Řekněme, že by se bádalo a vyvíjela se technologie, která podle dnes známých kritérií vodu opravdu vyčistí. Jaká bude její základní vlastnost? Inu bude drahá. To je to. Kdyby měla být do dneska užívaných technologií započtena skutečná cena za neutralizaci jejich dopadu na přírodu, vyjde všechno tak draho, že tyhle technologie neobstojí. A to jsem se prosím zatím ani nezmínil o málo známých vlastnostech vody!

Není to snadné. Věda se tím podstatným nezabývá, poznatky přináší poučení amatéři a činí to mnohdy nezvyklým způsobem. Přesto je poznatků hodně, ale není potřebné zabývat se vším. Vyberu jich jen pár, půjde o jevy, které dobře ilustrují existenci a vlastnosti nábojů a ukazují, proč selhává fyzika. Velice dobré poznatky najdete v knize Stanislav Nardelli, V OKRUHU BIOPOLE, vydal Eko- Konzult. Autor je excelentní léčitel a jako skoro každý Polák i hluboce věřící člověk. Jeho přítel ho například požádal, aby dal na pár minut ruce do nádoby s vodou, kterou pak zaléval rostliny – a ony rostly lépe než srovnávací vzorek. Najdete zde i popis mimořádně závažného experimentu, kdy byly nad křížením dvou vodních GPZ i mimo něj pěstovány bakterie a dařilo se jim nejlépe právě v místech, která jsou nebezpečná pro člověka. Autor uvádí, že vodní žíly mohou poškodit i genetiku.

Jeho nejvýznamnější poznatek je ale jiný. Nardelli došel na základě dlouholeté praxe k zjištění, že při léčení (uvádí termín bioenergií) nemusí pacient ničemu věřit a dokonce nemusí o ničem ani vědět, On naopak raději pracoval s těmi, kteří alternativní léčbě nevěří. Jde o zcela prozaické užití energie a není vinou léčitele, že o ní fyzika nic neví. On sám se snažil přijít na kloub záhadě, proč a jak úspěšně léčí, ale opravdu došel jen k tomu, že jde o přírodní sílu. Takže až budete někde číst o Boží energii, která jediná léčí, vězte, že autor textu je buďto nevzdělanec, anebo, což je častější, obyčejný lhář a podvodník. Tihle lidé ve skutečnosti víře škodí a měli by se zamyslet nad geniálním výrokem svatého Augustina:

Biblické zázraky představují toliko překročení dobové empirické zkušenosti, nikoliv  však jevy vně přírodních zákonů.

Velmi dobrým důkazem existence nábojů je poznatek, že voda se v mikrovlnce vaří při 105oC. Když trochu počítáte, zjistíte, že molekula vody tak získala navíc zhruba 1eV energie – a nikdo nemá tušení, kam se tato energie schovala. Nardelli například uvádí, že vědci našli u vody nasycené (bioenergií) změnu povrchového napětí.

Voda totiž velice snadno přejímá náboj se všemi jeho vlastnostmi. Můžete se o tom přesvědčit tak, že změníte její chuť „působením“ rukama. Zajímavější je ale druhý pokus, když změněnou vodu změní znovu někdo jiný – a chuť je také jiná. Když jsem se seznamoval s vlastnostmi Brogliových vln, provedl jsem spousty měření na anténě RUKA a ukázalo se, že voda dokáže v přírodě čistit škodlivé náboje, prostě je převezme a odnese. Doteče až k mokřadním rostlinám – a ty ji vyčistí a vyzáří škodliviny směrem nahoru. Voda ale vyzařuje i bez rostlin a nad ní potom může vzniknout GPZ, která vám ukradne zdraví, ať tomu věříte nebo ne. Nardelli ukazuje, že v těch místech se daří bacilům. Víra sem vůbec nepatří, jde pouze o přírodní děje.

Snad nejlepší pokusy s vodou provedl pan  Masaru Emoto. Jejich popis najdete v knize Masaru Emoto, Die Botschaft des Wassers, Band 1, KOHA Verlag 2002. V této knize je popsán vůbec nejvýznamnější pokus pana Masaru Emoto, ten s ale netýká vody, nýbrž rýže. Dal ji do dvou sklenic a angažoval partu dětí. Ty jedné rýži soustavně nadávaly a druhou naopak chválily, jinak řečeno působily na oba vzorky prostřednictvím Brogliových vln. A ty mají, jak ukázal pokus, účinek jako hrom, protože proklínaná rýže brzo a ošklivě zplesnivěla, zatím co chválená zůstala pěkně čerstvoučká. Tuhle knihu zřejmě těžko seženete. V brožurce Mezi esoterikou a fyzikou jsem sepsal pár připomínek k práci pana Masaru Emoto, i když jinak si jí nesmírně vážím. Tyto připomínky zde vysvětlím a podložím důkazem.

Na pomoc si vezmu knihu Masaru Emoto/Jürgen Flirte, Léčivá síla vody, EMINENT 2005, prostě proto, že je u nás dostupná. Nyní tedy k tomu, co pan Masaru Emoto dělá. On vezme vzorek vody, zmrazí ho a fotografuje pod mikroskopem krystaly ledu. Zdánlivě tedy nic zajímavého, ale skutečnost je jiná, je to nejen zajímavé, ale přímo fascinující.

Začalo to fotografiemi krystalů dobré pitné vody a znečištěné vody z měst, ale potom se ukázalo, že velice záleží na tom, co voda „prožila“ před zmrazením. Vzorkům pouštěli dobrou a špatnou hudbu, opatřovali je nápisy typu Duše-Ďábel a podobně. Fotografie skvěle dokumentují vztah pozitivní  zážitek = krásný krystal a naopak. V knize je také řada fotografií krásných krystalů tak zvané léčivé vody.

Autor se pokouší hledat vysvětlení a jedna z verzí se opírá o morfogenetické pole. S tímto nápadem přišel biolog Rupert Sheldrake,, když se zamyslel nad problémem mnohosti životních forem. Kde prý bere příroda tolik rozmanitých vzorů, když ne v takovém poli? V kapitole Duše slova a morfogenetická pole uvádí autor dva důkazy existence takového pole. Těchto a podobných důkazů lze v literatuře najít víc, ale ve skutečnosti jde o něco úplně jiného. O důkazy existence informačního pole a sdělování prostřednictvím Brogliových vln, kterému se někdy, speciálně u lidí, říká telepatie. Voda je schopna převzít informaci formou „náboje“ a ten formuje tvar krystalu.

K práci pana Masaru Emoto mám v zásadě tuto připomínku: Jsou jeho pokusy dostatečně nezávislé? On je totiž religiózně založený milovník dobré hudby a snaží se o pozitivní myšlení. Když fotografuje krystal vody, kterému před zmrazením pouštěl heavy metal, je krystal velice ohavný. Nezávislý pokus, který by ukázal, jak se věci mají, je ten, že s vodou bude pracovat milovník heavy metalu a odpůrce klasické hudby. Jen tak lze ukázat, zda voda „komunikuje“ s hudbou, nebo zda zobrazuje myšlenky experimentátora. Já myslím, že platí to druhé. Důkaz najdete v kapitole Páté zastavení: Inteligentní voda? Budu citovat:

Ve svém ústavu profesor Kröplin zkoumal pod mikroskopem a fotografoval různé tekutiny, například vodu z vodovodu nebo vodu z léčivých pramenů. Při tom zjistil, že jeho snímky se lišily od těch, které v dalších dnech pořídil někdo jiný. V průběhu výzkumu dospěl k přesvědčení, že mezi vodou a experimentátorem existuje jakýsi vztah, jakási komunikační struktura. Ta se mění podle toho, kdo s vodou experimentuje a v jakém je momentálním rozpoložení. Profesor Kröplin není jediný, kdo něco takového tvrdí.

Nyní k problému léčivých vod. Senzibil Priessnitz například vycítil, která voda má vhodný náboj a s touto vodou potom v lázních Jeseník úspěšně léčil. Ve městě Verishofen dělal totéž proslulý pan Kneip. Priessnitz  také vycítil, že voda je schopna převzít škodlivý náboj a vymyslel Priessnitzův obklad. Nicméně léčivé vody existují. Jde o hlubinnou vodu, kterou upravila naše planeta, dokonce ji opatřila nejen nábojem, ale i vhodným minerálním složením. Nevím, jak to dělá, ale mám podezření, že se na této úpravě podílí hlubinné bakterie. Ale s vodou to jde i jinak. Nejen pan Nardelli dokázal dát vodě pozitivní náboj. Důkaz najdete v kapitole Třetí zastavení: fenomén Grander. Pan Grander našel způsob, jak vodě dodat léčivý náboj a rozjel obchod. Umím to také a tak vím, že náboj musí být dostatečně silný. Což není problém. Mám ale zkušenosti a ty ukazují, že voda není vhodná pro dlouhodobé uchování náboje. Řešení tohoto problému našel zakladatel homeopatie pan Hahnemann, když použil čistý líh s destilovanou vodou, ale existují i jiné vhodné látky. Takže už víte, že vodu lze nejen vyčistit od škodlivých nábojů, ale dokonce opatřit nábojem léčivým. A dejte si na to pozor. Dneska se objevují všelijaké „úpravny“ vody. Je to dobrý kšeft, ale nedávno jsem se zabýval případem rodiny, kterou taková „úpravna“ velice poškodila. Víte, tahle fyzika není zrovna jednoduchá a všelijaké hloupoučké nápadečky s „vylepšením“ vody vám mohou velice poškodit zdraví. Bydlím v lázeňském městě a nebyl by problém upravit některý ze zdejších pramenů tak, aby byl skutečně léčivý, dokonce je možné zvolit poruchu, kterou má léčit. Nesnažím se o to, protože žiju ve špatné době ve špatné zemi. Narazil bych na tupost manažerů, neinformovanost lékařů a na úřední hovadnost a tyto tři překážky nelze překonat. V Rakousku je to zřejmě lepší a pan Grander může klidně pracovat.

Zajímavá je i kapitola Druhé zastavení: záhada posvátné řeky. Indická řeka Ganga je velice špinavá. Do města Varánasí na jejím břehu putují nemocní s otevřenými ranami a hnisajícími vředy – a mnozí se vyléčí. Na tuto pouť se vydávají i lidé z Evropy a z Ameriky. Jeden by čekal, že se z té znečištěné vody roznemohou, ale je to naopak, oni se uzdravují. Fotografie ilustruje pěkný krystal této vody.

Připomíná mi to roztok EM. Používá se k uzdravení půdy, ve které byl téměř vyhuben život aplikací chemických hnojiv. Udělal jsem si ho, trochu ho vylepšil a moje paní s ním uzdravuje květiny. Tento roztok se hemží bakteriemi, ale můžete ho klidně vypít. On nejen že neškodí, ale dokonce prospívá zdraví.

V této zemi žijí lidé už moc a moc dlouho a ve středověku zúročili zkušenosti tisíců generací předků a vybudovali zde excelentní vodní hospodářství. V Jižních Čechách se dosud zachoval systém rybníků, které stavěl geniální Jakub Krčín a ekologové na něj civí s otevřenou pusou. (Předkové budovali i skvělou zemědělskou krajinu, archeologové, kteří se tím zabývají, se taky nestačí divit.) No a dneska někdo vystuduje malá vodní díla, přijde do praxe, narovná koryto potoka a pro jistotu postaví kamenné koryto a část toku vede potrubím. Neví, jakou nehoráznou škodu spáchal, neví, že se proudící voda nečistí a škodí všemu živému.

Ještě bych se zastavil u poslední kapitoly knihy s názvem Výzkum v Evropě. Od roku 2004 totiž existuje v Luxemburgu evropské centrum výzkumu vody. Také fotografují krystaly vody a mají s tím potíže, zjistili, že voda reaguje dokonce i na nemoc experimentátora. Stabilní prý zůstává léčivá voda. Měl bych připomínku. Když tu možnost mají, ať nechají léčivou vodu u nemocného déle a zjistí, že se také pokazí. Ona má jen větší náboj, nic víc. Pravou příčinou nesnází je ale něco jiného. Oni pracují s náboji a nemají izolační a stínící hmoty. Vodiče jsou naopak známy už od poloviny 19. století, viz kniha Reichenbach, Ódické listy.

Pro úplnost ještě uvedu, že v knize jsou také fotografie vody poškozené zářením mobilů a že je to na krystalech i na vodě moc dobře znát. Je zde bohužel i zavádějící informace. Pan Masaru Emoto vyfotil hnusný krystal takto poškozené vody a potom fotil znovu a na lahvičku s vodou dal nápis „Láska, Vděčnost“ – a krystal byl pěkný. Vyvodil z toho závěr, že pozitivní myšlenka i mikrovlnné záření překoná, ale tohle by mohl tvrdit jen tehdy, kdyby byla voda odstíněna od jeho Brogliových vln.

Vážený čtenáři, snad už jste pochopil, jak obtížné je vybrat doušek zdravé vody (nechci zde psát o vlivu plastových nádob na vodu, o tom můžete číst jinde) a snad už tušíte, jak závažné důsledky má současná havárie fyziky. Já už s ní chci skončit, ale myslím, že nemá smysl psát zvláštní kapitolu a tak nyní krátce shrnu, jaký vliv na zdraví populace má současná elektronika a předložím hrubý odhad škod. No vida, moje drahá právě dokončila

Překlad.

Tento muž zmizel na dlouhá léta z obrazovek. Americký vědec Dr. George Carlo, široko daleko uznávaný svým varováním před riziky mobilních telefonů. Po dobu 6–ti let, od r. 1993 do 1999 jeho práci sponzoroval průmysl mobilů. Ten zaplatil 28 milionů dolarů za pro něj kladně vyznívající výsledky výzkumu. Nyní, o šest let později, se Dr. Carlo rozhodl znovu se vrátit na scénu. Dal se jako expert k dispozici skupině právníků, kteří zažalovali současné výrobce mobilů o miliardy dolarů za škody způsobené na lidech. Tím začal jeho největší životní zlý sen.

„Téměř každá současná studie,“ říká Dr. Carlo, „poukazuje na možné nebezpečí, ale druhá strana mince je, že žádné zkoumání na lidech neprokázalo s konečnou platností bezpečnost mobilů. Z epidemiologického hlediska prokazují studie výsledky, které nejsou dokončené a jsou nedostatečné. Průmysl manipuluje vědce i výsledky studií a tvrdí, že výzkumy prokazují bezpečnost mobilů. Je to vědecký podvod.“

„Cesta vzhůru“ vyhledala Dr. Carla již v roce 1999. Pořad ABC NEWS (World News Tonight with Peter Jennings):

Jennings: Dobrý večer, dámy a pánové, dnes se pozastavíme nad otázkou, která se dnes večer dotkne milionů lidí. Jsou mobily bezpečné? Vyvolávají rakovinu? Téměř 300 milionů lidí, z toho 80 milionů Američanů (rok 1999!) používá mobily. Mobilní průmysl se vždy domníval, že bezpečné jsou. Ale nyní přichází exkluzivní reportáž od reportéra BBC Briana Rosse o muži, který na průmysl mobilů doplatil. 6 let poté, co mobilní průmysl vydal 25 milionů dolarů za projekt, který měl prokázat neškodnost mobilů, přichází doktor Carlo s následujícími výsledky: Přiblížili jsme se k oblasti, která prokazuje možnou škodlivost mobilů. Dr. Carlo hovoří:

Carlo: Existují 2 oblasti poškození. Genetické poškození, které může vyvolat rakovinu, sice nebylo prokázáno, ale pravděpodobný vztah ke vzniku mozkového tumoru prokázán byl. Nedlouho po tomto zjištění a zveřejnění byl můj dům zapálen a vyhořel do základů. Žhářství bylo sice prokázáno, ale viník se nenašel.“

Komentátor: Těžké časy se zdají být zapomenuty. Krok za krokem sestavuje Dr Carlo tým, který má svědčit proti mobilnímu průmyslu. V soudním procesu vidí poslední šanci, jak dokázat, aby byla jeho varování brána vážně.

Carlo: Bohužel dnes, v roce 2005, všechny instituce, kterým jsem věřil a o kterých jsem věděl, již byly společenstvím mobilů různými způsoby kompromitovány. Došli jsme tedy k bodu, kdy je právní spor jedinou cestou, která zbývá k ochraně spotřebitelů a plnění jejich vůle.

Komentátor: Americká veřejnost zvolna zjišťuje, že se varující Dr. Carlo vrací.

Reportáž ABC NEWS: Ještě jednou vítejte. Jmenuji se Richard Queen, mám u sebe mezinárodně uznávaného experte na mobily a autora knihy Mobilní telefony – neviditelné nebezpečí bezdrátového věku. Dr. Carlo je lékař a právník a vedle v letech 93 – 99 vědecký projekt zkoumající mobilní telefony. Hlavním úkolem bylo jednou provždy dokázat, že je průmysl mobilů jistý a bezpečný. Po šesti letech přišel a řekl: Hej, ony bezpečné nejsou!  Je tady u nás, aby nám vše objasnil, neboť každý z nás má jistě mobil a špatná zpráva je, že vaše děti mají mobil určitě také. Takže doktore Carlo, buďte srdečně vítán.

Carlo: Díky, Richarde.

Queen: Vysvětlete nám, co je na mobilních telefonech tak nebezpečného.

Carlo: Už více než patnáct let máme podezření, když přiblížíme anténu mobilu příliš blízko tělu, zvláště hlavě a tím pádem i mozku, je zde vytvořeno záření, které změní genetiku a škodí. Poškozuje to krev v mozkových komůrkách, což jsou speciální membrány v krvi, které ochraňují mozek před škodlivými substancemi, cirkulujícími v krevním oběhu. Nyní máme výsledky čtrnácti epidemiologických vědeckých studií osob používajících mobily. Tyto studie prokazují možnou souvislost s lehkým nebo nebezpečným mozkovým tumorem.

Komentář: Zrovna z jiných území Ameriky, z Floridy, která platí za nejzdravější oblast, může přijít nová vlna nebezpečí. Tato žena, Sharesa Price, stojí na konci svého šestiletého boje. Boje, který vypadá beznadějně.

Sharesa: Ztratila jsem práci. Mám mozkový tumor. Neví, jestli přežiji, teď nemám práci, jistoty, peníze a budoucnost. Posledních šest let jsem bojovala, protože jsem v práci musela denně používat mobil. Nyní se provádí výzkum, na který jsem zcela náhodou narazila, o škodlivosti antén mobilů a zda jsem byla v práci poškozena či nikoliv.

Komentář: Konečně zaklepala na ty správné dveře domku v San Diegu. Renomovaný právník Carl Hilliard na vlastní náklady Sharesin případ dostal k soudu. Tento den v létě 2005 má konečně jeho klientka černě na bílém výsledek. Kalifornský pracovní soud v San diegu dal Sharese za pravdu. Poprvé v dějinách bylo soudně prohlášeno, že mobil může opravdu způsobit mozkový tumor.

Sharesa: My jsme vyhráli!

Komentář: Co to vlastně znamená?

Hilliard: Vítězství pro Sharesu. Náhrada od zaměstnavatelů v oboru mobilní a vysokofrekvenční techniky, kteří zapříčinili její tumor. Takže je to precedentní případ. Nejen pro tento jeden případ, ale i pro jiné.

Komentář: Dr. Carlo, který také zdarma poskytl své výzkumy, byl i s jinými odborníky překvapen rychlostí růstu nádoru.

Carlo: Ve svém zaměstnání jste musela zkoušet mobily. Jak to probíhalo?

Sharesa: Já nemusela umět s telefonem, který jsem zkoušela, správně zacházet. Můj zaměstnavatel se domníval, že anténa telefonu je pouze hračka pro děvčata. Já se domnívala, že záření jde z osvětlené tastatury. Proto jsem telefon držela velmi vysoko, anténu u hlavy, tastaturu vzdálenou.

Carlo: Takže anténa byla právě zde? (Ukazuje). A váš tumor právě tady? (Ukazuje).

Sharesa: Ano.

Carlo: Kolik let jste byla záření vystavena?

Sharesa: Tři roky.

Carlo: Jen tři roky – a tumor se rozvinul.

Sharesa: Od roku 96 jsem už žádný mobil nepoužila, ani mikrovlnku nebo něco podobného.

Komentář: Carl Hilliard – technická expert, vedoucí právník v San Diegu. Pracuje s těmito lidmi.

Helliard: Rád bych viděl, že se něco změní. Proto jsem také tento případ dovedl před nejvyšší instanci. Chci, aby všichni věděli: Když někdo uvede na trh produkt, u něhož nejsou jasná vedlejší rizika a věda také neví, zda je jistý – nebo jsou dokonce známky určité škodlivosti, musí být lidem tato rizika objasněna. Musí to být uvedeno i v patentu. Lidem musí být jasné, že ten přístroj může i zabíjet.

Komentář: Jeden z jeho klientů právě zemřel. Teprve pětatřicetiletý Gibb Brower. Jeho tumor způsobil také mobil, jak doložil jeho právník.

Broker: (ze záznamu) Každý den sklonku svého života vím, že zemřu. Lékaři mi řekli, že tento druh tumoru se nedá vyléčit.

Komentář: Společně s právníkem Hilliardem se snaží doktor Carlo pomoci vdově. Její bolest zůstává.

Browerová: Je to poprvé po dlouhé době, co se na to dívám. Byl to veselý člověk. Já žiji dál, ale byl to příšerný zážitek. Nikomu to nepřeji. Někoho kus po kuse ztrácet, opravdu částečku po částečce. Strašlivá věc, tumor.

Hilliard: Případ Broker je klasický. A my jsme použili novou teorii. Vystoupíme proti úřadu (obdoba naší Rady, která přiděluje vysílací frekvence) a proti každému zapletenému do tohoto řetězce. Půjdeme až ke kořenům a to je v tomto případě FDA, kteří u těchto přístrojů nikdy neprokázali jejich bezpečnost. Oni certifikovali mikrovlnné trouby, které jsou chráněny proti úniku záření, ale mají nechráněné kódové vysílače, které člověk drží u hlavy a které nikdy necertifikovali ani neprověřovali jejich bezpečnost. Pro mne je to dobrý výchozí bod. Proč nebyly tato standarty, které souhlasí s ostatními zdravotními předpisy, nikdy převzaty? Jak to mohl průmysl mobilů obejít a jít dál? Odpověď je, že úřad se vyjádřil, že nechá vysílat ty, kteří jsou regulováni státní komunikační komisí. Tito regulátoři řekli, že nejsou žádná zdravotní komise a že o tom nemají ponětí. My regulujeme jen spektrum frekvencí, aby nebylo žádné vměšování a aby bylo řádné a efektivní využití frekvenčního spektra. Právě mezi tyto dva úřady zapadá náš případ, ale žádný z nich se necítí odpovědný.

Komentář: Close Action! (Důvěrná akce). Zločinně přátelská forma sběračů žalob v americkém právním systému. V této kauze sedí všichni velcí hráči tohoto případu na lavici obžalovaných. Zesnulý Brower stojí stále ještě jako žalobce proti průmyslu mobilů – zástupci všech zločinců, kteří způsobili zdravotní problémy lidem, kteří nosili a používali mobily. Boj Davida s Goliášem.

Hilliard: Měl jsem minulý týden telefonní konferenci se soudkyní Blake Tayle, abychom projednali status těchto případů. Bylo tam minimálně třicet právníků, kteří reprezentovali rozličné segmenty průmyslu, jež jsou zapojeny do této status-konference. Byl zde jeden právník na jeden proběhlý a chráněný případ a právník pro případ Brower, takže dva proti třiceti. Oni volali po dodatečném brífinku, že se sjednotí a potom vystoupí jako jednotná síla před soudem. Dali by dohromady takovou údernou sílu, že taková maličká firmě, jako  mám já, by byla převálcována.

Komentář: V Americe má tento průmysl roční obrat přes sto miliard dolarů. Každý druhý občan zde vlastní mobilní telefon a tento počet roste. V tomto čase se objevují i na poli obžalob mocné síly. Co protivníci zatím nevědí, že Dr. Carlo je jeden z vedoucích expertů pro koordinaci sběru žalob. Je ho dosavadní práce zatím vedla k tomu, že velkokancelář MORGANROTH & MORGANROTH, PLLC v Detroitu investovala už minimálně pět milionů dolarů do šesti případů tumoru mozku.

Corlo – ve výše zmíněné kanceláři: Sharesa byla zhoubnému záření vystavena tři roky, žádné jiné vlivy nepřichází v úvahu. (Demonstruje polohu mobilu). Přesně na tom místě, kde držela anténu mobilu u hlavy, se vyvinul tumor, který rychle rostl. Doktoři Bettbauer a Blafl potvrdili, že něco tak rychle rostoucího ještě neviděli.

Komentář: Lze vycházet z toho, že renomovaný šéf kanceláře Mayer Morganroth neproinvestoval sumu peněz na bezvýchodné případy.

M. Morganroth: Je samozřejmě velice důležité mít kapitál. Myslím, že s tím nemáme vůbec žádný problém. Znám evropský systém, kde ten, kdo prohrál, musí hradit také všechny poplatky. Ale v našem systému to většinou zvykem není. Ty musíš prokázat, že máš k dispozici kapitál a že jsi schopen případ právně dotáhnout až do konce. To musíš vědět, než se případu ujmeš, protože také zastoupení protistrany musí vědět, že to dokážeš. Protože když získají dojem, že se jen vytahuješ nebo že nemáš dostatek financí nebo nemáš k dispozici vyjádření expertů nebo nemáš dost sil, znamená to pro ně vynikající zbraň. Musíš vědět, že neobstojíš, pokud tyto zbraně nevlastníš.

Komentář: Tajná zbraň kanceláře, Dr. Carlo, se samozřejmě prokazuje jako extrémně nejistý prvek. Vědec je orientován v úrovni celosvětového základního výzkumu. Jako právník je může proměnit ve strategické cílené střelivo. Chce to ale dlouhý dech. Těchto šest případů tumoru mozku (na obrazovce jmenný seznam, druh mobilu a anamnéza) kancelář už čtyři roky vláčí různými soudními procesy. V současné době jsou u nejvyššího soudu ve Washingtonu. Snaha průmyslu případy odložit byla naposled v listopadu 2005. Právníci si také dali na čas s uvedením případů k soudu. Experti odhadli termín prvního vážnějšího jednání na léto 2006. Jde holt o velké peníze. Jeff Morganroth, procesní právník, nemá žádný strach z čísel. On může na případ uvolnit sto padesát milionů dolarů.

J. Morganroth: Jde o závažná postižení, která zapříčinila obrovské výchozí ztráty, účty za lékaře a nemocnice, ale také bolest a utrpení. U těchto kategorií se jedná o velmi závažné poškození zdraví. Tak, jak to v důsledcích zavinilo obrovské škody. Člověk dostane vysokou náhradu škody za škody způsobené průmyslem. Doporučíme jim, aby vystoupili nejen jako obžalovaní, ale i jako výrobci spotřebních výrobků, kteří prodejem mobilních telefonů poškozovali zdraví, i když samozřejmě o jejich škodlivosti věděli. To znamená, že jsme předložili i vysoké požadavky náhrady bolestného.

Carlo: Všechny tyto dokumenty jsem zde shromažďoval od roku 93 a jsou uloženy na velmi bezpečném místě. Jsou přirozeně důležité, protože jsou relevantní pro proces. Dokazují, jak se tehdy zachovali určití lidé. Ale ještě důležitější je, že můžeme dokumentovat, co se v posledních patnácti letech v této věci doopravdy stalo. Přirozeně máme videonahrávky, které dokumentují za posledních 7 let, co měl kdo s naší firmou (WTA) do činění. Naše rozličná kolokvia, četná vědecká setkání a tiskové konference. Na všem, kde něco najdeme, jsou dělány ještě další vědecké analýzy, aby bylo možné s tím seznámit veřejnost. Existuje tedy velké množství nahrávek WTA, které chceme prezentovat veřejnosti. Když svoláme tiskovou konferenci, svolá průmysl opačnou konferenci, na které sdělí novinářům, že toto sice možná řekli, ale my že pozměňujeme fakta. V letech 96 až 97 to bylo takhle běžně praktikováno.

Komentář: Dr. Carlo, jeho poslední vystoupení pro průmysl.(na obrazovce titulek - 2. celostátní vědecké kolokvium, červen 99, Long Brach, Ca). Poté už nebyl tento muž pro své zaměstnavatele přijatelný.

Carlo (99): Jde o věc, která se musí objasnit. Nevidím v dohledu konec této záležitosti. Důvodem jsou zatím otevřená jednání o zdravotních opatřeních. A ve způsobu kontroly. Dr. Jacobson, FDA, několikrát zopakoval, že potřebujeme důslednou kontrolu nových produktů na trhu a důsledně hlídanou finanční oblast průmyslu. Nic jiného než toto nedokáže spotřebitele ochránit.

Carlo dnes: Ano, kombinace šestileté práce více než dvou set vědců a lékařských expertů, kteří byli do problému zasvěceni, více než 50 studií, 28 milionů investovaných dolarů. Dali jsme průmyslu jasná doporučení a oni nás, proklatě, vůbec neposlechli! Oni nerealizovali ani jedno naše doporučení, které bylo plodem více než šestileté práce. Současně jsme naše výsledky dali k dispozici veřejnosti. Dělali jsme si starosti o 200 milionů tehdejších uživatelů mobilů. Proto jsme vydali doporučení. Dne je na světě asi 1,2 miliardy uživatelů mobilů. Tato doporučení měla pomoci zabránit problémům. Byla to preventivní intervence, něco, co by člověk od průmyslu podvědomě očekával. Prověřovat technologie a zjišťovat, zda jsou bezpečné, kontrolovat zdraví lidí, zda jejich problémy zavinily užité technologie a pokud ano, vyvěsit červený prapor a podniknout kroky. Z našich doporučení bohužel nebylo žádné respektováno. Dnes máme na světě mnoho lidí, kteří tuto technologii užívají a přitom neví, o co se jedná.

Komentář: Jízda do Long Beach o šest let později. Jízda do minulosti se smíšenými pocity. Na jedné straně pro něj poslední vystoupení pro průmysl znamenalo konec kariéry, na druhé straně jsou jeho varování poctivě míněna. Z jeho šestiletých zkušeností plyne, že průmysl se jeho radami nikdy nehodlal řídit. V nejrychleji se rozvíjejícím odvětví světa nebyly vedlejší účinky žádané. Kongresový hotel se vůbec nezměnil. Zdá se, jako by se zastavil čas. Šest let po jeho posledním oficiálním vystoupení v pozici zástupce průmyslu a jeho apelu na změnu systému ochrany spotřebitelů se nic nezměnilo. Průmysl nadále trvá na tom, že jeho produkt je nezávadný a neškodný. Doktor Carlo se sám rozhodl svá varovná slova, která pronesl v tanečním sále hotelu, natočit na video. Slova o stálé údernosti a platnosti.

Carlo tehdy: Když se dohaduji s lidmi od Motoroly kvůli nechráněným systémům a tom, jak má slova interpretovali, je mi jasné, že dělají jen svoji práci. A já zase svoji. I když jsme diskutovali o těchto vědeckých hrách, které jsme za posledních pět let mezi sebou na vědeckých setkáních vyměnili, dělali vědci jen svou práci. Těžké je, že každý chce dělat jen tu svou práci a je jasné, že to konzumenty neochrání. To mi říká, že na tomto systému je něco špatného. Jak už jsem řekl, průmysl reaguje na potřeby konzumentů. Konzumenti tyto technologie chtějí. A když tyto technologie chtějí a tato rizika nesou s sebou, je vyloučené, že si z toho vezmou ponaučení.

Carlo dnes: Toto byl zvrat, po kterém skončila věda a začala politika. Až do tohoto setkání a prezentace vědeckých výsledků se všechno týkalo vědy, ale od tohoto bodu bylo jasné, že průmysl už má vědy dost a teď se dává na politiku, jak interpretovat naše vědecké výsledky, aby to neškodilo našim hospodářským zájmům. Ale jak se můžeme distancovat od lidí, které jsme zaplatili? Bylo jasné, že se to stane.

Komentář: Z Evropa přichází neočekávaná pomoc, profesor Adlkofer.(Setkává se s Carlem). Německý lékař, prof. Dr. Franz Adlkofer, vedl 4 roky., od 2000 do 2004, tak zvanou „evropskou reflex-studii“. Dohromady s dvanácti instituty z osmi evropských zemí zkoumali rizikovost mobilů na zdraví uživatelů. V oblasti buněčného výzkumu nalezli vědci starosti vzbuzující paralely s oblastí výzkumu Dr. Carla, zvláště selhání kmenového lidského genetického kódu. A druhá paralela – žádné varování nebrat vážně. Naopak.

Dr. Carlo: Vědecké výsledky se upevnily a ukazují, že zdravotní stav veřejnosti je zkoumán. Jak je nebezpečí veliké nevíme, ale nevypadá to dobře. Pro hustý dým nedokážeme vidět plameny.

Prof. Dr. Franz Adlkofer, evropský koordinátor studií mobilních telefonů: Pokud se průmyslem kontrolované a řízené vztahy nezmění, nevidím žádnou šanci. Takto to může pokračovat ještě nějakých deset patnáct let. A když budou okolnosti proti nám a budeme mít smůlu, nemůže se problém dále schovávat, protože interval je příliš dlouhý na to, aby se řeklo, že varování ohledně mozkového tumoru je bráno vážně nebo ne. Ale jaká katastrofa! Že jdeme s otevřenýma očima do pole experimentů bez znalosti východiska. Není to katastrofa? Neuvěřitelné!

Komentář: Ve Všeobecné nemocnici města Vídně, na universitní klinice našel prof. Adlkofer v praktikujícím lékaři Dr. Ruedigerovi neuvěřitelně schopného týmového kolegu. Když oba začali svoji práci, panovalo všeobecné přesvědčení, že nejsou žádné problémy. Ale nejmodernější laboratorní testy prokazují něco zcela jiného. Byly nalezeny genotoxické změny v buňkách, které byly vystaveny stejnému typu záření jako při telefonování mobilem a změny v dědičnosti, které vedou k nemocem až po rakovinu.

Adelkofer: Ukázali jsme, že vysokofrekvenční elmag. pole mohou poškodit geny a narušit jejich funkce. Tyto změny stačí k vyvolání kterékoliv nemoci, která může u člověka vzniknout. Bez důkazu, že to tak musí být. Ale tlak mechanismů, která mohou elmag. pole narušit, o těch již víme ne základě reflexních dat poměrně dost. Jde jen o to, tyto mechanismy nyní hledat u živých organismů, u zvířat nebo u lidí. Když se objeví zrovna u nás ve zkumavce, pak máme obrovský problém.

Prof. Dr. Hugo W. Ruediger, praktikující lékař na UNI Vídeň: Situace připomíná trochu zkušenost s asbestem. Přibližně r. 1980 byl u nás azbest zakázán. Kdy budeme mít dostatečná zjištění, že azbest způsobuje tumory? V roce 2015. Nyní jsme na začátku, protože máme latence časové prodlevy mezi expozicí a vznikem tumoru 20, 30 a někdy ještě více let. S tím musíme počítat. A to je to, co musí mít člověk v podvědomí, když nyní říká: Vezměme skutečnosti, které máme v případě elektromagnetických polí už dnes vážně a nečekejme ještě dalších 40 let, kdy možná něco uvidíme.

Komentář: Jen tři sta metrů vzdušnou čarou daleko bádá epidemiolog prof. Dr. Kundi a ani on už světu mobilů nerozumí.

Kundi: Nacházíme u studentů při denním zkoumání dlouhou latenční dobu, ale zvýšené riziko se prokázalo. Sice ne příliš, ale dost na to, abychom si začali dělat starosti o to, co nám přinese budoucnost.

Reportér: Jak se s tím vyrovnává průmysl?

Kundi: Je velmi podivné, že toto riziko, podobně jako dříve u tabákových výrobků, není bráno příliš vážně, i když všechna zkoumání v odpovídajících vybavovacích časových úsecích rozhodně tento efekt prokázala.

Komentář: Jak to vypadá, uživatelé mobilů v Americe si s případnými riziky nedělají přílišné starosti. Mladiství a děti v celé zemi patří z velké části k uživatelům. Lákáni stále většími technickými možnostmi a bonusy pro rodiny rozšiřují mladiství řady uživatelů mobilů. Dnes je tento komunikační přístroj číslo jedna neodmyslitelnou samozřejmostí. Můžeme být vůbec ještě bez mobilů? Je to těžko představitelné. O tom, že s užíváním mobilu je spojeno riziko, už každý někde slyšel. Ale hlavní prodejci všechny obavy zlehčují.

Carlo se ptá prodejce v T-mobile: Jak to vypadá se zdravotními riziky?

Prodavač: Tolik lidí prostě chce mít mobil a vůbec o tom nepřemýšlí. Oni to prostě potřebují a nikdo si kvůli tomu nedělá starosti.

Carlo:_ Jak je to s vámi a s vaším obchodem? Děláte si starosti?

Prodavač: Jestli si dělám starosti kvůli záření? Nejsem vůbec zneklidněn a příliš o tom nepřemýšlím, protože mobil prostě potřebuji. Jaký druh záření z něj vychází mne prostě nezajímá, já potřebuji telefon.

Komentář: A tak spotřeba hraček-mobilů neustále roste.

Carlo s telefonem typ V: Prohlédneme si nyní mobil. U tohoto typu je telefon současně anténou. Představme si nyní, že chceme tento telefon použít a tento papír (navléká na telefon papírový model zářivého laloku) představuje pole záření. Když použijeme mikrofon, nelézáme se v oblasti záření. Proto je jak mikrofon, tak sluchátko důležité. Když držíte přístroj u ucha, vstupuje záření do vaší hlavy tímto směrem (demonstruje). Zasahuje to tak velký kus mozku a hlavy, že bychom měli být zneklidněni. Tato oblast záření, jak nyní vidíte, způsobuje genetické škody. Oslabuje mozkovou krevní bariéru a vede k vysokému riziku rakoviny.

Komentář: Washington DC – centrum americké politické moci hraje v mobilní válečné politice rozhodující roli. Hlavní město má asi 700 tisíc uživatelů mobilů, ale pravá ruka tu neví, co dělá levá. Zatím co zákulisní strategie koná horečné přípravy k Nejvyššímu soudu, odehrává se na scéně vědy velice zajímavý příběh. Příběh, který v sobě nese skrytý humor. Nejprve probíhal na půdě staré katolické university ve Washingtonu, sto dvacet let staré městské vědecké instituce. Zde pracují vědci ze všech zemí světa a hledají řešení. Co se týče mobilních komunikací, byla prví otázka položena už před dvaceti lety. US armáda nechtěla své chlapce vystavovat nebezpečí ze strany nepřátel. Proto zadala vědcům řešení bezpečného bezdrátového přenosu bez rizika. Vědci se dali do práce a nejprve zjistili, že naše buňky vykazují obranné reakce na záření. Po deseti letech vědci zveřejnili zprávu o tomto biologickém efektu, při kterém může dojít k poškození buněk a s pomocí zvukového šumového generátoru je možné toto tak zvané nové pole vypnout a zapnout.

Dr. Miguel Penafiel, Katolická univerzita Ameriky, Washington, DC: Nejprve jsem nebyl přesvědčen, že jsou tyto efekty reálné, dokud jsme nenašli možnost, jak je eliminovat. Nalezli jsme metodu, jak tyto efekty odstranit. Mohli jsme je na rozkaz zapnout a vypnout, což bylo velmi vzrušující. Protože když to dokážete udělat, je potom těžké tvrdit, že tyto efekty neexistují nebo že jde pouze o umělé efekty.

Komentář: (na obrazovce mikročip a vedle něj mobil). Tento mikročip je konečným rezultátem výzkumu a patent je záchranou v riziku volně přístupných mobilů. Tato zajímavá technická vymoženost vede přímo do Kapitolu ve Washingtonu. V dějinami proslaveném mramorovém chrámu, domovu Kongresu, dochází v tento letní večer 2005 k zajímavému setkání západního a východního světa. Společně s Dr. Carlem se staneme svědky nezvyklé ceremonie. Z iniciativy mocného indického společenství v Americe je CAPITOL HILL BUSSINESS FORUM seznámeno s nezvyklou obchodní myšlenkou, která má vliv na celosvětový obchodní úspěch. Mobily bez vedlejších účinků s Indům velice líbily a budou testovány v zemi maháradžů. Dánský majitel patentu, žijící v Kalifornii, chce celou Indii a Čínu vybavit bezpečnými mobily a má v tento den převzít technologickou cenu z rukou zástupkyně Kongresu za stát Kalifornie. To není zlé.

Kongresmana Lois Copps: J. P. a Ulla Merete-Barr mně a ostatním sousedům vyprávěli, co mají v úmyslu. Chtějí vyrábět bezpečné mobily. To je velmi významný čin. Jejich firma IMX tento přístroj vyvinula. Nemám v tomto oboru znalosti. My jsme poznali jen klima, atmosféru a okolí v Santa Barbaře. My všichni tam žijeme a je to velice stimulující prostředí pro rozvoj a podnikání. Měli jsme štěstí. Kolik lidí v USA má to štěstí, že za nimi přijdou lidé z jiné země? Jejich domovem bylo Dánsko, ale oni se rozhodli založit svoji firmu v Santa Barbaře a já věřím, že celý svět bude z této technologie profitovat. Chci, aby nyní přišli mezi nás. Náš certifikát jim bude předán v našem kruhu. Ale já sama jim chci stisknout ruku a můžeme se i společně vyfotit.

Komentář: Cena za první bezpečný mobil. Jinými slovy – cena za řešení problému, který vlastně ani neexistuje, tedy bludný kruh. Pokud by průmysl takový problém připustil, prohrál by miliardy v soudních procesech jen v USA.

J.P. Folsgaard Bak, majitel patentu pro preventivní technologie: V případě, že průmysl prohraje, prohraje stejně tak vláda, protože prodala frekvence. A mobilní průmysl s její pomocí prodává mobily, protože k nim má přístup. Mobilní spotřebitel může navrhnout výrobcům: Vy jste řekli s pomocí úřadů, že můžeme klidně používat mobily. Je to zajímavé stanovisko a já jsem si jist, že se tak stane, pokud si celou věc nerozmyslíme. A ne opět jako pštros schovávat hlavu do písku a doufat, že problémy zmizí samy. Protože každý den dostáváme nové informace o rizikách, které bychom měli brát vážně. A vláda neví, co má dělat.

Komentář: Nejvyšší soud ve Washingtonu, DC bude muset brzy rozhodnout, jestli naše mobily ponesou nálepku s varováním: TELEFONOVÁNÍ MŮŽE ZABÍJET! Následuje konec filmu.

Překlad samozřejmě není v té nejvyšší kvalitě, ale je dosela srozumitelný. Jenže, víte, většina textu mi připadá jako blábol. Tedy líbí se mi, že páni vědcové dostávají penízky na to, aby vyzkoumali, jak je to s působením mobilů na lidi, ale vůbec se mi nelíbí práce, kterou za ty grošíky odvedli. Já bych jim nezaplatil ani niklák. No ale pár informací z tohoto textu později použiji.

K bezpečnému mobilu: Je dobré, že se o něj někdo pokouší, ale je tu vážná překážka. Aby mohl být mobil používán, musí se napojit na síť operátora – a je po bezpečnosti, protože jednak přispěje ke vzniku stojatých vf polí, jednak generuje Brogliovy vlny - a ty se nedají jen tak odstínit.

Já sám pracuji s Brogliovými vlnami spoustu let, věnoval jsem tomu mnoho práce a všechny pokusy jsem financoval ze svého. Dneska se na mne obrací řada lidí, jimž nemohou pomoci lékaři a jde vesměs o takové případy, u kterých není současná medicína schopna ani stanovit diagnózu. Mám hromadu zkušeností a vím, jak ovlivňují elektromagnetické mikrovlny zdraví. Je mi úplně jedno, co si o tom kdo myslí, protože v praxi rozhodují výsledky a ne pseudovědecké bláboly. Nemíním prozrazovat podstatné informace, ty jsou mým duševním majetkem, ale něco málo sdělím. Současný kšeft s mikroelektronikou mi občas připadá jako lupičství, i když… takoví ti praví lupiči vám dali na vybranou, když vyskočili z houští a vykřikli: Peníze nebo život! Ti dnešní už nekřičí, ale vezmou vám

peníze i život

a dají vám za to elektronické cingrlátko. No což, v takovém případě dopadnete docela dobře, získal jste hračičku, ale skutečnost je bohužel trochu drsnější. Začnu třeba informacemi staženými z Internetu. Nejspíš textem z 29.03.2007 – exkluzivně ze zahr.zdrojů – Války, zbraně, ovlivňování obyvatelstva. Lékař otevřeně hovoří o „chemtrails“.

3.3.2007. Paní Victoria Hardy se v Severní Karolíně přestala cítit dobře, poněvadž koukala na letadla, za nimiž zůstávaly dlouhé stopy. Psala o tom a posléze jí doktor Stephen D. McKay poslal e-mail. On byl najat, aby pracoval na dvou dokumentech o změnách počasí a projektech geoinženýrství, včetně problému chemtrails. Dospěl k závěru, že v současnosti jsou realizovány čtyři takové projekty:

1. V atmosféře je rozprašován aerosol, nejspíš oxid hliníku. Účelem akce je snížit dopadající množství slunečního světla včetně UV záření. Omezí se tím globální oteplování a klesne výskyt rakovin kůže.

2. Rozprašování solí barya, které vytvoří vlnovody a umožní vytvořit 3D obraz bojiště a na něm budou testovány simulované bojové situace.

3. Rozprašování baryových polymerových vláken, která vytvoří vlnovod vedoucí výkonové radarové záření na určené místo. Když se to zkombinuje s vysíláním odrážejícího se záření na ionosféře, lze ve vybrané oblasti řídit počasí. (Radarový paprsek je s rostoucí vzdáleností zeslabován, fotony jsou pohlcovány částicemi vzduchu. Vlnovod umožní přenést větší výkon.)

4. Opět rozprašování baryových aerosolů spolu s polymerovými vlákny, Tentokrát mají přímo poškozovat zdraví. Autor se domnívá, že právě tato aplikace je příčinou epidemických výskytů krvácení z nosu, alergií, onemocnění dýchacího aparátu a zánětu kloubů. Baryové soli jsou pro savce toxické, ale prospívají třeba plísním.

Jiní autoři se domnívají, že Američané už se do nás pustili a ovlivňují zde počasí. Mohou mít pravdu, protože všude je plno mraků, ale nad střední Evropou je obloha jako vymetená. Zatím. (No, dlouho to vydrželo. Přišel déšť. Hrátky s počasím nejsou zřejmě snadné).

28.7.2007 – Jiří Mašek – Nemoci. Stoupající počet různých druhů oparů – jsou ve hře chemtrails a Morgellonova nemoc?

Tato nemoc se vyznačuje tím, že v kůži člověka „klíčí“ živé struktury, kůže svědí, brní a pálí. Je zde podezření, že to mají na svědomí chemtrails masivně užívané nad západní průmyslovou aglomerací. Dalšími příznaky je velká únava, pocit, že pod kůží cosi leze a kouše. Jsou potíže s krátkodobou pamětí, pacienti mluví o „mozkové mlze“, dále poruchy chování až po vážné psychické poruchy. Jistá Marie H. napsala …vidím to tak, že za pár let budeme „tupé očipované stádo“ - co s tím???

Vysvětlení není jednoduché a je dokonce značně fantastické. Nejprve se vypravíme do Mongolska za bájným červem jménem Olgoj Chorchoj. Mongolové se ho bojí natolik, že o něm odmítají mluvit. Neví se, jak a čím zabíjí, ale umí to excelentně. Svědectví, které potřebujeme, najdete v časopise PHOENIX 4/2007, článek VSTŘÍC ZÁHADÁM A NEVYSVĚTLITELNÝM JEVŮM… Český záhadolog Ing. Ivan Mackerle byl v Mongolsku, pídil se po onom záhadném červovi  Když tábořili u písečné duny, zdálo se mu, že ho napadl Olgoj, probudil se a měl na zádech velkou bolestivou bouli podlitou krví, po těle se mu udělaly modřiny, otekly nohy a měl bradykardii. Cestou domů mu pomohla ruská léčitelka a v Praze mu lékaři nepomohli, poněvadž nevěděli, která bije. No ale časem se podlitiny ztratily.

Nyní posloužím příkladem z vlastní praxe. Postižená je lékařkou a vyzná se i v léčitelství, navíc měla možnost udělat kdejaké vyšetření – a nic se nenašlo. Z kůže jí zkrátka vylézají tu červíci nebo hádci, tu něco jako nepodařené mouchy. Zjistil jsem výrazné poškození řady mozkových funkcí a prakticky havarovaný imunitní systém. Primární byla porucha části mozku, která se zabývá informacemi (nebo chcete-li telepatií). Myslete si o tom co chcete, vážení, ale já s těmi věcmi běžně pracuji a ono to funguje. Zkrátka nazval jsem to „informační parazit“, tehdy jsem nevěděl, že existuje název „Morgellonova nemoc“,  Původní agens byla náhodně zachycená zákožka svrabová, která nyní mutuje jedna radost a daří se jí to díky energetickému stavu paní doktorky. Má štěstí, je to řešitelné – a není to první případ tohoto druhu, se kterým jsem se setkal. Nejpravděpodobnější příčinou poruchy části mozku je dlouhodobý pobyt ve stojatém vf poli – o něm za chvíli. A tenhle Olgoj? Vysílá intenzivní informaci, svazek Brogliových vln – a zabije. Ne, nezbláznil jsem se, jenom o tom něco vím.

A přišel čas na elektromagnetické mikrovlny. Dneska je najdete pomalu všude, neboť vypukl věk informatiky a čipy jsou už pomalu v každém rohlíku. A vysílají. Mikrovlny vyletují z obrazovek, z mobilu, z mikrovlnky, z počítače, z radaru… no vida, radar! Američané chtějí u nás v Brdech postavit útočný protiraketový radar a je kolem toho pěkná polemika. Zatím ten radar stojí na Marshallových ostrovech, ale chtějí ho rozmontovat a postavit u nás. Z toho plyne, že stanoviště na ostrovech nebylo to pravé, ale u nás zřejmě bude. Nejprve některé informace, například z časopisu abc mladých techniků a přírodovědců 7/2007. Zde je uváděn příkon 50MW, výkon pulzu 1000MW a frekvence 10-18GHZ. Což při rozptylovém úhlu 2o znamená, že ve vzdálenosti 100 km jde o plošný výkon přes 50Wm-2 -  a to je hodně.

Další informace přináší PHOENIX 4/2007, článek RADAR – TICHÝ ZABIJÁK. Je tu uveden dobrý příklad z roku 1998, kdy obsluha radaru křižníku USS GC-Siloh omylem zapnula radar v blízkosti italského přístavu Naples. Paprsek zničil čipy meteorologických stanic a také operátorů mobilní sítě. Výkon tohoto radaru byl 30MW a náš budoucí radar bude ničit čipy daleko lépe. Jiné údaje pochází z okolí dvou radarů v Azerdbajdžánu, výkon těchto zařízení je 20 a 24MW. Výskyt rakoviny vzrostl 9x, onemocnění jater 13x, počet dětí narozených s vážnými vadami 19x. Autor článku uvažuje samozřejmě v pojmech elektromagnetického pole, takže jeho vysvětlení mechanismu působení mikrovln je chybné, ale seznam potíži, které zde uvádí, je poměrně dobrý. Cituji:

-                Nejprve všeobecné poruchy jako jsou bolesti hlavy, podrážděnost, únava, dráždivost očí, silně snížená motorická aktivita, změna schopnosti učit se a pocity závrati.

-                Následují změny v nervové soustavě mozku, morfologické změny v substanci mozku, epileptické záchvaty, poruchy artikulace a koordinace, poruchy vidění.

-                Imunologické změny, abnormální cirkadiální rytmy, změny v kostní dřeni, změny trombocytů, leukocytů a T-lymfocytů, porucha krvetvorby a tvorby buněčné.

-                Dále se projevuje narušení bazálního metabolizmu, zvýšená hladina magnézia v mozkové kůře, všeobecně zvýšená tvorba radikálů, zvýšené vylučování vápníku v mozkovém tkanivu.

-                Poškození se stupňuje genetickými defekty, zpomalením růstu a změnami chromozomů.

Následuje rakovina, zvýšené riziko leukémie, kožní rakoviny, maligních melaninů, nádory mozku a hormonálních systémů, Parkinsonova a Alzheimerova nemoc a další.

Nadějné vyhlídky, viďte? A to autoři nevědí o tom, že druh poškození závisí na směru radarového paprsku, ostatně tohle nevědí ani jeho konstruktéři. Všeobecně se dá odhadnout, co ten radar v průměru způsobí. Převede parametry jedné části mozku, která se zabývá řízením skoro všech fyziologických pochodů, do režimu, který vyvolá spoustu poruch zdraví. Další účinek znají spíše senzibilové než lékaři, jde o výron energie přes 7.čakru, tedy únavový syndrom jako hrom. Tohle jsou mé poznatky a stojím si za nimi. Takže do vzdálenosti 110km spousta nádorů, úmrtí a rostoucí počet debilů.

Setkávám se s nejrůznějšími projevy poškození lidí elektromagnetickými mikrovlnami a praxe ukázala, že opravdu nebezpečná jsou stojatá mikrovlnná pole. Každá částice, tedy i elektromagnetický foton, je v našem prostředí nějak omezena v pohybu a musí splnit fyzikální úlohu (” + k^2)y = 0. Odborník ví, že dojde k přizpůsobení vlnového vektoru k a přestane se tím zabývat, protože například omezení fotonu v pohybu v krajině nepřináší nic zajímavého. Není to ale pravda. Řečením rovnice jsou tak zvané harmonické funkce a ty prostě mají v některých místech maxima. Odborník dále neví, že informace se zachovává a že působí právě v těchto místech. Ostatně on by ta místa stejně nenašel, protože to neumí. Stálé působení pochopitelně nabije všechno ve svém okolí. Informace závisí na vlnové délce fotonu a také na konstrukci přístroje, například mobilu nebo mikrovlnky a je také závislá na směru, zkrátka jde o úlohu, která co do složitosti překonává všechny známé meze.

V přírodě se to ale projevuje. Pyl z těchto míst vyvolává větší počet silných alergií, daří se tam klíšťatům a Borelie, které pak darují lidem, jsou daleko agresivnější. Je to dáno fyzikou nábojů, ale o té jsem psal jinde. Škodí dokonce i polétavý prach, který se v místech maxim také nabije, Velice na to doplácí včely, ale i čmeláci a vosy, o jiných užitečných tvorečcích nevím protože nejsou tak viditelní. Včely například vůbec nemohou v mikrovlnném poli žít. Vím o případu včelaře, který telefonoval ve včelíně a nechával tam ležet zapnutý mobil. Včely to po nějakou dobu snášely, ale najednou frrrr – a byly pryč a chlapík koukal, jako když mu uletí včely. V USA taky najednou koukají zcela obdobným způsobem –ono jim vyhynulo 40 až 70 procent včelstev, někde víc, někde míň. Svádí to na kde co, ale ozývají se i hlasy o tom, že všechno způsobují mobily. Vy už víte, že jsou na správné stopě, ale že musí zahrnout všechnu moderní elektroniku. V USA si dávají na včelstva pozor a vláda včelařství dotuje, protože když se včeličky nepřičiní, nebude úroda a budeme chroustat mobily. U nás na včelaře každý kašle a oni ani nevědí, která bije, pokládají oslabené včely za napadené morem a spalují jedno včelstvo za druhým. Naše země se zvolna, ale nezadržitelně vrací do vědeckého pravěku.

Dnešní fyzikové se zfamfrněli do elementárních částic a zapomněli na to, že hmota je vždycky provázena informaci. Na tohle přišel fyzik deBroglie, proto těmto vlnám říkáme Brogliovy vlny. Informační vlna je schopna vyvolat silové účinky, podrobněji v mém spisku Základní kniha o virguli. A ona je taky vyvolává. Zkrátka fyzikové vymyslí radar a to podstatné, tedy jakou a jak intenzivní informaci vnese do prostředí, je nezajímá. Protože účinky mikrovln nejsou přímé, jsou zprostředkovány doprovodnými (Brogliovými) vlnami a způsobů interakce s hmotou je hned několik. Dnešní mikrovlnná zařízení pracují v pásmech, která ovlivňují doprovodné vlny fyziologických pochodů a právě v tom především spočívá jejich škodlivost.

Dnes už je prokázáno, že mikrovlny způsobují genetické změny a pro genetické změny byl vymyšlen pěkný název mutace. A tyhle mutace se projevují u všeho živého, tedy i u lidí, oni se narodí, už pomalu v kolíbce si vybrečí mobil a potom mutují. Je to tak, lékařské testy to prokázaly. Jen se dívejte a uvidíte. Citově oploštělé děti se sklonem k násilnému chování a s mnoha dalšími poruchami. Nějak už nemám chuť pokračovat v tomto smutném psaní. Ostatně fyzikou, respektive jejím zásadním selháním, jsme se, myslím, zabývali dost dlouho a nyní bychom se mohli podívat na jiný problém, který vytváří

obaleči

všeho druhu. Přijdete ze supermarketu, vybalujete nákup a současně plníte odpadkový koš plastovými fóliemi a krabičkami všeho druhu. Je jich pomalu víc, než zboží. Koupíte si třeba vepřovou plec a ona je zamotaná do fólie a té si přinesete v průměru 7 dkg. Z toho lze poznat, že kilo fólie už je levnější než kilo masa, kdyby ne, řezník by si dal zatra pozor a neplýtval by s ní. Většina nakoupených tekutin vězí v PET lahvích nebo v tetrapaku a vy, protože se snažíte být slušným člověkem, tento odpad třídíte. A když ho nesete do sběrných nádob, vidíte, že v kontejnerech na sklo a na papír je místa habaděj, ale nádoby na plasty přetékají. Člověk vlastně neví, kam má dát tetrapak, protože papír už to není a plast ještě také ne a životně prostřední úřad vás nepoučil. A to radši nechoďte na skládku odpadů, protože tam to kolikrát fláknou páté přes deváté, tříděné netříděné. Vážně tam nechoďte, mohli byste se rozčílit a seklo by to s vámi. Schválně si zkuste položit tu správnou otázku. Víte, kterou? No přece tuhle: Pročpak toho šmejdu dělají tolik? Nejmíň sedmsetkrát víc, než je zapotřebí?

Když se začnete pídit, zjistíte, že i v „moderních“ stavebních hmotách je hromada plastu a když si chcete něco obléknout, bude pomalu v každé látce zakuklené nějaké plastové vlákno. Tuhle jsme koupili utěrky a byly na nic. Taky do nich zpresovali nějaká vlákna a ony byly prakticky nenasákavé a tím pádem k ničemu. Sháněli jsme poctivé lněné utěrky a po delším úsilí jsme na ně narazili. Žijeme v podhorské oblasti a dřív u nás byly v takových lokalitách pěstovány ovce a rostl zde len, takže tady fungovaly tírny lnu a vlnařské provozy a také tkalcovny. Dneska se len nevyplácí a s ovcemi je to podobné. Na jednom německém televizním kanále jsem sledoval pořad o Patagonii. Lán země tam koupila společnost Benneton a pěstuje tam ovce. Oni vyrábí mimo jiné i látky pro papaláše a to víte, takový VIP si na sebe neoblékne nějaký šmejd z umělé hmoty, on chce poctivou přírodní surovinu. Většina lidí si ale kupuje oděvy napůl z umělé hmoty a ze supermarketu si nosí kila fólií a obalů. Proč?

Odpověď není nijak složitá. Jde o výchozí suroviny. Dneska se jezdí. Lidi musí jezdit, protože jinak by se neuživili. Doba je uspěchaná a stresující a bez auta je člověk namydlený. Takže sednete do auta, natankujete a tradá za prací nebo za něčím jiným. Pomalu každý dneska tankuje. Sundá víčko z nádrže a lije do ní naftu nebo benzín. Má všeobecné povědomí, že než dovezla cisterna palivo do benzinky, musel se ten benzín vykutat ze země kdesi v Saudské Arábii nebo kde vlastně. Jenže tak to není. Z ropných vrtů totiž neprýští benzín ani lehký topný olej, ale surová ropa a ta se musí zpracovat. Oddělí se z ní vaše palivo, ale zbývá spousta dalších složek – a co teď s nimi? Chrstnou to někam není možné, zapálit to taky nemůžete a tak nezbývá, než z toho něco vyrobit. Vlastně ano, viďte? Třeba nějakou tu PET flašku nebo fólii. Vyrobí se, prodá se a přibudou další penízky. Odpad už není třeba někam chrstnout, protože ho pohodí platící zákazník.

Jenže tyhle výrobky jsou příliš umělé – nebo spíš neumělé – a příroda si s nimi neporadí. Lidi sice také ne, ale to by nás nemělo udivovat, lidi si v úhrnu neporadí skoro s ničím a vědí, že moudrá příroda ano. To jistě, ale do jaké míry? Když se každý bude chovat jako Němci na návštěvě Čech a hodí denně do lesa modrý plastový pytel plný umělohmotného svinstva, už si neporadí. (Zajímavé je, že Němci mají odpadovou policii, která dokáže takové lotry vystopovat. My ji nemáme). S produkty ropáckého odpadu, vtěleného do fólií a jiných plastových zázraků, je opravdu těžké pořízení. Ještě že monopolisté mají zastánce v dnešních Zelených a ti prosazují, aby zvýšené náklady za jejich odpad hradili občané, zejména zvýšením plateb za odpad a za jeho recyklaci. Zelení fandí ropákům a uhlařům a vůbec monopolům, i když tyto korporace vydělávají asi tak tisíckrát víc, než je zdrávo. Akorát že jejich peníze proudí pryč ze země a nejsou nám nic platné.

Plastové výrobky nejsou zrovna prospěšné zdraví. Příslušné inspekční úřady každou chvíli zakazují nějaké plastové hračky pro děcka, protože se z nich uvolňují nebezpečné ftaláty a jejich mluvčí říkají, že takových výrobků je tolik, že je ani nestačí kontrolovat. Nejspíš to bude pravda, protože většinu nebezpečných výrobků ve skutečnosti odhalí amatéři nebo sdružení pro ochranu spotřebitele, což je subjekt nefinancovaný státem. Ti, kteří jsou financováni státem, tak úspěšní nejsou a pokud se zeptáte, proč, mohu vám kvalifikovaně odpovědět: Protože nemusí. Jo kdyby tak byl jejich plat závislý na tom, co zvrzají, jak je tomu u všech, kteří se řádně živí, to by sebou jinak mrskali! Jenomže, víte, pravidla pro práci úředníků jsou odchylná od pravidel pro ostatní lidi a pak to vypadá, jak to vypadá.

Dneska je 7. dubna 2007 a v televizních novinách ukazovali, jak tři jeleni zavinili hromadnou nehodu na dálnici. Oni ji v noci přecházeli a čtyři auta jsou na hadry a zemřel jeden člověk. A tři jeleni. Já mám jiný názor, ten, že auta zavraždila tři jeleny. Kudy, sakra, měli jít? Oni tam mají migrační trasu a ta není bezpečná. No a jeden kamion se roztloukl velice moc a nastoupil hasičský póvl a rozřezal ty napresované plechy a uklidil dálnici. Za chvilku následovala na obrazovce zpráva o porouchané cisterně s kyselinou chlorovodíkovou a zase to dával do pořádku hasičský póvl.

Já už jsem o hasičích psal, ale jak text pokračuje, chci začít ukazovat, jak se věci opravdu mají. Takže si všímejte: Hasiči jsou státní zaměstnanci, ale ta část z nich, která pracuje, je chápána jako obyčejný póvl, není považována za úředníky a tak musí poslouchat a makat. Vznešení hasiči, tedy z pohledu občana nikomu nepotřebný úřednický póvl, jsou naopak hýčkáni a mohou své podřízené otravovat, jak je napadne. Časem pochopíte, že takové uspořádání je normální a že je vynikajícím svědectvím o míře úpadku říše. To teprve budete koukat!

Hasiči dnes mají při hašení požárů těžší pozici než jejich předchůdci, a mohou za to právě umělé hmoty, které se míchají do stavebních materiálů. Ony při hoření vyvíjí jedovaté plyny a když je člověk vdechne, skončí ve špitále. Dřív to bylo jinak, lidé brali suroviny z přírody, skoro všechen odpad byl spalitelný a končil v kamnech. Dneska už se odpad pálit nedá, ale lidi ho stejně občas pálí, protože kolikrát ani nevědí, jak je to nebezpečné a v řadě případů také neví, co si s ním počít – tedy jak kdo, někteří občané se chovají jako němečtí turisté a fláknou odpad do lesa.

Dnešní chemie toho umí moc a moc a její výrobky najdete všude. V řadě případů nám dobře slouží, ale je jich už nějak přespříliš. Aušus z ropy přibývá a tak se musí pořád vyrábět a aby se zužitkovaly i těžké patlavé ropné složky, musí se pořád stavět silnice. A to není dobře. Politici - extrémisté jsou zaúkolovaní a zařizují všecko tak, aby se pořád něco převáželo z místa na místo a lidi aby museli jezdit také. To všechno je provázeno trvalým výplachem mozku a většina postižených lidí si dokonce myslí, že je to tak správně a mnozí jsou už tak zblblí, že takovou šaškárnu považují za známku pokroku. Přiznám se, že jsem si také velmi dlouho pletl technický pokrok se zlepšením kvality života komunity a později celého lidstva. Jde ale o to, co si člověk představuje pod pojmem kvalitní život. Někomu stačí ke spokojenosti surfování na Internetu, jiný má rád přírodu a je smutný z její rostoucí devastace, třetí tráví volno s kumpány u piva a nadává na jeho drahotu… každý jsme trochu jiný, viďte? A pokrok? Co to je a jak ho máme chápat? Pro odpověď musí člověk sáhnout do historie a nebude to tak docela jednoduché. Ostatně později uvidíte sami.

Když začali lidé šlechtit rostliny a sázet monokultury, narušili přírodní řád a potom chtěli stále víc a víc, hledali způsoby, jak z polí dostat vyšší výnosy. To se sice podařilo osázením pole monokulturou a šlechtěním odrůd, ale ty vyčerpávají půdu a proto se do ní musí dodávat spotřebované živiny. Hnojilo se organickými látkami, chlévskou mrvou a kompostem, ale to nestačilo a tak začala výroba umělých hnojiv. Jejich aplikace ale zásadním způsobem změnila vlastnosti půdy. Ve zdravé přírodní prsti žije velmi mnoho druhů mikroorganismů a ty při aplikaci chemických hnojiv hynou. Situace se postupně zhoršila, protože byly vynalézány sloučeniny, které hubí škůdce, což jsou specialisté – symbionti na určitou rostlinu. Původní přírodní mechanismus rozmnoží se škůdce, množí se jeho predátor vzal v rozsáhlých lánech za své a škůdce je potřebné otrávit chemickým jedem. Ten se rozpráší, otráví škůdce – a co dál? Na zemi leží otrávení škůdci a taky jed, který zbyl. Jde o velice účinné pesticidy, fungicidy a insekticidy a ty se z polí šíří do okolí. Jistě si vzpomínáte na případ DDT, který pronikal do potravního řetězce  - a stále proniká, protože se pořád ještě vyrábí a používá. I další jedy pronikají do přírodního potravního řetězce, takže tvorové, kteří stojí na jeho vrcholku, trpí a jejich zdraví za mnoho nestojí. Mimochodem, člověk je také na vrcholku potravního řetězce. A to jsme se zatím vůbec nezabývali tím, jestli jsou chemické výrobky kompatibilní s přírodou i ve smyslu Brogliových vln.

Svého času dospěli lidé k názoru, že si podmaní přírodu a poručí větru dešti. Tyhle snahy trvají dodnes, i když se o nich moc nemluví. V případě polí ale konají pravé divy, půdoznalec rozezná, že je v půdě málo bóru a fosforu a řekne vám, kolik máte na pole dodat boraxu a fosfátů. Jenže: Docela nedávno jsme četl o dvou francouzských vědcích, kteří dali pod mikroskop zdravou půdu a zjistili, že v kubickém centimetru prsti žije na dva tisíce druhů mikroorganismů, ale když se do půdy vpraví běžně užívané chemikálie, tento počet rychle klesá. Byl jsem jejich zjištěním udiven, protože tohle jsem nečekal. Mikroskop je na světě už spoustu let a člověk by předpokládal, že vědci už dávno půdní mikroorganismy studují a znají je jako svoje boty. Půdní bakterie jsou ve zdravé přírodě normální a jejich nepřítomnost by měla být varovným signálem, že byl porušen přírodní řád, o kterém zatím víme moc málo, protože vědci, kteří se tím zabývají, přišli teprve nedávno na nápad dát půdu pod mikroskop. To znamená, že s opravdovým výzkumem půdy začali teprve teď. Jako obvykle suplují nezdárné vědce vzdělaní amatéři a také ti, co vynašli roztok EM, který nejen že vrací do půdy vyhubený život, ale je dokonce s půdou kompatibilní ve smyslu Brogliových vln. Snad se vědci poučí a začnou konečně pracovat na biotechnologiích, které nejen že dodají půdě vymrskané živiny, ale budou i v souladu s přírodním řádem. (EM vyrábí Tropical Plant Resources Institute, Inc., 1212-4, Uruma City, Okinawa, Japan a evropské zastoupení má Multikraft Produktions-und HandelsgmbH, A-4631 Haiding/Wels, Austria). Studium vlastností půdy bohužel narazí na to, že kvůli selhání fyziky není možné odečítat opravdové informace a vědci se zatím musí spokojit s chemickým rozborem, s fyzikou elektromagnetického pole a s koukáním do mikroskopu.

Já jsem o EM psal v knize BUBUBU a psal jsem také o tom, že jsem hledal přírodní léčitele půdy. Jedním z nich je krtek. A mám radost, protože se mi dostal do ruky časopis Knihovnička ZAHRADA, květen 2007 a tam je článek Půda z krtinců prospívá květinám. Autor -r- uvádí, že půda z krtinců neobsahuje téměř žádné choroboplodné zárodky a moc prospívá kytkám. Neví, že krtek dokáže půdu znormalizovat i ve smyslu Brogliových vln, takže je vlastně léčivá, ale aspoň něco. Člověka potěší, když zjistí, že i jiní lidé si všímají.

Zajděte si na kraj lesa, prohlédněte si obsah nějakého modrého plastového pytle, pohozeného německým turistou, sedněte si a zamyslete se nad osudem předmětů, které vidíte před sebou a nad osudem obyvatel lesa a lesní půdy. Protože situace místních obyvatel se změnila, oni nyní sdílí své území s plastovým šmejdem. Neví si s ním rady. Les si ví rady s mnoha druhy odpadů a pokud nejde o smrkovou monokulturu, dokáže zázraky. Má vyvinuté recyklační postupy, o kterých mohou lidé jenom snít, jenže my lidé do něj velice hrubě zasahujeme právě tím, že neumíme své produkty recyklovat a pohodíme je v křoví. Lidé dodnes nevědí, kam s odpadem, který je mnohdy jedovatý a otráví půdu. Její složitý ekosystém se hroutí a les přestává být zdravý. On je části zádržného vodního systému a voda, která proteče otrávenou půdou, je rovněž otrávená, a to jak chemicky a biologicky, tak ve smyslu Brogliových vln.

Nyní jsme probrali některé dopady dnešní chemie na přírodní prostředí, ale k dobrému pochopení problému to nestačí. Abych ukázal, o co jde, musím popsat něco z opravdu vyspělé chemie na pomezí biologie a také některé biotechnologie. Než to ale udělám, zmíním vysílání rozhlasové stanice Plzeň z 19.4.07. Šlo o zprávu o kongresu jakýchsi odborníků, kteří konstatovali, že v našich vodních tocích jsou estrogeny a s těmi si neporadí čistírny vod. Nepřipadá vám to zábavné? Já jsem se tedy docela rozesmál. O tom, že doktoři perou do ženských hormonální antikoncepci, jejíž součástí je právě estrogen, po lopatách, se ví už léta a že to škodí, se ví také – jenomže je to báječný kšeft. A teď si představte, že to u nás prezentují jako novinku! Nicméně jde o skvělou ilustraci odbornosti našich předních machrů. Pokud se totiž chcete něco opravdu dovědět, nehledejte odpověď u nás, naši machři jsou mírně zaostalí, ale nakecají vám, že o trochu zvýšený cholesterol je příznakem choroby, začnou do vás cpát prášky a připraví vás o zdraví. To dovedou skvěle.

To, co chci sdělit, dobře ilustruje vtm Science 7/2006, článeček SLIBNÝ LÉK ZABÍJÍ. Vědci usoudili, že interferující kyselina ribonukleová může být skvělým lékem, protože bude sabotovat práci genů, které podporují růst nádorů a cíleně napadne geny choroboplodných zárodků. Ukázalo se ale, že ve skutečnosti může být smrtelným jedem. Pokud se ale chcete poučit o stavu bádání o rakovině, najdete dobrý přehled ve vtm Science 4/2007, článek RAKOVINA nová tvář „staré známé“. Zjistíte, že situace je růžová pro doktory a farmaceutické firmy, ale velmi chmurná pro nemocné.

Zajímavé je, že alternativní přístup je lepší. Nádor najde trénovaný člověk pomocí virgule a pokud použije anténu RUKA s pomocnou anténkou, může zjistit vlnovou délku a ví: Ano, tohle je buď totální selhání orgánu nebo nádor. Alternativní terapie je také lepší a úspěšnější, ale není zákonná. Zákonné je to, co je lege artis a tedy to, na čem se dají vydělat velké peníze. Ani alternativní přístup ale není úspěšný, když si pacient nechá zničit imunitní systém chemoterapií. Doktoři se tomu musí podřídit a když neposlechnou, běda jim! Můžete o tom číst v časopise PHOENIX 4/2007, článek NOVODOBÝ HON NA ČARODĚJNICE s podtitulem MODERNÍ MEDICÍNA A KULTURA SMRTI. Zajímavé je, že v přírodě se alternativní přístup závislý na senzibilitě běžně uplatňuje, viz vtm Science 7/2006, článek o langustách Vyčenichají chorobu. Dnešní vědci se domnívají, že langusty čmuchají jakousi chemickou látku a příští vědci snad už budou vědět, že je to jinak a ony vnímají informační pole.

Nyní opět k myšlence, kterou chci sdělit. Další ilustrací poslouží léčivé byliny. Ony jsou totiž nesmírně účinné, tedy pokud je určí opravdový odborník. Takovým borcem byl například zesnulý páter Ferda a dobří jsou i pánové Jonáš a Zentrych. A tak se do bylin pustili chemici a našli v nich tak zvané účinné látky. Při jejich určování se řídili pravidlem léčivá je jenom chemická sloučenina, nic jiného a začali tyto sloučeniny vyrábět uměle nebo je extrahovali z rostlin. Potom je vpravili do pilulek – a nic! Účinek nevalný a k tomu spousta vedlejších účinků, které nemocnému spíš ublíží než pomohou. Chemici postupovali ze svého hlediska správně, oni nemohou vědět, že selhala fyzika, která je i základem chemie. Takže nevědí, že k posouzení opravdového účinku léku je potřebné vzít v úvahu náboj obsahující účinnou informaci. Čím detailněji dovedou pracovat, tím víc to vadí a z léku, který by podle současných teorií měl být přímo zázračný, se vyklube smrtelný jed.

Nyní přejděme k biotechnologiím. Lidé je užívali od pradávna, ovšem na základě zkušenosti. Dali na ránu pavučinu a vědci o moc později zjistili, že na pavučinách jsou plísně zabíjející mikroby. Tyto plísně produkují antibiotika a pan Fleming antibiotika nakonec vědecky objevil. Ukázalo se, že jde o obchodně úspěšné výrobky, nasekaly se toho vagony a doktoři se starali o odbyt – a přičinili se o mutaci mikroorganismů, takže antibiotika ztrácí účinnost. Mikroby se na ně adaptovaly. Ostatně přečtěte si vtm Science 122006, titul Antibiotika posilují bakterie.

Dnešní biotechnologie vyvíjí postupy, které vedou k hromadné výrobě, protože ta je lukrativní. Na začátku byla firma Genetech, Ostatně dobrý přehled dává vtm Science 4/2007, článek Zlatá vejce a geneticky modifikovaná BUDOUCNOST. Jistě jste si všimli, že často cituji vtm Science, časopis, který se dřív jmenoval Věda a technika mládeži a já jsem ho jako kluk hltal. Je dodnes docela dobrý, i když musí žít z reklam a je to na něm znát, ale – zůstal dobrý. Například v čísle 16/79 byl článek o zřízení psychoenergetické laboratoře, ve které ing. Rumler sestavil anténu RUKA a i v jiných číslech se objevovaly články o její činnosti. V té době byl časopis, aniž o tom kdo věděl, na špičce fyzikálního bádání.

Zkrátka Genetech vznikl roku 1976 a začal pomocí geneticky upravených bakterií vyrábět lidský inzulín a nasekal na tom hromadu peněz. Stal se vzorem pro ostatní a nejspíš bych měl vysvětlit, o co jde. Dobře, vysvětlím. Inzulín je látka nezbytná k štěpení cukrů a v těle ji vyrábí slinivka, konkrétně útvary, které se jmenují Langerhansovy ostrůvky. Jejich porucha má za následek poruchu v hospodaření s cukrem a vzniká těžká nemoc jménem cukrovka. Medicína se zadrhla u problému poruch orgánů, nemá ne ně, ale lidé s cukrovkou mohou žít, pokud jim bude dodáván inzulín. Jsou to tedy ideální pacienti, protože budou inzulín potřebovat po celý zbytek života a na tom se dá šíleně vydělat. Například jen u nás je osm set tisíc diabetiků. Berou inzulín, ale on není lékem, takže choroba se i tak projevuje. Výrazné jsou zejména defekty na nohou, kterými trpí 5 až 10 procent diabetiků. Čtvrtina diabetiků trpí aspoň nějakým problémem. Jde o poruchy kapilárního proudění, které se projeví například jako dna, Bürgrova choroba nebo diabetický či bércový vřed. Slyšel jsem na stanici Plzeň pěkný pořad o tom, že stačí malá ranka a fik – malíček musí pryč! Lékaři to sledují a když usoudí, že nastal čas, ucvaknou nemocnému kus nohy, pak další kus a tak dále. Diabetici trpí nadváhou, poruchami zraku a neuropatií, což je roztomilý název pro kruté bolesti… Řeknu vám, není nad to, když Langerhansovy ostrůvky pracují bez poruchy! Je jisté, že zvenčí dodávaný inzulín umožní přežívat, ale zdraví se nedočkáte. Tento stav byl posuzován výrobci léčiv a protože oni jsou současně investory výzkumu, vzali si z toho poučení. Proč sakra vyvíjet postupy, které vyléčí chorý orgán? To je ekonomicky nevýhodné! Správný postup je právě opačný, musí se vyvíjet udržovací prostředky, které bude nemocný brát, dokud nevydechne naposled!

Mimochodem, vyvinul jsem prostředek na bércové vředy a on funguje. Zajímavé je, že by s ním každý rád kšeftoval, ovšem za předpokladu, že vydělá daleko víc než já, to prý je v obchodě normální. O výrobu se naopak nechce starat nikdo a já na to nemám čas. Takže budu hledat výrobce, ale nikterak usilovně, protože zrovna tenhle problém nepovažuji za nějak extra důležitý. Ono je to problematické i z jiné stránky. To, co léčí, smí vyrábět pouze monopoly, aby nedej Bůh nepřišly o nějaký ten penízek a mají k tomu účelu zřízen celý arzenál zákonů a úředních hradeb. Prostředek se tedy musí tvářit jako kosmetika, ale i tento obor je vyhrazen prominentům a ti si ho prostřednictvím úředníků zatra hlídají. Někdy se rozčílím a jsem sprostý a vykřiknu do prdele s těma zákonejma hovadinama… vidíte? Zrovna teď jsem vykřikl.

Z článku ve vtm se můžete samostatně poučit o tom, že dnešní genetici se mohou přetrhnout při vývoji výroby udržovacích prostředků a je tam i jiná zajímavá informace. Autor článek ji dobře ilustruje na příkladu výroby látky jménem alfa-1-antitrypsin. Když udělali z ovcí živé bioreaktory na jeho výrobu, zjistili, že to není to pravé ořechové, protože ovčí produkt nebyl totožný s produktem lidským, bílkovina nemá ten správný cukerný povlak. Nyní dělají bioreaktory ze slepic a chtějí správně pocukrovanou látku těžit z vajec. Co říkáte, je to ta nejlepší cesta? Že ne, viďte? A to milí genetici zatím netuší, že čím lépe budou pracovat, tím víc jim bude překážet neznalost Brogliových vln. Inu každý svého štěstí strůjcem.

Výrobci čistících a pracích prostředků dnes vyrábí hotové zázraky. Tedy aspoň podle televizních reklam. I ta nejzatvrzelejší špínu stačí maličko postříkat a setřete ji hadříkem, nemluvě o tom, jak s ní zatočí prací prášek! Špína nemá šanci! A pak ten zázračný prostředek steče do odpadu a tradá do čističky a dál do vodního toku. Tuny fosfátů a jiných skvělých sloučenin a odmašťovadel ale navozují ve vodě enaerobní režim a rostou v ní sinice a plavou hynoucí ryby. Raci ne, ti umřou hned ze začátku a říční perlorodky snad ještě dřív. Já se s tím nehodlám nijak patlat, protože vím o něčem jiném. V přírodě totiž rostou rostliny produkující velmi účinné a beze zbytku odbouratelné saponiny. Můžete v nich vyprat prádlo a pak se v tom vykoupat a umýt si vlasy a ty budou zdravé a lesklé a pleť hebká. To, co zbude, vylijete ke stromu a on bude také prospívat. To jsou věci, viďte? Akorát že neřeknu, které rostliny to jsou. Mám určité prorocké vidění, že monopolní producenti dnešních prostředků jsou schopni najmout armádu grázlů a tyhle rostliny do jedné zlikvidovat. No ale patří jim budoucnost. Možná patří budoucnost i umělým pracím a čistícím prostředkům, tedy za předpokladu, že chemie napodobí přírodní mustr včetně informační složky. Nebude to vůbec jednoduché.

Chemie vyrábí vlákna. Začalo to nylonem a pak následovaly dokonalejší verze a dalo by se o nich psát, ale pak si přečtete ve vtm Science 5/2006 článek Proč se pavouk netočí? Ohrožený pavouk totiž kliďánko skočí do prázdna a nic si z toho nedělá, protože je připevněný na pavučině, která je třikrát pevnější než kevlar. Kdyby byl přidělán na lidmi vyrobeném vláknu, na konci cesty by se roztočil a kmital nahoru.-dolů, takže by byl snadnou kořistí. Bílkovina, která tvoří základ jeho vlákna, ale má tvarovou paměť a žádné pohupování a otáčení nehrozí. No řekněte, má po takovém zjištění smysl psát o umělých vláknech? Ani náhodou!

Určitě ale má cenu psát o potravinářské chemii. Všimněte si toho, že i výrazně nemocný člověk, který spolyká osmdesát pilulek denně, krom této skvělé stravy sní ještě nějaké to jídlo a v úhrnu je hmotnost zkonzumované stravy větší než úhrnná hmotnost spolykaných medikamentů. Čímpak začít? Aha, támhle v rohu, Aspartam se nabízí. No proč ne? Jde o umělé sladidlo, která bylo nejdřív zakázáno, protože nad 30oC se z něj uvolňuje metan, ale byl to skvělý kšeft. A tak hladce prokličkoval bdělými úřady a je na trhu. Dětičky ho konzumují v těch přeslazených blivajzech, které tak milují a ze kterých se normálnímu člověku dokonale převrátí žaludek. Mohl bych přidat ještě pár poznatků o tomto skvělém výrobku, ale proč?

Potravinářská chemie vyvinula skvělé výrobky označované písmenem E, jde v podstatě o ochucovadla, barviva a emulgátory a krom toho dodá i konzervační prostředky, to aby se výsledný mišmaš nezkazil rovnou, ale až si ho zákazník ponese domů. Potravinářská chemie je co do výsledků snad nejostudnějším chemickým odvětvím, předčí ji snad jen vývoj válečných otravných plynů a jedů pro chemoterapii. Lidi, kteří na ní pracují, ale nelze nijak odsuzovat, protože oni kvůli selhání fyziky nemají možnost měřit škodlivé parametry svých výrobků. Díky látkám E se dá skvěle vyrábět. Vezmete nějakou hmotu, která je považována za jedlou, rozemelete ji na drobno, ochutíte, obarvíte a emulgujete, nacpete do střívek z umělé hmoty a máte chutnou uzeninu. Proto když kupujete výrobek, nenechte se zmást reklamou, která říká, co všechno ve výrobku není, spíše se zajímejte o to, co v něm je. Koupíte si kelímek, ve kterém podle výrobce není už vůbec nic, ale najdete v něm jakousi bílou hmotu, která dokonce voní a chutná. V knize BUBUBU jsem psal o poměrné toxicitě potravin. Včera jsem sehnal moderní jogurtík 0% a pohrál jsem si s ním. Ukázalo se, že mu lze přiřadit toxicitu 48, což je hodně. Je zaviněna hlavně látkou E1442, což je modifikovaný kukuřičný škrob s toxicitou 120 a svůj podíl přidává odtučněné mléko, kterému se podařilo jakýmsi technologickým kouzlem dodat toxicitu 32.

Dneska už si lidé moc všímají, jaká že potravina opravdu je a pomalu dospívají ke zjištění, že moderní hromadná výroba potraviny poškozuje. Co poškozuje, ona je přímo znehodnocuje a huntuje! Víte, naši předkové po tisíce generací zkoumali, jak vyrobit třeba co nejkvalitnější, nejchutnější a nejzdravější uzeninu a dospěli k technologii, která to dokáže, ale dneska by s ní neuspěli, zatrhl by ji hygienik. Tradiční výroba ale opravdu vede ke zhotovení kvalitních a zdravých potravin. U nás se ještě pár věcí vyrábí tradičně. Občas nakupujeme v Kauflandu a protože to není daleko na hranici, jezdí tam nakupovat spousta lidí z Německa. A víte, co kupují nejvíc? Inu tradiční a kvalitní české výrobky. Dokáží toho odvézt celý regál. Je fakt, že prodejce pružně zareagoval a místo těchto výrobků naplnil regály ekvivalentním zbožím z Německa, jenže to nikdo nekupuje. Tady nepomůže žádná reklama. Lidé totiž dají na zkušenost a vlastní přece jen nějakou, i když v průměru nevalnou míru senzibility a tak vycítí, že zrovna tento vychvalovaný produkt je ve skutečnosti hnusný a zdraví škodlivý šmejd. Moderní technologie nerespektují zjištění našich předků a kvalita vázne, k tomu připočtěte látky E a pomalu se budete bát nakupovat. Což nemusíte. Prostě si všímejte, které potraviny jsou vyráběny moderně hromadně, koukněte se, jestli tam není moc látek E a konzervačních přísad a pomalu získáte přehled, co ano a co ne. Jiná věc ovšem je, jestli tento přehled mají všelijací hygienici a potravinářští inspektoři. Když si přečtete vtm Science 3/2007, článek Verdikt o zdravých potravinách je poplatný sponzorům, začnete o tom velice úspěšně pochybovat. No jo. Když si zaplatíte výzkum zdravotní nezávadnosti vašeho výrobku, máte 7,61x větší šanci, než byste měli v případě nezávislého výzkumu.

Nyní se podívejme na jinou, tentokrát úplně katastrofální odnož chemie. Začnu novinami MF Dnes ze 16.5.98, článek Vědci nakupují mikrovlnné trouby – nečekaná pomůcka pro laboratoře. Vědci zkrátka zjistili, že řada reakcí probíhá v mikrovlnce rychleji a některé se dají uskutečnit jen v ní. Proč to tak je prý se musí teprve zjistit. Dobré poučení o skutečnosti najdete v knize Ing. Radomír Husárek, Proč škodí mikrovlnky a něco také najdete v mé knize BUBUBU. Mikrovlnka pracuje obvykle s výkonem 500 až 1000W a pokud jste pozorně četli předchozí text, musí vám být jasné, že předá potravině nebo chemické sloučenině slušnou porci škodlivého informačního náboje. Ten se ale podílí i na konkrétním účinku, např. voda se v mikrovlnce vaří při 105oC, Kodein v ní vyrobíte za 35s, kdežto mimo mikrovlnku se s ním budete trápit 12 hodin. V mikrovlnce se dá syntetizovat hromada enzymů a ty jsou pak součástí léků. Husárek uvádí příklad léku BIOCALCIN R 60, který může vyvolat maligní nádor.

To, co mikrovlnka skutečně způsobí, závisí na její konstrukci a řadě dalších parametrů, o kterých, obávám se, nemají ani konstruktéři, ani výrobci nejmenší ponětí. Nemusela by škodit, ale v úhrnu škodí a je to dnes už výhradně technický problém. No jistě, už víte: Zaviněný selháním fyziky, jak jinak? Zkrátka chemie klohnící své sloučeniny v mikrovlnce vnáší do lidského organismu velmi nepříznivé náboje… co do lidského? I psi a kočky už poznali, co je dnešní chemie zač. Jejich žrádlo, všelijaké ty granule a konzervy, zvířata mrzačí a zabíjí. Vybral jsem svým známým pár druhů granulí, které jsou v pořádku, ale co ostatní lidé, psi a kočky? Tohle je špatné, moc a moc špatné a působí to na člověka, tedy konkrétně na mně, tak negativně, že jsem se rozhodl nepsat o dalších exaktních oborech. Když selhal jejích základ, fyzika, ani ony na tom nebudou nejlíp. Lepší bude  vybrat nějaký humanitní obor. No ano. Co nám přináší největší poučení? Inu

historie,

copak jiného? Já jsem ale dějepis neměl nikdy rád, ani ve škole, ani později, protože mi připadal jako snůška prázdných tlachů. Nějak se mi nezdálo důležité učit se o tom, jak nějaký král nechal postavit most nebo kostel, protože si myslím, že myšlenku na velkou investici mu musel nejprve nakukat do hlavy nějaký ten lobbyista proto, aby se při zadání zakázky pořádně nakapsoval. U balíku peněz totiž vždycky číhají lidé postižení tulení nemocí a snaží se pro sebe urvat co nejvíc. Bylo to tak dřív a je to i dnes, takže jaképak poučení z historie? Spíš mne zajímalo, jestli se lidé, kteří potom stavěli kostel, pořádně najedli a zda se mohli vyspat v pohodlí a v teple. No a takových věcech ten dějepis, který jsem znal, nepojednával, i když i zde bylo pár světlých momentů, jako třeba popis oné epochální chvíle, kdy bratranci Veverkové sestrojili ruchadlo. Učitel si ale nedal práci vysvětlit, jak velký rozdíl je mezi pluhem, který půdu jen rozruší a mezi ruchadlem, které ji převrátí. V prvním případě je totiž na poli spousta plevele a ten se musí furt odstraňovat, kdežto po ruchadle ho zůstává o moc méně, takže lidé mají náhle půlku práce hotovou.

Druhým pilířem historie byly podle učitelů války a to se mi taky moc nezdá, protože spousta z nich prý vypukla z náboženských důvodů. Což mi připadalo jako neúnosná konina, protože všechny války, o kterých mi vyprávěl děda a jiní poučení lidé, byly vedeny za účelem loupeže. Papaláši v některé zemi vládli ve svůj prospěch, na všechna vedoucí místa v administrativě rozestrkali své příbuzné a kamarádíčky a hospodářství šlo do háje, jak jinak? Aby zakryli svoji neschopnost, blbost a pitomost, museli zhecovat lidi a nahnat je do lupičské války. Jinak to řešit neuměli. Je jen málo knih, které o tom kvalifikovaně pojednávají a mezi nimi vynikají Osudy dobrého vojáka Švejka za světové války od pana Jaroslava Haška. Zejména třetí díl skvěle pojednává o bezohledné papalášské zlodějně.

Třetí věc, která mne na dějepise štvala a pořád ještě štve, je tato: Archeologové zkoumají řekněme neolitické sídliště, najdou tam plácek, který byl zjevně užíván jako shromaždiště komunity – a prohlásí ho za kultovní místo! Cože je nejen blbost, ale dokonce lež jako věž. Já jsem o tom mluvil s lidmi, kteří pracovně pobývali v Africe nebo na podobných z našeho hlediska exotických místech a oni měli jinou zkušenost.Lidi z vesnice se večer sebrali, šli na plácek a vzali s sebou pořádnou zásobu pití nebo drog, rozdělali oheň a potom povídali, zpívali, tančili při bubínku a trdlovali pomalu do rána. Nějaké ty Bohy obvykle měli, ale šoupli je o kus dál do háje, aby je nerušili při mejdanu. No a pořizovali si hezké věci pro potěšení oka a pro ozdobu a když takovou věc vyhrabe archeolog, prohlásí ji – za kultovní předmět! Pročpak se ten člověk trochu nerozhlédne kolem sebe? Vždyť i mezi námi žijí lidé, kteří přímo třeskutě věří (alespoň to o sobě tvrdí), ale když je navštívíte, mají v příbytku jeden dva kultovní předměty a jinak na stěnách normální krajinky a na stole vázu s květinami. Na základě praktické zkušenosti mi tedy archeologové připadají jako lidé velmi potrhlí a odtržení od běžného života a jejich žvásty o kultovních předmětech a místech neberu vážně.

Z nějakého popudu jsem si před časem od Readers Digest objednal knihu Velké civilizace, no já vím, že od ní nemohu čekat nějaké podrobné líčení, spíš takový ten všeobecný přehled, ale proč ne? Za nějaký čásek zazvonil pošťák a přinesl knihu, byla zapakovaná ve fólii (jak jinak, že?), já jsem ji dal do knihovny a věnoval se svým záležitostem. Říkal jsem si, že možná poslouží nějakým užitečným údajem.

Mne totiž, co se dějin týče, zajímá především jeden problém, a sice původ a vznik papalášství, tedy všelijakých těch dědičných vládců a také šamanů všeho druhu, velekněze nevyjímaje. O jejich rozšíření starost nemám, protože vím své a vysvětlím to na příkladě, který se týká opic na ostrovech. Omlouvám se, ale nezapsal jsem si pramen, takže napíšu pouze o tom, co se událo. Zkrátka jeden druh opic na jednom ostrově si začal mýt brambory, zřejmě proto, že pak byly chutnější – a za čásek si opice téhož druhu rozeseté na jiných ostrovech také myly brambory. Teď, kdy už víte, že existuje a funguje informační pole, by vás něco takového nemělo překvapovat. Příkladů „nevysvětlitelného“ sdělování na dálku ostatně najdete v literatuře celou přehršel. Když už zkrátka je myšlenka na světě, rozšíří se a pro samé šamany pak není kam plivnout.

Historikové své poznatky získávají z několika zdrojů a pokud jde o opravdu staré události, pohybují se v mlze. Četl jsem o tom, že v afrických dolech se našly stopy hornické činnosti staré 40 nebo snad 50 tisíc let a tuhle dobu přiřazujeme spíš nějakým lovcům mamutů, kteří bydleli v jeskyni a na oheň si museli počkat do chvíle, kdy blesk zapálil strom. Jenže kutání rud není prováděno pro ukrácení dlouhé chvíle, jeho účelem je dodat surovinu metalurgům - a o těch se neví zhola nic. Tenkrát ještě lidé nestavěli z trvanlivých materiálů, ale pohřbívali své blízké a stěny jeskyně zdobili obrázky zvířat. Zůstalo po nich velmi málo stop a je těžké vykutat z nich nějaký příběh, který by zdobil učebnice dějepisu. I kdyby se tak stalo, není jisté, v jaké formě bude tato informace předána žáčkům. Můj známý prodělal zajímavou zkušenost, když jeho synek přišel ze školy poučen o tom, že na našem území žili pravěcí lidé, ale vymřeli a po nich sem přišli Slované. Pokusil se paní učitelce naznačit, že to bylo trochu jinak a ona mu na revanš naznačila, že je nevzdělanec a aby se podíval na Internet, kde tyhle poznatky najde. On přikývl a odešel, protože kdyby se zachoval jinak, baba začne jeho kluka šikanovat a moc mu ublíží.

Pomalu jediným zdrojem poznatků o pradávné minulosti jsou báje, vzkazy nesené ústním podáním přes oceány času. Většině z nich ale nerozumíme a pleteme si je s pohádkami. Jenže báje hrály u společenstev, která neužívala písmo, roli učebnice dějepisu. Například afričtí Dogonové si ústně předávali poznatky a soustavě hvězdy Sírius – a současná astronomie tato fakta potvrdila. V dobách, kdy vzniklo písmo, byly mnohé báje zapsány, ale není to zase žádné terno. Jak rozumět starým textům z Indie, které popisují létací stroje a válku vedenou jadernými zbraněmi? Co se skrývá za bájemi o Bozích a četných hybridech člověka a zvířete, kde přišla Sfinga ke lvímu tělu a egyptští bohové ke hlavám zvířat a ptáků? A jak to bylo s kentaury a s létajícím koněm jménem Pegas? Homér sepsal Iliadu a Odyseu, Heinrich Schlieman ho vzal za slovo a vykopal bájné město Trója. Donedávna se mělo za to, že si pan Homér leccos vycucal z prstu, ale jiní mu věří i nadále – a identifikovali ostrov Ithaka. Jenže jak to je se Sirénami, ženami, které obluzovaly námořníky luzným zpěvem a kam se poděl obrovitý jednooký pastýř ovcí Polyfémos je ve hvězdách. Dostaneme vůbec někdy možnost si takové vzkazy z minulosti ověřit?

Historie, kterou ověřit lze, sahá jen pár tisíc let před náš letopočet a její odhalování je nesmírně obtížné. Poznatky jsou získávány při vykopávkách a jsou dedukovány z nalezených zbytků staveb, pohřebišť, starých skládek a ohnišť a z nalezených artefaktů. Více se dá zjistit až o lidech, kteří užívali písmo, tedy pokud se ho podaří rozluštit, ale překlady nemusí být úplně správné, protože stará písma mnohdy vynechávala samohlásky, nemluvě o obrázkovém a později hyeroglifickém písmu. Dobré a rozluštitelné nápisy přináší sumerské klínopisné tabulky a i jejich překlad, jak uvidíte za chvíli, můžeme chápat všelijak. Všechny tyto stopy minulosti jsou bohužel znešvařovány tím, co už jsem zmínil. Najde se předmět, o jehož účelu se nic neví – a je z něj kultovní předmět. Najde se plácek a už z něj dělají kultovní místo. Vykopou základy velkého baráku a hned vědí, že to byl chrám. Já téhle sortě vědátorů nerozumím. V pradávných dobách měli lidé starosti s obživou a bydlením, ale v jednom kuse prý uctívali jakési Bohy, kteří jim byli s prominutím prd platní. To je přece nehorázná a nelogická blbost, nemyslíte? Nicméně Bohové a bůžkové jsou zmiňováni v mnoha textech a je jich nejspíš víc než lidí, takže nějaký význam měli. Dnes už nejsou, ale vznikly sekty jejich uctívačů a historie nedokáže vysvětlit, co jsou tihle Bohové zač, kde se tu vzali a - proč si zasedli zrovna na lidi?. Proč se nevěnovali třeba komárům? To jsou otázky, viďte?

Jednoho dne mi zbyl nějaký čas, vzal jsem tedy z knihovny Velké civilizace, vysvobodil jsem knihu z fólie, odnesl ji do igelitky, ve které shromažďujeme plastový odpad a náhodně jsem nalistoval stranu 243. Z fotografie na mne koukala nádherně udělaná hlava zapasovaná do velkého límce a nahoře ozdobená podivným kloboukem. Pod obrázkem je tento text:

Výrazným rysem zapotecké kultury jsou keramické pohřební urny, které jsou často zdobené postavami (pravděpodobně šlo o uctívané předky).

A jéje, řekl jsem si. Pravděpodobně uctívaní předkové, takže pravděpodobně kultovní předměty… to jsme ty peníze mohli utratit rozumněji. (Kniha totiž nebyla nikterak levná). Začal jsem ale číst od začátku – a už jsem toho nenechal. Ti, kteří knihu napsali, totiž svému oboru rozuměli a dobře a poctivě o něm přemýšleli. A jejich závěry byly také velice rozumné a jeden z nich mi přímo učaroval. Týká se pokroku. Dosavadní názory na pokrok byly v principu takové, že pokrok vypukl, až když si nechal papaláš postavit palác, případně faraon donutil lidi vláčet šutry na stavbu pyramidy. Takové pokrokové události se moc hodí při výkladu dějin, ale jde skutečně o pokrok? Autoři knihy dospívají k poznání, že skutečný pokrok nesporně spočívá v něčem jiném. V obdobích, kdy lidi nikdo neotravoval a oni žili v klidu a pokoji a domestikovali zvířata, učili se pěstovat plodiny a vynalézali zařízení, která jim usnadnila práci, Jde ovšem o období „dějin bez dějin“, protože v tom čase nikdo neproslul jako velký válečník a vrah nevinných lidí a nikdo se nehrnul do stavby nějakých nepotřebných chrámů, natož pak paláců. Je jasné, že historik, který se takovým obdobím zabývá, nemá na růžích ustláno, protože se kolikrát nemá čeho chytit, ale takový člověk si zaslouží naši úctu.

Hledal jsem v knize stopy po objevení se Bohů a když jsem vyloučil všelijaké snahy udělat z kde čeho kultovní předmět, začalo mi připadat, že takové stopy existují, ovšem Bohové, kteří se takto objevili, mi připadali spíš jako

Bohové vykuků

než co jiného. Dříve než Bohy se ale musíme podívat na člověka, který takové Bohy uctívá a ten pohled musí být poučený. Začnu tím, co ví každý z nás a co tak pěkně napsal písničkář Wabi Daněk. Kovboj, který zbohatl, pozve na drink svého chudého kolegu a vysvětluje mu, že každý z nás touží mít

rychlejší koně

starší whisky

mladší ženský

a víc peněz.

Je nabíledni, že takové požitky si chudý honák nemůže ze svého platu dopřát a pokud je chce mít, musí se nějak zmocnit peněz, které vyrábí lidé podílející se na tvorbě přidané hodnoty. K tomu vedou v zásadě dvě cesty. Buď se dá na lupičství, nebo vymyslí fintu, která mu umožní ty peníze získat – a vůbec nejlepší je kombinace obojího. Právě dějiny nám odhalují přímo gejzír nápadů sloužících tomuto cíli.

Věda se samozřejmě náboženstvím zabývá, příklad najdete ve vtm Science 12/2006, článek Máme v mozku nervové centrum pro náboženství. Kanadský neurolog Mario Beauregard to zkoumal a dospěl k závěru, že takové centrum neexistuje. O něco dále se k tomu vrátím, ale teď uvedu zajímavý poznatek z vtm Science 4/2007, titul NÁBOŽENSTVÍ A NÁSILÍ. S Bohem za zády se nám páchá násilí mnohem snáze. Zajímavé je, že když se lidem podsune myšlenka, že Bůh souhlasí s násilím, působí to stejně na věřící i na ateisty. V dnešní době se rozmohly počítačové hry plné násilí a podle vtm Science 4/2006 článek Násilné počítačové hry MĚNÍ REAKCE MOZKU se zvyšuje riziko, že se hráči budou chovat násilně i v běžném životě. Vadí jim scény s nemocnými dětmi nebo mrtvými zvířaty, ale vraždění lidí s nimi ani nehne. I zde tedy platí, že zvyk je železná košile.

Období paleolitu bude zřejmě stěží podrobně zmapováno, ale neolit a jeho přechod do doby bronzové už dává naději na získání dobrých informací. O prastarých megalitických stavbách nebo o stopách staveb na Maltě se tedy možná nikdy nic nedovíme. Lidé se odedávna živili lovem a sběrem plodin a možná vyznávali nějaké animistické kulty nebo kulty předků, to se nedá prokázat. Jenže potom se stalo něco, co postupně změnilo život pomalu všech lidí na planetě. Podle vtm Science 7/2006 – Fík předběhl obilí – lidé pěstují zdomácnělé a zušlechtěné fíky od roku 11 400 před naším letopočtem a obilí od 10 500 př.n.l. Je fakt, že se mezi lidmi vyskytují géniové, dneska stejně jako tenkrát. Tehdejší géniové dokázali „ochočit“ rostliny a to mohli udělat jen tehdy, když pro ně zřídili sad nebo pole, měli na práci, trvající zřejmě stovky let, klid a když si osvojili základy praktické genetiky. To není zrovna málo, že? Nicméně uspěli a začalo pěstovaní domestikovaných rostlin, které zajistily obživu, i když zpočátku zřejmě jen jako potravní doplněk. Rozvíjející se zemědělství a chovatelství ale změnilo dřívější potulné lovce a sběrače na lidi usedlé a začaly vznikat první osady. Ty byly skutečně nalezeny a prozkoumány archeology a ti sice našli jimi (archeology) oblíbené kultovní předměty a kultovní místa, ale ne chrámy. Tehdejší lidé měli zřejmě jiné starosti a jiné formy zábavy, než se furt klanět nějakým Bohům, ovšem měli-li vůbec nějaké Bohy v té formě, jak je chápeme dnes. Lidi byli moc šikovní, když si prohlédnete 9000 roků starou sošku kluka protírajícího si oči, vytvořenou v Olmécké kultuře, vidíte, že by obstála i v naší současnosti. Nicméně pomalu nastávala doba, která už se bez Bohů neobešla.

Je rozumné předpokládat, že vždycky žili roztoužení lidé, kteří chtěli mít rychlejší koně, starší whisky a mladší ženský, takže se kradlo a podvádělo od nepaměti, ale opravdový boom zaznamenali tihle vykukové až tehdy, když vzniklo přebytkové zemědělství. Když není co ukrást, nekrade se. Základním předpokladem pro vznik zlodějny a podvádění je právě existence přebytků. Trvalá zlodějna má ale šanci na udržení jenom tehdy, když dostane punc legality.

Děj je dobře dokumentován v oblasti řek Eufrat a Tigris a také v povodí Nilu. Egypt bohužel oplývá tolika památkami, že není snadné se vyznat v počátcích děje, ale tuto nevýhodu nenajdete v Mezopotámii, kde bývala říše Sumerů. Na severu území vznikaly osady už 8000 let př.n.l. a ty se pomalu šířily na jih, ale nějakých 3500 let př.n.l. už byly osady pomalu všude. Archeologové prozkoumali sídliště jménem Eridu, které pochází zhruba z té doby. a bylo domovem pro 2000 lidí, což bylo v tehdejších poměrech docela velké město. Našli soubor budov, o kterých hned věděli, že to jsou chrámy, ale měli by se trochu víc zamyslet nad počtem obyvatel. Nebylo jich totiž tolik, aby si mohli dovolit stavět komplex chrámových budov a nebylo jich dost na do, aby vynalezli ty pravé Bohy – ti ostatně byli v té době ještě zbyteční, ale jejich čas přicházel. Nyní ocituji z knihy úryvek týkající se vzniku měst.

Jakmile některé skupiny lidí získaly přístup ke zdrojům výroby – například k lepší zemědělské půdě, většímu množství závlahové vody nebo vzácnému zboží přivezenému z jiných oblastí -, staly se společenské třídy jednou z hlavních struktur v rámci občiny. Obce byly organizovány podle vznikajících hierarchických politických a administrativních systémů, jejichž součástí byly často také psané zákoníky.

Hezký text, že? Jenže co nebo spíše kdo je zdrojem výroby? Inu rolník nebo řemeslník. V té oblasti bylo potřebné budovat zavlažovací systémy a to je jasně práce pro větší množství lidí a navíc vyžaduje dobré plánování a organizaci. Vznik společenských tříd neznamená nic jiného, než že se vlády nad občinou začali nenásilně, ale neodvratně ujímat profesionální politici čili papaláši a postupně zřizovali placená úřední místa. Papaláši mohli vzniknout mnoha jinými způsoby, například horda lupičů dobyla území a ujala se vlády atd. Zkrátka rolníci a chovatelé už produkovali takový nadbytek potravy, že mohla vzniknout města, která ovládla své okolí a občas se servala s okolními městy, aby se později tvořily městské státy – a vyvstala naléhavá potřeba těch pravých Bohů. Papaláši už se překrásně zaprděli na svých židlích a nehodlali se z nich hnout, takže potřebovali pojistku, která je na nich udrží. A to mohou udělat jenom Bohové. A ti se objevili, ustavil se stav kněžský, který je měl na starosti – a stavěly se chrámy.

Proč až tehdy? Inu proto, že do té doby nebylo možné shromáždit tak velký počet lidí, aby vytvořili dostatečně početný dav, který si dokáže vzájemně vymýt mozky a zafixovat do nich představu toho správného Boha. Kněží se dali do díla a za chvíli bylo každému jasné, kdo jsou praví Bohové a potom už zbývalo dovršit Boží dílo a nakukat lidem, že vrchnost pochází od Boha. Což se ve valné míře nakonec podařilo a fungovalo to po celá tisíciletí. V Egyptě i jinde se vrchní papaláš prohlásil za Boha a totéž postihlo například římského císaře Claudia. Takto postupně vznikali Bohové vykuků a tahle strategie se vyplatila jak papalášům, tak kněžím. Teprve potom mohla vzniknout říše a také – což je nesmírně důležité – pozemkové vlastnictví, které dostalo spoustu lidí do role vazalů. Od té doby tedy existují lidé urození a plebs.

Jen tak pro pořádek: S Bohy to mohlo být i jinak a je potřebné probrat i jinou pravděpodobnou verzi jejich vzniku. Udělám to v příští kapitole.

Z odborných textů je jasné, že badatelé o minulosti potřebují tři základní věci: Chrám, palác a velikou hrobku a jsou rádi, když navíc zjistí i jména vrchních papalášů. Pokud tyhle náležitosti nenaleznou, nejspíš se osypou a v noci se odkopávají. A přesně tohle se jim stalo v případě harappské kultury. Ta vznikla o pěkný kus dál na západě dnešní Indie a její počátek se datuje do období 2500 let př.n.l. Byla to vyspělá kultura, která znala písmo a tamní města jsou stavěná podle dobrých plánů. Domy měly svou studnu a také kanalizaci, která byla ulicemi vedena pod povrchem, takže v příbytcích byla koupelna a záchod. Ve městě Mohendžo-dáro se našel i bazén (Text pod fotografií je moc prima. Předpokládá se, že bazén se používal k rituální koupeli před bohoslužbou.) a je zde i fotografie terakotové figurky, o které archeolog tvrdí, že představuje bohyni-matku. A nenašel se chrám a tak označili jeden dům za „možný Stromový chrám“. V jiných městech prý objevili zápalné oltáře (vidíte? Vařili si pokrm a hned je z toho oltář) a našli i plácky, takže hned ví, že se tam shromažďovali věřící a rituálně zdůrazňovali význam vody a ohně. Nyní ocituji kousek textu:

Absence velikých honosných budov, luxusních a exotických výrobků a hrobů s neobvykle bohatou výbavou napovídá, že v harappské kultuře neexistovala významně bohatá třída. Zmíněná fakta vedou k závěru, že civilizace povodí Indu kladla důraz na jednotu, efektivní organizaci výroby a obchodu a že hygiena a zdraví byly na mnohem vyšší úrovni než u jiných starověkých kultur.

Tak to vidíte. Tehdejší lidé nestavěli zbytečné chrámy a paláce pro velkomožné papalášské panstvo a jejich kejhaly a sluhy a tak si mohli postavit pohodlné domy a účelové veřejné budovy. Taková situace už se v pozdějších dějinách neopakovala a pokud ano, neví se o ní. Každá jiná civilizace se hemžila Bohy a chrámy a obyčejní lidé měli utrum. Bohové vykuků je dostali a dostali také samotné vykuky. Informační pole totiž není snadné odstínit a tak se víra v Bohy usídlila i v hlavách tvůrců Bohů a už se jí nezbavili. Papaláši se pak na mnoha místech kolikrát chovali jako idioti a kněží jakbysmet, to podle věrouky, kterou sesmolili. Akce, při které si lidé vzájemně naroubují do hlavy „vznešené“ myšlenky, se nazývá rituál a ten je strašně nebezpečný. Jen si vzpomeňte: Hitler, Stalin, Velký Mao, I To, Bokassa, Pol Pot… mám pokračovat? Nejspíš ne, viďte? A to jsem prosím zdaleka nevyjmenoval všechny krvavé stvůry, které se pomocí rituálů prosadily v „osvíceném“ dvacátém století. Bez rituálů by si ani neškrtli. Lidi pochodují s pochodněmi, na povel hulákají…

Jak už jsem napsal, vlivu na mozek nezůstávají ušetřeni ani papaláši, ani kněží a rituály se mohou pozvolna měnit, protože postupně všichni vědí, že místní sorta Bohů chce právě tohle a nic jiného. Dobrou ilustrací vývoje rituálů jsou malby, které vytvořili mayští umělci ve městě Bonampako. Dílo si objednal vládce Chaan-muan, který vládl v letech 775-792. Jsou to pěkné výjevy. Na schodech leží zajatec s otevřenou hrudí a vyříznutým srdcem a jeho uťatá hlava je o schod níže a aby nezavládla nuda, vítězní válečníci strhávají nehty dalším nešťastníkům a pak je dostrkají dál a sekají jim hlavy. A mezi popravovanými radostně tančí vznešení Mayové v slavnostním oděvu. Královská rodina se baví v soukromí tím, že si pouští krev z jazyka, ale král ne, ten se raduje se svým doprovodem veřejně. Všichni si protkli penis ostrým předmětem, kterému se říká křídlo tanečníků, poskakují kolem pyramidy a krev jim cáká ze slabin. Hezké, viďte? Podobným způsobem s dokázali radovat i Aztékové, ti byli schopni při jediné slavnosti zmasakrovat až 20 000 lidí. Je tedy fakt, že určitá část rituálu by vyzněla radostně i dnes, to kdyby si papaláši v Bruselu protkli penisy křídlem tanečníků a poskakovali vesele po náměstí, ale obávám se, že k takovému radování dnes už není dostatečná politická vůle.

Bohové vykuků nejsou pravými Bohy, jsou vynalezeni uměle a je jich plno, není místa na Zemi, kde by se nevyskytoval nějaký místní Bůh – a spíš jich najdete větší množství. Přímo se vnucuje otázka, zda jsou tito Bohové výlučně lidským vynálezem, nebo kdysi existovala osoba (nebo osoby), které se staly vzorem pro další tvorbu Bohů. Na tuto otázku zřejmě nelze dát definitivní odpověď, protože není jasné, kdo je Bůh a jaké jsou jeho úmysly. Nelze se také zeptat, proč je Bůh a jaký je důvod jeho existence. Prý nás stvořil. Ano, nás lidi prý stvořil Bůh a podle některých textů se na tom díle dokonce podílelo více Bohů. Je to docela dobře možné, protože mezi člověkem Cromagnonským, což jsme my, a našimi nejbližšími předky leží až příliš hluboká propast. Ne v genech, ty se liší u člověka a šimpanze jen o zhruba 1,2%, ale v něčem jiném, co zatím věda neumí popsat. Člověk se na Zemi objevil z hlediska evoluce za relativně krátkou dobu a tato skutečnost zřejmě dala popud k domněnce, že tento vývoj byl někým uměle urychlen. Stvoření je popisováno v řadě starých textů, u nás je rozšířena jeho biblická verze, tedy kniha Genesis, ale existují mnohem starší popisy a ty dneska velice zajímají vědce. S novou interpretací nejstarších známých textů přišel pan Zecharia Sitchin a jen co to udělal,

astronomové všechno pokazili,

protože svévolným administrativním zásahem odstranili planetu Pluto a udělali z ní nevýznamného ouchcapka. Sitchin se zabývá prastarými sumerskými texty, které s planetou Pluto počítaly a on s ní počítal také, protože když o tom, co zjistil, sepsal knihu, nazval ji Dvanáctá planeta, která se ovšem v dnešní době jeví pouze jako planeta jedenáctá. Vidíte to? Astronomové začnou ouřadovat a neuvědomí si, co všechno svým řáděním natropí. Ve starém Sumeru neměli astronomové právo tvořit a rušit planety, takové činy s dalekosáhlými důsledky tam mohli páchat výlučně Bohové a lidi pouze přihlíželi. A právě o této verzi píše pan Sitchin: Bohové a lidé žijí společně a v takovém uspořádání není potřebné si Bohy vymýšlet a fixovat představu o něm do lidských lebek rituálem. Každý může jít a přesvědčit se, okouknout Boha a pak jít spokojeně domů. Cestou ten člověk potká stádo koz s pasáčkem a taky v něj uvěří, stejně jako uvěřil ve spatřeného Boha. To se to věří, když člověk ví, že Bůh posedává v paláci vzdáleném ani ne pět kilometrů a když má pocit, že jeho víra ochabuje, prostě se dojde přesvědčit.

Bohové představují pro mnohé věrouky problém, zvláště když jejich Bůh je jen jeden – i když je zvláštní, že jiná monoteistická věrouka má jiného Boha a v tom případě už jsou tady nejméně dva Bohové. Ve skutečnosti je všechno nějaké složitější. Když čtu Bibli svatou (Kralické vydání 1613), knihu Genesis, najdu tento text:

Kapitola 1.,26. Řekl opět Bůh: Učiňme člověka k obrazu našemu, podlé podobenství našeho,…

O kousek dál se opět objevuje plurál, svědčící o větším počtu Bohů:

Kapitola 2.,22. Tedy řekl Hospodin Bůh: Aj, člověk učiněn jest jako jeden z nás, věda dobré i zlé; pročež nyní, aby nevztáhl ruky své, a nevzal také ze stromu života, a jedl by, i byl by živ navěky, vyžeňme jej.

Dnešní Bible je vydávána v kanonizovaném znění na základě zachovalého exempláře v řečtině původem snad z Alexandrijské knihovny s názvem Septuaginta, který po překladu do latiny dostal jméno Vulgáta. Do dnešní verze se nedostaly mnohé staré texty a zdálo se, že tím nevznikl žádný problém, ale potom se dali do díla archeologové a našli písemnosti, které jsou daleko starší než biblický Starý zákon – a začala práce odborníků, kteří luštili a mnohdy i rozluštili staré jazyky a písemné záznamy a dostávali se stále hlouběji do minulosti, k začátkům lidského osídlení a vzniku prvních osad a měst. Postupně se objevoval obraz, který je pro nás přinejmenším nezvyklý. Mnohé texty bylo možné pokládat za báje, ve kterých se pojednávalo o Bozích a nikdo je nebral vážně, ale čas ukázal, že ti, kteří zapisovali texty, byli lidé věcní a poučení a stěží by zapsali jen tak nějaký blábol. Právě tímto problémem se dlouhodobě zabýval pan Zecharia Sitchin, znalec starých textů a jeden z mála lidí, kteří je dokáží číst. Tyhle texty jsou psány sice přesně, ale dosti obrazně a najít pravý význam dá pořádnou práci. Pan Sitchin vysledoval určitou významovou linii a píše o ní právě v knize Dvanáctá planeta. Tahle kniha rozhodně stojí za přečtení.

První lidské osídlení je velmi staré, ale je těžké ho nějak obecně klasifikovat, protože lidé bydlící například v jeskyni toho po sobě moc nenechali a archeologové nemají z čeho vycházet. Oni potřebují nálezy artefaktů a především písemné záznamy a ty vykopou spíše v prvních osadách. Později vznikla i města, například Jericho bylo už před deseti tisíci lety hrazeným městem s tisícovkou obyvatel a v jižní Anatolii (Turecko) se našla 12hektarová vesnice stará osm tisíc let. Obraz, který odkrývá pan Sitchin, však sahá mnohem dál, ještě před vznik tvora Homo Sapiens Sapiens (jak jsme sami sebe hrdě nazvali).

Sitchin interpretoval řadu prastarých sumerských textů jako historii vzniku sluneční soustavy. Z našeho hlediska zde chybí jedna planeta a místo ní je tady mračno úlomků (pás asteroidů), které poletují mezi Marsem a Jupiterem. A jedna planeta zde naopak přebývá, i když o ní dnešní astronomové nemají potuchu, ale sumerští písmáci o ní věděli Jmenuje se Nibiru nebo Nébere, obíhá kolem Slunce po protáhlé eliptické dráze a její rok trvá 3600 našich let. Její přísluní je v pásmu asteroidů. Z třetího Keplerova zákona snadno určíme, že velká poloosa její dráhy se rovná 235a, kde a je střední vzdálenost Země od Slunce (tzv. astronomická jednota, v číslech 149,6 milionů kilometrů). Zrušená planeta Pluto se vyskytuje nejdále 50a od Slunce, ale Nébere doletí do vzdálenosti skoro 450a, takže nemáme šanci ji uvidět. Leda bychom si počkali do roku 3500, kdy se znovu objeví.

Tohle je na pováženou. Popisovaná planeta ani v přísluní nedostává dost sluneční energie, takže by měla být stále zmrzlá a stěží by se na ní udržel život, ale ten prý tam je, Svého času, jak píše Sitchin na základě prastarých textů, při srážce nebeských těles dokonce přelétly kousky organické hmoty z Nébere na Zemi a spustily zde biologické procesy. Proto je na Zemi užíván jednotný genetický kód a živá hmota obsahuje a potřebuje některé prvky, které jsou na naší planetě vzácné a neužívá jiné, i když je jich tu dost. Nébere tedy musí být zvláštní planeta s vlastním zdrojem energie a díky němu se na ní vyvinul o mnoho dříve než u nás rozumný život. Zmínka o lidech, kteří létali z této planety na Zemi, se dostala dokonce i do Starého zákona, pochopitelně ne do pozdějších překladů. Původní text pro ně užívá název nefilim.

Nefilové poprvé přistáli na Zemi před 450 tisíci lety a začali si zde budovat základny. Oni prý žijí velice dlouho a našich 3600 let pro ně představuje pouhý rok života, takže z našeho pohledu žijí životem věčným. Zkrátka zabydleli se zde a jejich první osady byly postaveny (a některé i nalezeny) kolem letové dráhy se záměrným bodem – horou Ararat a s kosmodromem Sippar. Mezopotámii zvolili proto, že zde na povrch prýštila nafta a byly tam k mání i jiné hořlavé uhlovodíky, takže se nemuseli nikam trmácet za výchozím materiálem pro raketové palivo. Jenže oni sem nepřiletěli proto, aby planetu kolonizovali, oni hledali vzácné kovy, hlavně zlato. Vhodnou důlní oblast našli v povodí řeky Zambezi a začali tam těžit. Právě v těch místech se dnes našly stopy důlní činnosti s horním odhadem 80 tisíc let, ale našly se zprostředkovaně. Tehdejší horníci totiž v dolech bydleli a zůstaly po nich organické zbytky, jejichž stáří se dá určit. Nefilové určitě v dolech nebydleli a těžko se po nich něco najde… totiž nefilové… oni se dělili na dvě sorty, na papaláše a na lidi, kteří pracovali a těm se říkalo Anunakové. Nefilů nebylo na Zemi moc, na tři stovky vědců a papalášů a  šest set Anunaků. Je pravděpodobné, že kolem planety kroužila dobře vybavená kosmická loď, protože podle textů ji navštívilo i několik lidí a dva tam dokonce zůstali (a obdrželi prý život věčný).

Práce v dolech je nebezpečná a těžká rasovina, ale Anunakové u ní vydrželi neuvěřitelných 144 tisíc let. Pak už toho měli plné zuby a vzbouřili se. Šéf dolů chtěl sáhnout ke zbraním, ale velitel expedice slétl dolů a uznal oprávněnost vzpoury Anunaků. Začali hledat řešení a rozhodli se genetickými manipulacemi vytvořit tvora na těžkou práci, nádeníka, který je zbaví dřiny. Nejprve tvořili podivné hybridy zvířat a lidí a pak se rozhodli vytvořit svou kopii, ale ne dost rozumnou a rozhodně nezamýšleli opatřit ji darem dlouhého života. První lidi potom rodily ženy nefilů, ale později se člověk rozmnožoval normálně. Žádný plán ale není dokonalý a i do tohoto se vloudila chybička, když se řada dětí narodila ze spojení lidské ženy a nefila. Člověk nakonec taky nevyšel tak úplně pitomý, jak bylo původně zamýšleno a tak bylo nutné oddělit ho od citlivých informací. Tohle se stalo před třemi sty tisíc let.

Musíte si uvědomit, že písemnosti, které to zaznamenaly, vytvořili lidé a ti psali tak, jak ději rozuměli oni, nikoliv nefilové. Texty jsou vesměs velmi obrazné a nákresy příkladně raket symbolické, protože nefilové našli dobré řešení pro utajení skutečností: Prohlásili se za Bohy. Jejich technologie potom byly považovány za zázračné a hangár s raketami byl pro lidi posvátným chrámem. A lidé se množili a pracovali a tak se všechno nakonec téměř podařilo. V knize je uvedena spousta zajímavých podrobností, protože papaláši nefilů byli hrozní pleticháři a každá chtěl všemu velet, takže si často vjížděli do vlasů. Podstatné se ale ukázalo být něco jiného. Člověk byl naklonován v relativně příznivé době meziledové, ale tu před 200 tisíci lety přerušila další doba ledová, která trvala 100 tisíc let a lidstvo za tu dobu hodně upadlo. Bodejť ne. Na dobu ledovou byli nefilové krátcí a zřejmě se nenamáhali s opatřováním obživy pro lidi. Když se konečně oteplilo, mnoho nefilů žilo s pozemskými ženami a přibývalo lidí „s božskými předky“. Jeden z nich, jistý Ubartutu/Lámech se dokonce stal papalášem města Šuruppaku. Ne že by ho k tomu pustili jen tak, vše se dělo pod patronací nefilky Ninchursag, takže šlo zřejmě o první loutkovou vládu v dějinách. Na planetě šéfoval jistý Enlil.

Před 75000 lety nastoupila další doba ledová a lidstvo dostalo pořádně zabrat. Před 38000 lety se poměry velice zhoršily, lidé žili v hrozných podmínkách a rodiče z hladu jedli své děti. Nebýt Enlilova bratra Enkiho, který byl šéfem důlní oblasti a občas dodával lidem potraviny, byli by pomřeli. Nefilové k trápení lidí přistupovali po svém a jejich papaláš Enlil dokonce plánoval jejich vyhlazení, ale příroda to vyřešila po svém. Nefilové zjistili, že polární led je nestabilní a Néberu, která byla v blízké poloze, naruší svou gravitací poměry natolik, že obrovské masy ledu sklouznou do oceánů a Zemi budou zalévat přívalové vlny. Nefilové se připravili na okamžitý odlet a jeden z nich, právě Enki, řekl svému známému, člověku Ziusudrovi, aby postavil loď (podle popisu spíše ponorku), opatřil ji jídlem a „násadou“ zvířat a rostlin. Ziusudra to udělal, dodržel šibeniční termím, který zbýval do katastrofy – a vzdor „božským“ pokynům propašoval na palubu ještě i řemeslníky. Snad i někoho jiného, ale o tom se texty nezmiňují. Katastrofa vypukla, nefilové odletěli a archa plula a jak se vlny zmenšovaly, nakonec přistála na Araratu. Bylo to před 13 tisíci lety a tím velkým šplouchnutím skončila doba ledová a zatím se neopakovala. Popisované kataklyzma pochopitelně srovnalo se zemí všechny stavby a na trosky naneslo spousty bahna (archeologové na ně občas naráží) a ti, kteří zbyli, začínali prakticky od nuly, přičemž dobré šance měl právě Ziusudra, v bibli nazývaný Noe.

A v těch chvílích se začínají dít velmi divné věci. Nedlouho po přistání se totiž u lodi objevují nefilové, jsou vyhladovělí a lidé, kteří je stále považují za své Bohy, je pochopitelně nakrmí. Oni jsou náhle přátelští, dokonce i nadutý a bezcitný podrazák Enlil je najednou samý cukrblik. A to je opravdu podivné.

Epos o Gilgamešovi líčí, jak nefilové prchají v přeplněných raketách, sledují zkázu šířenou vlnami a je jim moc líto Země, začne se jim stýskat a neletí dál ke své základně, nýbrž vrací se a přistávají na planetě, kterou pokládají za zbavenou života. A to prosím bez zásob jídla! Epos píše o tom, že už na oběžné dráze trpěli hladem. Takové počínání je, ať se na mne milí sumerští autoři nezlobí, vysloveně nesmyslné. Daleko pravděpodobnější je, že naopak na základnu doletěli. Šéf expedice Anu, který si velice potrpěl na formality a uctívání vlastní osoby, na ně čekal v trůní kabině a mračil se jako kakabus. Jakmile k němu došli jeho dva synové Enlil a Enki, jinak nejvyšší pozemští papaláši, napřáhl k nim ruku s papírem a zahřímal:

„Četli jste tohle?“

Oba s překvapením četli dva roky staré hlášení limnologa Aššurbanipucka o kritickém stavu arktických a antarktických ledovců, které prostě nepřežijí přílet Nébere do přísluní. Ten zatracený vědec ještě k tomu ne den přesně předpověděl začátek potopy!

„Počítám, že ten text vidíte poprvé,“ pokračoval Anu, stále zvyšuje hlas. „Panstvo celé věky bačuje na Zemi, lidi nechá skoro vychcípat, hlášení nečtou, jinak by stačili všechno evakuovat, že jo? Ale nechat se uctívat, poroučet, přežírat se lahůdkami, to ano, to vám jde, moji milí synáčkové. Nic jiného už neumíte! Kvůli vám jsme přišli o celé vybavení, vy chachaři!“ To už vysloveně hulákal, sestoupil z trůnu a nekopl Enkiho. (Tohle se táhlo už celé věky. Ačkoliv daleko větší sígr byl Enlil, nařezáno dostával Enki a to je možná hlavní příčina jeho nenávisti k bratrovi).

„Pryč odtud,“ běsnil Anu. „Mažte zpátky na Zemi a napravte všecko, co jste prolajdali! Ať už vás to nevidím, budižkničemové! Kam to lezeš?“ zařval na Enlila, který zahýbal k jídelně. „Ani nažrat nedostanete, bando zatracená! Hybaj do raket! Vrátit se smíte, až dáte všechno do pořádku!“

Není potom divu, že Bohové byli nezvykle přátelští a dokonce se vrhli do práce. O výsledcích jejich úsilí nelze pochybovat, protože pro ně máme nesčetné důkazy. V mezopotamské nížině se nedalo hospodařit, byly tam bahnité nánosy, ale v podhorských říčních údolích na severu byly podmínky příznivé pro rozvoj zemědělství. A nefilové učili lidi obdělávat pole a chovat hospodářská zvířata. Po ukončení melioračních prací se hospodaření přesouvalo do povodí Eufratu a Tigridu – a lidé se množili.

Tohle je také nějaké divné. I před potopou lidé pracovali na poli – a copak na něm pěstovali? Nefilové se možná zásobovali sami, ale jsou i záznamy o tom, že si nechali předkládat předepsané pokrmy – kdepak je lidé vzali?

Zkrátka z hospodářských osad na severu Mezopotámie se do celého světa začaly šířit kulturní plodiny a domestikovaná užitková zvířata. Výraz „do celého světa“ nemusí být přesný, protože v Americe se uplatnily jiné užitkové rostliny – a také jiné mravy. Nicméně to, co se dělo v šlechtitelských laboratořích na středním Východě, si dnešní věda nedokáže vysvětlit a rozhodně si na něco takového netroufá a počítám, že ještě velmi dlouho netroufne – nezapomeňte na nutnou kompatibilitu výrobků ve smyslu Brogliových vln.

Postupně, jak přibývalo lidí, rozhodli nefilové o založení hospodářských oblastí, byly prý tři, v Sumeru, v povodí Nilu a směrem k Anatolii, i když se do toho zaplétá i civilizace v povodí Indu. O Americe neměli sumerští písaři tušení, nefilové se jim pochopitelně se svými záměry nesvěřovali. Existovala také zakázaná oblast, do které lidé nesměli a tam umístili nefilové nový kosmodrom. O poloze tohoto území se Sitchin nezmiňuje a já to tedy také neudělám. Domnívám se ale, že každý sečtělý a myslící člověk by měl tu oblast bez potíží najít.

Došlo i ke změnám v systému vládnutí. Nefilové se postupně prohlásili za Bohy a vládli pomocí nastrčených králů, které pochopitelně jmenovali oni sami, takže od té doby se traduje, že králové jsou „požehnáni Bohy“. Přibývali i nefilové a přibývalo i jejich potomků s lidskými ženami a tak se množili i Bohové a jim podřízení králové. Enlil to vedl systémem „rozděl a panuj“, ale ani tahle taktika nebyla ideální, protože nefilové byli hašteřiví a nepřející a často hnali podřízené krále do válek – o tom existují dobré písemné záznamy. Brzo se to mlelo všechno dohromady a válka stíhala válku. Jedna událost stojí za zmínku, ve městě Babylon se totiž lidé pustili do stavby zikkuratu a na něm chtěli stavět raketu. Enlil se rozzuřil, řekl, že když se lidé naučí létat, bude všechno v háji a – došlo k tzv. zmatení jazyků, shora bylo nařízeno užívání rozličných jazyků. Jsou dobré důkazy o tom, že původně se všude mluvilo a psalo sumerštinou. V díle podrazáka Enlila dodnes pokračují ničemní politikové, kteří prohlašují každou pitomou místní hatmatilku za „národní poklad“. Přirozeným důsledkem nárůstu počtu Bohů pak byl stav, který nazýváme „pohanstvím“. Upřímně řečeno nechápu, proč se Enlil v Babylonu rozběsnil kvůli obyčejnému kargokultu. Američané, když na Guinei po zrušení svých polních letišť našli Maory, kteří zrobili letadla z rákosu, anténu z kusu klacku a se sluchátky z trávy na uších volali o příděl konzerv a čokolády, se nijak zvlášť nerozběsnili. Enlil jo.

Nefilové prý se postupně stáhli a snad i odletěli domů a omezují se jen na inspekční cesty v době, kdy je jejich planeta v přísluní. Tohle není jisté, oni zde mohou být, ale nerozeznáme je. Poslední inspekce by se tím pádem konala před vznikem našeho letopočtu a protože při každé inspekci prý v lidské společnosti došlo ke změně, hledejme změnu, kterou sem tehdy vnesli. Jedna tady je, vznikla a velice se rozšířila nová monoteistická náboženství. Vypadá to dokonce, že v akci měl prsty Enlil, protože těchto náboženství vzniklo více druhů a i jednotlivé náboženské směry se všelijak štěpí. Jednotlivá náboženství jsou navzájem netolerantní a jejich pohlaváři nejednají tak, aby došlo k vzájemnému porozumění, naopak, oni hecují lidi k nesnášenlivost. Dneska už je z toho celý svět nešťastný a nikdo neví, co si s tím počít. Monoteistická náboženství mají snahu se rozpínat a vyzývají lidi, aby se množili a to už je dnes špatné počínání, protože lidí je víc, než kolik jich tato planeta unese.

Monoteismus obvykle vzniká na základě poukazu na nějaký „zázrak“, tedy na jev, který si lidé v té době nedovedou vysvětlit. Podívejme se třeba na poněkud záhadnou osobu Ježíše Krista. Jeho rodiče s ním uprchli do Egypta a o Ježíšově dětství pojednává Pseudo-Tomášovo evangelium. Cituji:

Když tomuto chlapci Ježíšovi bylo pět let, hrál si u brodu přes potok, stavěl si rybníčky a chytal do nich vodu, která tam protékala, a učinil, že byla okamžitě znovu čistá, a dokázal to pouhým svým slovem.

Udělal si měkkou hlínu a vytvaroval si z ní dvanáct vrabců. A byl právě sabat, když to udělal, a spolu s ním tam bylo a hrálo si ještě mnoho dalších dětí…

A když pak Josef přišel na to místo a uviděl to, zakřičel na něho a řekl: „Pročpak děláš o sabatu to, co se nemá dělat?“ Ale Ježíš zatleskal rukama a křikl na ty vrabce: „Už ať jste pryč!“ A vrabci se zvedli a se štěbetáním odletěli pryč.

Avšak s Josefem tam stál syn písaře Annáše a ten vzal vrbovou větvičku a rozptýlil tu vodu, kterou předtím Ježíš zachytil. Když Ježíš viděl, co dělá, rozhněval se a řekl mu: „Ty nestydatý bezbožný tupče, čímpak ti ty rybníčky a ta voda v nich ublížily? Podívej, teď i ty zvadneš jako strom a nebudeš mít ani listy, ani kořeny, ani ovoce.“

A okamžitě ten kluk úplně zchřadl. …Rodiče toho, který tak zchřadl, si ho odvedli, oplakávali jeho mladost a přivedli ho k Josefovi a vyčítali mu: „Co to máš za dítě, že dělá takové věci.“

Potom (Ježíš) znovu šel přes vesnici a jakýsi kluk utíkal a narazil mu do ramene. Ježíš se rozhněval a řekl mu: „Ty už dál svou cestou nepůjdeš,“ a to dítě okamžitě upadlo na zem a zemřelo. Ale někteří lidé, kteří viděli, co se tam stalo, si říkali: „Odkud se tohle dítě jenom vzalo, protože každé jeho slovo je ihned učiněno skutkem?“

A rodiče toho mrtvého dítěte přišli k Josefovi a obviňovali ho a říkali: „Protože máš takové dítě, nemůžeš bydlet ve vesnici s námi, anebo ho nauč blahořečit, a ne proklínat. Neboť zabíjí naše děti.“

Rodiče měli s malým Ježíšem starostí nad hlavu, Josef dokonce řekl Marii: „Nepouštěj ho ven ze dveří, neboť všichni, kdo ho popuzují, zemřou.“  Zdá se, že to nějak zvládli, protože v pozdějších textech už Ježíš ustoupil od vraždění lidí a projevoval se jako excelentní léčitel. Sám nenechal žádný písemný odkaz a o tom, co dělal a hlásal, nás informují jiní, bohužel každý trochu jinak.

Islám, druhé veliké monoteistické náboženství, vznikl naopak na základě textu zvaného Korán. Nijak jsem se jím nezabýval, proto se k němu nemohu vyjádřit. Nicméně třetí takové náboženství, Judaismus, má s oběma dalšími spoustu společných svatých, de facto všichni ctí tytéž lidi – a nedomluví se. To je na nic. Lidé se v takovém zmatku příliš neorientují a tápou v tom, kdo je vlastně oním Bohem, kterého všichni uctívají. Víra v Boha stvořitele tak dostává trhliny. Je možné se na něj dívat dvěma způsoby:

1, Bůh stvořitel neexistuje.

2, Bůh stvořitel je tak chytrý a schopný, že nemáme na to, abychom pochopili jeho záměry.

Nejsme schopni dodat něco víc, obě varianty mají stejnou váhu a v takovém případě nelze žádnou z hypotéz ani přijmout, ani zavrhnout. Zajímavé je, že řada národů východní Asie je nábožensky velice tolerantní a připouští bez rozčilování a nenávisti rozličné věrouky a libovolné Bohy. Není nic jistého, ale možná zde hraje roli to, co zjistili vědci z University of Pensylvania, pramen vtm Science 42007, Čín se liší Evropané a Asiaté. Vědci zjistili, že ze 4000 sledovaných genů pracuje u Evropanů a Asiatů 1000 s různou intenzitou. Čtvrtinový rozdíl je hodně velký, viďte?

Viděli jste, že ani nefilové nejsou těmi pravými Bohy, ale ať tak či onak, vliv Bohů na lidskou populaci byl a je nesmírný. Pod jejich vlivem se formovala dnešní civilizace a dnešní politika i hospodářství pokračuje v jejich díle. V životě ovšem rozhodují výsledky a bude užitečné se na ně podívat. Prozkoumejme jev zvaný

vzestup a pád říše,

protože říší už tu bylo větší množství a při jejich formování měli podle sumerských textů rozhodující hlas Bohové. Jak to tedy bylo? Podíváme se na věc z jiné strany, z pohledu historiků. A k tomu se hodí kniha Velké civilizace (nebo kterákoliv jiná, pokud její autoři neoznačují každou nalezenou věc za kultovní předmět).

Už samo slovo civilizace je velmi zajímavé. Představte si velmi civilizovaného a vzdělaného etnografa, který se vydá do odlehlého pralesa studovat velmi necivilizovaný kmen lovců a sběračů. Ještě než se tam dostane, prožije tak zvané útrapy, přijde o skoro všechno jídlo a z jeho oděvu a stanu zbudou cáry. Lovci a sběrači se na něj koukají vyjeveně a nedůvěřivě, protože poslední cizinec se na jejich území objevil před třemi sty let a chtěl jim ukrást zlaté náramky. Pozorují etnografa, který se snaží žvatlat a chová se přátelsky, rada kmene dojde k závěru, že je to neškodný, ale neobratný popleta a že může nějakou dobu zůstat s nimi, jen tak na zkoušku. Chlapíkovi tedy postaví chýši, on se zabydlí a začne je studovat. A zjišťuje, že ti lidé žijí velice pohodově, znají prales jako své boty a vědí, co kde sbírat a lovit a každý příslušník kmene má velkou míru osobní svobody. Večer u ohně se dovedou pěkně rozveselit a docela je pobavil, když jim zazpíval pár písniček. Kmen není početný a vědec za chvíli zjistí, proč: Území totiž není dostatečně úživné a tak se nemohou množit, jak by snad chtěli. To ale nehrozí, protože šaman zná byliny pro antikoncepci i pro početí.

Možná se u nich etnografovi zalíbí a už u nich prostě zůstane, možná, že se vrátí a všechno sepíše a zveřejní a stane se slavným. V tom případě si jeho práci přečtou scouti dřevařů, podplatí vládnoucí vojenskou juntu, firma dostane povolení k těžbě a kmen se konečně seznámí s civilizací. Z tří set lidí přežijí jen dva, ale oba se nakazí tuberkulózou a za tři roky po nich zůstane jen nesmrtelné etnografovo dílo. Můžete si ho stáhnout z Internetu a zjišťujete, že ti lidé dokázali hospodařit s každým kamínkem a kouskem kůry a že po nich nezůstávalo nic, co by příroda nedokázala recyklovat, takže archeologové, kteří se v těch místech mořili celý rok, nenašli vůbec nic. Jo, zbyly tam nějaké ty zlaté náramky, ale všechny ukradli dřevorubci. Naštěstí našli vědci staré ohniště a nejspodnější uhlíky byly radiokarbonovou metodou datovány do roku šestnáct tisíc před naším letopočtem a na základě toho byl kmen zařazen mezi kmeny necivilizované. Mohlo to dopadnout i jinak, řekněme, že by přežilo deset příslušníků kmene a dneska by bydleli v plechové boudičce na předměstí Ria a byli by považováni za součást civilizovaného národa, protože jejich děti budou mít mobily a počítač s vysokorychlostním Internetem.

Začalo to prý v Sumeru, ale velmi staré nálezy pochází i z mnoha jiných oblastí, dokonce i z Ameriky a z Oceánie. Jestli při tom účinkovali nefilové nebo jde o dílo geniálních lidí vlastně není důležité, mohlo to být tak i tak, ale prvním krokem k civilizaci skutečně bylo vyšlechtění užitkových plodin a domestikace hospodářských zvířat. Civilizaci tedy založili sedláci, kteří obdělali půdu a na ní pěstovali monokultury. Na základě této skutečnosti lze říci, že samou podstatou naší civilizace je vymknutí se z přírodního řádu a zavedení umělého ekosystému, který přináší lidem to základní, přebytek potravy. Potrava je v přírodě tou největší ceninou, kvůli ní se zabíjí a krade, například hyeny ukradnou lvicím ulovenou antilopu. Lvovi ne, protože on je dokáže velmi rychle pozabíjet a lvice si ho za to váží. Všeobecně ale platí, že když se objeví přebytek potravy, je nablízku zloděj a lidi tento princip zevšeobecnili, existence jakéhokoliv přebytku okamžitě přiláká zloděje. Osamocený sedlák tedy v přírodě neobstojí, protože ho okrade první pobuda, který se bude potloukat kolem a proto se sedláci usazují v osadách, které mají větší šanci ubránit svou úrodu. Nadto mají víc, času, protože si vzájemně pomáhají a dokonce si vymýšlí a sestrojují lepší nářadí, kopou zavlažovací kanály a staví domy. Osady se šíří z podhorských říčních niv do údolí, které se díky zavlažovacím kanálům stává úrodným a protože jídla už je dost a dost, mohou se lidé množit a za chvilku už je jich jako kobylek.

Staré sumerské texty píší o tom, že města nařídili stavět Bohové, a to přesně na místech, kde stávala před potopou jejich původní města. Prvním městem se stal Kiš, ale ten je podle vykopávek starý kolem šesti tisíc let a takové Jericho je mnohem starší. A Bohové nařizovali stavět i onačejší stavby. Zachovala se socha krále jménem Gudea, je stará skoro čtyři tisíce let, a tenhle Gudea má na klíně tabulku s plánem na stavbu zikkuratu, který obdržel od Bohů spolu s příkazem neloudat se a stavět a tenhle plán se zachoval a moc se mi líbí. Složitá sedmipatrová stavba je zakreslena na jediném kusu (papíru? hliněné tabulky?) a tato dokumentace postačovala k realizaci díla. Dovedete si představit, jak by Gudea dopadl, kdyby s tím přišel na dnešní stavební úřad? Nedovedete, viďte? Králové byli vůbec schopní lidé, například Aššurbanipal o sobě nechal napsat, že dovede číst i nápisy zhotovené před potopou. Možná by si poradil i se stavebním úřadem. Spíše ano, protože on byl kromě znalce písma rovněž nesmírný kruťas a četl jsem, že když zvítězil v jakési válce, nechal narazit na kůl šedesát tisíc zajatců. Počítám, že už tušíte, jaký osud by po právu čekal úředníky stavebního úřadu.

Povodí Eufratu a Tigridu se hemžilo osadami a bohatými městy, ve kterých byly výstavné chrámy a paláce, kvetlo umění a věda – možná to nevíte, ale Sumerové vynalezli kde co a měli tak hluboké astronomické znalosti, že k podobným se lidé dobrali až ve dvacátém století. I v jiných oborech vynikali a civilizace, které přišly po nich, byly de facto primitivnější a jeden neví, jestli šlo o vývoj či regresi civilizace. A říše se v Mezopotánii střídaly, králové s pomocí Bohů vládli (nebo aspoň tvrdili, že to tak je) a – víte, jak to dopadlo? Nemuseli byste mi věřit, proto budu raději citovat z knihy Velké civilizace.

Rozsáhlé plochy bohaté a úrodné krajiny dávné Mezopotámie jsou dnes neúrodnou pouští. Mnozí dospěli k závěru, že od té doby muselo dojít k dramatické změně podnebí. Pečlivě provedené výzkumy však svědčí o tom, že za uplynulých 5000 let se podnebí změnilo jen málo, a proto musíme hledat jinou příčinu zhoršení životního prostředí.

Následující kapitola se jmenuje Centralizované řízení a ničení životního prostředí a poučuje nás o tom, jak se postupně víc a víc zavlažovalo a pěstovalo a tak se muselo stavět víc zavlažovacích kanálů. Z knihy: Stejné rozhodnutí, jež přineslo krátkodobé zvýšení produkce, však podle všeho také rychle podkopalo zemědělskou základnu celé oblasti. … Lidé žijící za vlády panovníků III.dynastie z Uru si patrně přivodili vlastní konečný úpadek v důsledku zasolení půdy. … Státní ideologie v té době – a dnes patrně také – předpokládala, že zájmy všech se sblížily v zájmu dosažení cílů centrální autority. Tyto cíle však patrně celá společnost nesdílela a nejspíš nebyly všem jejím členům prospěšné. Navíc, což není tak zřejmé, nemusely z dlouhodobého hlediska vyhovovat ani samotné centrální vládě. A na jiném místě: Lidé byli stvořeni proto, aby bohům ulevili od nudné práce, a bohové určili mezi lidmi zástupce, aby řídili každodenní činnost. No vida. Řídili a radili a zasolili půdu. To jsou mi experti!

V Mezopotámii se posléze svářili Asyřané s městem Babylon, ten nakonec získal prim a všechno ukončil perský král Kýros, když v roce 539 př.n.l. přitáhl k jeho hradbám. Bohové, jak ukázala praxe, byli tehdejším lidem platní stejně jako nám. Ale neměli bychom přehlédnout zásadní poučení, které k nám vysílají stopy tehdejších rozvinutých civilizací. Napíši ho velmi jednoduše a vůbec ne vznešeně:

Otázka: Co myslíte, je sedlák tak blbý, aby nechal zasolit půdu, která ho živí?

Odpověď: Není. K takové hovadině ho může donutit pouze příkaz shora podepřený Bohy.

Ještě chvilku zůstaňme v Mezopotámii. Původní rozvoj v osadách byl řízen maximálně dvojstupňově a vznikla i jednoduchá a přehledná, jinými slovy užitečná administrativa. Když se obce sdružovaly do svazků, řídili se lidé rozumnými pravidly a ty byly později zapsány jako užitečné, jednoduché a fungující sbírky zákonů. Později ve městech se společnost rozdělila na třídy, řízení bylo mnohastupňové a striktně centrální, nejvýznačnějšími stavbami se staly pro občany nepotřebné chrámy a zikkuraty a nahoře bačoval král a za jeho zády (možná) nefil. Obyčejný člověk už nebyl ve vážnosti a vláda přešla z hlediska občana do rukou politických extrémistů.

V dějinách těchto říší se objevil ještě jeden významný politický prvek. Začal s tím král Sargon, ale nejvýrazněji se projevil v případě asyrského vládce Aššurbanjpala (i když jeho říše začala trochu víc na severu). Šlo o od té doby až dodneška (a hlavně dneska) používaný model expanzivní hospodářské politiky. Rozumíte, hospodářství země hapruje, ale k dispozici je dobře vycvičená armáda a tak tradá – už se mašíruje, dobývají se města a říše, které později platí tribut, jinými slovy krade se. Aššurbanipal sám sebe považoval za osvíceného a vzdělaného panovníka. Ve městě Ninive po něm zůstala skvělá knihovna a taky obrovská, avšak nestabilní a rozpadající se říše. Dneska už jsme pokrokovější a proto už tolik nemašírují armády, ale o to čilejší jsou kšeftsmani všeho druhu.

Podívejme se nyní na úplně jinou říši, která vznikla v tropických deštných pralesech Mezoameriky, což je jedno z nejnáročnějších prostředí, ve kterém lze zakládat a rozvíjet civilizaci. Mayové to ale dokázali a tak dnes najdete uprostřed liduprázdného pralesa podivné velikánské stavby. Oni se věnovali pěstování kukuřice i jiných plodin, hlavně fazolí a tykví a v bažinách se naučili místní sedláci budovat vyvýšená políčka, která byla velmi produktivní. Vždycky pár let pěstovali a potom nechali místo zase zarůst pralesem, aby se půda vzpamatovala a postup se opakoval. S erozí půdy si poradili také a současní vědci, cituji, … prokázali, že Mayové sázeli stromy a zakládali zahrádky, aby napodobili biologickou rozmanitost života v pralese, udrželi různou výšku porostů a rozptýlili různé rostlinné druhy na rozsáhlejším území. Tímto způsobem se jim dařilo zvyšovat zemědělskou produktivitu. V otázkách zemědělských postupů i v úrovni společenského a politického rozvoje byli Mayové mnohem důmyslnější, než se západní badatelé původně domnívali. Současný svět ve skutečnosti může od starých Mayů čerpat poučení o tom, jak ve stabilním prostředí deštného pralesa udržet po stovky let početnou populaci.

Excelentní sedláci tedy vyrobili hodně jídla a zvládli to ekologicky – a v tu ránu měli na krku hromady šlechticů a kněží a jiných zlodějů a už se stavěly okázalé stavby. Když vědci rozluštili mayské písmo, zjistili, že … mayští političtí vůdcové byli stejně ješitní, chvástaví a hmotně orientovaní jako vůdci v jiných částech světa. A hned tam mayští sedláci měli celé pluky aristokratů… Život neurozeného lidu v klasickém období se patrně příliš nelišil od života před ním nebo po něm. Otroctví existovalo v poklasickém a patrně i v klasickém období, ne-li dříve. V dávné mayské společnosti tedy panovala značná společenská nerovnost, ostatně jako prakticky v každé tehdejší civilizované společnost.

Vládnoucí vejtahové spolu ale začali válčit a to přineslo své ovoce. … Ve válkách bylo možno získat nebo ztratit stále více a války měly patrně větší dopad na prosté obyvatele. Jestliže k tomu všemu přidáme ještě dlouhodobé problémy spojené s politickou nestabilitou a řadu krátkodobých krizí – nakažlivé choroby, nedostatek základních potravin v neúrodných letech, narušení obchodních stezek cizinci, etnické konflikty se sousedními mayskými i jinými kmeny -, je jasné, že mayská civilizace byla odsouzena k zániku.

Vědci se dnes shodují na tom, že … primární příčinou společenského, politického a demografického zhroucení jižních mayských městských států v 9, a 10, století n.l. byly vnitřní problémy – zejména ty, které T. Patrick Culbert označil jako „překročení ekologických možností“ – a rostoucí parazitická úloha elity.

Sedláci a řemeslníci byli dílem pobiti, dílem zotročeni a ti, kteří mohli, odcházeli z území a usazovali se jinde. Taková situace se svého času vytvořila i v Evropě a zbídačelí lidé odcházeli do Ameriky. Spousta lidí se i dnes snaží odejít z přeúřadovaných území, kde vládne zvůle parazitických papalášů, ale už je jich tolik, že prakticky nemají kam odejít.

Velice zajímavé jsou dějiny Afriky, zejména proto, že zde dlouhodobě existovaly svazky občin, ve kterých se nerozmohli příserkové v podobě početné aristokracie a zástupů kněží. Historikové proto soudí, že zde neprobíhal vývoj a tehdejší společnost byla „bezčasová“. Lidi si jenom tak žili, dodržovali místní nepsané zákony a nepostavili jediný chrám. No ale věčně jim to nevydrželo, nakonec tu a tam vyrostla království a spousta dříve svobodných lidí se ocitla v otroctví. Dodnes se tam ale na mnoha místech lidé řídí pravidly, která se dlouhodobě osvědčila a pokud k nim nevtrhlo příliš mnoho civilizace, nežijí si zrovna nejhůř. Velké říše vznikaly a zanikaly stejně (a ze stejných příčin) jako jinde a lidé, jakmile mohou, tam žijí po svém. A vládnou zde poněkud protichůdné tendence týkající se pouště Sahary. Ona tady nebyla vždycky, začala se tvořit asi před pěti tisíci lety. Dneska se lidé v Libyi snaží ji zavlažit a zúrodnit a na východě ji rozšiřují hamitské pastevecké kmeny znáte z nich zřejmě Masaje. Kdo ví, jak to bylo dřív, v době, kdy byla ještě Sahara úrodná?

Dějiny Afriky nám kladou otázku, co se vlastně skrývá za pojmem „pokrok“. Dnešní člověk si myslí, že se není na co ptát, pokrok zaručeně nastane tehdy, když má mobil dalších tři sta funkcí navíc, Internet je zase o něco rychlejší a monopost Formule1 překoná traťový rekord. Je to pravda? Pro odpověď si zaskočíme do dávné minulosti severní Ameriky, do míst, kde je dnes stát Illinois. Raději budu citovat:

Příliš často považujeme kulturní revoluci za sled velkých technologických převratů, v jejichž důsledku se svět postupně stával lepším místem k životu. Přesvědčujeme sami sebe, že s pomocí vynalézavosti a pokroku prehistoričtí lidé postupně škrtali seznam problémů a nebezpečí, s nimiž se kdysi potýkalo celé lidstvo.

Takzvaná neolitická revoluce – tedy počátek pěstování rostlin – bývá často považována za proměnu, která řešila prastarý problém našeho spoléhání na přírodu a roční doby. Neodmyslitelnou součástí tohoto názoru je oslava pokroku, měřená růstem počtu obyvatel a větší schopností lidí ovlivňovat vlastní život. Svádí to k předpokladu, že zemědělství snížilo pracovní zátěž lidí a zlepšilo jejich výživu i zdravotní stav – krátce řečeno že kvalita lidského života se vytrvale, i když nepravidelně zlepšovala.

Tedy jestli vám, milý čtenáři, vadí, že cituji z cizích děl, uvědomte si laskavě, že sám bych napsal něco velmi podobného, ale kdopak by má slova bral vážně? Kdežto teď, když se opřu o citovanou autoritu, mohu připsat i něco svého a vy si (snad) řeknete: No, možná že to není tak docela hloupé. A pokračuji v opisování.

Předpoklady o progresivní podstatě minulosti dnes zpochybňují výsledky nových výzkumů, které naznačují, že měnící se zdravotní profil spojovaný s rozvojem zemědělství je složitější, než jsme si dosud uvědomovali. Nyní například víme, že domestikace – genetická manipulace s plodinami – nemusí nutně zlepšovat nutriční hodnotu rostlin; ve skutečnosti to může být právě naopak. Skladování může kromě toho vést k dalším ztrátám živin, a proto usedlé komunity mají nakonec chudší jídelníček.

Pašáci, tihle historici! A to prosím ještě nestudovali recyklované salámy z obchodních řetězců a jogurtíky s 0% tuku oslazené Aspartamem a navíc vůbec nemají možnost posoudit problém s ohledem na Brogliovy vlny. Až budou budoucí historikové studovat naše zaniklé říše… a - alou zpátky k opisování!

Několik nedávných studií lidských kosterních pozůstatků dokládá nepříznivé účinky stále větší závislosti na pěstovaných rostlinách a usedlého způsobu života, který z toho vyplývá. Například v oblasti Dickson Mounds v Illinois, která byla osídlena v lesním období (800 – 1200n.l.) a v následujícím mississippském období (1250 – 1400n.l.), je patrné, že v pozdějším období se významně zhoršil zdravotní stav, kvalita výživy i délka života mississippského lidu. … Některé studie předpokládají, že s přechodem od lovu a sběru k intenzivnímu pěstování kukuřice se v mississippských společnostech až zdvojnásobil výskyt infekčních chorob. Jinými slovy řečeno, „pokrok“ sin vyžádal vyšší cenu, než jsou mnozí z nás ochotni připustit. … Výsledky studií z poslední doby nejen poukazují na nevýhody zemědělského života, ale zdůrazňují také, že bychom měli zapomenout na široce rozšířené představy o „pokroku“. Nezemědělští obyvatelé Ameriky i jiných částí světa možná překvapivě vedli zdravější život a dožívali se vyššího věku než jejich zemědělští současníci. … Je třeba přehodnotit odborné i obecné představy o lidském pokroku. Naše představy o historii lidstva vycházejí výhradně ze zkušeností privilegovaných společností. Měli bychom přehodnotit naši představu o tom, že „civilizace“ napomáhá rozvoji lidského blahobytu.

Tolik historikové. Velmi přesně stanovili příčiny zániku říší. Na hřbet lidí, kteří se podílí na vzniku přidané hodnoty, se postupně věší příživníci všeho druhu a postupně se zmocňují vlády. Roste počet papalášů a také úředníků, což znamená, že roste počet prováděcích předpisů a svoboda obyčejných lidí se vytrácí. Roste rozežranost vládců a roste počet blbých rozhodnutí a režim bez výjimky opanují političtí extrémisté. A následuje pád. U nás je teď ministr financí, který chce zastavit rostoucí zadlužování země a hodlá do tří let propustit 35 tisíc zbytečných úředníků. Tím prý se ušetří 30 miliard ročně. Když ta čísla podělíte, zjistíte, že jedno úřednické místo nás přijde měsíčně na 71 428,60. Stát zaměstnává zhruba 460 tisíc lidí a ti tedy přijdou na 394 miliard ročně. Mezi státní zaměstnance patří i policajti a hasiči a učitelé, ale i tak zaměstnává stát daleko víc lidí, než si může náš rozpočet dovolit.

A máme taky spoustu poslanců, zastupitelů lidu. Srovnejte to s městem Toronto, které má 600 tisíc obyvatel a vystačí s devíti zastupiteli – a to ještě, prosím, lidé, kteří v Kanadě pracují v komunální politice, nesmějí být v politických stranách.

Co se týče prováděcích předpisů, není lepší ilustrace než ta, kterou přináší deník MLADÁ FRONTA DNES z 2.května 2007. List se hodně zabývá novým stavebním zákonem, který skvěle ilustruje dnešní

škrpální právo

a vnímavý čtenář z názvu kapitoly zajisté bez problémů pochopil, že mám na mysli dnes panující domotané a zmateční zákony a prováděcí předpisy, které sakumprásk nestojí ani za starou bačkoru. A spíš za méně, samozřejmě ne z pohledu papalášů, některých právníků a úřednických koryfejů, ale z pohledu normálního slušného člověka. Nebudu zde rozebírat stavební zákon, každý si ho může opatřit nebo si může přečíst zmíněné noviny, ale zmíním nejprve minulost, která vedla ke vzniku této zákonné perly.

Za císaře pána žádný stavební zákon neexistoval, platila jen doporučení  a profesní organizace si svůj obor bez problémů uhlídala. Když vznikla republika, vznikl i stavební zákon a následně pochopitelně i stavební úřad a tak to bylo i za bolševika. Stavební úřad byl původně motivován k tomu, aby byl prospěšný stavebnímu oboru a investorům, například opatroval dokumentaci i stavební deníky a vyřizoval většinu potřebných vyjádření. Postupem času se ale úřad začal vyvíjet stejným způsobem, jako se vyvíjí všechny úřady. Zbavoval se odpovědnosti a většiny konkrétní práce a spěl k tomu, aby úředníci pouze povolovali a zakazovali. Takový pořádek je pro úředníky ideální a vede k tomu, že naše země je považována za zkrznaskr zkorumpovanou.

Za vlády socdem vznikl pod vedením ministra pro místní rozvoj nový stavební zákon. Už jeho litera je příšerná a člověk nad ní nestačí kroutit hlavou – a co teprve prováděcí předpisy! Zákon tvrdí, že pro stavbu domku už nepotřebujete povolení, stačí ohlášení, ale je to lež jako věž. Musíte chodit na úřad a vypisovat formuláře a musíte si zjistit všechno sami, úřad už pro vás nehne ani prstem. A dostal možnost nasolit vám takové pokuty, že když bude chtít, hravě zničí vás i vaši rodinu.

Už předchozí zákon nebyl dobrý pro lidi, ale praxe ukázala, že docela vyhovoval papalášům. Po převratu na jeho základě obce s pomocí stavebních úřadů začaly vyrábět velké množství tak zvaných nebytových prostor, určených prý pro podnikání. Tomu se u nás moc nedaří, ale potom vyšlo najevo, jaký byl skutečný cíl akce, která připravovala lidi o možnost bydlet. S byty se začalo nemožně šmelit.

Nyní budu citovat z novin: Potřebujete-li požádat o nějaké povolení ke stavbě či rekonstrukci, určitě zajděte nejprve na váš stavební úřad, který je součástí městských úřadů. Popište jim, co zamýšlíte stavět či předělávat, a nechte si dobře vysvětlit, jaké dokumenty po vás budou chtít, Nemá cenu něco připravovat předem, protože požadavky se mohou úřad od úřadu lišit.

Nejprve k podstatě této zjevní lži. Stavební úřad není součástí městských úřadů, on je úřadem s přenesenou působností státu, tedy vlastně nikoho – a může si dělat, co chce. Stát, to jsou především občané – a ty úřad rozhodně nezastupuje.  No, úřad… všimněte si v textu článku často obsažených lží typu úřad může požadovat, úřad rozhodne, úřad uloží sankci. To je naprostá blbost. Úřad nic nedělá, všechno rozhoduje, požaduje a sankcionuje konkrétní úředník a protože ta veselá chasa úřednická spolu drží basu, když jeden z nich rozhodne, všichni se za něj postaví. A zase cituji: Co když někdo není s jednáním úředníka spokojen? – Když se úředník chová nevhodně, obraťte se nejdříve na vedoucího stavebního úřadu, potom na tajemníka úřadu. Máte-li pochybnosti o odborném postupu stavebního úřadu, můžete se obrátit na krajský úřad, v případě hlavního města na magistrát. No jo. Úředník se prý chová nevhodně. To vám přece může být a taky je lhostejné, vás zajímá, kolik papírů po vás bude chtít a to on může, protože text o obracení se na krajský úřad patří do říše bájí. Můžete se obracet, co by ne, ale stejně budou držet basu a zametou všechno pod koberec. NEMÁTE se kam obrátit a vůbec, v dnešních zákonech chybí

pojistka proti hovadu,

která by občanu umožnila nerespektovat hovadné a diskriminační rozhodnutí úředníka. Taková pojistka tam ale být nemůže, protože už v základu zákona je zabudován princip úřední zvůle. V novinách to krásně a jednoduše vyjádřili těmito slovy: Nemá cenu něco připravovat předem, protože požadavky se mohou úřad od úřadu lišit.

Zamyslete se nad tím. Měli byste, protože se nad tím, pokud vím, zatím nikdo kloudně nezamyslel. Ministr za sociální demokracii protáhne procesem tvorby zákonů naprostý paskvil a jeho strana na to kouká – a nic. Dokonce si snad myslí, že on je sociální demokrat – a nejspíš ano, protože ho zase zvolili do vysoké funkce. On velice uškodil slušným lidem v této zemi, ale nebyl sám. Zákon totiž musí projít parlamentním a senátním mlýnkem a to také prošel a nikdo se nezamýšlí nad tím, jaké prováděcí předpisy z něj vyvodily úřady a jak moc ublíží obyčejnému člověku. A tento zákon plně zapadá mezi spoustu obdobných dnešních zákonů. Když trochu poodstoupíte a získáte nadhled, musí vám být jasné, že takové zákony jsou plodem práce politických extrémistů a dokumentují přerod demokracie v poslancokracii. Naši volení zástupci se zkrátka div nepřetrhnou při vymýšlení hovadných zákonů, které nám mají co nejvíce ublížit. Oni jsou největšími nepřáteli slušných lidí této země. Oni, ne Brusel, i když ten má taky spoustu másla na hlavě. Jestli mi nevěříte, seznamte se s naprosto nemravnými výhodami zástupců lidu, které si odhlasovala hned první várka popřevratových poslanců, ta, která měla plnou hubu demokracie. Tyto výhody mají poslanci dodnes a mnozí z nich mají stále plnou hubu demokracie. Tak už jim prosím příště nenaleťte na ty medové řečičky a podívejte se spíš na to, jakou práci natropili. Pošlete je do háje, ne do poslaneckých křesel.

Ještě jednou jsme mluvili s Františkem o tom, že by v budoucnu chtěli stavět a já jsem řekl:

„Akorát že nic nepostavíte. Soused vám to nepovolí.“

„Tak ať si trhne nohou, ne? Stavět budeme za své a na svém.“

„Jenomže on je účastníkem stavebního řízení. Bude samozřejmě proti a jste nahraní.“

„No ten proti bude. Máme pět sousedů a z nich je jeden hajzl. To stačí?“

„Jasan. To je právě záměr zákona, znemožnit stavění. Stačí jeden hajzl a nestavíš. Všecko si oběháš, za všecko neseš odpovědnost – a stačí jeden hajzl.“

„Tak to už jsou dva. Jeden je na stavebním úřadě, jakpak je ženskej rod od hajzla?“

Tak to vidíte. Po tři čtvrtě roku od prvního jednání na místním stavebním úřadě se nám pan referent nevyjádřil k zasklení balkonu, takže platí jeho původní Nepovolím! Není kam jít, ukázalo se totiž, že nefunguje kontrolní výbor města, jeho předseda ho prostě nesvolává a jedná svévolně za něj… pomalu ustupujeme od úmyslu zasklívat. Naděje možná je, protože nový ministr pro místní rozvoj prohlásil, že stavební zákon se musí urychleně předělat kvůli přemíře byrokracie, ale přečtěte si Františkův názor:

„A ty mu věříš? Nejdřív ti hajzlové popokopnou to hovno, kterým otravujou lidi, o sto metrů a pak ho s velkým tyátrem o deset metrů vrátí. Ani tenhle chlapík nejspíš s tou byrokracií nehne.“

Na německé televizi je k vidění zajímavý pořad Pekelní sousedé. Je o tom, jak si lidé dokáží navzájem ztrpčovat život a nikdo si s tím moc neví rady. Případy, kdy se sousedé nenávidí, jsou časté a v opravdové demokracii by to neměl být problém, protože tam musí platit pravidlo, které uvedu o něco níže. Když dostanou pekelní sousedé možnost vyjadřovat se ke stavbě prostým ano-ne, je to za daných okolností zdrojem ještě větších rozmíšek. No prosím, ať se vyjádří, ale ať svůj nesouhlas nezpochybnitelně zdůvodní. No a co myslíte, může za nynějších podmínek vzniknout jiné právo než škrpální? Já se domnívám, že ne. Každý zákon a předpis totiž velmi komplikovaně posune velmi mnoho vztahů a to se nedá předvídat, jinak řečeno nikdo nemá dost rozumu, aby to předvídal. Ani šest parlamentů a osm senátů to nesvedou. V poslancokracii není možné vytvořit dobrý zákon a předpis. Řešením je celonárodní diskuse a referendum, nic jiného. Praxe ukazuje, že tvůrci zákona dobře ví, že nic kloudného nesplácají a zneužívají to ve svůj prospěch. Odpovědnost a práce se valí na občany a nahoře zůstává akorát poroučení, povolování a zakazování. To že je demokracie?

No a máme za sebou zahřívací kolo a můžeme trochu přidat plyn. Ale abych nezapomněl, v těch novinách si můžete číst i o tom, co musíte udělat se studnou a jak vám povolí nebo zakážou odběr i vypouštění vody a z toho pochopíte, že nastává i pro zelené pimprlíky, kteří už se zaprděli na úřadech, sladký čas povolování a zakazování.

Vždycky je prospěšné podívat se, jak se věci promítnou do praxe. Vyberu nějaký problém, a vlastně proč bych vybíral? Rozhlas Plzeň dnes rozumuje o šikaně. Té je u nás dost a stále víc a hlavně ve školách má na růžích ustláno. Vyberu tedy praktický příklad, nějaký mírňoučký, který neskončil ani smrtí, ani zmrzačením, vezmu ho třeba z časopisu květy 18/2007 článek Facka mě přišla draho.

Hlavní hrdinové jsou tito:

1.Učitelka dějepisu s dvacetiletou praxí, se vztahem ke své práci, kterou zvládala a poradila si i s žáky.

2.         Mladík Theodor. Jeho rodiče ho vychovávali tak zvaně liberálně, tj. tak, aby se v životě dokázal prosadit. Když donesl domů ředitelskou důtku či sníženou známku z chování, považovali to za projev silné osobnosti s průbojností, kterou bude v životě potřebovat. Když byl v osmé třídě, jeho osobnost se plně rozvinula a šikanoval spolužáky jedna radost. Jednoho z nich nutil, aby lezl po čtyřech a nosil mu svačinu v zubech a protože ten kluk z toho začal trvale koktat, bylo nutné něco udělat. Vedení školy doporučilo rodičům, aby dali Theodora do jiné školy, jinými slovy zametli všechno pod koberec a hodili toho lotra na krk nešťastné učitelce dějepisu.

3.      Odborník psycholog, který post faktum moudře radí.

Konfliktní situace: Theodor se pochopitelně neučí, chodí si po třídě, dělá, co ho napadne a je k učitelce velmi hlasitý a sprostý. O přestávce ho učitelka náhodně přistihla, jak drží spolužáka za vlasy, tlačí mu hlavu dolů a řve: „Polib mi botu! A pořádně ji olízej!“ Vykřikla na něj, ať kluka pustí, a když nereagoval, chytila ho za ruku. Theodorek zařval: „Co na mě šaháš, ty …“ a vlepil učitelce facku. Ona kontrovala a vrazila tomu hajzlovi takovou, že si ustal. Potom se ocitala ve mlýně a vypisovala spoustu papírů, kolegové a ředitel se jí nezastali a ač věděla, že je její věc spravedlivá, naštvala se, odešla ze školství a už nikdy nehodlá učit. A víte, co je nejlepší? Ona říká, že to byla její první facka žákovi v životě a považuje ji za své selhání! A potom radí odborník. Chválí učitelku, že se jako jediná postavila tyranovi, ale míní, že se měla soudit, prý by hladce vyhrála a tím dokázala Theodorovi, že si na každého dovolit nemůže – a potom by mohla odejít ze školství se vztyčenou hlavou.

Dnes právě soudci a právníci mluví o tom, že v našich zákonech vládna naprostý bordel a že se v tom mišmaši už nikdo kloudně nevyzná. A v takové situaci se soudit a prosadit spravedlivou při? Ani náhodou! Pokud vás zajímá, jak by to mělo být, seznamte se se soudnictvím staré Číny. Občan přišel na soud, udeřil do gongu, přednesl svou při a soud se jí musel neprodleně zabývat – to vše bez poplatků a sáhodlouhých nesrozumitelných lejster. Když chceme posoudit popsaný konflikt, rozhodně se nemůžeme opírat o zmateční právo, ale můžeme postupovat způsobem, který užívají exaktní obory. Když totiž řešíte složitý  technický problém, může se stát, že vám nepomohou ani normy, ani odborné knihy. Musíte si sednout a odvodit pro váš případ pravidla (v technickém případě rovnice) ze základních principů. Rozhlédněme se tedy po základním principu, který platí pro občanské soužití (a patří dokonce mezi základní pilíře demokracie). Zde je:

Svoboda jedince končí tam, kde začíná svoboda jiného jedince.

Později uvidíte, že takové vyjádření je v dnešních časech nedostatečné, ale k posouzení konfliktu stačí. Začněme Theodorovým rodinným zázemím. Rodiče mu rozhodně nevštěpují úctu k svobodě spoluobčanů, právě naopak, mají nelíčenou radost z jeho rostoucí agresivity. Nevychovávají tedy občana demokratického státu, ale spíše predátora, takového malého esesáčka. Když způsobil spolužákovi trvalou újmu na zdraví, měl samozřejmě chvíli strach, ale ten ho rychle přešel, protože ředitel školy ve spolupráci s rodiči všechno vyřešil v jeho prospěch a převedli ho dokonce na pole neorané, na kterém mohl rozvinout svůj talent. V další šikaně ho nepochybně povzbudilo jednání dalšího ředitele školy a já se obávám, že jeho psychika je už tak hluboce narušená, že ji nebude možné změnit. On je přesvědčen o tom, že jeho míra svobody je vyšší než svoboda těch blbečků, které smí beztrestně šikanovat. Proč to tak je?

Náznak odpovědi najdete v novinách mf DNES ZE 2.5.2007, článek Do škol se musí vrátit tresty. Renomovaný profesor psychiatrie soudí, že šikanující lotry je potřebné trestat, ale hlavně že je rodiče mají vést ke skromnosti a tresty že nemají být tělesné, ale alternativní… chápete to? Esesáčka přece nezastavíte řečněním a skromností, na toho musíte silou. U nás se všeobecně  rozmohl takový jakýsi humanistický postoj k lotrům a zapomíná se na to, že stejný postoj zaslouží i jejich oběti. No ale já bych možná věděl o dobrém řešení případu Theodor. Ten kluk totiž ve stavu, ve kterém je, nemůže chodit do školy. Jeho spolužáci se chtějí učit a to nemohou, protože žijí ve strachu z okamžiku, kdy budou muset esesáčkovi olizovat boty. On navíc neustále vyrušuje a zamezuje jim soustředit se na výuku. Není tedy v jistém smyslu normální. A náš právní řád přece umožňuje domácí výuku, ne snad?  Stačí malinký předpis a Theodorové se budou muset učit doma a potom přijdou na přezkoušení a když neobstojí, šup, už se na jejich rodiče valí sankce za sankcí. (To samozřejmě nemůže platit pro patologické lotry, se kterými nic nezmůžou ani rodiče, ani škola, jejich případy by pak řešil moudře radící profesor psychiatrie).

Tady to vidíte sami. Jednoduchý případ, žádný mrtvý, jenom jeden koktající žák – a žádné řešení. Ukazuje, že demokracie není v naší interpretaci schopna zajistit základní podmínku občanského soužití, a to je na pováženou. Myslím, že už jste pochopili, v čem spočívá škrpální právo a pokud ne, začněte si shánět informace i z jiných zdrojů.

Na stanici Plzeň potom hovořili o šikaně odborníci a jedním z nich byla dáma, která založila jakýsi spolek pro minimalizaci šikany. Ona hlásá, že šikana je nám lidem vrozená a jediné, co zbývá, je snažit se o její minimalizaci. Nemohu s ní souhlasit. Taky jsem se v životě setkal se šikanou,(a vypořádal jsem se s ní, ovšem za pomoci hrubého násilí) a tak vím, že sklony k šikaně mají především mírně dementní hrubci. Později se tito občané obvykle odchýlili od normálního života ještě více a trávili život v kriminále. Jenže šikana už pronikla prostřednictvím lampasáctví i do státních orgánů a tak může vznikat dojem, že jde o normální jev. Odborník ještě poučil posluchače o tom, že mistry šikany jsou dívky, které jsou v tomto oboru velmi nápadité. Odborníci mne rovněž udivili tím, že bagatelizovali vliv násilí ve filmech a v počítačových hrách a protože jejich postoj neodpovídá vědeckým zjištěním, přeladil jsem na jinou stanici.

Myslím, že k dobrému vysvětlení rozmáhající se šikany je potřebné uvážit i vliv moderní elektroniky. Už jsem napsal o tom, že dosti poškozuje přední podkorovou část levé hemisféry a takové poškození má za následek citovou zploštělost. Dívám se kolem sebe a vidím. Dívky, opravdu rafinovaná a křehká stvoření na pomezí puberty, se dnes vyjadřují a jednají tak, že by mohly dopoledne učit nadávat dlaždiče a odpoledne uspořádat pro politiky seminář o podrazech. To by snad zatím stačilo.  A nyní se zabývejme otázkou,

kudy z toho ven?

No nebude to snadné a rozhodně si nemyslím, že jsem schopen předložit nějaké univerzální řešení, takže zbývá volné pole působnosti i pro každého z vás. A pro děti a vnuky jakbysmet. Protože všechno je ještě složitější, i když přiléhavější bude výraz domotanější. Ostatně čtěte dál.

No vida, tak americký odběratel klavírů firmy PETROF dal návrh na konkurz, prý proto, že mu firma už léta dluží zhruba dva miliony za dřívější reklamace. Zástupce firmy říká, že mu nic nedluží, ale zdalipak, vážený čtenáři, sledujete požáry? Já si jich dost všímám a tak vím, že firmě PETROF před časem vyhořel sklad dřeva. Předtím ne, ale před časem ano. Firma je proslulá a její člověk řekl do televize, že americká firma GIC, to je ta, která požaduje konkurz, chce prostě šlohnout značku PETROF a vyrábět pod ní klavíry a Asii. Věc leží u soudu v Hradci Králové a soudce možná vyhoví, možná ne, tohle člověk neví. Od dob, kdy gangster soudce Berka vyhlašoval zločinně konkurzy a ničil tak firmy ve prospěch svého gangu, se myslím v našem právním řádu v této věci nic nezměnilo. Gang byl odhalen, ale zničené firmy zůstaly zničené a z toho plyne, že firmy nemají proti soudu žádnou šanci na nápravu zločinu. A tak nikdo neví, jestli se proti firmě PETROF nechystá další, tentokrát už důkladnější žhářství. Je to na soudci, uvidíme, v jakém bude rozmaru.

Tento případ se možná odehraje uvnitř našeho státu a firma PETROF to možná přežije, ale může se stát, že se věc překulí přes hranice a potom může být zle. Ne už pro firmu PETROF, ale pro naše peněženky. Když se před časem stal majitelem jedné naší televizní stanice americký podnikatel, došlo ve firmě k jakýmsi nesrovnalostem a on se odvolal k mezinárodní instituci, aby ochránila jeho investici. Tahle instituce se ale na nějakou ochranu jeho investice vykašlala, ovšem šlohla mi tisíc korun a každému mému spoluobčanovi také tisíc. Já mohu mít podezření, že šlo o předem nahranou fintu a žádná z informací, kterých bylo kolem tohoto případu na kila, mé podezření nevyvrátila, ale – šlohli mi peníze. Podnikatel získal v arbitrážním řízení deset miliard a to je dost peněz, aby se kolem nich vyplatilo sehrát divadélko. No řekněte, kdypak vám někdo přihraje jen tak deset miliard? O takovém jednání se říká, že je v souladu s právem, ale není v souladu s dobrými mravy. To je velmi zajímavé tvrzení. Jestliže je něco v souladu s právem a toto právo není v souladu s dobrými mravy, nezbývá než říci, že právo je v souladu se špatnými mravy. Jenže právu, které není v souladu s dobrými mravy, tj. s vžitým chováním slušných lidí, se neříká právo, ale bezpráví. Správná informace tedy je tato: Pachatel jednal v souladu s uzákoněným bezprávím. Z hlediska obyčejného občana jde totiž o naprosto absurdní rozhodnutí, na které nemá a nemůže mít vliv, stejně jako nemohl mít vliv na dění v televizní stanici – ale okradli ho. Ne toho, kdo to zavinil, totiž zavinil-li vůbec někdo něco, ale nás všechny.

Jak vidíte, pustil jsem se do panujícího zákonného prostředí velice radikálně, dokonce bych řekl, že nevybíravými slovy. Určitě není příliš kvalitní a ani takové být nemůže. Je to dáno samotným procesem tvorby zákonů a také prováděcích předpisů. Ten se vyvíjel spolu s „pokrokem“ a dnes je vyvinutý natolik, že přestal být přehledný a srozumitelný. I specialisté v něm tonou a stěžují si na panující chaos a běžný občan je úplně mimo mísu.

Jistě se upamatujete na to, že mezi občanem a státem probíhá určitý druh obchodu, občan si svůj kousek státu platí a stát za to zajišťuje činnosti potřebné pro chod a bezpečnost komunity. Je to svým způsobem hra, která má určitá pravidla a  jak jistě víte, pravidla hry mají být spravedlivá a mají platit stejně pro obě strany. Pokud je ale jedna hrající strana nadměrně zvýhodňována, druhé straně se nedaří dobře. Jenže – kdo jsou hráči této hry? Základní rozdělení je takové, že jednu stranu tvoří občané podílející se na tvorbě přidané hodnoty a na druhé straně stojí ti, kteří jsou z jejich peněz placeni. V této skupině jsou hloučky, které je prostě potřeba financovat, mám na mysli děti a staré lidi, policajty, učitele, hasiče a také nutný správní aparát. Když se tyto hloučky oddělí, zbude na financované straně ještě dost lidí a ti jsou z hlediska tohoto rozdělení pouhými přísavkami a příživníky. Jejich existence je závislá na pravidlech hry a pokud by byla pravidla přehledná, je na ně už z dálky vidět a občané začnou mít proti financování těchto příserků námitky. Oni to vědí a snaží se lobovat za to, aby se pravidla hry co nejvíc zašmodrchala. Může být, že si myslíte: A nekážeš nám tu nějaký socialismus?  Ale vůbec ne, co vás to napadá? Jen vám chci objasnit skutečnost, že existence mnoha lidí závisí na nepřehlednosti uzákoněných pravidel hry a že je v jejich zájmu, aby se tato pravidla i nadále co nejvíce zkomolila.

Zpotvořená pravidla hry také umožňují nastavit proces, při kterém se postupně všechno svalí na bedra občana a příserkové pak jenom vytisknou formuláře a otravují lidi. Tímto postupem mohou velice snadno zakrýt i svou lenost a neschopnost. O stavebním zákoně už jsem mluvil, takže bych použil jiný příklad, vezmu něco aktuálního, čím jsou občané čerstvě otravováni. A proč ne z vodohospodářského oboru? Občané jsou v těchto dnech nuceni běhat a opatřovat si dokumenty k septikům a hlásit, kolik a jak a které vody odeberou a vypustí a žumpy si budou muset nechat spravit, aby byly v souladu a … co myslíte, že dělali ouřadové a jiní přisírkové, kteří se po léta živili „vodohospodářstvím“? Nyní za ně pracují občané a oni byli povýšeni mezi povalovače a zakazovače. Nepřipadá vám to tak trochu jako šikana? .Jestli ne, tak jste zaměstnán jako úředník na odboru životního prostředí. No ale pořád ještě je dobře, ne? Představte si, že byly časy, kdy byste museli povinně robotovat na panském. To už dneska není, kdepak, vždyť jenom běháte, vyřizujete, platíte a jinak nic, tak proč si stěžovat?

Pochopili jste, o čem píši? Občan nemůže nic udělat, nemůže poukázat na to, že se po něm chce, aby odřel práci za jiné, ale to není nejhorší. Vrcholem darebáctví je to, že ve finále rozhodne úředník a když se špatně vyspí, rozhodne zle – a občan nemá žádnou možnost nápravy. On není v rovnovážném postavení ani proti pitomému zlovolnému referentovi na úřadě! Takže už chápete důležitost pojistky proti hovadu?

A proč taková pojistka neexistuje? Inu proto, že to není možné. Dneska už ne. Představte si ale, že existuje a proto je ze všech zákonů odstraněna formulace úřad rozhodne a nahrazena textem úředník rozhodne. To ovšem znamená, že úředník se stává odpovědným za své rozhodnutí. Už se nemůže schovávat za pomyslný úřad, stává se partnerem občana a pokud ho svým rozhodnutím poškodí, občan má možnost nápravy. Podívejte se na to také z druhé strany. Úředníci jsou ve skutečnosti vesměs sympatičtí a vstřícní lidé a snaží se pomoci a někdy i poradit. Někdy ale neporadí, protože rada se může týkat právního problému, na kterém se nedokáží shodnout ani soudy. Úředník poradí, nese osobní odpovědnost - a co teď? Problémů, na kterých se nemohou shodnout soudy, je dneska víc než těch problémů, na kterých se shodnou a tvůrčí činnost poslanců vychyluje pomyslnou ručičku soudních vah stále více na stranu chaosu.

O tom už se ví a našlo se i řešení jménem formulář. Úředníci se zaškolí, aby mu rozuměli, občan si musí nějak poradit sám a úřad může jet dál. Takové řešení mi velice připomíná jeden alchymistický symbol. Jmenuje se Urobos a je to had stočený do kruhu, zakousnutý do vlastního ocasu. Možná by se v Bruselu i jinde měli zamyslet a nahradit symbol úřední Evropy, abstraktní kruh z hvězdiček, právě tímto konkrétním symbolem, aby ilustrovali fakt, že systém požírá sám sebe.

O tomto problému se lidé něco napřemýšleli a došli kolikrát ke zvláštním závěrům. Někteří myslitelé soudili, že pomůže komunismus, jiní vymýšleli jiná uspořádání společnosti, ale v praxi nakonec všechno zkrachovalo – jenom Švýcarsko ne. Všimněte si, že i Japonsko a pár jiných zemí mají dlouhodobě stabilní režim. Ti myslitelé, kteří se zabývají tak zvanou duchovní cestou člověka, se také dobírají některých svérázných výsledků a já bych rád poukázal na značně originální knihu: Stuart Wilde, CESTA za ZRCADLO aneb Šeptající vítr změn.

Pan Wilde píše o tom, že lidé touží po vnější moci a souhrnně tak vytváří světové Ego, které není zrovna vzorem dobroty. Člověk se může vzepřít především vlastnímu Egu a také působit proti světovému Egu. Dospívá i k názoru, že lidem škodí přílišná centralizace moci, ale prospělo by jim, kdyby žili v nevelkých, moudře spravovaných občinách. Já jsem teď náhodně otevřel knihu na straně 97 a opíšu z ní pár řádek. Jde o problém státem vlastněných podniků a budu opisovat na přeskáčku.

-                Vládám mohou tyto podvody projít. Upřímně se domnívají, že je nikdo nezaregistruje. Věří, že občané jsou převážně idioti, kteří musí být řízeni, ovládáni, trestáni a poučováni oficiální filosofií.

-                Mocenské struktury jsou zrovna tak krátkozraké, jako jsou tvrdohlavé a neústupné. Tato krátkozrakost je automatickou reakcí vládní elity, která sama sebe považuje za nadřazenou masám lidí.

-                Pravda je jinde. Vládnoucí elita masami pohrdá. Nejvíc by jim vyhovovalo, kdyby nemuseli lidem říkat vůbec nic. Jsme pro ně přítěží, o kterou se musí starat.

-                Zákon o odkrývání informacích o podnicích je jistě důležitý čin – ale myslíte, že zabrání ředitelům si pro sebe přivlastňovat vaše peníze?

-                Ještě mě nikdo nepřesvědčil o tom, že povinnost odkrývat firemní informace doopravdy veřejnosti pomůže. Představte si, že začátkem každého měsíce vás doma vykradu. Následně vám předložím seznam ukradených věcí, velmi úhledně zpracovaný počítačem. Pomůže vám to? Problém není v přístupu k informacím.

-                Problém je, jak zabránit vládám a firmám, aby veřejně okrádaly občany.

Jak vidíte, kniha je opravdu zajímavá. Moc se mi líbí kratičká sentence týkající se dnes užívaného zacházení s informacemi:

…A potom je zapotřebí další lži, aby se nikdo nezačal vyptávat, jak je to s tou první lží.

Pěkné, viďte? Na Wildově knize mi ale něco vadí. Dejme tomu, že se lidé povznesou, Ego dostane na frak a oni potom budou žít v moudře spravovaných občinách. Podle čeho se pak budou řídit? Jaká pravidla budou ovlivňovat život obyčejných lidí? Jestli ta stávající, je úplně jedno, jestli budou žít v občinách, protože se v nich obratem ruky uplatní totéž vládnutí, které je uplatňováno dnes.

Lidé totiž už v občinách žili a o tom, že byly moudře spravované, svědčí fakta. Dokázali rozvinout hospodaření a řemesla a vynalezli i písmo. Potřebovali ho, protože museli vést účetnictví a zapisovat smlouvy. A v obci se zakrátko objevil nový řemeslník – písař. Jeho práce byla užitečná, sloužila členům komunity a on byl tím pádem symbiontem s ostatními občany. Byl užitečný. Je nabíledni, že se nenamáhal sepisovat traktáty o Bozích, on by je jednak nikdo nečetl, jednak by byly občanům houby platné. Nejstarší nacházené písemnosti potvrzují, že to tak bylo. Psané dokumenty usnadnily evidenci a pomohly správě občiny. To víte, ta byla nejvýše dvoustupňová, šlo o radu občanů a o starostu. Kdyby se tam v té době někdo prohlásil za krále, vyvedli by ho na hranici a kopli do prdele, protože měli na to, aby slušně žili, ale nemohli si dovolit utrácet za nepotřebné zbytečnosti. Jenže oni byli příliš schopní, začali mít přebytky a je jasné, co následovalo. Tenkrát nikdo netušil a ani nemohl tušit, k jakým výšinám se vzepne papalášství a jak bude zneužit úřad plný písařů. Brzo došlo k podstatným změnám a král kopal do prdele občany, kteří ho živili a tak je tomu dodnes. Jak vidíte, na začátku všeho stály přebytky, které produkovali občané v dobré víře, že čím víc přebytků, tím se budou mít lépe.

Nastal čas lidského množení a obce se musely zažít spojovat do volných, ale později stále těsnějších svazků a vyrostla první města, přibyly další stupně řízení a přebytky z obcí proudily do sídelního města, kde byly přerozdělovány (hádejte, jak?). Kníže pán se  potom s biskupskou eminencí  cpali slavičími jazýčky a lidi na dědinách chroustali lebedu. A ruský oligarcha si koupil londýnský fotbalový klub a státní zaměstnanci v Rusku nedostali kolik měsíců výplatu, zkrátka pořád stejná písnička. Pravidla, podle kterých se notuje, se taky moc nemění, jen se zdokonalují v tom smyslu, aby nemohlo dojít k zásadnímu zvratu. No ale uvažte: Až jednou začne občina kalkulovat, kolik přebytků skutečně potřebuje, možná zjistí, kudy na to. Když totiž nebudou mít papaláši v centru co přerozdělovat, budou nahraní. Nedejte jim penízky a oni prostě vymřou přirozenou cestou hladem. Ještě že o téhle možnosti vědí, viďte? A starají se, aby k něčemu takovému nedošlo. Klidně nechají umřít pod mostem všechny občany, ale sebe ne. A proč? Protože jim to umožňujeme. Máme ale vůbec nějakou šanci jim to neumožnit? Teoreticky ano, ale je to jen představa, pouhá

politická fantasmagorie.

Četli jste o tom, že padla zmínka o možnosti hovořit s poslanci a František doporučil občanům vzít si s sebou k rozhovoru basebalovou pálku. Ale já jsem to vůbec nemyslel vážně, vy totiž s poslancem ve skutečnosti nemůžete hovořit, protože nejste na stejném hřišti. I kdybyste s poslancem hovořili celé hodiny, je to houby platné, protože takové tlachání ho k ničemu nezavazuje.

Všimněte si, kolik občanů mluví o tom, že politika je hnusná a špinavá záležitost a že s ní nechtějí nic mít. Takový názor je ve skutečnosti rajskou hudbou v uších dnešních politických extrémistů, kteří se vydrápali do dobře honorovaných a vlivných pozic. Říše dnes prodělávají radostnou dobu úpadku, ale oni z dějin vědí, že takové období trvá kolikrát i stovky let. Nebojí se ani vzpoury, protože lidé, kteří rezignovali na politiku, se nedají dohromady a nesvedou pořádnou revoluci, kterou navíc ani nechtějí. Mají v čerstvé paměti, jak takový převrat nakonec dopadne a pokud se poučují z dějin, vědí, že třeba Francie se ze své slavné revoluce vzpamatovávala skoro dvě stě let a říše, ve kterých ve dvacátém století vypukly revoluce, se dodnes potácí ode zdi ke zdi. Je tedy něco, čeho se politici bojí?

Kupodivu ano. Bojí se své vlastní politické strany. Mají strach z toho, že lidi pochopí, vstoupí do ní a řeknou například: Hej, bratři sociálně demokratičtí papaláši, jakpak to, že umožňujete rozmach úřední zvůle? Že ne? Ale jo, je to tak A vy budete navíc ještě lhát? No tak se připravte na to, že vás budem nominovat akorát tak do psí boudy. Když to promyslíte kolem a kolem, dáte mi časem za pravdu a budete si pamatovat, že ti, kteří se dostali nahoru přes politiku, se bojí pouze své vlastní strany. Tohle poznání je, řekl bych, podstatné pro ty, kteří nechtějí žít v úpadkové říši, ve které si s nimi může každý úředník – povolovač a zakazovač - vytřít zadek. Nepočítám s tím, že byste mi dali za pravdu hned, to určitě ne, ale přemýšlejte o tom. A abyste měli nějakou motivaci, zamyslete se také nad jedním ze základních pilířů demokracie, který musí doznat změn a potom bude mít přibližně tento tvar:

Svoboda občana končí tam, kde začíná svoboda jiného občana.

Svoboda vládců a úředníků končí tam, kde začínají svobody občanů.

Veškeré informace krom technologických jsou veřejným majetkem.

No vidíte sami. Když to bude platit, nebudou už moci tvůrci prováděcích předpisů sestavovat zrůdné formuláře a otravovat s nimi slušné lidi. A kdyby jenom to!

A musíte si uvědomit ještě jedno. Každá strana má své stanovy, svůj jednací pořádek a své rituály a vy jim, pokud na to nebudete připraven, podlehnete. Dá se tomu odolat a vůbec nejlepší je předem se domluvit s partou stejně smýšlejících lidí, protože potom dokážete podržet jeden druhého. Protože cílem vašeho jednání je taková změna politiky, která prospěje obyčejným lidem, bude na vás ze strany papalášů vyvíjen protitlak a pokud nezískáte na svou stranu ostatní členy strany, ničeho nedosáhnete, budete na schůzích sedět jako ovce a hlasovat jako strojek na klíček. Budete tam zkrátka houby platný.

Řekněme, že se akce začala dařit, všude slábne centralismus, správa přechází na vedení občin, které jsou volně svázány vzájemně výhodnými smlouvami a když přijde člověk k soudu a udeří na gong, je jeho pře neprodleně projednána. Bez průtahů, bez poplatků a bez advokátů, ve veřejném jednání, protože právo se vrátilo tam, kam patří a řídí se zásadou

existují jen dva zločiny, krádež a násilí – a kdo lže, ten krade a kdo krade, může i zabít.

Zdánlivě je tedy všechno v pořádku, jenže, všimněte si, ubylo 90% papalášů a protože ubylo i 90% formulářů, ubylo i 90% úředníků a řada lidí, kteří byli navázáni na bývalé struktury, je také bez práce, protože teď už stačí dvoustupňové řízení a nepočetná vláda. Co si počít s hordou lidí, kteří jsou náhle bez práce?  Za chvíli uvidíte, že práce je ve skutečnosti dost a dost, ale počítám, že si mnohý z vás říká: Ty idealisto! Koukni se, tenhle Gill Bates začal prodávat novej software a už vydělává miliardu denně! Odpovím vám: Jo tak tohle jsem nevěděl. Hned půjdu k soudu a praštím do gongu, protože podle mého nemravně vysoký zisk = krádež. A jsem si jistej, že soudce můj názor prohlásí jako rozsudek a Bates bude muset ty prachy vrátit, nebo skončí na galejích.

No jistě, je to zatím pouhý sen, i když docela pěkný. Jenže, víte, člověk se má snažit o to, aby se pěkné sny staly skutečností. Nebo víte o něčem lepším, co by stálo za námahu? Já ne. A teď k problému těch náhle přebytečných lidí. Je s nimi nějaký problém? Hmotný určitě ne, protože teď, když přebytky neputují do sídelního města, odpadly problémy s jídlem a bydlením. Jenomže spousta lidí se najednou klackuje od ničeho k ničemu a začínají se chovat jako nějaké nepřizpůsobivé menšiny, ožírají se a kradou, všude dělají nepořádek a otravují slušné lidi. A to je tedy problém! Vždyť pro ně není žádné využití! A taky nic užitečného nedovedou, naučili se akorát vymejšlet a vypisovat formuláře, krást a lhát. Co s nimi?

Konec fantasmagorie.

Předchozí text je samozřejmě značně utopický, ale ne úplně. Zjistil jsem to v taxíku. Řidič byl znalý místních poměrů a neměl už žádné ideály a nedoufal v zlepšení stavu. A řekl něco, co stojí za zaznamenání:

„Já bych se chtěl dožít kapitalismu. Tenhle feudalismus, kterej se zavádí v Evropě, nenávidím!“ Rád bych mu řekl Jo, milej pane, kdyby jenom v Evropě!, ale mlčel jsem. Vždyť řekl to, co bych rád řekl sám.

Byl jsem na pracovní cestě a zastavil jsem se na kafe u Františka. On se zajímá o to, co se dnes děje a je zklamaný tím, že se většina lidí vůbec nezajímá o nic pořádného, maximálně civí na televizi nebo do počítače. Nedá prý se s nimi ani promluvit, zvláště ne o politice, protože už úplně rezignovali a ničemu nevěří. No ale není všechno tak špatné. Mluvil s pár přáteli z Německa a oni chtěli vědět, proč je tolik alergií, ale neměli základní informace, protože u nich doma cenzura vůbec nepropustí slova radar a chemtrails. Doporučil jim tedy zadat do vyhledávače právě slovo chemtrails a oni to udělali a jsou úplně vyděšení, protože tam našli spoustu textů a fotografií, dokonce prý pošlou hodně fotek mraků, které jsou nasyceny chemtrails, aby se je i naši lidé naučili rozeznávat. A známá lékařka se seznámila s problémem Morgellonovy choroby a zjistila, že postižení lidé se sdružují na Internetu a že jich přibývá. To opravdu není špatné, viďte? Nebo je? Já si myslím, že ne, protože problém existuje a mělo by se o něm vědět. Tahle nemoc je vlastně dobrá, protože není řešitelná školní medicínou a ukáže, že alternativní postupy fungují.

Cestou domů jsem o rozhovoru přemýšlel a napadlo mě, že bych mohl tenhle text uzavřít malým soupisem fakt, která svědčí o tom, že se blíží chvíle, kdy překročíme více přírodních limitů, než je zdrávo. My lidé si své problémy nevyřešíme, spíš si pořídíme nové, ale začne je řešit příroda. Ona už je ve skutečnosti řeší, ale zatím pomalu a nenápadně. Má své zákony a ty z nich, které se týkají odezvy živé tkáně na mikrovlnné záření, už pracují. V pohybu bude patrně daleko víc faktorů, které zatím nerozeznáme, ale přijde jejich čas. Když vyhubíme včely, bude málo opylovačů a nebude úroda. Jenže vyhubení včel znamená také uvolněné místo v biotopu a to vzápětí zaplní jiní tvorové, ale pravděpodobně už nebudou medonosní. Naše čističky propouští do moří čím dál hnusnější sajrajt, ale moře se s ním vyrovná. Mořští tvorové jsou totiž nesmírně adaptabilní a budou reagovat zrychlenými mutacemi, které ale už nemusí být jedlé. Dá se tedy říci, že svým současným počínáním opatřujeme svým potomkům celou horu práce a starostí a možná i boj o pouhé přežití, ale na druhé straně tato hora práce zaměstná i jinak nepotřebné lidi a ubude kanceláří. To nemusí být na škodu.

Naši šťastní potomci

nás budou velice chválit. O tom se nedá pochybovat. Někteří z našich vzdálených potomků ale žijí už dnes, opravdu! Jestli mi nevěříte, přečtěte si vtm Science 5/2006, článek Jak zasadit prales. Zjistíte, že lidé, kteří se snaží obnovit prales, s tím nají spoustu starostí, Ostatně mohu citovat: Proměnit prales v důl dá mnohem méně práce, než udělat z dolu zase prales. Na satelitním kanále jsem viděl pořad o velmi vzdáleném potomkovi, který se jmenuje Tompkins a je bohatý. Chová se velice nestandardně, nekupuje si rychlejší koně, starší whisky a mladší ženský, ale nakoupil lán země na pomezí Argentiny a Chile. Dosáhl toho tak, že přeplatil dřevařské a těžařské firmy, které chtěly na území hospodařit obvyklým způsobem a připravit tak podmínky pro vznik pouště. Pan Tompkins dal dohromady partu šikovných lidí a začali s něčím úplně opačným. Krajinu mění, obnovují v ní původní ekosystém, který je zdravý a úživný. Mají s tím starosti, protože ne části území se pěstovala rýže a ta zničila původní půdní mikroflóru a mikrofaunu. Jde to pomalu, ale jde to. Náš vzdálený potomek pan Tompknis je starý, je mu přes šedesát, ale je vitální a snad dovede své dílo ke konci.

V článku Jak zasadit prales se objevuje zajímavá myšlenka, kterou je třeba prozkoumat. Jde o to, že obnova pralesa stojí peníze a měla by se vyplatit. Což je problematická podmínka, protože nutí vlastníky sázet monokultury vzácných dřevin a podobně. Takto se ale prales neobnoví. Že je možné založit i v pralese produktivní zemědělství ukázali staří Mayové a studium jejich technologií se našim vzdáleným potomkům určitě vyplatí. No ale zpátky k základnímu problému. Dřevaři a těžaři na pralese vydělají, ale ti, kteří se ho snaží obnovit, už ne. Nepřipadá vám to divné? Jako by dnešní ekonomie počítala pouze s těžbou a plundrováním, tedy s expanzivním hospodářstvím, a nezapočítala náklady potřebné pro konvergenci pralesa k modelu trvale udržitelného života. Jako by byla celá nějak na prd. To je ošklivý názor, viďte? Naštěstí ho mohu doložit, vezmu nějaký jednoduchý příklad z EU. Když se projedete českými příhraničmími vesnicemi (ne všemi, spoustu půdy už zde vlastní Němci) a potom přejedete do Bavorska, zjistíte, že bavorští sedláci jsou nějací pořádnější či co, krajina je pěkňoučká a jakoby uklizená. A když je vidíte na polích, nic moc, žádné zázraky, kolikrát jezdí s prastarým traktorem Deutz, ale mají ho udržovaný a natřený. i ty jejich stodoly žádný zázrak, stejné jako u nás, ale prkna z nich nepadají. U nás padají. Příčina je v tom, že tihle sedláci jsou dotováni státem, který si podle všeho uvědomuje, že jejich práce nespočívá jenom v pěstování brambor.

U nás se po převratu prosazovala ekonomická teorie volné ruky trhu a dobrou ilustrací řádění této ruky byla televizní diskuse v Brně, kterou moderoval sám náš pan prezident, velký volnotržník. Diskuse byla všelijaká, ale nakonec triumfoval pan prezident. On si totiž přečetl ekonomickou knížku a tam stálo, že když v zemi vzroste HDP nad 3000$ na hlavu, investuje se do ekologie a když je to víc než 7000$, jsou ty investice veliké a všechno je vyřešené. Což je prima. Jenže v Africe si lidé nemusí vydělat na teplo a tím pádem tak vysoký HDP nepotřebují a tak klidně vybijí hrochy a nosorožce a na závěr sežerou i mouchy tse-tse. Volná ruka trhu má odpor k dotacím a nedotuje. Nač dotovat, když všechno řeší trh? A naši nedotovaní sedláci – hospodáři krajiny prohráli a byli a jsou programové ničeni. Volná ruka trhu je totiž prospěšná pouze ekonomům, kteří se prakticky zbavují práce a odpovědnosti a mohou všechno svádět na rozmary trhu.

Druhou zajímavou komponentou je tak zvaná cena práce. Už jsme na ni narazili, když náš pan ministr prozradil, že jedno úřednické místo nás stojí přes sedmdesát tisíc měsíčně. Podobné je to u všech lidí, kteří pracují, protože stát je zdaní a odebere penízek na sociální pojištění a své si vezme zdravotní pojišťovna a musíte mít pro ty lidi záchod a X jiných věcí. Cena práce v zemi je tedy zprůměrňována, tolik zaplatíte na mzdách, číslo vynásobíte jednoduchým koeficientem a víte, kolik vás stojí pracovní místo. No a když to uděláte v zemědělství, víte, že na ekologii a péči o krajinu prostě nezbývají penízky. I jiné obory mají s cenou práce potíže, protože když ji zakalkulují, vidí, že jejich výrobek je drahý a nejspíš se neprodá. Ekonomie ale není exaktním oborem, tím je účetnictví. Podívejte se na to z druhé strany. Volná ruka trhu nastaví cenu výrobku, ona musí být právě taková, jinak není výrobek prodejný. Snadno zpětně vypočítáte, jaká musí být skutečná cena práce a divíte se, proč tak neuvažují ekonomové. A napadne vás, že kdyby to udělali, nemohli by už s vážnou tváří hlásat svá zprůměrňovaná moudra a museli by sebou pořádně hodit, aby stíhali svou práci. Museli by makat.

Třetí mystická záležitost je DPH, tedy daň z přidané hodnoty. Ona je rovněž zprůměrňována a její výše je nařízena ve dvou, maximálně třech procentuálních úrovních a ty jsou stanoveny politickým handlem. Původní význam přidané hodnoty je tímto opatřením znešvařen a de facto potřen.

Z toho vidíte, jak moc potřebné je, aby vznikla skutečná ekologie, věda, která porozumí vztahům v přírodě i vztahům mezi námi a přírodou tak dobře, že dokáže vyčíslit skutečnou cenu za hospodaření blížící se úrovni trvale udržitelné existence. Ekonomie, která ustrnula na úrovni hospodářské expanze, tj. ničení a vandalismu, už není v dnešní době tím pravým ořechovým. Svět je pro ni příliš malý a začíná být pod jejím vlivem neúnosně zplundrovaný.

Podívejme se, jak se to všechno projevuje v celé naší říši, tj. v EU. Jak už víte, někde se dotuje a někde se dotuje o moc méně a jinde se dotuje skrytě, takže je v tom pěkný zmatek. Můžete si ale požádat o dotaci z Bruselu a k té vedou tak složité formuláře, že je dokáže vyplnit jen vycvičený specialista. Brusel rozděluje hodně peněz, to aby se všude v říši srovnala životní úroveň, ale když sledujete, kdo a na co dostává dotace, zjišťujete, že jsou zpravidla dotovány učiněné kraviny, bez kterých by se občina klidně obešla. Politik se zviditelňuje a je dotována rekreační zóna nebo cyklostezka vedoucí odkudsi kamsi. Stezky, která by umožnily jezdit městem na bicyklech těmi trasami, po kterých se potřebují pohybovat občané, se nestaví ani náhodou. No ale abychom tomu Bruselu moc nekřivdili, podívejme se, kdo je dotován bez zbytečných formulářů. No co myslíte, kdo to je? Ano, správně, jsou to úředníci. Ti přibývají a zemědělci ubývají. Štědře jsou dotováni také politici a manažeři, ale to je celosvětový problém.

A někdy vede ke komickým situacím. Plzeňští poslanci nedávno zjistili, že šéf městské hromadné dopravy shrábne za rok 4,2 milionu, tedy o hodně víc, než primátor - a potom se překrásně rozhořčovali.Člověk neví, jestli se čílili proto, že by chtěli taky tolik, nebo proto, že nevědí, kolik si pro sebe tihle „manažeři“ uzobnou.

Většina dnešních říší je organizována s využitím demokratických principů a model volného svazku obcí se neuplatňuje, takže všude najdete tendence k centralizaci moci a k většímu a většímu přerozdělování přebytků. Říše samy se sdružily v OSN a teoreticky tak vznikla možnost domluvit se a řešit společné problémy. Praxe je trochu jiná a když teď budu o některých z těch problémů psát, dojdete spíš k názoru, že jejich řešení padne na hlavy našich vzdálených potomků.

Nejdůležitější a největší problém vznikl velice dávno a stal se součástí spousty ideologií, které jedna jako druhá staví tvora zvaného člověka na výjimečné místo a dokonce ho označují za vládce přírody. Od takového postoje není daleko k názoru, že člověk si může s přírodou dělat, co si zamane a smí libovolným způsobem využívat, týrat a masakrovat všechny ostatní tvory. Všechny ty, kteří s námi žijí na jedné planetě. Nikdo z lidí jim nerozumí, ale jsme prý jejich pány. Neexistuje kloudné vysvětlení téhle pitomosti, ale aby se zakrylo, že nic takového nelze žádným způsobem zdůvodnit, uplatňují se víceméně pohádková dogmata o duši. My prý máme duši a ostatní tvorové jsou bezdušoví. Spousta lidí takovým zkazkám uvěřila a je pro ně velice nesnadné přijmout myšlenku o tom, že i my jsme symbionty s těmi ostatními. Jistěže ano, kdyby naše tělo opustily řekněme laktobakterie, budeme moc a moc marodit. Teze o výjimečnosti člověka se samozřejmě hodí do krámu vulgární ekonomie zaměřené na expanzi. Což by nevadilo, protože ona časem znemožní samu sebe, ale vadí to ve vztahu k přírodě, protože ji pod záminkou naší výjimečnosti plundrujeme.

Já se dokonce obávám, že se mezi našimi přímými potomky najde velice málo vzdálených potomků, těch, kteří pochopili, o čem je symbióza a nechovají se k přírodě stejně tupě a hovadně jako mnozí dnešní „národohospodáři“. Dívám se, jak se chovají děti a mladí lidé a vadí mi, že většina z nich pohazuje papíry a plasty z těch sladkých tyčinek, kterými se živí, rovnou pod sebe a neláme si hlavu ani s jiným odpadem. Kam to fláknou, tam to fláknou. Ve škole se neučí o tom, že období výjimečného člověka zvolna končí a přichází věk člověka – symbionta. Nemohou se o tom učit, protože věda, která k takovému pojmu patří, ještě nevznikla. Dnešní poznatky jsou z hlediska skutečného porozumění přírodním dějům dosti ubohoučké a nikdo z nás ani neví, co všechno vlastně neví. Budeme se muset moc a moc učit, nejspíš podobně, jako se učí mravenci. O jejich výuce můžete číst ve vtm Science 6/2006, článek Mravenčí ŠKOLA. No ano, mravenci s učí, jak jinak by uměli to, co potřebují umět? Na článku mne zaujaly dvě věci. První je obsažena v podtitulu: Podle nového objevu britských vědců musíme výuku přiznat tvorům, kteří nevynikají velikostí mozku ani intelektem. Mravenci jsou obyvateli této planety už dlouho a britští vědci teprve krátce. V současnosti dosáhli úrovně, která jim umožnila rozeznat, že se mravenci učí, ale oni se učili už v dobách, kdy na zemi nežil jediný britský vědec. Učení, které vědci rozeznali, se týká nalezení cesty za potravou. U některých druhů mravenců učitel žáka vede, u jiných ho opatrně chytí do kusadel a nese ho. A je tu druhá zajímavost. Učitelé jednoho mravenčího druhu nosí žáky hlavou dolů a podle britských vědců nemůže jít o učení, protože žák v této poloze nevidí na cestu. Mravenci to mohou vidět jinak, protože k rozeznání cesty nepotřebují oči, ale jiný orgán, který zatím britští vědci nerozeznali. Protože se učí, mají naději, že se o něm něco doví a porozumí mravencům zase o něco lépe. Zkoumání mravenců je správná volba, protože oni sice nevynikají intelektem, ale dokáží věci, které nás udivují – tedy pokud je vůbec dokážeme rozeznat. Bohužel nevím, jak s mravenci zatočí mikrovlny z našich mobilů, nezkoumal jsem to, ale oni už na planetě zažili leccos a mají určitě v zásobě pár dobrých mutací.

Dobrý oříšek pro vzdálené potomky najdete ve vtm Science 12/2006, článek Dočkáme se ekopočítačů? Jde o odpad pocházející z elektronických zařízení, který představuje dokonce 70% všech těžkých kovů v půdě a na skládkách. Najdete tam olovo, arzén, selen, kadmium, chrom, kobalt, rtuť, polybromované zpomalovače hoření a další lahůdky A vojáci také nezahálí a připravují práci pro vzdálené potomky, přečtete si o tom ve vtm Science 7/2006, článek Plíživá SMRT. Dnes se ochuzený uran používá na výrobu střeliva a protože je velmi reaktivní, oxiduje a oxid uranový, který vzniká při výbuchu, je jedovatý skoro jako arsenik. Uran účinkuje i jinak, ale zatím se o tom moc neví. Je jasné, že první, kdo se seznámil s jeho působením, byli právě prostí vojíni, ale pokud byste ho chtěli spojovat se záhadnými chorobami, kterými trpí veteráni současných válek, neuspějete, protože tohle téma je tabu.

Člověk proniká i do mořského prostředí a jeho obyvatelé to záhy pocítili na vlastní kůži. Namátkou uvedu vtm Science 7/2006, článek Potápěči infikují korály. Je to přesně tak, jak říká nadpis, potápěči na svých neoprenech roznáší po korálových útesech nebezpečnou infekci. V tomtéž čísle najdete článek o rybářích s názvem Bludní LUPIČI OCEÁNŮ. Autor píše o nenasytnosti japonských žaludků, ale mořskými tvory se podle mého nekrmí jenom Japonci. Uvedené příklady rybářského „hospodaření“ jsou ale pěkné, ostatně posuďte sami: Učebnicovým příkladem se stal aleutský lov mořských vyder. Zdecimování populace vyder vedlo k přemnožení ježovek, které následně spásly porosty chaluh a přeměnily pobřežní vody Aleutských ostrovů v podmořskou poušť. Jiný příklad se týká americké zátoky Maine. Rybáři v ní za dvacet let vyhubili tresky a v zátoce se rozmnožili bezobratlí. Protože tam bylo hodně ježovek, které rádi baští Japonci, rybáři je také vylovili a prodali do Japonska. I jiní rybáři tam dodávali ježovky, ale koncem devadesátých let všechno skončilo, protože už nebylo co lovit. Jak vidíte, naši vzdálení potomci budou mít opravdu co dělat. Nejspíš jim svěříme i řešení problému oxidu uhličitého, poměrně dobré informace najdete v časopise GEO 9/2006, článek Moře se okyselují.

Jiný dobrý příklad najdete ve vtm Science 5/2007, článek Země TUČŇÁKŮ. Ta se nachází na Sandwichových ostrovech a protože rybářští lupiči vyloví i nejmenší rybičky, nemají to tučňáci lehké. Cituji: V posledních letech tučňáků rychle ubývá. Vědci odhadují, že jejich stavy klesly až o 30%. Tučňáci v Antarktidě navíc dost marodí, protože mezi ně polárníci zanesli choroby drůbeže. A před pár dny jsem viděl v televizi zprávu o načisto popletených tučňácích. Asi pětitisícové hejno se ocitlo na ostrově naprosto mimo obvyklé migrační trasy a ptáci byli naprosto dezorientovaní a zmatení. Co myslíte, se kterou ponorčičkou s roztomilým sonárkem na palubě se ti chudáci cestou potkali? A v moři dochází i k jiným výkyvům. Kosatky jsou prvotřídními lovci a protože jim lidé berou potravu, okamžitě se naučí lovit něco jiného a nerovnováha se prohlubuje. A lidé začali ve velkém decimovat žraloky a používají těžké vlečné sítě, které vyloví úplně všechno a co nevyloví, rozmlátí na padrť. Lidí je zkrátka tolik, že pouhé opatřování potravy pro ně není v rovnováze s možnostmi planety.

Já se kupodivu o mořské ekosystémy nebojím. V moři začal pozemský život a za dlouhou dobu vývoje získal obrovskou adaptabilitu. Myslím, že tam se život udrží, ale zda se mu to podaří i na souši není jisté. Mohli byste nad tím jen tak mávnout rukou a poukazovat na to, že vědci všechno vědí lépe a říkají něco jiného, ale v tom případě si přečtěte vtm Science 5/2007, článek Lžou nám vědci? Nebo se prostě pletou? Zjistíte, že zkoumání složitých systémů, hlavně těch, které se týkají živých tvorů, není spolehlivé. Ani nemůže být, protože do hry vstupují parametry spojené se vztahem hmota-informace a ty nejsou kvůli selhání fyziky k dispozici. O tom jsem už napsal dost a dost a měl bych nechat místo i pro vaše vlastní myšlenky. Já se tedy, vážený čtenáři ( a možná i čtenářko), nyní rozloučím. Mohl bych psát dál a dál, kniha by měla šest set stran, osm set stran a pořád by bylo o čem psát. Včera jsem v novinách zahlédl článek o tom, že papaláši se na lidi chystají navalit ekologickou daň z plynu. Hezké, že? Ekologická daň z „ekologicky čistého“ paliva je dobrým důkazem způsobu vládnutí… ale ne. Dál už nemohu psát. Budu se věnovat milované fyzice, poperu se s Morgellonou chorobou a s několika zarputilými rakovinami a když zbude čas, namaluji nějaký obraz. V záři máme klubovou výstavu a musím na ni něco připravit. Nevím, zda se ještě někdy pustím do spisování, ale tuhle knihu jsem prostě napsat musel.

KONEC.

© Vladislav Trávníček, Mariánské Lázně 2006-7