ZAZDĚNÝ POKLAD

Ivo Tomášek

OBSAH

POEZIE

3 - 18

POVÍDKY

VŠIMNÉ

19

NEVŠIMNÉ

22

ZAZDĚNÝ POKLAD

25

NA KONCI MOBILNÍHO SIGNÁLU

31

2

Štěstí

hodno své pověsti

v každé době

postojí na rozcestí

potom si proklestí

cestu i k Tobě

3

ZTRACENÁ SLOVA

S l o v a

z hrdla

duše

se drobí

o cimbuří

hluchoty

Komolena

ozvěnou

zapadají

do štěrbin

jalového času

ŠEDÁ KOCOVINA

Balancují líně

geniální nápady

na vratké niti opilcově

můry

spoutané v pavučině

rozmazaného rána

Příští možné

i co kdysi žilo

křísí tím

čím se pokazilo

4

≠

Chytáme štěstí

na třpytku

leccos lesklého se hodí

kousek od falše

je šejdíř pokládán za proroka

Pravda prý osvobodí

pokud je puštěna z cely

zábleskem vlastního myšlení

jehož zástava

je kolapsem

nikoli nirvánou

TO STAČÍ

Čí

čili

učili

naučili

odnaučili

žít

zažít

přežít

vážit si

čeho

ničeho

tebe

sebe

to zebe

duši

ZLODUŠI

5

JEN PÁR KRÁSNÝCH TÓNŮ

Jsou noci beze snů

a sny bez nocí

pár krásných tónů v bezmoci

pak sklouzne smyčec za kobylku

Být nebo mít

prožívat, nebo žít

každou chvilku

než unavený čas

se stačí vytratit

DUHA

Duha je uličník

co vykoukne z vikýře

jen tak na okamžik

most bez pilíře

vyjednávač unavených dešťových kapek

kterému se zachtělo

přivodit mezi deštníky zmatek

Světelné leporelo

barev z nebeského skladu

dirigent ódy naděje

jen tak, pro náladu

než zkřehlé slunce zahřeje

6

POKOLIKÁTÉ

Tiším hudbu

lety tažných ptáků

se nápadně podobají

neklidným cestám myšlenek

hledajících pod víčky

uniklý čas

který

houslové i basové klíče

zamykají do archivu

Otevírám arest

odhazuji klíče

utichá

rej teček v osnovách

abych oklamal dálku

slyšel tlukot tvého srdce

Po kolikáté už

7

IMPRESE

Je příliš těžké

pomáhat tonoucím

v zátoce

falešných nadějí

kde zlatí úhoři

jsou jen impresí

sluneční hry barev

Faunova odpoledne

Je příliš těžké

pomáhat tonoucím

když u kořenů rákosí

rezavějí

podkovy pro štěstí

DeLeBy

(demotivující lehkost bytí)

Demotivující

lehkost bytí

spláchnou slzy

zakleté do jantaru

hrou na slepou bábu

Znuděný příliv a odliv

listuje

leporelem příběhů

přesahujících fantazii

hledačů pokladů

8

NELZE

Nelze krotit myšlenky

linoucí se z hloubky smutku

a plašit bolest v duši

šamanskou maskou reality

odhozenou jakýmsi předřečníkem

co vyvolával

prchavé okamžiky štěstí

vylézající

z architektury bez základů

zarostlou vegetací povšechných komercí

Rezavé vědění zabíjí instinkt

ve snu uhasíná myšlení

doutná v hlubinách nevědomí

než políbeno

tvoří nebo boří

pro věčnou slávu

nebo věčné zatracení

nic mezi tím

I

chyby řeckých bohů

dávaly životu barevnost

a

z Pandořiny skříňky

osvobozenou nadějí

Jen nesmíš sfouknout

věčný oheň

9

PARESA

Zmatena

burzou nápadů

nespravedlností

morálních tupostí

v záři ohňostrojů

bezradná nevědomost

jásá

u odhozené kosti

Naděje

vláčená k nicotě

odpoutaná od principů

znásilňovaná

u poustevny vizionáře

dostala šanci

světélka

na konci

nejdelšího tunelu

Zasvěcení

se klaní

umyvadlu

Pontského Piláta

10

REQUIEM

Slova mletá

rezavým mlýnkem

s trusem ptáků

melodie zakletá

vylétla ze zobáku

Na raut se prostírá

třeba zapálí svíci

holubici

co za městem

na vinici

zraněná umírá

V ČASE LOKAJŮ

V čase lokajů

plesniví královský hermelín

na vinné listy sedá padlí

u pomníku hranostajů

ve stínu rozvalin

všechny květy zvadly

Kde se to hemží lokaji

je králů bezpočet

na ostrovech z utonulých slov

potají

živoří z leklých vět

V bažině zmatenosti

se nečeká na výlov

11

Krása Dolomitů je všeobecně známa. Zapomenuté bojiště pomalu zapomenuté

války vytváří kontrast mezi krásou a hrůzou.

PASSO FALZAREGO

Zralostí procítěné teplo podzimu

se odráží od vápencových stěn

s válečnou pamětí

Neřeší vinu či nevinu

beznaděj opuštěných žen

odchodů mužů bez závěti

kamsi na Cortinu

se upírají mrtvé oči střílen

a stále stejně děsí

tváře skal

poďobané od neštovic

když z řetězu se vymkli běsi

bůh se z trůnu odbelhal

a hrobník měl té práce víc

V kulise vápencových stěn

se hrálo naostro, jak režisér si přál

a pak už nic

jen věčný sen

12

I napjaté tětivy kuší

jsou loutny s množstvím tónů

šancí

zasáhnout duši

v podivném tanci

STOLETÍ ŽENY

Světové divadlo

zahájilo sezonu výstřely

Pyrhové se utrhli z řetězu

vše dovoleno

Bůh byl mrtev

ožily Caprichos

terče se hledaly navzájem

nositelky života

torzem naděje

podpíraly klenbu

vyhaslých krbů

vláčely kříže

neomylných papežů pýchy

s permanentkou výlučnosti

Venuše nového věku

vyšla z depozitáře dějin

Quo vadis, domine ?

13

POHLED NA SVĚT

Krása - vybaví se žena

tvoje, i beze jména

cudná jakoby postaru

se tiše choulí, abys neútočil

jak stádo Avarů

šel pokorně

chůzí poutníka k Vatikánu

Dupotem svoboda voní

vlajícími hřívami

stád koní

ladnými křivkami

žen

co ladně kloní

hřívy v něžném zašimrání

má dívko, paní, ženo

už utichlo to ržání

Napijem se

je konec milování

když pít už nejde z tvého klína

v ústech nezůstala snad jediná slina

Nejkrásnější svět ze hřbetu koně není

nejkrásnější svět je v objetí

milující ženy

I když svět kolem je stále vratký

byla to noc i den – svátek mezi svátky

stále jsem poutník

co kráčí k Vatikánu

těžko bych snesl ránu z milosti

chci mít i tvoje starosti

protože

ze hřbetu koně nejkrásnější pohled na svět není

Svět je nejkrásnější v objetí milující ženy

14

PODVEČERNÍ STÍNY

Podvečerní stíny

tykadla noci

deroucí se na forbíny

poskakující cvoci

po fasádách domů

konkurující pološeru podloubí

alejím starých stromů

co milence odloudí

kočičí oči

pošlou noční pozvánku

kroky se stočí

když zavrže větev za vánku

než únava sedne na víčka

sovy ožijí v nočním reji

zapláče dítě, co nikdo nehýčká

sprejeři zdobí zdi svými spreji

tmavá chapadla

kouzly černé magie

dopadla

ráno, než s kohoutem ožije

rozdá i bere si

na co má zvyková práva

někoho děsí, někoho neděsí

tráva

je únik z depresí

slisovaný tmou

léčených recesí

orgasmy za kůlnou

bludiček

milostných nadějí

na zítřek

kdy půjde vše snadněji

15

ZÁZRAK

(se nekonal)

Z hnízda

se většinou odlétá

někdy jen padá

do světa

i hvězdy padaly

každý si něco přál

ptáčata mladá

výhra je nejistá

zázrak se nekonal

s jitrem kouzelníků

skleněnku odkopli

opodál

u stolu

hluchých apoštolů

choulí se Jidáš studem

Klaune

v propoceném tričku

máš dopito

tak tedy půjdem

16

MOTÝLI

Rozloučil jsem se s motýly

co usedli na upocené rameno

asi se i potu napili

když jinde bylo zavřeno

Něžně hladí křídla motýlů

co vůbec nemyslí na podzim

jak jemný vánek šimrají na týlu

já s nimi býti smím

Až se sem vrátím

budou jiné barvy zářit do kraje

vy už tu létat nebudete

a zatím

v podzimním koloritu

čas hroznů pomalu dozraje

17

RÁD CHODÍVÁM

Zimním nočním tichem

ve kterém se odráží štěkot psa

od hvězd i závějí sněhu

zaplétá se jako vrkoč

do stařecky bílých vlasů

podhorských chalup a chaloupek

po úbočích

i v mlhách dolin

kde ještě nedávno

neduživým světlem malých okének

věznili klapot tkalcovských stavů

v drsné krajině

s chudou družností

Rád chodívám

kolem dravých vodopádů

ženoucích do neznáma

vodu rašelinišť

Rád se procházím

stromořadím vyhnilých stromů

podél cest

se zmizelými kroky odchodů

nejistých návratů

odhodlání i tichých modliteb

u božích muk

na neznačených cestách

pro hledání sama sebe

18

VŠIMNÉ

Zasedl jsem u rehabilitačního lékaře a hned jsem zalovil v tašce, abych mu podal

výsledkovou listinu dovedností své chromé ruky.

Podávám dokument z EMG lékaři a na první pohled vidím, že čekal ještě něco

jiného.

V tu chvíli se mně vybavil příběh starý téměř půl století.

Tehdy byly populární dálkové pochody na 50 a 100 km, limitované 12, resp.24

hodinami.

Z jednoho z nich, tehdy velmi známé Mladkovské 100, jsem se vrátil po

necelých 15 hodinách chůze a poklusu; dalších téměř 100 km jsem měl před

sebou ve vlaku – a čekání při dvojím přestupování.

Doma před půlnocí mě uvítala ustaraná matka tím, že otci je velmi zle.

Telefon v nejbližším okolí nikdo neměl; jediné co mně zbývalo, bylo dát ruce na

bradavky – žel na svoje a utíkat do 1,5 km vzdálené textilky.

Za normálních okolností by to byla hračka.

Jenže já s bídou a křečemi v lýtkách jsem se doplazil z nádraží domů a těšil se

na polohu vleže.

Ale veškerá přání a představy šly stranou.

Že nejlépe kyselinu mléčnou rozkládá alkohol, to jsem tehdy věděl i z praxe, což

rodiče nevěděli, že já vím.

Sice jsem pro odbourání oné kyseliny učinil již dost cestou při přestupování, ale

ozdravná kůra nějak rychle přestala účinkovat.

„Když je to tak,“ pravil jsem a sáhl po rumu - v naší domácnosti určeného pouze

do pečiva.

Než matka stačila cokoli říci, odpil jsem z láhve porci jako zkušený námořník.

Její vyvalené oči jsem vnímal jen letmo.

Rozbíhat ztuhlé nohy není moc příjemné, ale alkohol je mocný pán, v mladém

organismu rychle účinkující.

Z chůze jsem záhy přešel v běh a z vrátnice textilky zavolal pohotovost, sídlící v

okresním městě.

Chvilka stání a na zpáteční běh, ba ani chůzi, to nevypadalo. Spíše jsem se sunul

jak Napoleonovi vojáci z Ruska.

Domů jsem přesto přišel o chvíli dříve, než zazvonil pohotovostní lékař.

19

„Jak bychom vypadali, kdybys na doktora dejchnul,“ pravila matka a šla lékaři

otevřít.

Ještě se otočila : „A spakuj se někam do kouta, táhne to z tebe jako naproti

z putyky!“

Zalezl jsem do kouta a po chvilce matka přivedla lékaře, kterého zavedla do

ložnice a pak se vrátila do kuchyně, kde se začala přehrabovat v šuplíku stolu,

v němž měla uložené peníze a běžné doklady.

Po chvíli vytáhla obálku a řekla mně: „Dej to doktorovi až půjde pryč, já to

dávat neumím.“

„Ale já nemůžu, co by tomu řekl, až bych na něho promluvil!?“

Tichou debatu přerušil lékařův příchod; zeptal se mě, zda a odkud jsem

telefonoval, napsal pár receptů a matce s obálkou v kapse zástěry nezbylo, než ji

přemístit do kapsy pláště odcházejícího lékaře.

Jeho pohled tenkrát říkal: „Aspoň vědí, co se sluší.“

Když se matka vrátila, její cesta nevedla k marodovi, kterého jsem se snažil

povzbuzovat, ale ke kuchyňskému stolu.

Začala se opět přehrabovat v již zmíněné zásuvce.

Po důkladné prověrce šuplete celá bledá přišla do pokoje: „Já mu dala místo

peněz obálku s potvrzením o zapůjčení malířské štětky z fabriky a měla jsem

tam i výplatní pásku!“

Já se rozchechtal a otec slabým hlasem pronesl „Aspoň uvidí, že nemáme z čeho

dávat.“

Od předání nezvyklého všimného uplynulo pár roků; byl jsem půl roku ženatý a

tehdy začal marodit tchán.

Na jeho žádost jsem šel k lékaři pro recepty.

Důležitost jednání zvýraznila láhev tehdy běžně nedostupného španělského vína,

které tchán od někoho dostal. Asi bylo putovní.

Jméno lékaře mně nic neříkalo; v té době jsem znal jen nejbližší sousedy.

Pouze jsem se zaměřil na řádné vyřízení tchánova požadavku.

V čekárně jsem se ani pořádně neusadil a již jsem byl zván do ordinace.

Tam již to tak rychle nešlo. Stal jsem se nechtěným posluchačem úvah o

chystané lékařově dovolené v Egyptě.

Po chvíli, když si lékař se sestrou vše ujasnili, obrátil se na mě: „A co vy jako?“

Nepředstavil jsem se jménem, pouze vztahem k marodovi, sdělil mu účel své

návštěvy a podal mu zabalenou láhev.

20

Ten pohled odněkud znám, povídám si v duchu, ale pořád jsem nemohl přijít na

to, odkud.

Lékař zatím spokojeně odložil láhev tehdy velmi vzácného moku.

„To není problém, recepty napíšeme…“

„Víte, já na nějaké všimné nejsem, ale pokud to je projev přátelství, tak není

slušné dar odmítnout.“

Později jsem se dověděl, že za flašku ( ale nejlépe za peníze ), napíše cokoli.

„Nojo, nojo, no; ale víte, co se mně jednou stalo?“ Zamyslel se a dodal: „Ani

nevím, proč mě to napadlo…“

Po krátké pauze se rozhovořil:

„Je to už pár let, mně jedna bába strčila do kapsy obálku.“

„Já jak říkám, já na tohle nejsem, tak jsem to nějak ani nevnímal a až na

pohotovosti mně vypadla z pláště.

A ono se na mně vyvalilo potvrzení o vypůjčený malířský štětce a její vejplatní

páska!“

Rukou si přejel obličej a pokračoval „Ještě že to byla jen ta vejplatní!“

Hrklo ve mně jako v pendlovkách, ale asi jsem navenek zachoval klidnou tvář.

Lékař za chvíli pokračoval:

„Už vím, proč mě to napadlo.“ „Jo už vím - měla syna…já mám na obličeje

paměť. Ten váš obličej, jako byste tam tenkrát byl vy!?“

Snažil jsem se dělat překvapeného.

Chvíli se na židli ošíval, mnul si čelo: „Jenže; ne, to vy být nemůžete; ten její

syn byl zřejmě postižený - asi měl jednu nohu kratší.“

„A tak nějak huhňal… ani toho rozumu asi moc nepobral.“ „To se mně jen tak

vybavilo – ale jistá podoba by tu byla!“

Podíval se mně do očí, pak stočil zrak na stůl, podepsal recepty a jakoby téměř

nezúčastněně se zeptal: „A odkaď jste se k nám přiženil?“

„Z Hradce“ pravil jsem rádoby klidně, neboť jsem tam před svatbou pracoval.

„Nojo, to jen mně tak blesklo hlavou.“

Po chvíli mlčení dodal: „Tohle se stalo v Kostelci, tak to vy skutečně nemůžete

být“ a podal mně recepty.

Když jsem se vrátil domů, hlásila manželka: „O víkend máme postaráno, jedeme

do Kostelce, vaši se stěhují! Dostali garsonku v novostavbě!“

„To nějak s kamarády zvládneme“ a polohlasem, spíše pro sebe dodávám: „A

rodiče k tomu nepustím.“

21

Na její tázavý pohled nepřítomně dodávám: „Abychom nemuseli volat

pohotovost.“

NEVŠIMNÉ

Když jsem rehabilitačnímu lékaři podal pouze výsledek vyšetření, původní údiv

vystřídal mírně kalný pohled s jasným vzkazem: „budeš mít, cos chtěl.“

Podrbal se na červeném nose a rozklepanou rukou sáhl do kapsy pláště, který

spíše připomínal plášť pana domácího, v mých dětských a dorosteneckých letech

vedoucího prodejny Maso – uzeniny.

On však nosil tužku za uchem, kdežto pan rehabilitační v kapse; po chvíli ji

našel, a třesoucí rukou na doporučení napsal 5x. Mávl volnou rukou jako „za víc

nestojíš“ a odšoural se do své kanceláře.

Sestra pak jen dodala hlasem vichřice: „Támhle si sedněte a počkejte, až vás

sestra zavolá!“

Ve vzpomínce ze základní vojenské služby se mně vybavili jen asi 2 zupáci,

kteří by to dokázali stejně vojácky.

Sedl jsem si na určené místo a čekal. Slovy pětadvacet minut se nic nedělo,

pouze tam z reproduktoru vřeštěla kolotočová muzika.

Pak kolem prošla jakási důchodkyně v mundůru zdravotní sestry a zmizela

v jedněch z mnoha dveří.

Za chvíli se otevřely úplně jiné dveře a ta sestra důchodkyně cosi špitla, pak to

špitnutí opakovala a když nikdo nereagoval, zařvala Tómáášééék!

Když jsem vstoupil do jakési provizorní kanceláře, tvářila se, jakoby celé

oddělení sponzorovala; na termínech elektroléčby jsme se dohodli až po

menších tahanicích.

Velké naděje stran úspěšné léčby jsem si nedělal – tedy spíše žádné.

Ve stanovený den a pět minut před stanovenou hodinou jsem došel do

sklepního, rehabilitačního prostoru a jen tak kolem mě prolétla myšlenka, že

určení místa je asi dáno jakousi, mně dosud neznámou potřebou.

Pak jsem se vnitřně okřikl, jak se taková blbost vůbec zrodila; ale kdybych

věděl, jak blízko jsem byl pravdě!

Že se přímo na rehabilitačním pracovišti musí člověk přezout, to dá rozum.

Ovšem návleky s vytahanými gumičkami a dírami o velikosti ok běžné rybářské

sítě se na botách neudržely. Tak tedy do ponožek!

22

Po pár krocích několik zadřených kamínků do tkaniny mě upozornilo na

poskytovanou službu navíc – masáže chodidel.

Jedna sestra padesátnice mne zatáhla do kamrlíku, kde byla 3 lůžka, sestavená

do podkovy. „Támhle si sedněte!“

Sedl jsem na postel a zcela si potvrdil, že celý ten suterén je skanzen sociku.

Lidsky i přístrojově.

Přístroj, k němuž se mě snažila připojit, pamatoval ještě Plojhara (pro později

narozené – ministrem zdravotnictví od 2/48 do druhé poloviny 60.let).

Třeba bude ještě fungovat, snažil jsem si pro sebe omluvit vlastní neprozíravost

při volbě rehabilitačního pracoviště.

Žel, předchozí zkušenost jsem nevzal v úvahu; lenost zvítězila.

Jenomže fakta hovořila jasně; vlastní blbost se omluvit nedá, i když ono

pracoviště je jednoznačně nejbližší mému trvalému bydlišti.

On se totiž ještě nedávno o dvě poschodí výše provozoval přístroj (EKG),

z něhož tenkrát nevycházely známé křivky, pouze volná grafika; škoda, že jsem

si to uvědomil pozdě.

Především kvůli té grafice…

Zřejmě byl jen o něco málo mladší než přístroje, na něž jsem hleděl s úctou k

historii.

Seděl jsem na posteli a díval se, jak se sestra snaží rozplést ty všechny kabely,

vedoucí k umakartové bedýnce s bakelitovými ovládacími prvky. Obdobný

výkvět techniky se povaloval u zbylých dvou lůžek.

Po nějaké té minutě, přes veškerá má upozornění o místech elektroléčby

potřebných, se podařilo sestře správné elektrody připlácnout na nesprávná místa.

Jakýkoli odpor jsem už „zabalil“; neměl jsem ten správný den na obranu svých

občanských práv.

Pak sestra zapnula přístroj, ale já nic necítil; k ní, ani z elektrod.

Pak se ještě chvíli bezvýsledně vrtala v přístroji jak bezdomovec v bolavé noze a

řekla: „takhle to nechte a na nic nesahejte!“

Jalově jsem tam nechtěl trávit čas a tak jsem si přidával a přidával, až jsem cítil

malé záškuby pod starobylým zakončením kabelů.

Mezi tím na protější lůžko dorazil jakýsi študák, který si stěžoval na stejný

problém; ani jeho zpětná vazba nebyla vyslyšena a tak záhy usnul bez

stimulujících signálů.

Z letargie nás zanedlouho probrala jedna hezká dáma středních let, která si přišla

léčit pozůstatky dopravní nehody.

23

Všechno probíhalo skoro stejně jako u mne a študáka – přístroj nezabíral.

Rázná sestra to vzala zkrátka…

Už toho bylo na ni v jednom pokoji příliš. Otočila bakelitem…

Dáma zařvala a vylítla do nezvyklé výšky stejně, jako kdysi moje žena, když

chtěla v moři využít vyvěrajících teplých pramenů. Sedla do vlny, přicházející

z moře; v tu dobu však probíhal odliv.

¨

Nyní podruhé v životě jsem viděl člověka se ze sedu odpíchnout téměř do

půlmetrové výšky. O zvukových efektech nemluvě.

Manželka tehdy na bolavá místa dostala mast, rehabilitující žena parafinový

zábal; asi jako prémii za sportovní výkon.

Jakmile mně vypršel stanovený rehabilitační čas, přiběhla zdravotnice. Hned

mně vynadala, že jsem si přidal grády.

Pak, aniž by vypnula přístroj, hrábla po kabelech; určitě původních.

Její řev si nezadal s předchozím řevem rehabilitující dámy - ale kam se na

sestřičku hrabala baletní choreografie ND!

Tehdy jsem pochopil, proč se této proceduře říká elektrogymnastika.

ZAZDĚNÝ POKLAD

24

Tak už jen pár měsíců a budu mít čas na zahrádku, možná i cestování;

dokonce i na západ - zabrousilo myšlení kpt.Kudláčka mimo právě

vykonávanou administrativu.

Zaklepání a mezi dveřmi pan velitel „Správnej“, jak mu říkali muklové i bachaři

„Buď zdráv vychovateli!“

Co zas bude chtít ten otrapa, pomyslel si důchodce čekatel, ale v souladu

s potřebou zachovat dekorum pravil: „Vítej, copak tě sem zavedlo Mirku?

Posaď se, ať mi nevyneseš spaní a povídej!“

„Ále Bohdane, jdu jen tak okolo a vzpomněl jsem si…můžeš mně ukázat karty

Dobrala a Vlka?“

„Copak provedli lupínci?“ A vytáhl z kastlíku jednu, záhy druhou kartu a podal

je Mirkovi.

„No, já jen něco potřebuju zkouknout, to víš…“

„Nevím, když vy vočkaři se vším děláte takový tajnosti,“ odpověděl Bohdan.

„Vočkař,“ něco jako kriminalista v kriminálu, jen tak „aby se neřeklo, přeběhl“

očima kartu Dobrala;Vlkovu zkoumal poměrně podrobně.

„Tak on Vlk pořád plní – a na víc jak 110%? Samá odměna, jeden zahlazený

přestupek…“

„Jak on to má s družkou?“

„Ze začátku jí psal, - znáš to Mirku, že udělá všechno pro podmínku, že jí

zabezpečí…“

„To může být Bohdane i částečně pravda, sám víš, že to je vyhlášenej

karbaník!“

„No to jó, ale … jedině, že by měl něco ulitého, i když – jak víš - tvrdil, že

všechno prošustroval.“

„Tvrdil..tvrdil, sám jako letitej vychovatel víš, že řeč se mluví a voda teče.“

„Jediný co vím Mirku, že …no to je tak tejden, se sháněl po dopise.“

„Včera mu přišel od družky…nic zvláštního tam nebylo, jenom že pojede

v polovině července, to máme ani ne za měsíc…na 14 dnů do Bulharska.“

„A jak se chová? Nemyslím běžně, to on je slušnej, ale jestli není nějakej

zapšklej - však víš!“

„No člověče, víš že jo, tak nějak trochu vedle sebe, malinko víc nervózní řek

bych,“ pravil vychovatel a tázavě se podíval na kolegu.

„Hele, jsi zkušený, správný chlap Bohdane, umíš držet jazyk za zuby, udělal bys

pro nás něco?“

„A co?“ překvapeně odpověděl Bohdan a pak dodal: „Když to bude v mých

silách, proč ne?!“

„Znáš z trojky Brůnu?“

Na nepříliš chápavý Bohdanův pohled Mirek okamžitě dodal: „Je tu krátce,

všichni mu říkaj Švejk – přezdívku už má z některého z předchozích

kriminálů.“

25

„Jo, už vím!“ rozsvítilo se Bohdanovi.

„Von jak Švejk vypadá …krátce tu je, ale průserů už má, jak dyby už seděl

věčnost, že jo? Všude ho je plno.“

„Jo, to je on,“ přitakal Mirek.

„Tak potřebuju, abys ho Bohdane nějak dostal sem – ty už si poradíš! Já teď

nemám možnost se s ním nějak zkontaktovat, a jinýho než tebe, do toho

nehodlám zasvěcovat!“

Mirek se chvíli díval Bohdanovi přímo do očí a pak pokračoval: „Pro tebe úplná

sranda; dáš mu tužku, papír, obálku, neptej se ho na nic, nech mu v klidu napsat

zprávu a v zalepený obálce ji co nejdřív, tedy hned potom přines…prosím tě, ke

mně.

Kdyby to šlo, tak zítra; pokud bys mě nezastih, tak řekni klukům, že se mám u

tebe stavit.“

Poté se Mirek odporoučel…

Jako bych neměl svýho dost, ještě budu dělat za vočkaře; ale když to musí bejt,

tak…

Zítra mám přece dozor v jídelně… pomyslil si Bohdan a zabral se do neoblíbené

administrativy.

„Hele Brůno, už vás napomínám potřetí, takže až dojíte, půjdete s mojí dvojkou

a počkáte na mne před kanceláří!“ Hned využil Bohdan možnosti.

Jen co došel Bohdan ke kanceláři, začal:

„Koukám, jen dnes váš vychovatel zvednul kotvy na dovolenou, tak řádíte jak

černá ruka! Asi vás budu muset učit móresy!“

„Tak běžte dovnitř!“

Zapnul rádio a pak se podíval už trochu smírně na muklíka: „Pozdravuje vás pan

major od voček a že má máte něco napsat!“

„No já přece nejsem žádnej…“

„Nehrajte si tady na svatého Brůno, sedněte tadyhle na zadek, pero, papír,

obálku tady máte; jo a klidně si z těhle kuřte, co hrdlo ráčí“ a sám si také zapálil

– ale ze svých. Brůnovi musely postačit zabavené startky.

„Než to napíšete, já si zatím tady udělám něco ouředního“ a pustil se do

vypisování lejster.

Když měl Brůna vše napsané a v zalepené obálce předané, strčil ji Bohdan do

náprsní kapsy saka a cestou na trojku „kázal“ Brůnovi, jak se má chovat, jinak

že ho strčí do „krechtu“ (v hantýrce znamená oddělení výkonu kázeňských

trestů).

Brůna se rychle chytil a tu hru na kajícníka hrál docela věrohodně.

Mirka Bohdan stihl v kanceláři a věc považoval za vyřízenou.

Pár dnů se nic nedělo, ale pak přišlo parte, že v nedožitých letech …Anna

Linhartová…

Mezi truchlícími pozůstalými byl uveden i Jindřich Vlk, synovec.

26

Vlk nelenil a hned napsal žádost o přerušení trestu, že to je sice teta, ale ona ho

s láskou místo nemocné matky dlouho vychovávala…

Důsledná sociální pracovnice však zjistila, že ho teta přímo vychovávala s bídou

půl roku, než se máma vrátila ze špitálu.

A už byl Mirek zase u Bohdana…že by se Vlk neměl pouštět, že to je

recidivista.

„Kašli na recidivistu Mirku, zítra nebo pozítří přijde ze sociálního odboru černý

na bílým, že půl roku trvala ta výchova, takže…

„Za podvod“, dál Mirek už nestihl..

„Jó - ho vometu, stačí mu důtka, je to jinak slušnej mukl,“ pravil Bohdan.

Za dva dny, za svým stolem, s lejstrem v ruce se dotazoval Vlka, co myslel tou

žádostí o přerušení trestu.

„No přece přerušení trestu pane vychovateli“ udiveně odpověděl Vlk.

„Prdlajs Vlku, vy si z nás děláte šoufky, nebo prověřujete co zbaštíme!“

????

„Nekoukejte tak udiveně, tetu ste moh mít rád, to vám neberu, ale za vaši matku

vás měla u sebe jen pár tejdnů, ne let!“

„No,no, já.“ Nemohl Vlk uchopit to správné slovo…

„Takže kolik to bylo skutečně Vlku?“

„Asi rok a půl pane vychovateli“ , koktal Vlk.

„A víte vy sedmilháři, co tady píšou?“

„Voni se asi spletli,“ale dál to nedořekl.

„Spletli - já vás zavřu do krechtu, abyste si vzpomněl, kolik že to bylo tejdnů!“

„No tedy asi něco přes půl roku, pane vychovateli!“

„To taky máme potvrzené i s razítkem! Takže za to lhaní, to asi bude zákaz

přijetí balíčku Vlku v rouše beránčím; a to jen díky tomu, že jste pracant!“

„Já teďka plním na 115% pane kapitáne, takže.. takže mně musíte…“

„Takže mně Vlku nepoučujte, že vám náleží ten trest vymazat, jen jak přijdou

výsledky…“

„Promiňte pane kapitáne!“

„To nic Vlku, máte něco ke kázeňáku? Tak se tady posaďte! Nějak se mně

v poslední době zdá, že ste ňákej zapšklej.“

„Co vás to trápí – nechcete si promluvit s psychologem?“

„To tedy ne, když už, tak s váma!“

„To je teda pocta“ vskočil mu do řeči vychovatel.

„Ale tohle si zatím…dyž dovolíte, nechám…soukal ze sebe Vlk.

„A když uhodnu,“ vskočil mu do řeči vychovatel, „přiznáte to?“

Mukl kývl.

„Já myslím, že vás trápí, jestli ta vaše eště vo vás stojí“ A Vlk kývl podruhé.

„A máte ty pochybnosti nějak podložené?“ Zase kývnutí.

„Nějakým černým dopisem, že?“

27

„Ne, s minulou eskortou přišel jeden – bydlí v sousední vsi“.

„Vy jste ale dokázal těma čertovejma vobrázkama vydělat pěkný peníze, že?“

Vlk znovu kývnul….

„A nejsou náhodou ulitý u tý vaší družky?“

„To tedy ne, něco jsem jí dal, ale to rychle rozfofrovala – a ze zbytku jsem

zaplatil dluhy a …a něco si užil!“

Nástup na oběd! Zaznělo z amplionu…

„Tak běžte, ať vám to ostatní nesnědí!“

Mohli ten nástup zahlásit tak o čtvrt hodiny později a asi bych se něco

dověděl…že by ty peníze takhle blbě – a družce?

Znali se krátce, ale je fakt, že mu poskytla střechu nad hlavou, to svoje slzavý

údolí a další příslušenství!

Ále, to je už jedno, já teď taky půjdu taky na oběd, rozhodl se Bohdan.

Čas běžel, několik dnů se nějak nehodilo navázat na přerušený rozhovor a

potom Bohdan na celou záležitost téměř zapomněl; zejména po odchodu do tolik

očekávaného důchodu.

Po několika měsících, při jedné cestě z nákupu; když poté, co nakoupil vše

potřebné pro dům a zahradu, ho přepadla žízeň. Zašel do hospody „na jedno…“

Přisedl k Tondovi, kamarádovi ze zahrádkářské osady, tedy vlastně příteli – jak

se zahrádkáři oslovovali.

Probrali všechno možné, Toník se asi po hodině rozloučil; Bohdan, že v klidu

dopije.

Z ničeho nic mu ale přinesl číšník velkého ferneta – prý támhle od pána u

rohového stolu.

Bohdan kouká, - a on Vlk!

Pokývali navzájem hlavou, Bohdan mu ukázal, aby přisedl – a když Vlk na

pokyn reagoval pozitivně, objednal totéž pro něho.

„Vítejte na svobodě, pane Vlku; jak dlouho jste venku? Týden říkáte? To se vám

to nějak protáhlo! Ale co to, že nejste doma?“

„Jo protáhlo – a víte kvůli komu pane kapitáne?“

„Neříkejte mně kapitáne, víte přece jak se jmenuji ne?“

„No tak pane Kudláček!“

„To už zní líp, ale raděj Kudláčku, abychom tomu češtinovi nedávali na zadek!“

Když už jsem udělal tu večerní dvanáctiletku, ať si toho někdo všimne, pomyslil

si vychovatel v.v. a pokračoval: „Tak povídejte, jak to bylo a proč jste tady a ne

doma!“

A Vlk spustil, bavili se dobré dvě hodiny - a něco přitom i vypili…

„Popovídali jsme si docela dobře, ale to jste mohl za mnou přijít dřív, i když

bych vám nepomohl - teda nemohl pomoci …

28

Asi to tak bude, jak říkáte, ale co s tím? I když to do sebe zapadá, důkazy chybí.

Chápu, že vás štve ta bezmoc…“jakoby spíše pro sebe mudroval důchodce.

„A že jste mně původně lhal s tím úkrytem i tetou, to mě netrápí a vás trápit

nemusí – zdá se, že ty peníze jste skutečně získal z karet – no a lhal jste téměř

jakoby v sebeobraně.

Karban vám schvalovat nemůžu, jako výdělečnou činnost teprve ne, ale nedivím

se vám, že vás to všechno, co s tím bylo spojené, že vás to štve… konečně, to

by naštvalo každého!“ Uzavřel povídání Bohdan; zaplatil a před hospodou se

rozloučili.

V nedalekém parčíku se Bohdan posadil na lavičku a zapálil si cigáro.

Tak ten Správnej…že já vůl jsem mu ještě dělal štafáž!? No, ale kdo tohle mohl

tušit, že Správnej pude až takhle za hranu…

A že Vlk, po tolika zkušenostech z kriminálu udělá takovej kiks?

Tak pěkně po pořádku:

Správnej dal dost zvláštně dohromady Švejka a Vlka při škrabání brambor pro

důstojnickou jídelnu.

Tam měli klid na povídání…

Švejk sehnal chlast, začal se chlubit, co všechno mu zůstalo za drápama a ten

vůl Vlk, aby nezůstal pozadu, mu vyprdelil, kde má těch svejch 160 000

zašitejch…

A to nebylo málo, když si člověk vezme, že průměrný plat je 3,500,-Kč.

A nic se nedělo…nikdo nic, dyť to z nich muselo táhnout jak z kořalny - ale

prošlo to. Bodejť ne, když to bylo v Mirkově režii.

A černý dopisy šly přes toho seřizovače z mechaniky; to už je mohl dávat panu

veliteli Správnýmu přímo!

Ten měl informaci i o družčině dovolené, se psy to uměl, takže pes nebyl

překážkou.

Nepoužívaná elektrorozvodná skříň byla poměrně krytá z jedné strany plotem a

z druhé verandou…

To nebyl blbej nápad – stará dřevěná skříň už neodpovídala normě, za ty roky se

dřevo smrsklo – asi nebyl problém ji vyndat. Za tou vysloužilou skříní to nikdo

nemohl tušit. Deska, zamatlaná maltovým potěrem, skrývala v igelitu zabalené

peníze…

Vytipoval si dobré místo, ale když se pustí huba na špacír, tak mu to je prd

platný…

Švejk kdysi Vlka vytáh z nějaký bryndy, tak mu Vlk věřil; když vystřízlivěl –

skutečně i obrazně, tak už mohl spoléhat tak akorát na náhodu…

Věděli o tom Vlk, Švejk - a Správnej… i kdy bude barák prázdnej.

29

Z dovolený v cizině se lidi jen tak nevracej…

Tak už jen mít všech pět pohromadě, nezmatkovat, přibalit pořádnou dávku

drzosti – a svědomí nechat doma, někde zavřený…

Správnýmu asi chcíplo v hladomorně …

Dělal všechno pro to, aby se Vlk hned tak nedostal ven…leccos by mu bylo

jasný dřív, než by bylo zdrávo…

Podezřelí? Družka, její nový milenec, sousedé; nahlásit se to nedalo…

Tedy - dalo, ale co by tím Vlk získal? Jedině, kdyby mu ruplo v bedně a vyšláp

si na Správnýho…

Asi by celýmu Správnýmu… v tom lepším případě jen znepříjemnil život.

Jak ho znám, určitě to měl zajištěný, že i kdyby promluvil Švejk, tak by se

z toho vyvlík…

O co měl Mirek větší plat než já, uvažoval vychovatel v.v.

Tak o tři stovky, možná čtyři, ale majetku má pomalu jako Rothschild; teda ještě

nedávno měl…

Kdoví, jestli o tom vůbec ví – že od té mrtvičky ho fest škubou příbuzní?!

Holt na každýho jednou dojde, nikomu nerostou stromy do nebe, ani

karbaníkům, ani vyzvedačům pokladů.

Típnul cigáro, rozmělnil ho mezi prsty…

A ani důchodcům; těm stačí dobrá úroda a když nesou slepice…

A taky, ale to by měl snad každej; klidně si moct vyjít mezi lidi…

NA KONCI MOBILNÍHO SIGNÁLU

Vlak, který se před chvílí vydal z přestupní stanice, pomalu ztrácí dech v

prvních stoupáních pohraničního podhůří.

„Dobré odpoledne, jízdenky prosím!

30

Do Horní Vísky pane? Děkuji…, to víte, příroda krásná, ale spojení mizerné!“

V sousedním kupé na chvíli ztichl polohlasný hovor, sytý baryton průvodčího

pokračoval: „Podle jízdního řádu bychom tam měli být za 50 minut, ale při tý

drážní konstelaci, ještě nějakejch pár minut přibude – a jak je to víc jak 10

minut, tak na spoj už ten lhotskej autobus většinou nečeká!“ A šel dál, po své

práci.

Za chvíli se do kupé vedrali dva mladíci od vedle, že prý se v sousedství

záchodu nedá dýchat.

Jeden vypadal na studenta, druhý na umělce rebela, spíše ale na bezdomovce.

Během dalších dvou stanic s nimi zůstal náš cestující sám.

„Student“ po chvilce jakoby bezcílného pokukování po přírodě jen tak prohodil:

„Doufám, že strejda nebude mít plno a že na nás zbude nějaká pryčna.“

„Jasně vole“, okamžitě reagoval „bezdomovec“ a pokračoval: Teď není hlavní

sezóna, tam by mohl přespat i tadyhle pán! Pokud ovšem jede do Horní Vísky a

nemá tam už něco zajištěného…

Náš cestující se lehce pousmál „To jste tedy uhodl!“

„Jako cíl vaší cesty?“ zeptal se stále jakoby s polovičním zájmem student

„Oboje“ pravil náš cestující.

„No, tak byste moh navštívit penzion mýho strejdy pane, ten vás ubytuje.

Pán se s významným, tázavým pohledem podíval na rozšafného rebela, který

pokračoval:

„Co byste kde teďka vodpoledne hledal; tenhle strejdův penzion je hnedle na

začátku vesnice, no vlastně eště kousek před ní.Jmenuje se to Návrší. No a taky

to je místo s daleko nejlepším mobilním signálem ve vokolí! No, von spíš ten

signál dál už není…

My s kámošem si musíme něco vyřídit v Březině, no a třeba se večír eště

uvidíme“…

„To se má strejda co ohánět, když mu kšefty jdou jenom v zimě, to aby k tomu

měl ještě něco“..napůl pro sebe řekl pán.

„Jo, to máte pravdu, ale on má ještě vlek, malý hospodářství, teď dal něco na

jatka, myslím, že si žije docela dobře, nedávno pobral ňákej balík…“

„Díky; vaši nabídku asi využiji,“ ale jednoznačnost z těch slov nevyplývala.

V Březině skutečně mladíci vystoupili, vlak se rozjel a náš cestující osiřel.

Mezi sedadlem a stěnou cosi čouhalo.

Heleme se, „průkaz na zvláštní jízdné“. Hm Vojtěch Slezáček je ten študák …

To nic, když se máme večer setkat, vezmu mu ji do úschovy – a zastrčil ji kapsy

batohu, hned vedle vody po holení.

Vlak přijel asi s 15 minutovým zpožděním do vesnické zastávky bez personálu,

s oprýskaným názvem Horní Víska.

Muž vystoupil sám a hned se smířil s pochodovým cvičením na 13 km, jak

hlásal ukazatel za zastávkou.

Ale asi po 5 minutách chůze u něho zastavil terénní automobil s lesáky.

31

„Tak kam pane pocestný? Pokud do Vísky, tak vás kousek svezeme, jestli

chcete!? Pak už vám zbejvají jen necelý 3 km.“

Vysadili ho na rozcestí, že ještě něco musí vyřídit na polesí.

Po pár krocích náš muž uviděl téměř na kraji lesa bedly – z batožiny vytáhl lněnou tašku, z kapsy nůž a za chvíli se taška plnila.

Cestou na chvíli upoutal jeho pozornost ležící ztrouchnivělý dub - „to teda byl

kus, ale že ho nechali takhle shnít!?“

Jak tak chodil po lese, náhle se jako kulisa objevil čedičový lom, do něhož se

opíraly paprsky zapadajícího slunce.

Tohle si nemohu nechat ujít; do lomu to bylo kousek, rychle vytáhl fotoaparát –

takové to „dělo“ a udělal pár snímků.

Potom foťák zastrčil do batohu, lom obešel lesem a vylezl na vrchol stěny;

rozhled byl bezvadný. Blížící se mraky dosud nezakryly slunce.

Trochu ho brněla záda, sedl si vedle borovice, obrostlé křovím. Horní Víska

jako na dlani, ale musel by fotit proti slunci.

Á, tady je ten penzion – ale co to, kdo to vyskakuje z okna? Zaregistroval pak

ještě jednu postavu, která zmizela za tou první v úvozu.

Pokud jím půjdou, nejspíš by se ti neznámí měli objevit někde vedle té osamělé

borovice. Ještě více se skrčil za kamenem. Dlouho nečekal – byli to ti

společníci z vlaku.

Tohle nevypadá jako návrat z nějakého přátelského posezení pomyslil si –

škoda, že jsem nechal foťák v pinglu; teď už se tady nemůžu příliš hýbat…

A něco nesli..že oni směřují sem?

Tak opatrně chlapče…a zaujal polohu ležícího střelce.

Pro změnu teď čekal poměrně dlouho, než se vynořili na kraji lomu. Asi

sledovali okolí z nějakého přírodního úkrytu.

Mraky zakryly slunce, prudce se zešeřilo.

Mladíci u cesty, vedoucí napříč lomem vyvalili kámen, vyhrabali pomocí klacků

i holých rukou drť a do prohlubně strčili nějakou velikou, naditou igelitovou tašku a ještě něco…také v igelitu..Navrch přinesli hrstě jehličí - a kámen vrátili

do původní polohy.

„Hele, vomrkni to, jestli je čistej vzduch…“ pravil študák.

„Prdlajs, teď a tady? Raděj koukejme zmizet – sejdeme se U Kokrháče…“

A každý z nich se vydal jiným směrem.

Ne, ještě ne, říkal si pocestný – a intuice nelhala. Za chvíli se ten rebel vrátil,

omrkl kámen a honem mizel v lese.

Až když byla skoro tma, na rozhraní mezi lomem a lesem, se náš nechtěný

svědek spíše plížil, než lezl, ale nakonec se ocitl před kamenem.

Odvalit ho, to mu dalo docela zabrat.

Pomalu rozhrábl jehličí, vyjmul tašku a hned měl jasno - peníze!

A co peněz!

32

Tak přece jen vloupačka! Ten druhý zabalený kus něčeho jen přejel rukou –

soška, nebo těžítko…

Tak tohle ne, možná, že tím někoho majzli!?

Peníze, - nene, všechny, ne! Ty volné tu nechám, celé to vzít, je blbost, ty

„opáskované“ stačí!

Vyjmul z batohu igelitku, naházel do ní peníze …rychle, žádné prodlevy!

Nervy napnuté, ale podezřelé zvuky byly jen z jeho krajiny srdeční…

Větve šuměly ve stále více se zvedajícím větru.

Upravil podloží a chvíli zápasil s kamenem, než ho usadil na původní místo.

Dobrý a teď – zpátky do lesa, najít ten ztrouchnivělý strom!

Jo – a ta průkazka se taky hodí – tadyhle pěkně…

Orientační smysl mu dobře posloužil; i v náhlé tmě a stále větších větrných

poryvech dokázal poměrně rychle nalézt ležící strom.

Za chvilku „po hmatu“, nalezl i vhodný vyhnilý otvor.

Houby nesl pořád, ani nevěděl proč, když tadyhle má skoro poklad! Ale když

jsem je donesl až sem, pomyslil si ..a vydal se k silnici do Vísky…

Už z dálky se mu zdál přílišný ruch v okolí penzionu, který tím víc dominoval

vstupu do vesnice.

Teď vlastně o nic nejde. Přijel jsem přece fotit; a že mně něco spadlo do klína?

A i kdyby to z toho klína vypadlo, tak se nic…ale kdo by se hrabal ve

ztrouchnivělém dubu.

Když přišel tak na 200m od penzionu, viděl, jak hlídka nasazuje psa na stopu –

ale v tom začalo „lejt jak z konve“.

To je bezva – rychle pod střechu penzionu!

Ale jeden policista ho zastavil, že u penzionu ne, že musí támhle na zastávku

autobusu a natahoval před penzionem přetrženou igelitovou policejní pásku.

Během chvilky za pocestným přišel pán v civilu, prokázal se, že je policajt a ptal

se ho, co on tady, že pokud je místní, musel by jím být velmi krátce.

„Ne,ne - místní, to opravdu nejsem, pravil pocestný, měl jsem v úmyslu tady

v tom penzionu přespat.“

„Vy máte rezervaci?“

„Ne, ale je mimo sezónu, tak snad…“

„To už teď nejde“ povzdechl si policajt a po chvíli váhání pravil: „Mrtvý majitel

vás těžko ubytuje pane, pane…“

Ale náš pán ho v poklidu nechal dojít až k oné známé větě “Mohl bych vidět

vaše doklady?“

„Samozřejmě, pocestný klidně vytáhl peněženku - takže ing. Jiří Hlaváček,

z Prahy? Hm, a co tu děláte?“

„Ále - barevný podzim, s tím spojená turistika, focení…ale pokud bude takhle

lejt, tak…“

33

„Tak nafotíte to, co je pro tuto oblast zcela běžné…tady tomu regionu se říká

nočník republiky, to jste nevěděl?“

„Ale věděl pane komisaři, jenže jsem věřil meteorologům .“

„Dnes nemůžete věřit nikomu, sdělil moudro komisař a dodal: Když půjdete

touhle cestou asi 10 minut, narazíte na penzion Pod lesem – starej Votýpka vás

ubytuje…že ho pozdravuje Preclík z kriminálky…ty houby – ukažte, no dobrý,

tak ty vám udělá k večeři- jo a můžeme se u vás stavit…no řekněme…

„Tady máte vizitku pane komisaři i s mým mobilem!“

„Děkuji pane inženýre, asi lepší, když se domluvíme jaksi aktuálně! Ale asi

zavolám na pevnou, tam už se mobilní signál ztrácí…a dobrou noc!“

„I vám komisaři, hlavně úspěšnou!“

„To nevím pane inženýre, venkovní stopy jsou….abych byl slušný…no v tahu“

„No tak alespoň ať vám poslouží ty vnitřní!“

Komisařovo doporučení nelhalo. Pan Votýpka byl rodák z nedaleké Lhoty a tzv.

„se vypracoval“; všechny úspory + hypotéku vložil na vybudování slušného

hotelu s bazénem, hřištěm, vedle budovy lyžařského vleku atd..

Ale byl to především příjemný pán, který ve svém hotelu právě ubytovával

jeden manželský a jeden nemanželský pár.

Houbová smaženice kromě žen, které ji nejedly, chutnala všem.

Druhý den ještě poprchávalo a tak kriminalistova návštěva inžovi neudělala čáru

přes rozpočet; tu mu udělalo počasí – i když předchozí podvečer určitě ne.

Komisař Preclík se dostavil v 10, jak bylo hodinu předtím telefonicky

domluveno.

Sedli si do takového výklenku lokálu, s výhledem na vesnici.

„Smrt je pane komisaři vždycky nepříjemná, někdy je až krutá; k její oběti, i vůči pozůstalým.

Nebožtíka jsem neznal, tip na ubytování jsem dostal od tuším že nebožtíkova

synovce - ve vlaku.“

„Popište mi prosím svou cestu; z Prahy, až k našemu setkání!“

Inženýr se rozvyprávěl; vpodstatě řekl všechno, i o focení v lomě, ale o

legitimaci a epizodu, která následovala po focení, si pochopitelně nechal pro

sebe.

„Takže jste byl v Grulichově lomě?“ Na mírně nechápavý inžův výraz dotaz

upřesnil „To je právě ten, ve kterém jste fotil!“

„Předpokládám, že nefotíte na film (Hlaváček přikývl), můžete mně ukázat

fotky?

A můžu si přetáhnout kopie k sobě? Nebojte, nebudu je – kromě „policejní

beletrie“ – nikde jinde publikovat!“

„Jen si poslužte, ona to nejsou žádná umělecká díla!“

34

„Koukám, ještě jste to v lomě stihl nafotit, než se smráklo!“ Jakoby spíše pro sebe prohodil komisař. A po focení – jak dlouho jste se tam zdržel?“

„Sbalil jsem foťák a šel do lesa!“

„Z lomu to je k penzionu Návrší jen kousek?!“

„No, ještě nějakou houbu jsem našel – a chtěl jsem nasbírat celou tašku, to bylo

ještě docela dobře vidět, tak jsem šel..tam jak je ta lesní školka…no a našel jsem

ještě 4 hřiby a nějakého slaďáka – no a pak se rychle smráklo. Trochu jsem se

v lese zamotal, ale nakonec jsem se dostal na cestu do vesnice, a to ostatní už

znáte..“

„Jo, tady jo, tady o houby není nouze“ – potvrdil komisař a pokračoval: „Takže

tvrdíte pořád, že jste kromě těch lesáků, co vás vezli, že tedy jste nikoho nepotkal, ani z dálky neviděl?“

„Ne pane komisaři, až mně to bylo divné, že tu snad opravdu, jak se říká,

chcípnul pes.“

„Nic víc, třeba jen o tom, co vás zaujalo, mně tedy už říct nemůžete?“

„Opravdu jsem žádného člověka nepotkal, ani neviděl, -jen nějakou lesní zvěř

pane komisaři…“

„Takže to, co jste mně sdělil, můžeme napsat?“

„Ano a já si dám po ještě jednu Plzeň, měl jsem snídani na vidličku – a nevadí

vám, když si zapálím?“

Po komisařově ujištění, že ne, se prostorem rozvoněl Hlaváčkův krátký doutník.

„Jen mě teď napadlo,“ pravil při vypouštění kouře, „jak jste byli tak rychle informováni z místa, kde človíčka venku nevidět?“

Komisař odhlédl od klávesnice: „Z ukradeného mobilu; kdosi volal rádoby

zastřeným hlasem – a kromě jiného řekl, že se tam motá chlap, jehož popis seděl

na vás, inženýre – ale to se teď vysvětlilo“ a zase rozkmital prsty na klávesnici.

Záhy měl protokol vyplněný a přes hp deskjet 3550 vytiskl protokol, který po

řádném přečtení Hlaváček podepsal.

Rozloučili se s tím, že se zřejmě ještě v souvislosti s případem uvidí.

Uviděli se třetí den.

Preclík přinesl ukázat fotografie odpoledne nalezené mrtvoly.

„Ano, to je jeden z těch dvou z vlaku,“ potvrdil Hlaváček.

„Má to nějakou souvislost s tím, no s tím případem?“ zeptal se inža.

„Bezpochyby – už proto, že to byl s nevětší pravděpodobností on, kdo nám

volal.

Vojnara – toho druhého, zatím nemáme, musím letět; tak na shledanou!“ – A

Preclík zase odjel..

Počasí se na dva dny vylepšilo, ing.Hlaváček turistikou učinil něco pro své

zdraví, nasbíral další houby a nafotil okolní přírodní krásy.

35

Na poslední den pobytu hlásili mírné přeháňky.

Vyzvednutí pokladu měl Hlaváček stejně tak dobře promyšlené, jako své alibi

na dobu, strávenou před příchodem do Vísky.

V Praze peníze ukryl; smířil se s tím, že je hned tak do oběhu nedá.

Za nějaký čas mu přišlo předvolání k soudu.

Soud podrobně probral důkazy, týkající se Vojnara, který byl obžalován

z vraždy strýce ve spolupachatelství (kterou nepřiznal a vše sváděl na mrtvého

komplice), a následné vraždy svého komplice.

Toho měl zavraždit, kvůli podezření z přisvojení si lupu, ale chabě se obhajoval

tím, že byl komplicem napaden, tudíž, že se jenom bránil…

Po jednání, jehož verdikt není až tak důležitý, neboť se státní zástupce i

obžalovaný odvolali, čekal na chodbě soudu na svědka Hlaváčka komisař

Preclík.

„Tak to bychom měli, ale víte pane inženýre, že stejně mně tam něco nehraje.“

V Hlaváčkovi hrklo, ale vzápětí si uvědomil, že kdyby něco.., tak by to tak

dlouho nenechal ..- nic nemá, ale nemůžu jen koukat, musím něco říct:

„To že se nenašel celý ten lup?“

„Nejen to, pane inženýre. To, že vás pachatelé chtěli vlákat do penzionu, aby podezření z vloupání alespoň v začátku padlo na vás, svědčí o jejich schopnosti

improvizace.

Vidina peněz zatemní mozek“ - a významně se podíval na Hlaváčka, který ale

nehnul brvou a tak pokračoval:

„Vojnar i teď u soudu pořád tvrdí, že Slezáček se doposledka bránil nařčení ze

zcizení lupu; a protože mu Vojnar nevěřil, tak prý ho Slezáček napadl.

I přesto Vojnarovi zřejmě tuto vraždu dokážou; ale všechno mohlo být i jinak…

Tak třeba i ten Vojnar…ale u něj se nic nenašlo – klidně i ještě někdo jiný – ale

když nejsou důkazy…“

„Hm…jasně“ odtušil Hlaváček.

„Takových drobností je ale víc – ale jsou to jen hypotézy…náhoda, třeba náhoda

…“

Hlaváček se udiveně podíval na komisaře, který pokračoval:

„Týden před vaším příchodem z Vísky odjela jistá ing.Hlaváčková s milionářem

Obrtlíkem, - kterého alespoň dle jména znáte, že?

„Ano, od té doby, co mu manželka začala dělat ekonomickou poradkyni…“ a

aby zakryl mírné rozpaky, dodal: Mně tenkrát řekla, že jede na jakési týdenní školení na Vysočině!“

„No a teď se člověk dozví“ - jakoby se při těch slovech zhrzený manžel více zamyslel…

36

„Ne, pane inženýre, jak vidíte, opravdu nebyla, ale zato pomohla panu

Obrtlíkovi koupit a zaknihovat penzion Návrší, pozemky okolo – i s tím

lomem!“

„Konec konců, její výpověď se při jednání četla.“

„A vy jste inženýre?“

„Nějaký vztah jsem tušil, ale o tomhle jsem nevěděl; nešpehoval jsem ji…a ono

to bude určitě lepší, když se v klidu rozejdeme…už to je v chodu.

Faktem je, že jí vždycky přitahovali šarmantní intelektuálové a najednou dojde

k tak radikálně změně! To musí mít opravdu pádné důvody… – ekonomické.“

„Vlastně jsem ten rozchod očekával…, ale kvůli jinému kalibru – ne že to bude

s takovou maloměšťáckou měchuřinou.“

„Tak jste se dočkal, ale sám dobře víte, že když má ta měchuřina stejně velký

objem peněz, tak…“ trochu jízlivě dodal, ale již nedořekl komisař.

„To jsou tedy opravdu záhady!“ jen tak plácnul podvedený manžel, aby řeč

nestála…

„Jsou inženýre, a některé asi jako záhady i zůstanou…ale hlavně, abyste měl

něco do začátku; ale to vy asi máte!“

„Podle toho co vím,“ ( Hlaváčkovi pořádně zatrnulo), ale komisař pokračoval -

„tak vás inženýre ženuška oškube jak posvícenskou husu, budoucí paní

Obrtlíková!“

„Určitě se na to chystá, to vím pane komisaři!“

Už zas klidný Hlaváček rozvažoval:

To nebude tak horký, pomyslel si. Ty prachy se vlastně vrátily… řekněme do

širší rodiny!

A není to žádnejch 2.80 Kč!

I když dneska ani milion už není zas tak velkej peníz, ale holej zadek určitě nemám …

Komisař zastrčil ruce do kalhot obleku a napůl se pootočil k odchodu:

„Tak na shledanou, pane inženýre!“

„I vy se mějte hezky pane komisaři!“ Rychle opětoval jeho přání a dodal „A

zřejmě zas u odvolacího soudu na viděnou!“

„Zřejmě,“ pravil odcházející komisař, aniž se otočil…

37