TŘÍSKA V OKU

(Běžný život běžného městečka; náhle se propojí současné příběhy s událostmi

dávno zapomenutými.)

Ivo TOMÁŠEK

OBSAH

STANISLAV VOMÁČKA………………..3

HANKA…………………………………….5

MIREK……………………………………..8

HONZA…………………………………….14

VĚŠTÍCÍ KUCHAŘKA……………………17

ZÁŘIJOVÉ NOCI………………………….21

ÚVAHY A MIRIAM……………………25

U FRANTY………………………………..31

JEDNA RUKA NETLESKÁ……………..37

ULIČNÍ BIDET……………………………40

KOLOMAN BISCHOF………………..….43

DAVID………………………………………47

PŘÍLOHY :

ZDRAVÍM MIRI………………………………………60

MAYSKÝ KALENDÁŘ………………………63

OKRAJOVĚ SOUVISEJÍCÍ :

POVODEŇ…………………………………….66

2

Pomalu zapadají stopy

Paměť se vzpouzí

v oparu zapomnění

STANISLAV VOMÁČKA

Stanislav Vomáčka seděl v parku, nedaleko svého domku, k němuž patřila malá

zahrádka. Oboje stačil udržovat v náležité kondici; a to i přes svůj zdravotní

handicap.

Ona by se k malému domku po rodičích ani velká zahrada příliš nehodila.

Úspěšně ji supluje velký, upravovaný park v dosahu jeho již málo funkčních

nohou.

Odtud už je jen kousek do místní osvěžovny – takovému malému muzeu doby

umakartové. I „muzejní exponáty“ dotvářejí náladu: salám s okurkou, párek,

utopence a guláš – i ten většinou s chlebem.

Ale na to byli místní štamgasti zvyklí ještě z dob svého mládí.

Nicméně „U Franty“ mělo pivo stále dobrou kvalitu i nízkou cenu.

Pokud Standu právě nezlobilo zdraví, „došel“ i na náměstí; na „jednu“ Plzeň do

hotelu, občas za starostou. Standa nebyl jenom důchodce, ale i místní kronikář.

Do této „funkce – „nefunkce“ jej dostrkal před léty právě starosta; tehdy coby

šéf kulturní komise.

Občas se někam vydal svou Fábií s upraveným řízením.

Nejdůležitější potřeby Standovi dvakrát do týdne zajišťovala pečovatelka; úklid

si dělal zásadně sám, aby mu ženská neudělala v jeho věcech nepořádek.

Čisto doma měl, ale s pořádkem si příliš nerozuměl.

Do kostela nechodil – nikoli v příčinné souvislosti s ateistickou a antiklerikální

propagandou, ale nějak mu nešlo do hlavy, že nanejvýš milostivý Bůh by –

pokud by existoval, sotva snesl stav, panující na matičce Zemi.

Přesto mezi jeho nejbližšími přáteli bylo několik důsledně praktikujících

věřících - a to křesťanských, i nekřesťanských církví.

Zmiňovaný park odnepaměti nesl jméno významného politika a státníka –

ovšem vždy v souladu s právě vládnoucí ideologií.

3

V tomto čase jaksi očekávaně, se sáhlo k rodině Masarykových - oproti

stereotypu tří písmen představoval změnu Jan.

Nejlepší myšlenky se Standovi rodily na lavičce na odlehlém konci jezírka.

V letních dnech tam byl takový správný polostín; ani teplo, ani zima; švitořící

vlaštovky se staraly o minimalizaci bodavého hmyzu.

Na myšlení potřeboval klid; on tedy měrou vrchovatou.

Přibližně do 8 let byl dítě čile se mající k světu. Kde kdo mu předpovídal

závratnou budoucnost; dokonce i šachovou.

Jako předškolákovi stačilo, aby něco slyšel jednou, maximálně dvakrát - a text

si pamatoval.

V 1.třídě četl jako hlasatel, matematika a šachy „mu šly samy“.

A pak nějaká nemoc – dodnes nikdo neví, co ho potrápilo – a rázem byly jeho

výkony poloviční. Ale stále ještě mírně nadprůměrné. Ovšem pouze duševní;

tělesné na tom byly dosti špatně.

Čtvrtou až šestou třídu doslova protrpěl, ale do konce povinné školní docházky

se celkově vzpamatoval natolik, že odložil berle a chodil pouze o holi. Ale

hlavně - slušně zvládl střední školu a nakonec velmi úspěšně i vysokou. Před

jménem se objevila tři písmenka: ing.

Zahraniční obchod vystudoval „na červený diplom“ a téměř čtyřicetiletá práce

v PZO mu umožnila se seznámit s mnoha významnými lidmi u nás, i

v zahraničí.

Perfektně zvládal slovem i písmem ruštinu, angličtinu a francouzštinu, dalšími 5

jazyky se dobře dohovořil.

Dcera se provdala do Francie, syn žije v USA; ostatní rodinní příslušníci jej

opustili navždy. Manželka před 6 lety.

Nikdy nezoufal; pílí, houževnatostí, systematičností a klidným, realistickým

pohledem na svět, se nakonec dostal tam, kam nedohlédli ani miláčci štěstěny.

Ještě po roce 89 jezdil na jednání po Evropě, občas i do jiných částí zbývajícího

světa.

Ani nemusel vstoupit do KSČ; zřejmě byl režimem určen jako „ukázka lidové

fronty,“ v níž všichni nemusí mít onu knížečku; i to se výjimečně stávalo.

Možná mu i kádrově pomohl strýc (přesněji otcův bratranec) – odbojář, ale

nikoli osobními intervencemi. O jeho pronásledování v době německé okupace

v okolí panovala všeobecná povědomost.

4

Zprávy z cest Standa ovšem musel psát jako každý jiný, (i když se někteří

polistopadoví politici honosili tím, že oni nic psát nemuseli).

„Pokud zprávu namluvili do diktafonu,“ jak s oblibou náš ing. odpovídal na

zvídavé, polistopadové dotazy hospodských kolegů.

První roky v důchodu různě „zaskakoval“ za nemocné, nebo těhotné ekonomky.

Po trvalém návratu do městečka posílil místní šachový oddíl, potácející se na

konci soutěže, aby mu pomohl svými bodíky.

Nebylo by vhodné opomenout ani Standovy literární práce, občas uveřejňované

v „elektronickém nakladatelství.“

Jeho krédem bylo: „Denně musíš rozdávat - žel i přijímat rány. Ale navenek to

musí vypadat, jako že laškuješ. Malomyslnost vysouší duši.“

Prostřednictvím internetu udržoval čilé kontakty s dětmi v cizině, kamarády u

nás i ve světě.

Víc asi k ing.Stanislavu Vomáčkovi na úvod netřeba.

HANKA

Dnes Standa zase vysedává na své oblíbené lavičce a přemýšlí…léto se pomalu

chystá odkvačit s vlaštovkami…a nás tu nechá opuštěné se svými lidskými

problémy.

Nojono, lidi jsou takoví, jací jsou – s tou výchovou se toho kupodivu až zas tak

moc nezvládne, jak se to kdysi ve škole hlásalo.

Buď jsi „v laufu“ – nebo…rezignuješ, nebo se bráníš…a nebo se z toho

zblázníš. Utíkat nebo útočit?

Též se lze dohodnout. Jenže ta dohoda je stejně jen výsledkem určitého více či

méně skrytého diktátu, občasných omylů…uvažuje ing.a kronikář v jedné osobě.

V úvahách na své oblíbené parkovní lavičce se dopracoval až k příběhu, který

mu nedávno vyprávěl kamarád Ivan, po návratu ze setkání spolužáků ze ZŠ.

Tam Standa být nemohl, neboť ho v tu dobu klátila střevní chřipka.

Hanka byla tak trochu zvláštní holka. Docela hezká, takový ten typ, co v dětství

se nedá přesně určit, kam až se ta krása překlopí.

To spíše se dalo předpokládat, jak by se mohla rozvíjet duševně; nebýt ovšem

hnedle několika dosti silných brzdících skutečností.

5

Třeba tatínek. Vzhledem připomínající ruského statkáře, ale chůzí spíše

vysloužilého námořníka.

Odulý obličej, občas ozdobený dýmkou, která se ale většinou ztrácela v jeho

mohutné dlani se silnými prsty. Mohutné břicho dotvářelo dojem; většinou

vykukovalo z nedopnutého saka, nebo kabátu…

Kupodivu se nejednalo o statkáře, ani námořníka, ale o velice nápaditého a

zručného hodináře – tehdy ovšem již znárodněného. To vše by ještě Hanku

samozřejmě neohrožovalo, ale…

Ani nevím, kde po znárodnění pracoval. Spíše vůči režimu nějak trucoval,

protože mu režim – ústy jemu oddaných poddaných spílal, kde mohl.

Po každém takovém ataku byl jen stále více zatvrzelejší a uzavřenější.

Paličatost asi Hanka podědila po něm.

Matka byla taková nevýrazná puťka; hodná paní, která se docela ztrácela vedle

dominantního manžela a ještě dominantnější tchyně. Ta svým vybraným

chováním a péčí o zevnějšek, šíří všeobecných vědomostí a dovedností, spíše

připomínala zchudlou šlechtičnu.

Nic dobrého pro maloměsto, kde do 50. let lidičky zaplňovali všechny

bohoslužby ve dvou fungujících chrámech páně.

Po únoru 48 se duchovní stánky pomalu, ale jistě vyprazdňovaly a původně

pokorně sepjaté ruce se měnily na sevřené pěsti dělnické třídy.

Některé možná z přesvědčení, jiné z předposranosti, nebo kariérismu.

Byli tací, co pěstovali jakousi dlaňovou gymnastika. Spínání a vzápětí svírání –

rukou - a možná i svěračů.

Nikoli však Hančina rodina; ta se zviklat nedala - což jak víme, v těchto

pohnutých letech „silně zavánělo malérem“.

Nevím, co se u nich doma vedlo za paličské řeči, aby museli mít všude zavřeno

– jak říkala babička „utemováno“.

Ono ovzduší vzniklé temováním, bylo patrné z odéru Hančiných šatů. A to i

když holka chodila čistá a upravená.

Pro vynalézavé děti, které sice ještě zápasily s vyjmenovanými slovy jako se

smrtí, však nebyl problém k těmto atributům Hančiny domácnosti dosadit

tvorečka z živočišné říše. Začalo se jí říkat Tchořice.

Ivanovi sice také moc nevoněla; díky třídnímu zasedacímu pořádku jsme mezi 1.

a 5. třídou seděli v její blízkosti. Ivan však ještě blíže, než já.

Kupodivu jemu, astmatikovi, nevadila směsice „vůní“ tabáku, zatuchlých

závěsů, kuchyně, sklepního povětří, olejů, petroleje a všech možných

protimolových přípravků, zejména terpentýnu.

6

Narážky spolužáků snášela Hanka celkem klidně. Nežalovala – asi si uvědomila,

že prostě nemá šanci.

V té době se Ivan moc nepral; tehdy byl taková chourota, ale vždycky férový a

to mu zůstalo. Hance se nesmál, ani jí nenadával, - i když by si určitě u třídních

gaunerů šplhl.

Tyhle „kurážné přesily“ se mu nikdy nelíbily a měl s tím problémy i později. Já

se svým handicapem jsem věděl, že mám tak akorát na slovní potyčky, které

ovšem stejně ústily ve rvačky vždy, když protistraně došly argumenty. Celkem

nás nenadávajících a neposmívajících se, bylo asi jen pět, šest z pětatřiceti.

Vzpomínám si, že když už vůči Hance začaly i fyzické útoky a Ivan koupil ránu

botou místo ní, že v něm chytly saze a začal Hanku bránit. Pak se přidali ještě

asi dva spolužáci a nakonec i já – tehdy jednou berlí.

Prohráli jsme, ale mně ani Ivanovi ty boule a modřiny nějak zvlášť nevadily…

Hančina babička nás pak při cestě ze školy druhý nebo třetí den pochválila,

poděkovala nám a sdělila to našim. Otec na mně byl náležitě pyšný - Ivanův na

synka myslím také.

Pak se ještě několikrát Hanky zastal a schytal za to pár dobře mířených.

Já už jsem si při těchto situacích jen držel francouzské hole.

Ve 4. nebo v 5.třídě, seděl Ivan za Hankou; já vedle něho, ale pak k Ivanovi

přesadil třídní problematického spolužáka Jardu (soudruh učitel se totiž nesnášel

s Ivanovým tátou).

Problematický Jarda hned začal Hanku pošťuchovat tak, že holka podle úhlu

dloubanců nabyla dojmu, že pocházejí od Ivana.

Ten Jardu několikrát okřikl, zadržel mu ruku, ale nakonec za rušení dostal dvě

nebo tři poznámky během týdne.

Hanka už to koncem týdne nevydržela a poprvé žalovala, že se Ivan s Jardou

proti ní spojili. Ivana to dopálilo a vyhrkl na ni: „Tak ti díky Tchořice!“

Záhy se Hančina rodina odstěhovala; kam, po tom nikdo nepátral.

Tenkrát jsme si s Ivanem uvědomili, že každý dobrý skutek musí vždy být

důsledně potrestán.

Ivan dostal třídní důtku; naštěstí doma s tím neměl problém…

Jeho otec to prý jen okomentoval: „Copak soudruh učitel! Když je třídní, tak

musí mít i třídní přístup, když ten lidský mu chybí!“

Uplynuly roky, všichni v důchodu, já na lůžku, Ivan na schůzce.

7

Na třídní sraz se dostavila hezká, příjemná, vtipná dáma. Myslím, že ani Ivan ji

hned nepoznal. A ten má na ksichty pamatováka!

Představila se, všem spadla čelist.

Zavzpomínala, sdělila, jak žije…

Hudební znalkyně a pak i velmi úspěšná podnikatelka…

„Á Ivan! Ivane, pokud si dobře pamatuji, tak jsi mně dával co proto! Slovně i

fyzicky!“

Několik spolužáků oponovalo – „ten se tě právě zastával…“

„Ne, ne, Ivan mě ve škole otravoval“…pohlédla „skrz Ivana“, našla neomylně

Jardu – což zas až takový problém nebyl, on se nezměnil vizáží, ani životním

stylem.

„Tady seš!“ „Jo s tebou byla vždycky sranda!“

Jo, jo, každý dobrý skutek…

MIREK

Z myšlenek ho vytrhl pohled napříč parkem: Kohopak si to vede náš obvodní -

dnes ovšem praktický…

Necelý rok je rozvedený, sestřičce už probral všechny faldy a tak tohle je asi

nový objev…ale kdo, to už nezjistím!

Líbat umí jako za mlada – asi mě zmerčil…a s dámou se rychle rozloučil.

MUDr. Miroslav Bukač, ten asi ví, „co si má na toho svýho naordinovat, aby mu

fungoval!“

A jde sem! Proč ne, já jsem jeho pacient, ale hlavně – jsme šachoví spoluhráči.

Už šest let hraji na první šachovnici a on na druhé…navenek to zvládá…

„Stando, jako vždy na svém místě! Máš trochu času?“

„Ty asi ne Míro, ale jestli je mladá - já na dálku už moc dobře nevidím, ale i tak

se nedivím, že nevíš, kam máš dřív skočit! Kdes byl, že jsem tě nejmíň týden

neviděl?“

„Zajel jsem do rodného kraje, ale nějak jsou ty mé dojmy smíšené!“

8

„A ještě v mé nepřítomnosti mně došly přiblblé upomínky, o jejichž

neoprávněnosti vůbec nepochybuji.“

„Tak tohle tě tak zaskočilo? Tak povídej?!“ A hlavou v tu chvíli mu problesklo

– už jsem jak stará drbna, ten pavlačový tón!

„Stando, tys možná…ty bys mohl znát Honzu Dubskýho – taky ing., ale strojař,

dělal na PZO Kovo.

„Jo, znám, ale jen tak zběžně…sportovec, takové zdraví kdybychom měli

Míro!“

„Tak už bychom tady nebyli!“

???

„Já ti řeknu Stando, že tyhle cesty zpátky, už neexistujou; jsou zarostlý, vedou

bažinami, nebo na nich vyrostla nová aglomerace!“

„Z celého toho mého putování se ti mě vždycky vybaví jen díra času, ta

prázdnota okolo!“

„Takhle tě Míro neznám; ale neříkej, že ten sportovec Honza, že už je na

obláčku?!“

„Ono se to seběhlo hned první den.

Ale ten obraz prázdnoty, toho se nějak nedokážu zbavit. Atributem téhle mé

prázdnoty nejsou lidi, ale představ si - předměty!“

„Stojím ti ve dveřích a zírám na bytelný rustikální stůl a vedle stojící skříň. Ta

určitě ještě pamatuje selské bouře 1775.

Udělám dva kroky do místnosti.

Tak on Honza už nežije…“

„To je zajímavé Stando, jak často člověku otevírají příběhy předměty; třeba

takový klíč…“

„Ale Míro, ten to má v popisu práce!“

„Nojo – jasně, nebo skříň - stále stojí téměř nalepena na spížní veřeje. Na jejím

odvráceném, ale téměř odevšad viditelného boku, na zrezavělé, ještě ručně

vyrobené skobě, visí klíč; tak jako před padesáti lety – a je to tam furt - u Honzy

doma.“

Na chvilku se zamyslel, pak si promnul oči a začal vyprávět:

„Cesta do spíže byla vždy spojena s vyzvednutím klíče, který byl stále na očích.

Honza by tam rád …jednak mu chutnalo, jednak to i potřeboval – doma dřel,

pak se učil, sportoval…“

9

Zamyslel se, vracel se časem zpátky… „Jenomže tenkrát kolem staletého,

bytelného selského stolu, běžně sedávalo pět členů rodiny. A samozřejmě, že

vládl otec- hospodář, i když vyvlastněný.

Když jsem tam chodil, ještě u nich pořád platilo, že stůl je symbolem

společenství. Tam se jedlo, rokovalo…a k tomu stolu jsem byl zván - kdysi, i

teď, během toho týdne…víš, setkal jsem se s Honzovou sestrou Blankou…

Pozvala mě do svého rodného domku.“

„Co taková náhoda udělá, Stando!“

„Do cesty ti vletí divoký prase, odvlečou tě do servisu, kde si Honzova ségra

zrovna vyzvedávám spravený auto.“

„Pak ti nabídne, že tě odveze…a pak…“

„Sedni si někam ke stolu a udělej si pohodlí, já zatím udělám kafe, dáš si, viď?“

„Rád Blani… po tolika letech a ještě k tomu ty okolnosti!“ „Místo do hotelu,

kde…jéžišmarjá, já tam musím do 19.hodiny…“

„Nikam nevolej, pokud nepohrdneš zdejším kanafasem – nebo se snad stydíš?“

„Čeho prosím tě? Ale jdi Blani, tenkrát jsme se taky nestyděli – v tom autě…“

„Nojo Míro, ty trochu nalitej, ale chtivej, já taky…“

Chvíli pauza, jakoby Míra nevěděl, jestli to má říct, nebo přeskočit…

Nakonec se pomalu rozpovídal:

„ Jo - pak Blanka pokračovala: „To že ti třeba kouká na boty, nebo na bosý

nohy; to je v tomhle věku normální…“

„No já už jsem dávno sušina, ale tenkrát jsem nebyla viď?“

„Jestlipak ještě víš, o kolik jsem starší?“

„Blanka, rozená Dubská, nar.12.5.1945 v…“

„Dobrý, dobrý pane doktore!“

„Zrovna v týhle situaci je titul platnej jak myší hovínko v kroupách!“

„Já to nemyslela ironicky“…ale přece jen bude lepší, když brnkneš do hotelu, ať

můžou ubytovat někoho jiného…“

„Koukám, že stavovská soudržnost tě neopustila ani v důchodu, Blani!“

Standa jen podotkl: „To Tě ale blbě ohodnotila, pokud se mohu domnívat, tak

se ta Blanka setsakra mejlila!“

10

„Jo myslíš, že když dám nějaký pusu – ale od pusy ke kýženýmu je ještě dlouhá

míle!“

„Míro! Když je otevřeno nahoře, bejvá i dole!“

„Ale abych pokračoval Stando!“

„Když jsem v té místnosti postával, ze zamyšlení mě vytrhlo:“

„Tak už si konečně k tomu stolu sedni ať ti mám kam dát to kafe!“

„Koukáš na ten klíč, viď?“

„Jo, pamatuji se, že tam – alespoň pokud si tedy pamatuji dobře, že tam

chodívali jen vaši – maminka pro suroviny na vaření a otec i pro jiné suroviny –

pro rychlé pohoštění. Mívali jste bezvadný uzený, nakládaný okurky a domácí

chleba, to byla lahoda!“

„Víš Mirku, on si kdekdo myslel, že když máme blízko k těm surovinám –

záhumenek nám za sociku zůstal, ročně jsme zabíjeli dvě prasata, že my se

máme jak ty prasata v žitě.“

„Hm, on tady velel táta, to přece holka vím; tohle to musel poznat i sociální

debil, jen nevím proč musel pomalu sedět i na klíči vod špajzu?“

„Že by to byl atribut jeho moci? Pokud vím, matka ho tak úzkostlivě nestřežila.

Nebo?“

„Táta se narodil ještě za Rakouska – Uherska; to chlap v rodině ještě něco

znamenal – a navíc na venkově; a nedal si to vzít ani za sociku. Prostě on byl

živitelem, on vydělal peníze, on sem zajel na oběd s kombajnem, on z něj

vysypal pytel obilí, on rozhodoval – teda sem tam se mámy na něco zeptal, ale

ve skutečnosti tady byla jen lepší služebná, nic víc!“

„Tady máš to kafe; a když už nikam nepojedem, tak si dáme slivovici, co zbyla

po tátovi. Pálil ji tajně, takže s tím klíčem… i to byl jeden z důvodů, aby ze

špajzu nebyl průchoďák!“

„On Blani se táta v montérkách nikterak navenek nelišil od jiných traktoristů a

kombajnérů, ale pokud mě paměť neklame, zajímal se o všechno možné -

dokonce i o filozofii a myslím, že kdyby nemusel tenkrát převzít grunt, tak

klidně mohl být profesorem na UK!“

„To asi jo, Míro! Hlavu měl dobrou, jak kalkulacemi, tak pamětí – jenže

všechno, čeho sám nedokázal, se snažil naroubovat Honzovi.

11

Von měl bejt ten, kterej dosáhne všeho, ale Honzy se ani moc neptal, jestli

nechce něco jinýho.

Nemůžu říct, že by o tom s ním nemluvil; ale když záhy poznáš, že s ním stejně

nehneš, tak se nediv, že jsme všichni radši poslechli a měli jsme aspoň klid.“

„Myslím Blani, že by se docela dobře hodil do dnešní doby, určitě by to byl

úspěšný manažer.“

Náhle začal Mírovi zvonit mobil.

„Musím k pacientovi, promiň! Mohu za tebou zaskočit domů, rád bych ti to

dopověděl. A ještě ti potom řeknu pár drbů od 64 polí…“

„Po osmé večer klidně zaskoč Míro!“

Míra odkvačil do ordinace;

Standa poposedl na lavičce a velebil svou nestrannost. Dá se říci, že i

diskrétnost, léta pěstovanou spolu s diplomatickým chováním, které mu vždy

zajišťovaly postavení „vrby, přehled a důvěru okolí“. Věděl, zařídil se podle

toho, ale nepověděl.

V dnešní době nikdo nikoho neposlouchá, dokonce se ani nesnaží budit dojem

zájmu, takže takový člověk jako Standa, nejen nemůže ublížit, ale hlavně je

shovívavý vůči slabostem a problémům druhých. Prostě jeho uši vydrží

poslouchat ledaco, bez problémů časové tísně.

Míra přišel po 20. hodině s omluvou, že onu dámu z parku doprovázel k vlaku.

Standa dle svého zvyku po ženě nepátral; jen se zeptal, co si Míra dá.

„Na kafe je pozdě, ale já jsem k tomu povídání přinesl trochu vína ze

Žernosek!“

„Já nemám jen kávu, víno se tu také nějaké najde!“

„Vím Stando, že nejsi jen na pivo! A vína si umíš vybrat!“

„Díky Míro, já k tomu dám zatím trochu sýra a nějaké tyčinky.“

Vše bylo záhy na stole a tak Míra pokračoval:

„Abych se vrátil k tomu svému povídání z parku.“

12

„S Blankou jsme ten večer probírali všechno možné, nějak se jí nechtělo

pokračovat v úvahách o rodině. Probrali jsme své životy, ale povídala spíše ona.

O své práci ve vinárnách, letitém vztahu se ženatým mužem, který ji roky

ujišťoval, že se rozvede, jen jak se k tomu naskytne příležitost…

Pak, když mu onemocněla a záhy mu zemřela manželka, sliboval, že jen jak se

vypořádá pozůstalost, může se k němu Blanka nastěhovat.

„A pak všechno bylo jinak viď Míro?“

„Přesně Stando, vše bylo jinak.“

„Jestli ten Blančin měl nějaký čas vztah už s jinou, to se neví, ale místo ní se

k němu hned stěhovala ta jeho nová, nebo čerstvě legalizovaná…“

„To tedy musí být zklamání – po kolika letech známosti!?“

„No člověče, počítám - li, že po vyučení pracovala asi pět let jako servírka a

hovořila o tom, že se poznali ve vinárně, tak těch skoro čtyřicet let to bude.“

„Promiň Míro, že ti skáču do řeči; i kdyby to byla jen polovina těch let, jak ten

vztah takovou dobu utajili?“

„O tom se zmínila jen letmo; že ten její byl nějakým inspektorem Restaurací a

jídelen, zřejmě často cestoval…“

„Pak mně řekla, že kdysi byla zamilovaná do mě a poté, co jsme si párkrát spolu

užili a já pak zmizel na vejšku do Prahy, že dlouho nikoho neměla; což při její

náruživosti – pokud mluvila pravdu, to bylo pořádné odříkání.“

„Využil jsem její pohostinnosti a nejdřív vycházkách - a po opravě auťáku i

vyjížďkách do okolí se k večeru, nebo večer zase povídalo – doma, nebo

v některé z osvěžoven.“

„Povídalo?!“…Ujelo Standovi.

„No to víš, pak už – když jsme spali vedle sebe, že ano…“

„Promiň Míro, já“ – ani nestačil Standa dopovědět…“

„Jakýpak promiň, jsme přece chlapi, ne?!“

Oba to zakončili vinnou zálivkou hrdla.

„Tuším, že teprve druhý den mně Blanka začala vyprávět o Honzovi…

13

HONZA

Honza byl celkem třikrát ženatý. První žena – historička, zemřela asi tři roky po

svatbě. Na rakovinu.

Pár letmých vztahů ho neuspokojilo, rozvedená dáma z vedlejšího baráku na

něho udělala dojem a bez velkého otálení se vzali.

Jenže po sňatku madam změnila Honzovy představy o manželství. Vařil a

uklízel on, se sexem to šlo s kopce – alespoň u nich. Jak se Honza záhy dověděl,

jinde byla dovádivější.Potud jsem něco věděl, něco tušil. Ale o tom ostatním

jsem neměl ani páru…

Jo a ještě takový bonbonek – ta jeho v říjnu 1989 vstoupila do strany.“

„To tedy ve správný čas“, odtušil Standa.

„To víš, pokud není shůry dáno, v apatyce nekoupíš“, doplnil Míra.

Po nějakých tahanicích o majetek se rozvedli – Honza jako selský synek na

majetku lpěl a tak po rozvodu chtěl záhy vybudovat to, co ztratil rozvodem.

Kamarádi se divili, proč musí mít vše nej… pozemek, oplocení, chatu, finančně

i časově náročné; a navíc, proč při svém manažerském platu všechno odře sám.

Jak v novém bytě za Prahou, tak i na usedlosti, pozemcích, které jim byly

v restituci vráceny. Asi chtěl pořád někomu něco dokazovat – jak je zdatný, atd..

Podle tátova přání měl Honza převzít hospodářství, vyplatit sestry, dům měl

zůstat Honzově matce a po její smrti mladší sestře.

Úplně přesně ti to neřeknu, ale nějak tak.

Honza měl v životě dvě gymnazijní lásky, s nimiž udržoval nějaké kontakty

v obdobích, kdy byl sám. Nevím, z jakých příčin si některou z nich nevzal, ale

nakonec se oženil s jinou spolužačkou z ročníku.

Na tom by nebylo nic divného, pokud nevyvstaly dvě zajímavosti.

Spolužačka byla několik let vdovou. Jejím manželem byl kšeftsman se vším

možným. Jeho táta za sociku vedl velké řeznictví, on byl vedoucím hotelu, který

kdysi patřil rodině – a byl jí po roce 89 v restituci vrácen.

Zatím, co jiní chodili za minulého režimu do tepláků za kapitalistické metody

podnikání, maléry se této rodině vyhýbaly jak čert kříži.

Bodejť ne, když tatíček gymnazistky a pak i Honzovy manželky, byl velký

stranický papaláš na ústředním výboru.

14

No a tahle dáma vlastně Honzu sbalila. Jestli už věděla – Blanka tvrdí že ano, že

už věděla o Honzově leukemii – ale kupodivu Honzova rodina se to dověděla asi

až tři měsíce před jeho smrtí.

Podle Blančina vyprávění byl Honzovým ošetřujícím lékařem spolužák

z gymplu…

Jméno neřekla, ale ani nemusela, vím o koho jde.

Ale nejzajímavější na tom je, že se vdově podařilo utajit i datum Honzova úmrtí.

Rodina se to dozvěděla, asi až za 14 dnů po pohřbu – ačkoli je od sebe dělilo

nějakých 60 km vzdušnou čarou“

A taky nevím, co všechno proto udělal katastrofální, tedy katastrální úřad.“

„Ale Míro, přece existuje něco jako neopomenutelní dědici, ne?“

„No to Stando existuje, ale také asi existují možnosti, jak to obejít.“

„Něco se tam dít muselo – konec konců to není problém. Před smrtí se uskuteční

něco jako převod nebo jako prodej, lékařské potvrzení o příčetnosti a

schopnosti k právním úkonům prodávajícího se dá též sehnat. I kdyby už Honza

byl v kómatu.

Zřejmě nějaké papíry byly falešné…ale to jsou jen mé dohady.“

„Blanka přesně neví, jak to bylo provedeno – máma stará, v domově důchodců, i

Blanka v důchodu, sestra rozvedená, bez práce, Honzův syn z prvního

manželství žije někde v cizině – s rodinou se přestal stýkat, od vyučení…“

„Jak tito lidé – navíc každý někde jinde, jak se mají bránit? Kde na to seženou

peníze? Po pravdě řečeno, situace je tak zaskočila, že jsou ještě týdny po

Honzově smrti pořád v šoku. Na takovéhle tahanice musíš mít psychickou sílu i

sílu peněz.“

„Abych to dokončil, zkrátka kromě baráku, přišli o všechno. Jenže co jim je

barák platný, když přístup k němu je přes pozemek nového majitele!?“

„Na to má přece..“

„Jo Stando, právně majitel domu, nebo chaty má nárok na umožnění vstupu do

vlastního objektu, ale zrovna tak, jako na tom katastrofálním úřadě; jedna věc

jsou předpisy a druhá věc praxe.“

„A co ten Honzův syn, jak to, že zpřetrhal kontakty?“

15

„Pokud vím od Blanky, tak Honza po něm nijak neprahnul. Podobně jako

Honzův táta, tak i Honza synkovi nalajnoval kariéru, předpokládající nějaké

chemické značky kolem jména a kluk prostě na to nebyl.“

„A pak – alespoň navenek tmelícím prvkem v rodině, byl diktátorský Honzův

otec.Někdo musí být šéfem klanu. U nich mateřskou lásku přetrumfla tátova

manažerská – asi spíš umanutost, i když dovednost nesporně taky…

Když zemřel, v rodině se objevily vzájemné výčitky. Blanku nevyjímaje. Té

vadilo preferování Honzy, mladší sestře vadilo, že je ve všem opomíjená atd..

Když skoná diktátor, musí po něm hned přijít alespoň přibližně stejný kalibr,

jinak se to všechno pozvolna, nebo rychle rozpadá; a na to Honza rozhodně

neměl.“

„Máš pravdu Míro, je to smutné. Tuhle jsem četl, že nějaký objekt – tuším že

v Prokopském údolí v Praze - původně mlýn, přežil 30letou válku, i všechny

ostatní, pak komunismus - ale nepřežil restituce. Během 20 let je v troskách.

Tam také vznikly mezi restituenty jakési dohady, až z toho spadla střecha a pak

jedna ze zdí.“

Jenže co horšího, tímhle, o čem mluvím, jsou v troskách i lidské vztahy – buď

jako příčina, nebo následek,“doplnil lékař.

„Já mám Míro taky jeden hlavolam – sice nejsi psychiatr, ale jako lékař máš

k duši blíž než já.“

„Ba ne Stando, výuční list, byť z UK, není ještě zárukou pochopení lidské duše.

Tu může – a často se tak stává, lépe pochopit a ukonejšit – jak se teď s oblibou

říká – „obyčejný člověk“.

„Ale spíš neobyčejný; on tu člověčinu má v sobě, nikoli na papíře!“

„No nic, tak Stando povídej, ale nejdřív si loknem ne?“

Lokli si ještě několikrát, než se Standa rozpovídal:

16

VĚŠTÍCÍ KUCHAŘKA

Svět je malý, ale přesto člověk kolikrát míjí i to, co se mu zdá nepřehlédnutelné

a tudíž nemožné minout.

Kdysi, tedy asi na konci 60. let, měl můj kolega Josef problémy; v zaměstnání

s kvalifikací, s bydlením. „Díky tomu“ nepanovala bůhvíjaká nálada ani v nově

se utvořivší rodině.

Manželka, vyučená prodavačka, měla eminentní zájem absolvovat střední

ekonomickou školu, na kterou se nedostala vzhledem k rodinnému kádrovému

škraloupu a tak se alespoň upnula k možnosti brzkého mateřství.

Ale jak už to bývá, chtění spíše vyvolává bumerangový efekt, zvyšující

nervozitu, napětí…a kýžený cíl je pak pořád kdesi v nedohlednu.

„To utíkáš brzo z manželského lože“, konstatoval jsem několikrát, když se Josef

zapomněl ve strategicky dobře postavené putyce.

Když už jsem asi po desáté vyslechl Pepou reprodukované výstupy čerstvé paní

domu, strčil jsem mu na stůl výstřižek.

„Co já s tím?“ jakoby štítivě odstrčil Pepa papírek.

„Číst pokud vím, to Pepo umíš; nevěříš v komunismus ani Boha, tak Ti snad

může pomoct jenom…“

„S ňákejma psychologama mně běž…“

„Já vím“, odvětil jsem – tak pak…nedořekl jsem.

„To radši napíšu tý ženský“, pravil Josef…

„Tak ty už sis našel jinou?“ Nestačím se divit…

„Ale ne, už ani nevím v čem to bylo, ale opsal jsem si adresu jedné paní, která

umí předpovědět budoucnost.

To napíšeš data narození a pošleš ji stránku vlastnoručně napsaného textu…do

obálky kromě toho vložíš další obálku se známkou a svojí adresou, tuším že i

svou fotku …a něco se dovíš…“

„To není určené, co v tom textu má být?“ ptám se udiveně.

„Ne,“ procedil mezi zuby Pepa – asi se naštval, že se s tímhle prokecl - a pak

dodal: „můžeš se na něco zeptat, ale životopis a takový ty kádrový věci, to

nemusíš…“

17

„A co tam napíšeš“ ptám se…

„Něco vopíšu, třeba z knížky, co právě čtu.“

Tenkrát jsem si říkal – nějaká pouťovina, tak jsem ani nevěděl, co tam Joska

napsal; to pak vyznělo až z té odpovědi.

Odpověď přišla za necelé tři týdny…

Upracované písmo, takové to poctivé, gruntovní…

Četl jsem to několikrát, dokonce i poté, co se předpovězené uskutečnilo – a to

mně pořád vrtá hlavou.

„Já jsem si odpověď – když se Papa vzdálil, já ji vyfotil; nevím, nějaký zkrat.

„Já vím…“ na pátravý pohled doktora omluvně zakoktal Standa: „Já to nikde

nikdy nikomu neukázal, jen jsem chtěl porovnat, co se z toho splní. No a nejen

ty Míro víš, co je lidově řečeno držhuba! To se netýká jen…“

„Ukaž, přerušil ho lékař!“

A Standa mu podal zvětšenou fotografii odpovědi oné paní:

„Akorát já trouba jsem si nenapsal její jméno – podpis měla jako ten můj –

nečitelný a obálku – nojo, obálku tam Joska myslím ani neměl.

No nic, tady si to přečti“ - a Standa mu podal již trochu zažloutlou, zvětšenou

fotku.

Vážený pane!

Děkuju Vám za to, že jste se na mě obrátil- i když Vás to stálo přemáhání.

Ale mám pro Vás příznivé zprávy, tak Vám je ráda posílám, abyste se uklidnil.

Nedivím se Vám, neznáme se, ale potěšil jste mě vlastnoručně psanou úvahou.

Zbytečně se Vy i Vaše paní trápíte. Všechno nejde najednou, dostaví se to

postupně.

Několik let Vás bude trápit nemoc, s níž si lékaři nebudou vědět rady. Bude

nepříjemná, ale život Vám neohrozí.

Vysokou školu si uděláte, ale nebude to Vámi oblíbená historie, v zaměstnání

budete spokojený – s postavením , i platem.

Ale to příjde, až budete mít děti. Nevím, jestli nebude třetí, ale páreček budete

mít určitě.

Také Vám to v manželství hodně zaskřípe, ale rozvádět se nebudete.

Vaše manželka nakonec střední školu nebude potřebovat. Budete mít všeho

dostatek a i ona bude v zaměstnání spokojená.

Začne se Vám ještě lépe dařit, až se octnete v tomto kraji, ale příliš dlouho se

tu nezdržíte a půjdete za lepším.

18

Nevypadá to, že bychom se potkali, i když byste se rád se mnou sešel. Ale

myslím, že se to nepodaří už kvůli mému zdraví. Mám totiž nemocné srdce.

Ptal jste se mně, co mám za školy – jsem vyučená kuchařka, nyní už v důchodu a

vím, že mohu lidem pomoci- tak to činím.

S pozdravem (a čitelnými jen začátečními písmeny jména a příjmení)

M. M…..klikyháky, Josefův Důl

Tenkrát jsem se ho jen dodatečně zeptal, co té paní psal – a on, že nějakou

sociologickou úvahu o postavení muže a ženy v rodině a rodina, škola, výchova,

vzdělání…

Léta běžela jak splašení koně…

S Joskou jsme se potkali v Praze… asi po 25 letech.

Jak jinak, zašli jsme na dvě do hospůdky.

Spokojený ing.ekonom, otec už dospělých syna a dcery, třetí dítě manželka –

jinak úspěšná manažerka, nedonosila…

Oněch 25 let bydleli v Liberci, kde se jim dařilo po všech stránkách.

Josefovi tamní neurolog pomohl od letitého problému, s nímž si řada lékařů před

ním nevěděla rady.

Když si asi po 3 úspěšných libereckých letech vzpomněl na tu paní, už nebyla

mezi živými.

Do Jizerek jezdím poměrně často, jako invalida mám povoleno jezdit i mimo

oficiální

silnice.

Byl jsem tam mockrát, ale až po dlouhé době jsem si na ten Joskův příběh

vzpomněl a zastavil jsem se na místním hřbitově.

Jak jsem se tam tak belhal a okukoval náhrobky, oslovil mě asi padesátiletý

muž: „Hledáte někoho?“

„Asi jsem měl, když ještě byla naživu“ povídám.

Zbystřil a zeptal se: „Jestli mohu vědět jméno, třeba Vám mohu pomoci…“

„Jméno neznám, jen vím, že byla kuchařka a že pomáhala lidem – i

prostřednictvím korespondence.“

Muž mně ho určitě řekl, nakonec bylo i na náhrobku – ono to už je pár let, pak

už jsem tam nebyl a navíc nemám paměť na jména…

Ukázal na nově zbudovanou část hřbitova – „támhle vlevo“!

19

Poděkoval jsem, rozloučil se a když už jsem měl našlápnuto, zeptal se: „Co vy o

ní víte?“

„Kamarádovi předpověděla – a ono to všechno, nebo téměř všechno vyšlo“ – a

vyprávím mu Pepův příběh…

„Asi by uklidnila i mě, kdybych tehdy vůči tomu věštění nebyl skeptický a

odhodlal se jí napsat.“

„To já byl skeptický taky, ale já na rozdíl na vás ji napsal,“ pravil muž, podrbal

se na zátylku:

„Bydlel jsem s rodinou v Turnově, ale nějak nám to tam nesvědčilo – dcera měla

astma, já problémy se zažíváním, manželka ty ženský potíže, no byli jsme

všichni nějak marod…v práci taky nic moc…

Neměl jsem čas sem zajet, no zkrátka jsem jí napsal a když ona odepsala, tak

jsem si říkal, že to jsou samý těšínský jablíčka.“

„Podle toho, co mně psala, všechno to rozhašený mělo nakonec dopadnout

dobře – no pro mě to byla pohádka.

Navíc psala, že zanedlouho budeme bydlet blízko sebe.

Já si říkám – proč my, z podhůří Jizerek bychom se měli stěhovat do drsnějších

podmínek. V Turnově jsme měli krásnej barák…“

„Ale když jsem se dověděl, že změna podnebí může taky léčit – a prý se člověk

ani nemusí stěhovat příliš daleko – a ta změna nutná byla, alespoň pro dceru…

bylo to doporučeno několika lékaři, tak nakonec jsme to dole prodali a

odstěhovali se sem.

No a já teď mám tadyhle kousek prosperující živnost, zdraví se vrátilo dceři,

manželce i mně.

Kdepak by mně napadlo – někdy v 75. nebo 6., když psala, že budu svým

pánem, že se to takhle vyvine!?

A představte si, že i docela slušnou sumu jsem vyhrál ve Sportce..- což mně také

předpověděla! (Že lehce přijdu k docela velkému finančnímu obnosu!)“

Během hovoru jsme se pomalu dostali ke hrobu věštící kuchařky…

Moje kytička za Josku i jako omluvu za své odsudky se připojila k ostatním.

Kytek, kytiček i jednotlivých květů měla na hrobě mnoho - určitě tolik

příbuzných neměla.

Byly zřejmě od vděčných lidí, kterým pomohla…ona prý byla i léčitelka…

Sobě ale pomoci nemohla…“

„A teď mně řekni Míro, jak je tohle možné?!“

20

„Jestli máš Stando trpělivost, odpovím ti také příběhem. Nejsou to lidé z tohoto

obvodu, ani z rodného města, ale z mého krátkého působení v podkrkonoší.

Vzhledem k tomu, že mně přinesli i dopis, kterým onen pán vše sděloval

bratrovi, tuším, že do Mostu.

??? Standa nechápavě zvedl obočí…

Ovšem - dopis se vrátil po pár týdnech jako nedoručitelný. Proč, se můj pacient

dověděl z bratrova dopisu, odeslaného z Kanady. Nějakou dobu neodpovídal –

tady měla z toho polízanice celá rodina, původní dopis se založil…

Já ti ho převyprávím, protože tohle se mně pořádně vrylo do paměti.

ZÁŘIJOVÉ NOCI

Zářijové noci nebývají nikde teplé; v podkrkonoší to platí dvojnásob.

O to víc paní – říkejme ji třeba Milena, překvapil manžel, který nejenže ji

výkřikem vzbudil těsně po čtvrté hodině ranní, ale ještě více ji vystrašil ve

zbytkových odlescích pouliční lampy jeho vytřeštěný výraz a potem zalitý

obličej.

„Koho že to chceš zabít“ divila se manželka, ale její muž, který se pozvolna

posadil na posteli, už nevyhrožoval, jen tupě zíral do kouta a nevěřícně kroutil

hlavou: „ne, to ne, to není možný…“

Dlouho bylo jediné, co ze sebe vysoukal.

„Co není možný, Gustave?“ Tázala se ženuška a pohladila manžela po

upocených vlasech…

„To se ti jen něco zdálo“ - ale to další už nedořekla.

„Ne, to není možný Mílo,“ – tentokrát už smířlivěji, ale pořád ještě ne zcela

v obraze, šeptal hrůzným snem zdecimovaný Gustav.

„Děti se naštěstí nevzbudily, tak pojď, dáme si v kuchyni čaj nebo co budeš chtít

a třeba i cigárko, jen mně řekni, co se to stalo – nebo spíš, co se ti zdálo,“ trochu

zmateně se snažila paní domu usměrnit situaci.

Nakonec z toho byly dva panáky Becherovky a pár vykouřených cigaret.

„Víš, to ti byl tak živej sen, to byla hrůza…ale …no asi bych měl od začátku“ –

po chvilkové pauze spustil:

„Já nejdřív nemohl usnout, tak jsem vzpomínal na tu letošní dovolenou na Baltu

– a asi jak se ty vlny honily před očima, tak jsem usnul…“

21

„Pak přišel ten sen; děti už byly velké – a představ si, že …no Mílo, kdy jsme

viděli film…no jak se jmenoval? Jak tam ti princové… bratři, jak spolu soutěží a

ten dominantní, nebo spíš k dominanci dostrkaný, jak se chtěl furt prát s tím

medvědem?“

„Jo, vzpomínám si Gusto, ale název…no“

„Nejmenoval se Gustave Jak se budí princezny?“

„To je jedno, pokračoval stále ještě vyděšený manžel. Tak jsme tam v tom

zámku byli jako na nějaké rekreaci nebo co.“

„To byl přece zámek v Průhonicích,“ doplnila Míla.

„Jo, nojo, tak tam jsme byli i s dětma,“ začal si rovnat myšlenky Gusta a

pokračoval:

Seděli jsme – asi po večeři na terase a koukali přímo před sebe, ale tam byla

mlha. Petra furt že by se šla projít, ale Marek ji zrazoval, že co v tý mlze, ale

když si ona pořád prosazovala svou, tak někam odešel.

Holka zmizela za chvíli… no a pak byl najednou večer, nastala tma, ale holka

nikde.

Zburcoval jsem pár lidí, a šli jsme ji hledat. Už to vypadalo, že ji máme, ale

když jsme se přiblížili na patřičnou vzdálenost, ukázalo se, že v parku usnula

nějaká poběhlice v podobných šatech, které měla Patra při odchodu.

Až k ránu, když svítalo, tak jsme se vrátili k rybníku…

„Takový to pozvolný svítání Mílo, jak se pomalu trhaj mlhy, ale zároveň se ty

mlžný díry zase zacelujou a přitom vždycky přibude světla…takový to

Slavkovský slunce.“

„Jenže…“zapálil si druhou Spartu a pokračoval:

„A najednou si představ: Z mlhy vystupuje chlap a v náručí…bezvládný dívčí

tělo!“

„Hned mně bylo jasný, že to je naše Petra, ale to víš, bleskne ti nejdřív hlavou,

že spí, pak že je zraněná, v bezvědomí, ale to nejhorší se ti sice hlavou taky

promele, ale myšlenku okamžitě zapudíš a chlácholíš se – třeba zkusila

drogy…“

Šel jsem blíž.

Té dívce visí nejen nohy a ruce, ale i hlava – úplně bezvládná! Koukám kdo ji

nese…ten chlap, Jirka Hamáček, ten pivovarskej , celej zablácenej, nese

Petru…mrtvou!!!

„Evidentně!“

22

„Já vylít a on viděl, že je zle a začal řvát, že von ne, že ji našel tam v rybníku.

Pak se mlha zvedla a rybník…napolo vypuštěný, jen dokreslil tu hrůzu.

A nalevo z tý mlhy vykoukl ten zámek, no - jo Průhonice…takovej blbej sen!“

Léta běžela z Petry puberťačky se stala hezká mladá žena, ale vdávat se nějak

nechtěla.

Zájemců měla dost, ale nějak je holka ignorovala.

Zajímali se o ní muži movití, mediálně známí, ale ona pořád nic.

Pak měla asi tříletou známost, ale při zmínce o svatbě se jen usmála: „taky

k tomu jednou dojde“ a bylo vyřízeno.

Zájemce nečekal a vzal si nějaké třeštidlo…

Gustav její nechuť k vdavkám čím dál víc přičítal možnosti, že se Petra

dověděla o tom snu. Ale pak myšlenku zaplašil; věděl, že není pověrčivá,

nakonec se tou souvislostí nadobro přestal zabývat.

To už bylo Petře nějakých 25 nebo 26 let, když se rodiče rozhodli odjet na 14

denní dovolenou do Francie.

Petra vystudovala vysokou školu v Praze, kde si potom sehnala garsonku a

domů jezdila jen tak 2x v měsíci.

Jako projektantka v tu dobu měla v zaměstnání úkolů, že by tam mohla trávit

celý den, takže prý ani nikam chodit nebude.

Na matčin dotaz: „Ty nikoho momentálně nemáš?“ Jednoznačně odpověděla

„Nemám.“

Mámin zkoumavý pohled nečekala a bezstarostně dodala: „V práci se kolem mě

motá takovej pošukanej hubenej chlapík – kdyby to nebyl inženýr, tak si

myslím, že …“

Nedořekla, tatík se ozval:

„Klidně si buď sama, než vtáhnout do rodiny nějakého vola! Doufám, že se

budeš používat rozum!“

„Nojo tati, ty máš strachu!“

Dcera odjela do Prahy s tím, že tam asi zůstane celý měsíc. Uklidnění rodiče

prožili hezkou dovolenou v oblasti Lanquedocu a stejně bezstarostně, jako dcera

před jejich odjezdem, se vraceli domů.

Trochu jim bylo divné, že okna od jejich bytu v dvoupatrovém činžáku

z padesátých let jsou otevřená –asi si holka přijela odpočnout domů…

Když už byli u baráku, vykoukla dcera a vedle ní jakási mužská hlava. Vzezření

vizionáře…

Vizionáři ovšem většinou nepodávají mezi dveřmi ctěné matince na uvítanou

kytku. Něco zamumlal, zda to bylo představení se, nebo pozdrav, nebylo

zřetelné.

23

Tedy kytku – spíš takové koště, přiraženými dveřmi řádně pročísnuté.

Táta na schodech zavrávoral, matka jen vykulila oči.

„Já jsem si sem přivedla Karla, aby se nadejchal čerstvého vzduchu“, pravila

Petra a táta jen zaskučel : „Mílo, ten sen!“

„Jakej sen Gustave?“

„No vo těch Průhonicích!“

„Ježíšmarjá,“ zavyla Míla a dcera s tím chlapíkem koukali „jak když nadloube

voloj.“

Petřin objev se nakonec představil jako ing. Karel Konopásek a že žádá ctěné

rodiče, zda by ho příští týden jejich dcera nemohla doprovázet na dovolené.

Táta v předtuše, že to je ten voklobák, kterého původně nemohla ani cítit pravil:

„Pane inženýre, dcera je plnoletá, má občanský průkaz, tak ať si se svým štěstím

nakládá, jak sama uzná za vhodné“ a šel si zapálit cigaretu.

Oba její rodiče se mně zdáli zcela normální, táta dělal mistra ve fabrice a matka

byla zdravotní sestra u kolegy, takže běžná rodina.

Až nakonec, dost nečekaně, asi o 15 let od podivného snu, se Petra vdávala.

Ano, za onoho kolegu „voklobáka“ z práce.

V zaměstnání jí to rozmlouval kde kdo – bezvýsledně. Bratrova zcela logická

argumentace též vyšla do ztracena.

Budoucí nevěsta argumentovala naivně naplánovaným štěstím neduživého

skoromanžela.

Voklobák, věčně nemocný despota, který nevěděl co je rodina – jakby ne, když

žil krátce u prarodičů a pak jej vychovávala pouze opičí láskou hýřící matka.

Opravdu nevím, čím tu holku ten neduživec uchvátil.

Svatební obřad se na přání budoucí hlavy rodiny konal na terase Průhonického

zámku, s výhledem na tentokrát zcela napuštěný rybník.

V září, v den, v němž se léto oficiálně překlápí do podzimu. Obřad proběhl

v létě, svatební hostina se již konala na podzim…

Všechny vzdušné zámky se rozplynuly jako mlha nad Průhonickým rybníkem.

Patnáct let žili v jednom bytě s nesnášenlivou bábou – tedy ženichovou matkou.

Po sedmi měsících známosti uspěchaný sňatek – a to se nemuseli brát!

24

A abych nezapomněl - novomanžel, jako by z oka vypadl Jiřímu Hamáčkovi…a

to snové bláto – i když jen obrazně, nebylo daleko od pravdy…

Petřin životní krok z léta do podzimu – byl skutečně krokem do bláta, nikoli

však z louže – ale z docela pevného chodníčku slušně udržované rodinné

zahrádky.“

„Ale obraťme list Stando, ještě jsme si nic neřekli…“

„No jasně, o šachu, to musíme, Míro!“ „Ale stejně, jak je tohle možné, že…“

„Ber to tak Staníku, že jsou věci mezi nebem a zemí – a pokud o tom budeme

bádat a namáhat své mozkový závity od rána do noci, tak se to stejně nedozvíme

a co vymyslíme, nakonec bude jen pustá spekulace! Tak raděj opravdu obraťme

list!“

Potom si necelou hodinku povídali, co nového na 64 polích - ve městě, i ve

světě.

„Málem bych zapomněl Stando! Ještě ti musím dát něco na spaní a na tlak… ať

nemusíš chodit do ordinace, ani do lékárny – pozítří hrajeme, ať jsi fit!!

A máš servis bez třicetikorunového zdravotnického mýta!“

„Už jsem ti člověče nesčíslněkrát říkal sestře, aby když pacient ještě nezavře

dveře ordinace, neotevírala pusu a neřvala jak hokyně třicetkorún“ – ale to je

jako bys hrách na zeď házel!“

„Alespoň se snaží, aby když tě nezaplatí pojišťovny, aby ti těch pár korun

zůstalo v šuplíku!“

„Možná, ale jak to vypadá!

„Jo tak od každého dvě balení…ták…užívání znáš. A teď mě můžeš vypustit…“

ÚVAHY A MIRIAM

Standa doktora doprovodil k brance, řádně ji uzamkl – i když ona, ani oplocení

nebylo tou správnou překážkou, kvůli níž pojišťovací domy snižují pojištěncům

platbu za řádně ochráněný objekt.

Pomalu se šoural podél zdi, aby se o ni občas opřel; myšlenkami byl u Míry.

25

Abych si přiznal, tak vlastně do něj ani pořádně nevidím. Nevím, proč přilnul

právě ke mně, když nás de facto spojují jen ty šachy. On vymetá dámské

ložnice, já ne – on chodí do kostela, já tam dojdu akorát si poslechnout varhanní

koncert.

On je dost na peníze – i když; kdo dnes není!

Já se za nimi nikdy nehnal, ani nikomu nezáviděl majetek. V názorech na

politiku se rozcházíme, on je členem ODS, já – asi to mám po strejdovi, otcovu

bratranci, koncentráčníkovi – volím? Snažím se najít slušné lidi, ne strany,

slušné strany neexistují…

Komouši mně nikdy k srdci nepřirostli…i když dnes se vůči nim dost blbě

argumentuje – jakoby padesátá léta trvala až do 89. roku…ale můžou si za to

sami – historicky se znemožnili.

K moci se dostali poměrně lacino – v třicátém osmém jsme to zabalili, to národu

na sebevědomí nepřidalo, inteligence po pětačtyřicátem vyhubená, nebo

v emigraci…, lidem naslibovali Eden – a protože byli dobře organizovaní, tu

tehdejší operetní smetánku zmákli. Předtím v Rusku v režii ocelového,

nedostudovaného kněze, posléze vlakového lupiče a pak novodobého báťušku

cara, tady díky jednomu otrapovi a údajně syfilitikovi.

Mirkovi přece nemohu v ničem pomoci – tak proč má o mně najednou takový

zájem?

Nejsme ani spolužáci. Sice spoluhráči v šachu, ale v oddíle si přece jenom

konkurujeme…

Jak dlouho se vlastně známe?

Každopádně to už je hezkých pár let, ale dřív se nikdy takhle nesnažil…

To když…ale proč se mně do toho míchá vzpomínka na tátova bratrance?!

Proč oni se stýkali jen když museli? Táta o něm nemluvil; když já jsem začal,

tak to utnul!? Jednou jsem se zeptal na jejich vztah už dost důrazně a on mě

stejně důrazně odbyl…a tak už jsem se ho na to později neptal. Možná třeba

bude něco objevného v tátově pozůstalosti.

Je to ostuda, ještě jsem ji pořádně ani neprohlídl, natož abych ji vytřídil.

Ale to s tím Mírou přece nemá nic společného. Nebo má, že to tak rychle

naskočilo?

Anebo že by to mělo spojitost s jeho politickými ambicemi? Já tu mám docela

dobré renomé, takže by mně zapojil…nojo, volby!

Anebo, že znám řadu dosud významných osob a že jsem s řadou z nich dosud

v čilém kontaktu? Možná, jinak si ti nedokážu vysvětlit. Je to stejné, jako s těmi

příběhy mezi nebem a zemí.

26

Pohroužil se do úvah.

Technologie moci…když ony ty manýry přešly z horních pater do těch spodních

– konečně učíme se i nápodobou, vzory vidíme denně v mediích. Ne že by se

lidičky nemydlili dříve, ne že by nekradli, ale asi si byl každý víc vědom, kam

patří, co může a co ne.

Včera hovňousek, dnes ministr; včera vekslák, dnes velkopodnikatel. Dříve

gauner v ilegalitě, dnes ve vrcholné politice. Jak ve třicetileté válce! Doslova – i

s tím drancováním!

Technika ten svět zmenšila a globalizace…jde to všechno tak rychle, že se to

nestačí vstřebávat.

A těch hovadin! Často evidentně záměrných…zdejších, i těch z Bruselu. Každý

nedouk dnes bez přípravy experimentuje; vždyť on to někdo zaplatí!

A férovost? Dnes? To je jen archaický pojem, s nejasným obsahem. To je stejné

jako „BLAHO LIDU“. Prázdný pojem, živený naivitou…

Ale úvahy jsou to na nic, ale co ten Mirek?

Mirek odešel a – dnes to stejně už nemá cenu řešit. Kouknu na net, zda mě

někdo obšťastnil mailem – to spíš jen nějako přiblblou přeposílačkou. Děti před

pár dny poslaly maily…ty už asi hned tak nenapíšou!

Asi bych neměl nikomu psát, přece jen se něco vypilo…

Zase nic; ani děti, ani Miriam.

U dětí to chápu, píší jednou za 14 dnů – někdy i častěji – taky abych si dal ten

skype…ale Miriam…?

Když jí bylo ouvej…ále, co si budu kazit náladu těsně před spaním!

Jenže myšlenky se tak hned z hlavy nevymetou; to není jako smetí na zápraží!

Co se dá dělat; evidentně naskočila na špásování a lichotky – pseudonym Ben…

Tak se kouknu na ty jeho proslovy do počítače! Na ty jeho komentáře pod

Mirinými literárními díly!

To je ale komplimentů – nojo, začalo to koncem minulého roku a teď to roste,

jak když se to pohnojí – to mu právě asi odpovídá mailem a pak – no jasně, pak

už na mě nemá čas.

Možná teď lituje, že mně přeposlala jeho sladké řečičky…abych si uvědomil,

jak je žádoucí.

A hlavně, že otevřela všechny rodinné komnaty! Některé byly uzamčené na

obzvlášť pevné bezpečnostní zámky.

Bodejť ne, manžílek polistopadový zbohatlík, věčně pryč za kšefty, nebo za

ženskou, kdoví – může stihnout i obojí.

27

Já jsem taková vrba – spíš ale vůl, jinak se to nedá nazvat.

Ale proč flirtuje se mnou? Takové ty naděje, pak nic, pak najednou ťuťu,ňuňu a

naposledy zas poslané vyznání lásky toho Bena…to se přece nedělá!?

Nějak se v tom nedokážu orientovat; docela se jí divím – ne už kvůli mně – to se

dalo čekat, ale když se na ten literární server koukne manžílek – a nemusí moc –

stačí jen, co píše ona a co na to hodnotitelé. Co kdo napíše k těm jejím

dílům…objeví se vyznání lásky, na které on odpovídá.

Třeba tadyhle:

Až se mi ukryješ

v pocitu bezmoci

zůstaneš pod víčky

bez senu, do noci

v odlesku hvězdičky

To už ať si doma vyřeší…třeba chce manžela naštvat, aby si jí víc všímal? Kdo

se má vyznat v ženské duši? Ale ano, jednou se zmiňovala, že tohle nemá cenu,

že peníze nejsou všechno a že by asi bylo lepší, když už má být sama, tak

v nějaké garsonce a moci si rozhodovat o sobě, čase atd..

Bodejť ne, po rozvodu by musel mužíček solit a to by se pak žilo!

Nalítl jsem, člověk rád slyší něco pozitivního…kdysi mě potěšila reakcí na mé

soutěžní dílo – sice nikoli hodnocením „pod dílo“, ale soukromě, mailem:

„Hraješ si se slovíčky, která vyzývající k zapnutí hlavy, nic pro líné závity. Mají

spád, myšlenku i nadsázku…jsi renesanční člověk!“

A pak se renesanční člověk setká s pravdou…možná, že si „mailovým

hodnocením“ usmířila své rozjitřené svědomí.

Možná ze škodolibosti, možná jako „s přátelskou výpomocí“, se ozvala dáma

z poroty… že Miri dala svůj rozhodující hlas vítězi a to mě odsunulo na druhé

místo…stříbrná ale taky dobrá…

Byla by, pokud by nebylo těch jidášských slovíček bokem - věřím, že to udělala,

něčím mě v tu dobu chtěla dloubnout. Já ji tenkrát zkritizoval nějaký názor -

čistě mezi námi dvěma…ale ješitní nejsou jenom chlapi.

Člověk ani neví, proč ho tyhle rozporuplné osobnosti přitahují – a hlavně čím!?

Když vezmu její jednotlivé vlastnosti, schopnosti, dovednosti; samostatně dobré,

ale dávají šmrnc až jako celek, v souhře, i zápolení protikladů.

28

Její úvahy mě vytrhávají ze stereotypu, emotivitou, bezprostředností, úhlem a

neotřelostí pohledu na věc atd. - které žel, jak vidno - později přeskočí někam

jinam.

V tu chvíli to člověka napadne, že to také někdy skončí – ale rád se veze na vlně

pohody…konec je pak ale o to horší…

Teď už to je stejně jedno!

Proč takhle přebíhá? Že by tomu jejímu to jaksi už netento, tak to by pak byla

jen jakási zoufalost!

Vždyť si přece může psát s kdekým a nemusí to emociálně vyhrotit, aby

následně od toho utekla jak malá holka?!

A ten její? Asi je dobrý jen na peníze…což už stárnoucí dámě narušuje psychiku

– vrzající dveře se přivírají!

Tohle jsem už mohl vyčíst dávno z té její autobiografie: „Jednou se stejně

vrátíš!“ To je přece dost hluboký ponor do její duše!!! Já vůl!!

Jaká já jsem partie? Tak mezi šachisty nebo mariášníky!

Na ples můžu jít jen jako gardemužskej, to bych musel tancovat

s chromajzlovou!

Na turistiku – tak jen vozejčkovou; ryby nechytám – konečně, když je ani moc

nemusím k jídlu. Za starou Prahu jako ona nebojuji, takže co bych ji tedy mohl

nabídnout?

V těch emailech mně toho napovídala tolik, že kdybych se někde ukec, tak ten

její půjde do tepláků. I když dnes? Když se pomalu vražda řeší jako přestupek

proti občanskému soužití?

Jestli takhle kecá všude, tak už by v teplákách musel být! Nebo je to taky ta

novodobá nomenklatura .(pro později narozené něco jako neoficiální, tedy

nepatřičná imunita).

Tohle všechno je sice pravda, ale…

S Miri se docela dobře mailově komunikovalo; bylo to zcela přirozené – diskuse

o všem možném, postupně, pomalu gradující cit i logika – autenticky, otevřeně.

Konečně jako chemička…nojo, ale později už v té životní logice byly díry jak

v ementálu. A nebo právě naopak to má až příliš pevnou vnitřní logiku, která

musí někdy vyplavat na povrch!

Když mně po pár měsících mailování viděla, přece musela vědět, co jsem zač,

do jakého – byť třeba jen kamarádského vztahu leze…

A taky to, že nikomu nemažu med kolem huby – i když jí bych ho mazal po

celém to jejím bezvadně modelovaném těle.

29

Tenkrát byla ve srabu; ono to podle jejích náznaků opravdu vypadalo na dost

velký zdravotní malér!

To pak je dobrý i chromajzl – co chromajzl, třeba i hejkal nebo čert.

A když se z toho srabu oklepe, hejkal je šerednej, má chraplavý hlas a v posteli

za nic nestojí – hejká, ještě než začne a čert?

Ten sice ten atribut má velký, ale dobrý tak na odhánění much…

Po čase se rozpomene, že se mu koukala jen na kvicht a bicepsy - a že ji

očaroval nějakými triky…

Invalida ze začátku nemusí tolik vadit – když není blbej a nesmrdí…

Ale po čase berle dělaj kravál, pořád na něco narážej, vozejk není kam dát…

Ale co by ses Stando tímhle mořil?

Uzavřel rychle úvahu a jal se soukat do koupelny pod sprchu.

„Staníku, drž se dobrejch přátel, staré neopouštěj pro nové, zdrav starší lidi a

neskákej uhřátý do vody – a bude všechno v cajku,“ jak říkávala babička. Lze

jen dodat: a neskákej ani na lep internetovejm známostem!

Teď už asi nenapíše, uvažoval, když se vyšoural z koupelny přímo k počítači.

Ale jo, přece jen došel! Dopejsek je tady. Takhle pozdě v noci, ale zaplať – no

přece příroda!!

To je najednou radostí- okřikoval se v duchu a přiznal si, že přece jenom ho ta

potvora pořád přitahuje!

Konečně tedy Miriam napsala.

Ale tak nějak nic moc - jen konstatování činností, kterých se dopustila během 5

dnů, co o sobě nedala vědět.

Spíše ospravedlňování se, ale také možná jen „něco napsat, aby byl klid“ –

žádná polemika, jak bývalo zvykem.

Ona to začala, já jsem výzvu přijal – a když jsem se chytil na udičku, asi jako

mřenka, a teď už asi má rybář(ka) vyhlédnutého sumce.

Ale odpovím ji v duchu předchozí korespondence – proč ne, pořád přece nebudu

ten tajemný, chromý, dříve cestovatel, nyní skrčenec v domácnosti…a pivní

filozof.

Odpověď viz „ODESLANÁ POŠTA“

Odeslal, vypnul počítač a šel spát.

30

U FRANTY

„Tak nás konečně pan inženýr poctil návštěvou!“ Ozval se jeden z návštěvníků

hospody u Franty.

„Nojo, už se mně stýskalo po umakartu chlapci! Práci čest a rukám pokoj!“

S úsměvem se Standa došoural k šestimístnému stolu ve stylu sociku, stojícího

poblíž výčepního pultu. Obsazený byl pouze z poloviny.

„My už mysleli Stando, že ti budeme muset koupit kompas, abys mezi nás zas

trefil“ pravil chasník, s vizáží vzpěrače supertěžké váhy.

Jeho soused se přidal: „Jakže to Stando říkáš?“

??? nechápal Standa – „přece tady se toho nakecá!“

„No když se abstinuje, tak tys měl k tomu dovětek?!“

„Že abstinence je impotence k přiměřenosti, ale to je jen takovej můj kec!“ a

Staník se zadíval na tazatele - brunátného chasníka: „Hele Kolomane, ty tady

máš filiálku, doma ti hospodaří manželka. Všechno máš připravené, jen se odsud

zvednout a dostat se k rodinnému krbu. Já si všechno musím udělat sám!“

A s úsměvem dodal: „Však vy jste ty domácí, i zahraniční situace probrali i beze

mne!“

„Počkej, něco na Tebe taky zbylo“ - ozval se Kolomanův soused.

???

„Už to teď –v tý naší operetní demokracii (jak ty říkáš), nějak přestává lidi bavit.

Když jsme před časem došli k závěru - a na to se Stando pamatuješ, že by se

ženský měly víc prosazovat v politice!

No a voni tam nakonec strčej takový krůty, že tu slavnou emancipaci tím jen

zvostuděj!

No nekoukej na mě Stando tak zkoumavě! Jedna nepozná pistoli od robertka, ale

řídí silovej resort, další přijde z kotárů a vo kultuře ví kulový, poněvadž ji viděla

z ponorky a na vokno ještě chcaly žáby a když má něco vysvětlit, tak si myslíš,

že je náměsíčná, nebo že zbaštila lysohlávky!

To je vejsledek tý pozitivní diskriminace!? Ještě pořád fandíš feministkám?“

„Člověče, tys toho na mně vychrlil a já mám sucho v krku.“

„Františku!“

„Už se to nese pane inženýre!“

31

Než se Standa vzpamatoval, pivní kolega pokračoval: „Tak se vyjádři, jak nám

ženský povznášej politiku!“

„A vy - k jakému jste došli závěru pánové?“ Standa se chopil půllitru a dlouze

se napil.

„Že nás to všechny tento, jak se to řekne spisovně?“ „Že už nás to všechny…“

„Hněvá, chtěls říct viď“ doplnil inža.

„Jo – a co ty na to?“

„Já s vámi souhlasím, jako nakonec asi většina národa“ a pokračoval:

„Hele chlapi, ale já nejsem politolog…“

„Ale názor na to nějaký máš ne?“ Vmísil se další, co kromě pozdravu dosud

mlčel.

„V bibli, pokud vím, je psáno, že Hospodin řekl: budiž světlo…“ začal Standa

uvažovat nahlas.

„A tady se navopak zhaslo, žejo?“ Ozval se původně mlčící.

Standa přikývl a pokračoval: „Pak se rozvinula taková samoobslužná činnost

z příručky „Kterak co nejefektivněji loupit“ – a vskutku v té tmě to hodně lidí

zvládlo i bez baterky. Tam neviditelná ruka trhu chňapala jak sedmihlavá saň – a

pytlů na lupy bylo zřejmě také dost.“

„A restituce, dodal kdosi …“

„Tam už černá ruka trhu byla ve fraku a po legislativní smršti chráněna všelijak

pokroucenými paragrafy.“

Sám se v duchu ujistil, že v tomto prostředí nemá cenu šířeji rozvíjet teorie, stále

častěji napadané jako fantasmagorie – totiž teorie spiklenecké. Zatím, co se

kolem jeho posledních slov rozvinula debata, Standa tuhle myšlenku zcela

nezaplašil. Přece „spiklenecky mrknout“, je se s někým dohodnout. A kdo jiný

by se měl nejlépe dohodnout, než příbuzní, nebo lidé sobě navzájem něčím

blízcí – nebo někdo, kdo na někoho něco pořádného ví…

„O pozitivní diskriminaci jsme si přece už povídali – protimluv, kterého může

použít někdo v nadsázce,“, zaznělo odkudsi z rohu „třeba básník – pokud by se

tímhle zabýval.“ Standa okamžitě zaregistroval nedostudovaného právníka, nyní

železničáře v.v.

32

„A taky – pokud se bude víc dbát na pohodlí a pocity pachatelů a kašlat na

nároky poškozenejch“ - ozval se kdosi odvedle.

„No, to je taky pěknej čurbec,“ doplnil Staník a po dlouhém loku pokračoval:

„Kapitalismus je založen na zisku, využití všech možností k efektivitě (někdy

žel i s negativními dopady). Komu to myslí, je většinou tvořivý. Když je

tvořivý, experimentuje a je svůj, jak se dnes říká. Ono se to ale dá nazvat i

určitým sobectvím. A sobec přehlíží druhé…“ Ale dál se nedostal.

„A co pomoc potřebnejm“ odlepil ústa od půllitru Koloman.

„Ano, pomoc potřebným, ale to je něco jiného, to by mělo být moderními

vzdělanci přirozeně – nikoli kampaňovitě jako nyní - rozvíjeno, zabudováno

v morálním kodexu…

Stát by měl řešil to, co řešit má a neumožňoval chmatákům, aby mu tak ukrutně

pouštěli žilou.“

„Tohle není kapitalismus, ani demokracie, tady to je jen divadelní

hra…nepovedená. Systém se řídí ideály z nichž vznikl. A na začátku se přece

zhaslo!

Řada nařízení si protiřečí, je to už dost schizofrenní…v zákonech se nikdo

nevyzná, už ani právníci. Žel to nejsou omyly, ale záměr!“

Napil se a pokračoval: „Náklady se snižují propouštěním, jistoty jsou ohroženy,

nebo už nejsou vůbec…“ a po krátké odmlce doplnil svou úvahu…

„Zisk, efektivita, HDP…a když se k tomu nepřidá sociální cítění – a to u

dnešních progresivních manažérů lze těžko očekávat, tak nastává sociální

pnutí.“

„Vždyť oni ve školách učí hlavně sebevědomí a odírání dělného lidu z kůže“

přidal čumil od vedlejšího stolu.

Standa ho nenechal domluvit „Něco na tom je, ony naše školy nevychovávají

vzdělance, ale - zejména ty soukromé, tržní – vesměs pouze polovzdělance – a

jak říkáš: s neúměrně vysokým míněním o sobě a svých schopnostech.

Ti pak experimentují za pochodu, - a proč ne?

Zlaté padáky jim umožňují manažérskou turistiku a pokračování v té

ekonomické alchymii někde jinde.

Kdosi chytrý kdysi prohlásil cosi o tom, že nevzdělanec, ani vědec nejsou

společnosti nebezpeční, ale nebezpečnými jsou polovzdělanci.“ A po dlouhém

loku pokračoval:

„Polovzdělanec se snaží vzbudit dojem kompetentního člověka. Okolí mu to

může baštit - někdy i dost dlouho; pokud je dost průrazný, sebevědomý a … a je

dostatečně přesvědčivý oblbovák.“

33

„Zejména, pokud to okolí je na tom stejně co do vědomostí, charakteru,

hodnotové orientace. Myslím tím to známé – co je doma, to se počítá. Vede –li

slepý slepého, oba spadnou do jámy.“

„Tos taky vymyslel Stando?“

„Myslíš to poslední? Ne, to je holandské přísloví…“

„Takže bysme…“ Koloman ale nedořekl.

„V každým jiným státě už by po těhle lumpech někdo vystřelil…nebo by jim

pak lidi chodili srát na hrob a ne po nich pojmenovávat kde co “ škyt…

„Nojo, zas náš lihumil Béďa provětral mozkový závity“, komentoval

intelektuální výkon zarostlý strejda, rozvalený na židli a dlouho jen

naslouchající debatě.

„Asi bychom toho měli víc, co tady všechno brzdí, ale hlavně bychom se neměli

nechat oblbovat…to je ve stručnosti vše, jak to vnímám a kde se každý může

projevit občanským postojem;“ dokončil Staník své nechtěné, ale

spolustolovníky vyžádané povídání.

„To mně připadá, že dokážem nemožné, ale možné zapomínáme uskutečnit“ ; na

tázavé pohledy zarostlý strejda dodal: „Komoušům jsme veslo sebrali dřív, než

se vzpamatovali z úleku a než se kdekdo z nás nadál…ale pak – no českej lev

zařval a leh si. Jenže tomu africkýmu nalověj žrádlo lvice, ale nám nikdo nic

nedá, nás jen spíš někdo o všechno vobere…“

„Já už jsem o tom nechtěl dál…“, vzal si slovo Standa, „ale když dovolíte a

když jsme tu sami chlapi: Nesrat na hrob, ale při volbách srát na tyhle všechny

pofidérní kandidáty…kteří umějí jen žvanit, nebo se starat pouze o své majetky

– udržení, nebo rozhojnění…

Nebrat tyhle politické malorolníky, v tom se projevuje síla lidí, národa.

Věčně se nejde vymlouvat jen na komunismus…“ a po řádném loku pokračoval:

„Vpodstatě k ovládání lidí stačí málo. Nazrálá situace, sice blbá, protože

většinou naivní, ale líbivě nastíněná perspektiva, která se nezačne realizovat,

protože ani nemůže…

Lidem se pod různými, přiblblými zdůvodněními začne ubírat kyslík,

ochromovat státní orgány (policii, soudy, armádu a ostatní orgány a instituce),

vyměňovat aparát – vždy ovšem za masivní podpory medií. Stačí schopné

nahrazovat méně schopnými, ty pak za všehoschopné.“

34

„Společenský rozvrat lze v této fázi snadno vysvětlit nezbytnými změnami, aby

se nám nevrátili předchozí zlotřilci.

Neříkám, že ti dřívější nebyli lotři – ale najednou je tu zase na programu

skupinová vina – i když ti noví, ještě v poloilegalitě řvali, že kolektivní vina

neexistuje.

Staré zákony se šmahem smetou ze stolu, nové se tvoří jako když vařili pejsek

s kočičkou a postupně se upevňuje mocenská struktura.

Kdepak, tady se od počátku netvořila demokracie, dokonce ani ne operetní, ale

tragikomedie; takže máme zruinované hospodářství, ale hlavně morálkou.“

„ Ale nejhorší je systematické oblbování a zhoršování efektivnosti školství. Ale

to má stejné příčiny i následky jako za sociku. Blbejm lidem se přece lépe

vládne!

Aby to mělo ještě rychlejší spád, tak se do vrcholných funkci místo povolání

chytrých, vzdělaných – třeba i dam(a těch máme víc než dost), vsune pár

slepiček kropenatejch, který se chovaj, jak když jim do kurníku vleze kuna.

Média kolem nich poskakují a sem tam ještě nějaké aférky a mlžná clona zahalí

to skutečné bojiště, na němž se odehrává vše podstatné.“

„Ale Havel přece…“ ozval se kdosi.

To Standa nevydržel a rozohnil se: „To kdysi v Rusku taky říkali – kdyby to

věděl Lenin! Ten to věděl, protože to organizoval!“

„Co tím chceš říct – jako že to organizoval i Ha…?“

„Ne, jen chci říct, že buď šéf organizuje, nebo o tom alespoň ví - nebo to

nečekal, neví – ale pak tam v žádném případě na té funkci nemá co dělat.“

„Tenhle náš reformátor, ozbrojen naivitou, byl k tomu pečlivě vybrán. Než to

začalo, nikdo o něm moc nevěděl.

V situaci, v níž jsme byli v letech do roku 1989, by musel nastoupit někdo

formátu, alespoň blížícímu se typu TGM.

Tenhle měl sice ambice, aspirace, ale neměl racionální, cílovou strukturu –

hlavní cíl, postupné cíle.

Proto nadělal fůru chyb, o kterých se tady ze zásady nehovoří, ale třeba Slováci

je dokáží říci zcela otevřeně. A mají taky proč.

My máme taky, ale mlčíme.

Taková žvanění typu „je třeba“, případně nějaké ty hraběcí rady, se sice dobře

poslouchají – ale zároveň vyvolávají dojem, že to někdo udělá za nás.

Dá se tak sice získat laciná popularita, ale důsledky …jen děs.

Pak se říká: koukejte, oproti rovníkové Africe jsme na tom velmi dobře…a

podobné žvejky!“

35

„Do politiky proklouzne kdejaký neuměl, naivka, psychopat, všeho schopný

grázl, v poslední době ani odsouzení není překážkou…“

„Oni by se měli umět na ledaco ptát i novináři; kdyby chtěli, nebo na to měli…

Nikdo z nařčených zprávy nekomentuje, nedistancuje se od toho. To pak svádí

k různým dohadům – třeba i neoprávněným, co já vím?

Samozřejmě v tom může být i zlá vůle pisatele.

Ale v Čechách je nejlepší dělat mrtvého brouka…“

„A lid nic – stačí mu občasné zlevňovačky a pár připitomělých tzv. kulturních

děl jakéhokoli formátu…“ a Standa svou řeč zakončil dlouhým lokem do dna.

Že jsem se nechal unést spravedlivým hněvem, vyčítal si Standa, když se ozvalo

Kolmanovo „Á, koukejme Martin – naše pacička!“

Ono je to každému – jak vidno všechno u prodloužených zad…uzavřel rozvahu

Standa a sáhl po Františkem podávaném pivu.

„Jen pojď k nám hochu, do houfu,“ vyřvával na celou hospodu Koloman a skoro

potichu dodal: „To filosofování je stejně na prd, voni ti knechti si to stejně

udělaj, jak jejich kapsa potřebuje, tak co se rozčilovat ještě v putyce!“

„S cirkulárkou asi ještě nemluvíš ani po těch pár tejdnech co“ - rýpnul si do

příchozího strejda s holí.

„Povídej, jak se vede Martine? Hele, nenapadlo tě, že jako intelektuál se máš

vopírat vo tužku a ne vo kotouč cirkulárky?“

Martin levou rukou povytáhl židli, rozvážně na ni sedl a ještě rozvážněji povídá:

„Franto když mají u tebe žízniví přednost, tak já ji mám, že bych se o ni mohl

opřít!“

„No tak se vopři, ale ne vo židle, ty už jsou po těch letech vopotřebovaný“

pravil Franta a přitočil zas něco do půllitru.

Pak ho hbitě postavil před Martina s obvyklým rčením: „Náš zákazník, náš

plán!“

Martin tou svou, ještě neohrabanou levačkou po něm sáhl, zdlouha se napil –

trochu i pobryndal a spustil:

36

JEDNA RUKA NETLESKÁ

„Jedna ruka netleská, což je všeobecně známé; může ale zamávat, otřít pot,

smutnou, nebo radostnou slzu, potřást si s jinou rukou…

Pokud existuje i ta druhá, i když jen „do počtu“ – tedy spíše jen na odhánění

much, je to pořád lepší, než ji nemít vůbec.

I když třeba známý fotograf Josef Sudek s tou jednou dokázal dělat divy. Ale já

nejsem Sudek, takže jsem se tou levou jen něčemu málo naučil. Ale k neklesám

na mysli.“

„Vono už stačí, že ti ta ruka poklesla na rozjetou cirkulárku“ dal o sobě vědět

zarostlý strejda.

Martin se nejdříve nadechl – evidentně chtěl něco peprného odpovědět, ale sáhl

po půllitru a spolkl větu i se zrzavou vodou.

„Z ničeho nic mít chromou ruku, není věru pánové nic příjemného, to je jasný -

zejména, když se jedná o ruku tzv. dominantní, v mém případě pravou.

Ale co, ještě že tak…

Jsou i horší problémy; chromé myšlení, bolavé sociální cítění, nebo dokonce

sociální debilita – mohl bych směle pokračovat a formát A4 by mně ani nestačil.

Takže na tom nejsem až tak špatně; ruka už nebolí, měsíc chodím na

rehabilitace.“

„No co bys jinak dělal s volným časem? A rehábku máš na pokladnu, ne?“

„Nojo, to bejvávalo chlapi, já měl nějakých 10 procedur hrazených pojišťovnou

– no a teď si to celý platím sám.“

Zase si zhluboka loknul, otřel pusu: „Četli jste to ne, jak nějaký chlápek psal o

tom, když nedal všimné, a jak jsou některá střediska vybavené ještě aparáty

z hlubokého sociku?“

„Ne, tak si to na netu přečtěte!“

Ale abych se vrátil k tomu…no vede se mně: Babička říkávala: „člověče přičiň

se, Pánbůh ti pomůže!“

„Ale ty seš přece neznaboh, tak proč vzpomínáš pánaboha“ divil se strejda

s holí.

„Nech mě domluvit, dovíš se. Vždycky stejně musíš začít u sebe, samo se to

neudělá!“

37

Během toho mého chromého období jsem už musel zvládat ledacos…

Jako na potvoru se v této době vyvrbila různá jednání s potřebou něco

vyplňovat, především při první návštěvě zdravotnických zařízení.

Podle průkazu zdravotní pojišťovny bych měl být výrazně více vzdělán, než

odpovídalo držení propisky a zejména výsledku – tedy následnému písemnému

projevu.

Proto nezřídka padaly doplňující dotazy, - takové ty, z nichž klient nemá zjistit,

o co jim jde, ale evidentně s jednoznačným zájmem o průzkum duševního zdraví

rodičů, prarodičů, ale především klientova; v tomto případě - mého.

Zpočátku byly dotazníkové odpovědi na hony vzdáleny písmu běžného žáčka 2.

třídy; kostrbaté, tiskací písmo spíše naznačovalo úporné studium školy

pomocné.

Jenom jim tam neštymovaly některé slovní obraty, což si vysvětlili určitou

pravděpodobností, s níž ono individuum dokáže nahodile zafixovaný výraz

správně větně zařadit.

Dříve či později se vše vysvětlilo a hned poté jsem byl dotazován, jak jsem

zvládl psaní jinou, než dominantní rukou.

To jsem rád činíval, neboť člověk vždycky pookřeje, pokud je mu dána

příležitost se vymanit z volského jha.

Ale nikdo z těch lidiček se mě nikdy neptal, jak zvládám všechny ty nástrahy

běžného dne, jen je zajímalo, jak se pravák naučil psát levou – až…

Před pár dny jsem vnučce nasazoval vytrhnuté končetiny její nejoblíbenější

panenky…

„Dědouši, na to jak si starej, seš hodně šikovnej.“

„To člověk slyší rád - a vnučka pokračovala“:

„Voni ty starší už se všechno učej hůř a tys to zvládnul docela rychle. Dycky si

něco vymyslíš, aby ti to šlo. Teď, co máš to s tou rukou, ustrojíš se, obuješ, i

ledaco opravíš…“

„Děda se naučil psát levou, Anežko“ - pravila babi.

„Já vím babi, ale to už není nic tak zvláštního. Když zvládnul tou levou všechno,

co potřebuje…nají se, umyje a taky hehe na záchodě, to je dost těžký, - žejo

dědouši?“

Dal jsem ji za pravdu, on se papírek zpočátku vždycky nějak blbě svezl…

38

„Babi, když ti děda doma pomáhá skoro jako dřív, - a to všechno jednou rukou,

tak to psaní, to už je…no, to už k tomu patří!“

„Ano Anežko, to už je jen takový vedlejší produkt.“

Po chvilce ticha : „Vedlejší produkt je to, že něco děláš a z toho, co zbyde, se dá

ještě něco udělat, žejo?“

Jedině malá holka přišla věci na kloub!

+ + +

„Heleme se, další dědek, tak pojď k nám Jindřichu!“

„Ale copak, ty nějak pokašláváš, posmrkáváš?“

„Jo chlapci, vnoučat si užijete víc, než vlastních dětiček!“

„To jó, to tak bejvá, ale tos s nima byl v ledový jeskyni, že seš tak nachcípanej?

A v tomhle teplu?!“ Divil se Koloman.

„Byli jsme v Praze u mladejch, co maj ty dvojčata…“ a začal znova smrkat a

pokašlávat…

„Tak už povídej, kdes chytil tu rýmu!“ Ozval se tentokrát Standa.

„Jo, ale víte, že já začínám…“

„Už se ten panáček nese, pane štábní!“

V Jindřichovi zmizel jak dotace z EU v kapsách soukromníků a začal:

39

ULIČNÍ BIDET

Svatá Anna, chladna z rána.

Toho dne však u mladých v Praze bylo ráno s Annou (zdaleka ne však svatou), -

poměrně horké.

Nejen venkovní teplotou, pronikající otevřenými okny do panelákového bytu,

ale i okolností, že šňůra hlídání (především pro oslavenkyni Annu), právě na její

svátek vrcholila celodenní akcí s dosti vynalézavými a pohyblivými dvouapůl

roku starými – tedy spíš mladými - dvojčaty.

Holky byly vcelku v pohodě, ale zásadně se neshodly ve svých přáních a

záměrech. Jedna kakat, druhá bumbat, pak zas obě čůrat…jedna něco chce,

druhá ne, pak se otočí a nakonec se každá rozběhne na jiný konec hřiště…

Byli jsme na to dva; dalo se proto docela dobře vyhovět – ovšem jen do určitého

bodu stále stoupajícího vedra.

Linda si zásadně vybírala ty nejkrkolomnější prolézačky, o dvě minuty starší

Ines se honila za holuby či hrdličkami, až byla celá uřízená.

Zoufalá babička, která za ní běhala s kloboučkem, že jí ho nějak nasadí,

několikrát důrazně vykřikla: „Už přestaň honit toho ptáka!“

Zraky několika o výchovu se pokoušejících dospěláků pátravě prohledávaly

blízké i vzdálenější okolí se sporadickými křovinami – než pochopili realitu.

Oběd i spánek obou holek proběhly v naprostém pořádku.

Poté jsme se vypravili na „nákupní“ procházku, protože holky zbaštily i to, co

měly připravené na večeři.

Ven jsme se vypravovali jako chudý král do boje.

Když konečně bylo vše připraveno k odchodu, babi nás vyslala napřed s tím, že

nás dožene. A zmizela v oné malé místnosti.

Jen jsme vyšli ven, holky vypily minerálku, která jim jindy vystačí na půl dne.

Takže domů dotankovat. Babi ještě nebyla OK, tak druhý pokus…

Za domovním blokem Ines rezolutně oznámila, že chce kakat.

40

Já s Ines v onom známém čůracím držení holčiček, zatím co Linda si to metošila

zcela mimo trasu zamýšleného výšlapu.

Zoufale jsem volal: „Lindo, zpátky,“ nic platno.

Ines, které se stále dílo nedařilo, to nedalo a svým pronikavých hlasem zařvala:

„Koko sem!“ A měla úspěch napoprvé. Linda zpomalila, pak se zastavila a

šouravou chůzí se vrátila.

Její návrat jsem přivítal, ovšem se značně nalomeným pedagogickým

sebevědomím.

Dlouho mě to ale netrápilo, to spíš záda a nohy v křečích, zatím co Ines pozorně

sledovala okolí a sem tam pokřikovala po venčených pejscích. Nakonec mně

oznámila, že „kakat ne.“

„A čůrat“ táži se naivně – „taky ne“- zněla jednoznačná odpověď –

s významným pohledem,kterým se díváme na projevy mentálně retardovaných.

Hned však Linda ode mne požadovala stejnou službu - s obdobným výsledkem.

Rozdíl byl v tom, že Ines na nás v klidu počkala.

Když jsem se pomalu narovnával, přikvačila babička. „Vy se tedy couráte!“ Tak

jsem ji nechal při tom…

K Bille to nemáme daleko. Navíc se jde přes lávku, pod níž projíždí tramvaje,

což holky vždycky upoutalo natolik, že jsme je jen stěží odtrhávali od zábradlí.

Ne tak dnes – zběžně zhodnotily pohledem dvě staré tramvaje a už si to

štrádovaly k vodotryskům, vyvěrajícím z dlažby náměstíčka.

Několik trysek, zabudovaných v úrovni pěší zóny a naprogramovaných od

úplného pauzírování až po docela slušný proud, vytvářely různé variace;

esteticky vydařený počin, říkám si v duchu.

Tedy jak pro koho.

Zpočátku si holky smáčely jen ruce – dokonce si vykasaly rukávy, ale jak tam

blbly ostatní děti, hned se přidaly. Já za nimi běhám – znáte to – jedna sem,

druhá na opačnou stranu a ještě jsem to fotil.

Přitom jsem si kladl na srdce: Jen se nedostat na rošt, právě pauzírující trysky,

abych nakonec nebyl jako počůraný já - když holky do kalhot už nečůrají…

Hlídat, fotit a ještě se vyhnout proudu vody, který z úplného „vodního klidu“

vytryskl jako by hořelo, to jsem jaksi nedokázal.

41

Proud vody projel levou nohavicí kraťasů a pravou vytekl.

Samozřejmě jsem uskočil, ale to už bylo vcelku jedno. Takový chodníkový

bidet, napadlo mně – ale na tenhle aby měl člověk suspenzor!

Takovou sílu proudu, tu žádný jiný bidet nedokáže…jen tenhle - a zrovna mně!

Babi přišla za chvilku.Holky jedna přes druhou sdělovaly babičce „hóky suchý,

deda mokej!“

Lidé okolo vodotrysku se na mne dívali celkem chápavě, ale jakmile jsme se od

něho vzdalovali - já pohyby člověka spíše silně opruzeného v prodloužené části

zad a přilehlých oblastech a ještě napůl v křeči z předchozího holčičího

„sezení“, jsem se snažil držet tempo s utíkajícími holkami. (Babi s nákupem od

počátku značně zaostávala.)

V téhle podivné situaci jsem chtěl ještě něco vyčíst z očí udivených

kolemjdoucích. Téměř ve všech jsem spatřil:

„Šouravej, rozklepanej dědek už ani moč neudrží - a voni mladý mu ještě klidně

svěřej vnoučata!“

„Na to mokrý se nalepily všechny možný sajrajty, co jich jen na cestě potkáš a

tak jsem se šel doma osprchovat. Namydlím se – a teplá neteče. Tak studenou –

a asi toho chladného na mě bylo moc!“

„Tak si vomoč ústa, vyschlo ti v krku – ale řeknu ti, ty dycky příjdeš s ňákým

takovýmhle zážitkem!“

„To z tebe má ta tvoje určitě děsnou radost!“

„Minule jsi ráno popad všechny vnoučata na nějakou bojovou hru a vrátili jste

se k večeři jako ti Bláteníci!“

„Já je viděl jak šli domů - byli zasraný jak jetel!“ Skončil projev pán s holí.

Jindra se snažil věc uvést na opravou míru: „Jenže děti – to vám řeknu chlapi,

ty byly spokojený!“

„Ale ženský doma měly hysterický záchvaty, žejo!?“

„A divíš se – to vohřívaný jídlo muselo bejt úplně vysušený!“

„A Jindra asi taky, - když jsi přived děti domů, tak tě bába vyprovodila…“

„Ale ne chlapi!!“

„Nekecej, nikdy tady 10 piv nevypiješ a tos jich měl 12, aby až přijdeš domů, už

ta tvoje spala!“ „Ale nespala viď – pak si tady dlouho nebyl!?“

42

„Dlouho už tady nebyl Zbynďa – kde on se furt toulá?“ Absence bývalého

drogisty, správce, údržbáře a řidiče v „děcáku“, byla již déletrvající. Studnice

všech možných drbů…vesměs ale pravdivých, se asi napájela doma z lahváčů.

„Tak já už půjdu, sčítni mně to Františku!“

„Už jsem u tebe Stando – čtyři piva, jedna káva…“

„Díky Stando a dej bacha na pozitivně diskriminovaný, až půjdeš přes park“

pravil František – a shrábl obnos i s dýškem…

Koloman BISCHOF

Před hospodou si Standa letmo „přehrál“ pivní debatu a zastavil se u Kolomana.

Koloman – taky to neměl lehké…

Táta německý Slovák;zkrátka Slovák z německé enklávy. Původně snad advokát

v Košicích, potom na Podkarpatské Rusi; údajně aktivní v průběhu Slovenského

národního povstání.

Po roce 1945 aktivní komunista, atašé v Brazilii, potom na vyšších postech

v diplomatických službách v arabském světě.

Matka Maďarka, učitelka.

V 50.letech diplomaté první tři roky v cizině nesměli mít s sebou rodinu, takže

Koloman putoval po Dětských domovech. Proč nemohl být s matkou, to jsem

z něho nikdy nedostal…asi to je ta pověstná 13. komnata.

S mámou a sestrou za tátou do Brazílie nakonec odjeli, ale anabáze po DD se

opakovala otcovým přeložením do arabského světa – Tunisko, Sýrie…jestli to

byly s každou novou štací zase ty 3 roky, nebo v tom bylo něco jiného?

Pak táta nesouhlasil se vstupem spojeneckých armád v roce 1968; v 69. byl

z diplomatických služeb vyhozený a v roce 73 i z podniku zahraničního

obchodu, takže dělal právníka u pozemních staveb.

V té době uprchl Kolmanův bratranec do Francie, kde se dal do služeb

Cizinecké legie. V kádrový hrb větší jak pověstný velbloudí…

V cizině musely děti chodit do sovětských škol…je dost možné, že se tomu táta

vzepřel – Koloman cosi jednou v hospodě naznačoval…

43

Jazykově je dobře vybavený – slovenština, maďarština, ruština, němčina,

portugalština, arabština a angličtina. Určitě je zvládá verbálně; což v hospodě

několikrát prokázal – kromě arabštiny, tou ho nikdo neoslovil.

Tedy „U Franty“ určitě ne, ale v hotelu, kam občas taky zašel, jsem ho slyšel

několika jazyky hovořit.

Na stavbách spíše potřeboval hlavně jazyk proříznutý.

Jako nedostudovaný vysokoškolák stavebník, většinou pracoval na stavbách ve

středních řídících funkcích.

Se ženskými se asi už vybláznil, teď žije spořádaně.

Po roce 90 - snad poprvé v životě - narazil na pořádnou ženskou, s jejíž pomocí

zařídil stavebniny. On čerstvě po rozvodu, ona čerstvá vdova; po dlouhých

tahanicích dostala v restituci zpět nemovitosti na kraji města.

Živnost prosperuje i nyní, pod vedením syna současné manželky – spořádané a

dobré hospodyně.

Podivný život po ubytovnách vyměnil za teplo rodinného krbu a hospodská

posezení.

Tedy tak na 3-4 pivka denně – musí ještě „kibicovat“ ve kšeftě, kterému ještě

nedávno šéfoval…

Ale když se párkrát do roka do toho dá, tak 15 kousků pro něho není žádná

překážka. Opici má, až když to zazdí několika panáky, ale pivem ho nikdo

neopije.

Milostpaní to nějak toleruje – hlavně proto, že rodinný majetek rozhojnil, ostudu

nedělal. Tedy v posledních letech.

Jó kdysi, to dost řádně trápil tehdejší socialistické strážce pořádku! Ono stačilo

mít někde záznam a už se to kolikrát s ním vezlo, i když to bylo kapánek

jinak…ale to je už jiná kapitola!

Tenkrát se to bralo jako výtržnictví, narušování socialistického soužití atd., ale

to už jsou staré pověsti české!

Vzpomněl i na Zbynďu, ale řekl si, že když už je konečně doma – pomalu se

setmělo, nebude příběh tahat z paměti…( viz přílohy – POVODEŇ).

Konečně! Už jsem doma – stmívá se o mnoho dřív, nějak bych měl tu docházku

do osvěžovány časově upravit…ukončil svůj myšlenkový rej Standa a pomalu

zavíral za sebou domovní dveře…

Podzim už si čistí boty na rohožce tohohle roku …

44

Jak on to ten Antek o tom podzimu napsal?

Tuláci podzimem

scházím a chátrám léta celá

skrývám se v pustinách, aby mě neviděla

hravá děvčata našeho mládi

co nás sváděla

a my je měli rádi

skrývám své vzezření plné vrásek

letopisy proher u tehdejších krásek

ztrácím už z paměti každou milostnou chvíli

uměly potěšit, ale i potrápily

podivná pravidla má milování

trocha radostí, pak už jen vzpomínání

zapomenutí milenci se plaše po kraji

s rancem vzpomínek podzimem toulají

Antek – tedy Antonín Siuda – jo, to je skutečnej rebel. V ledačem s ním člověk

nemusí souhlasit, ale psát umí. Aby ne, když to je novinář! Ale hlavně: Není

posera - Ostravak!

Zato já jsem nějak vyměklej, asi s přibývajícími roky se moc lituji. Samota není

nic příjemného, ale nějak se dá zvládat; jen to chce mít program, koníčky…

Šachy nejsou příliš „sport sociálních vztahů“- ani „psaní do šuplíku“ nerozšiřuje

okruh známých,ani web nic moc.

V hospodě strejci melou furt to samý.

Jojo, přátele si musí člověk opečovávat; ti noví se jen tak tváří, ale vždycky za

tím je jen jejich nějaké potřeba. Stručně česky, vychcanost. I ta Miri je

v podstatě taková…že je sobec, to je jasné…

Doma u stolu to Staníkovi nedalo. Cestou mu nějak vyhládlo. Sáhl po okoralých

plátcích sýra, které na talířku už potily mastnotu…po konvici, v níž ještě

šplouchaly zbytky čaje a nalil je do upatlaného hrnečku…

To ti chovatelé to mají lepší už tím dotykem němé tváře, když není po ruce ona

neněmá…kočky dvounohé. No, ale stačí někdy i ta čtyřnohá - oboje jsou

fixované na obydlí, dvounohé i na páníčka, nositele bankovek, a na styl

podnikatelského baroka.

45

Jsou taky kočky „zápecnické“, ale i zdivočelé, toulavé…

Kočky – Miri je taky kočka…ale nějak asi neuspokojená - na tu asi aby

člověk…To mě ale napadaj kávoviny…no ale …něco na tom je!

Křečci, plazi, pavouci a jiné potvory – ne, to pro mě není…

Pes, to už je něco jiného. Škoda, ten nalezenec Dyk – uliční směska, ale byl

bezvadný, vážil si domova.

Asi si budu muset zase nějakého pořídit – nic přešlechtěného – kdo s tím má furt

lítat ke zvěrolékaři!? A psa, fenku ne, co bych si počal se štěňaty?

Po tom dlouhém uvažování se rozhodl, že se mrkne na net…

Á Miri – cože mně to píše?

Milý Stando!

V práci jsem se tradičně k mailování nedostala. Navíc – nechci si stěžovat, ale

spíš omluvit – zase jsem byla K.O. jako už dlouho ne. Nemám rýmu ani kašel,

jen mě pálí oči a v nose a bolí mě celé tělo. Doufám, že se to brzy srovná.

Teď raději k něčemu jinému. Moc jsem se těšila na Tvé psaní; to minulé mě tak

rozveselilo, že jsem se musela při čtení držet, abych se nesmála nahlas. Díky!

Vrátím se k tématu telepatie. Co to je, to samozřejmě vím, často jsem si kladla

otázku, jestli skutečně to tak funguje, jak to někteří popisují. Myslím si, že něco

na tom je, ale často asi se dodatečně k jakémusi náznaku přiřadí to, co jsme jen

tušili, nebo až následně k nějakému faktu přiřadili.Ono někdy stačí trochu – byť

nechtěně přehodit časovou souslednost a pak se smíchají fakta s předtuchou…

Věřím, že jsou věci mezi nebem a zemí, které se nestávají dennodenně a tam asi

telepatie patří a že jsou vzácné chvíle absolutního soustředění odesilatele i

příjemce, kdy to funguje.

Musí k tomu být oboustranná duševní spojitost – a to bude ten hlavní

předpoklad fungování.

Možná píšu hlouposti, ale tak nějak si to představuji.

Ale pochybuji, že ta oboustranná spojitost může nastat jen pouhým dopisováním.

Během něho si člověk sice vytvoří v hlavě virtuální protějšek, s nímž komunikuje.

Ale jen málokdy se podaří vytvořit představu, která by se kryla s realitou. I když

jsme se dvakrát na srazu viděli, nevím, jestli se má představa kryje s tím, co

prožíváš, na co myslíš a ani nevím, jaká je Tvoje představa o mně.

46

Ale to jsou věci, které nebudu dál rozvádět; každopádně jsem bohatší o jednoho

přítele, kterého si vážím a který mne obohacuje jiným pohledem na svět. A za to

ti díky!

Časem je skoro každý na něčem závislý.

Někdo třeba na pověrách- třeba o mayském kalendář; jak Ty to Stando vidíš?

Napsala jsem Ti dnes samé blbosti a úplně jiné věci, než které jsem Ti chtěla

původně psát, než jaké si v duchu s Tebou vyprávím, když čtu Tvoje maily.

A na to hlavní bych zapomněla. Příští týden ve čtvrtek pojedu okolo, mohu se

stavit na kus řeči? Počítám tak mezi 12. a 13. hod.? Jen tak na kávu,- pokud se

Ti to bude hodit, ráda si s tebou popovídám!

Věřím, že se Ti to bude hodit a těším se na pokec!

Pa Miriam

Tak to ti Miri dokážu odpovědět hned, o tom jsem přemýšlel nedávno, když

jsem k tomu četl všelijakou diskuzi.

Milá Miri!

Ano, budu doma a těším se na Tebe! K tomu mayskému kalendáři mně nedávno

cosi napadlo, ale nechal jsem to v hlavě, tak z jedné vody na čisto – a jsi můj

první čtenář! (viz PŘÍLOHY - ODESLANÁ POŠTA – MAYSKÝ KALENDÁŘ)

Dopsal, odeslal – a podobně jako mayští řemeslníci, nechal vše na místě.

Vypnul počítač a šel spát.

DAVID

Vítej Stando, konečně sis našel čas na starého Adlera, po kterém ses usadil na

šachovnici č.1!“

„Šalom Davide!“ „Ale sám víš, že to tak úplně není pravda! V létě jsme pár

hodin prokecali na té mé lavičce!“

„Jak sis ji hned přivlastnil,“ trochu úkosem, šibalsky se podíval na příchozího.

Ten chtěl něco dodat, ale David pokračoval:

47

„Už je skoro tvým majetkem, ale kvůli tomu tady nejsi. Posaď se a poslouchej –

kávu už cítíš; koukáš správně, ta halda papírů je příčinou tvé návštěvy. Alespoň

doufám, že tě to bude zajímat!“

Ty rány v baráku s tím souvisí – u Minářových předělávají byt…“ dlouze se

podíval na Standu.

„Do mobilu nemělo cenu nic říkat; asi to bude stát zato, když to bylo tak dobře

ukryté! Proběhl jsem to letmo očima, je tam tuším i něco pro tebe!

Lepší, když toho budeme dva – dva je rada…“

„Jo, to znám Davide, tři zrada.“

David se narovnal, povzbudivě se usmál a pravil“ „Káva je sice už pitná, ale

zvědavost je větší, tak to rozdělej!“

„Já si raději loknu něčeho ostřejšího, pokud mohu prosit!“

„Tušíš, nebo se jedná o prevenci?“

„Možná o obojí“ a kopnul do sebe Davidem podanou ohnivou vodu.

„Tenhle papírák bude z protektorátu…“

„Nebo ze začátku padesátých let Stando, ale ten špagát není důležitý…“

Standa se přestal prodírat starými novinami a nerozhodně zakymácel hlavou.

„Jak ses k tomu dostal…zamyslel se a pokračoval: před Minářovými tu bydleli

Vojířovi. Vojíř byl kronikář a říkalo se, že byl až příliš loajální vůči Němcům,

což mu potom komunisti pěkně spočítali.

Ale myslím, že spíš kvůli tomu, že nesnášel nacisty, ani komunisty – a asi toho

věděl docela dost - jak to vidíš ty Davide? Kolik on si toho odseděl? Osm, devět,

nebo…“

„Sedm a půl Stando – neprotahuj to a rozbaluj!“

„Jak jsem se k tomu dostal?“

„Šel jsem ven s odpadky a nějak mně neštymovala ta dlouhá pauza v pracovní

činnosti. Ti Ukrajinci už tu makají týden a takovouhle pauzu jsem nezažil…

Minářovi jsou tedy pryč, zítra večer vrací…

Sousedka, která tam dělá „stavební dozor“, si odskočila na koupi, tak mě

napadlo, jestli nahoře třeba nedošlo k úrazu. Šel jsem tam - byl tam jen jeden;

jeho parťák dnes pracuje někde jinde.

No a koukám, pracant listuje papíry – lekl se, prý že to neukradl…

Lámanou češtinou cosi začal, tak jsem na něj spustil rusky a to jsme se pak

domluvili.

Řekl mně, že při bourání futer a části podlahy ve špajzu našel zazděný tenhle

balík. Napadlo mně hned, zrovna jako tebe, že Vojíř.

48

Minářovi někam odjeli, tak se bál, aby se nedostal do průšvihu a prý to chtěl o

polední přestávce odnést na městský úřad.“

„Zabralo, až když jsem mu řekl, že jsem bývalý muzejník a můj kamarád je

kronikář, že mně může balík svěřit, že ho nikam nezašantročíme…že to

prozkoumáme a odevzdáme na úřad s odborným posudkem.

Nekoukej tak, něco jsem mu musel říct!

Sice slíbil, že zatím o tom nebude s nikým mluvit, ale copak můžeš dnes

někomu věřit?“

Voskovaný papír, 4 vrstvy protektorátních novin a jedny z roku 1945.

Ve voskované obálce městská kronika, počínající 1.1.1941 a končící 31.12.1946

a odhadem 30-40 volných listů – poslední z 15.10.1949.

Vše psáno jedním rukopisem - rukou Vlastimila Vojíře. To Standa poznal na

první pohled. Jeho rukopis znal ze zachovaných písemností.

Chvíli spolu listovali, sem tam srkli kávy a sdělovali si, co kdo kde rychločtením

ulovil.

„A hele, tady je jakási Vojířova vysvětlivka:

Vážení, kteří budete po letech číst tyto řádky!

V době II.světové války jsem nebyl kolaborantem, jak se řada zdejších lidí

domnívá. Byl jsem zapojen do prozápadního odboje a proto, že znám perfektně

německy, jsem byl vyzván, abych překládal na gestapu a u soudů.

Občas jsem se dověděl řadu zajímavých věcí, které jsem předával spojce a ta

zprávu předala k odeslání do Londýna.

I pro mne ze záhadných důvodů se mně vyhnulo zatýkání – ale po válce nebyl

nikdo, kdo by mně dosvědčil mou protektorátní činnost; už nežili, ale nikoli mou

zásluhou. (I oni si plnili občanskou a vlasteneckou povinnost, já měl při tom jen

štěstí!

Mezi tím řada lidí plynule přešla z kolaborantských pozic na ty rudé a to už se

s tím nedalo nic dělat. Pro změnu čekám zatčení – paradoxně v osvobozené

zemi.

Přeji Vám, kteří tyto řádky budete číst, abyste už žili v lepší době!

Podepsán Vlastimil Vojíř, 15.10.1949

„No tak to už Davide …“

„Jo, a někdo bude mít zájem…tohle zlikvidovat, nebo naopak …“

„Něco se dozvědět a vhodně použít…“ skočil mu do řeči Standa.

49

Hele – 4.1.1941 – tadyhle zmíňka, že ses narodil – a vložený list, čitelný je jen

rok 1947.

… němka Agens Maretschkowa mně před odsunem sdělila, že pravděpodobně

Staník Vomáčků není Vomáčkových.

Přibližně ve stejnou dobu měly rodit Marie Vomáčková a MUDr.Hana

Dušánková, rozená Rossenbaumová. Ta prý své těhotenství důsledně tajila.

Koncem prosince se udělalo M.Vomáčkové špatně, omdlela před domem a její

manžel jí odnesl domů, z něhož do Tří králů nevyšla – ale ještě téže noci

Vomáčka přivezl k nim domů dr.Dušánkovou, která se u nich zdržela několik

hodin.

Dne 4.1.41 byl Vomáčka údajně autem na návštěvě u doktorky a něco

zabaleného v dece vynášel na dvoře z auta domů.

Maretschkova usuzuje, že Vomáčková potratila a vychovala doktorce dítě, které

by určitě nepřižilo transport, když ho asi za 2 týdny nepřežila ani dr., kterou

manžel opustil, jen jak přišli Němci.

Prý se mezi některými ženskými šuškalo, že jakmile dr.opustil manžel, docházel

za ní Vomáčka, ale Agens Maretschkowa to nemohla potvrdit. Spíše si myslela,

že se jedná o pomluvu, nebo bratrance Vomáčky, který byl v odboji a později

v koncentráku.

Podle informací osob, které s dr.byly v transportu, zahynula během cesty a je

otázka, kde a zda vůbec byla pohřbena…

P.S. Pokud je to fakt, klobouk dolů před Vomáčkovými, zaslouží si úctu, ale

kdoví, zda se jí dočkají…

Kdo toto budete číst, neseznamujte Standu Vomáčku s obsahem před jeho

plnoletostí!

Standovi se udělalo mdlo; mžiku se mu vybavily důležité životní příběhy,

v nichž mu oba – jak nyní vidno - nevlastní rodiče pomohli…

Pak přišlo prázdno…jakoby se pomalu propadal…

Ze mdlob ho probral David s další tekutou „meducínou“, vzal tupě sedícího

Standu kolem ramen: „Můžeš bejt hrdej na obě mámy i tátu!“

Se stále tupým výrazem, ale již menší bledostí, začal Standa ze sebe soukat:

„Víš Davide, že jsem měl rodiče rád…ale teď je budu mít tady vevnitř, ještě

pevněji usazené…

50

Udělali pro mě hodně…vlastně i pro mou vlastní mámu, když věděla, že jsem

zabezpečený…“

„Chudák obě maminky, ale já tu svou pravou nepoznal…nezachovaly se Davide

někde fotky mé…“ pro pláč už dál nemohl mluvit.

„Žel - tady ve městě se nezachovalo nic, všechno lehlo popelem…jen

vzpomínky lze křísit“

„Řekni Davide, tys ji znal, jaká byla?“

Jak si mnul Standa oči, zapíchl si do slzného kanálku třísku…možná

z nekvalitního papíru, který pamětníci znají z učebnic, možná z dřevěného

úložiště…pálila jak ďas…

„Ukaž Stando – něco zvětšovacího se tu najde, pinzet máme…“

Po chvíli byla tříska venku.

„Jaká byla?“

„Především moc hezká, štíhlá, na ženu vysoká…pěkně stavěná…

A vzdělaná – všeobecně…“

???

„Zajímalo ji všechno, ale asi nejvíc hudba – s těmi krásnými, dlouhými prsty

hrála bezvadně na klavír, housle…

Co ona věděla o výtvarném umění, naší i světové literatuře…

Jako lékařka uměla všechno – porody, zubařinu, ORL, no všechno, to, co

konečně doktor v první linii umět musel – a byla obětavá…

Neměla ale štěstí na chlapy – Dušánek byl taky doktor, fešák, snad i dobrý

chirurg, ale taky vožrala a karbaník a myslím i děvkař…

Říkalo se, že si ji vzal kvůli věnu, nevím – on prý pocházel z nějakého velkého

statku v Polabí, tak možná že pro peníze ne…ale když přišlo nebezpečí,

zdrhnul…

Prý se stejně konce války nedožil…a další chlap - na jméno si nemohu

vzpomenout, nějaký odbojář…

Ošetřovala mu zranění a nějaký čas ho ukrývala – zřejmě už ve vysokém stupni

těhotenství…

Později ho Němci chytili a zřejmě všechno z něj vymlátili…“

„To by pak…“

„To víš Stando, to určitě urychlilo její transport, pokud myslíš tohle.“

51

„Říkals, že máš rande u starosty. O nálezu ani muk, to ti nemusím zdůrazňovat,“

jen tak, spíše pro sebe prohodil David.

Oba „letem světem“ proběhli tu hromadu papírů…

Spíš David, Standa byl zcela mimo - jen částečně vnímal to, co kamarád přečetl

nahlas.

I z toho rychločtení jim muselo být jasné, že pokud by se tohle objevilo tak před

50 lety, byl by z toho pěkný malér pro řadu zdejších lidiček…ale i narovnání

nespravedlivých osočení, i ocenění statečných– třeba lékařky, i Vomáčkových.

Seznam těch, co se řádně nezachovali, byl docela podrobně sestavený…

Dnes už skoro všichni z uvedených patnácti kolaborantů jsou na onom světě –

kromě tří. Na 5,5 tisíce obyvatel dost slušná porce! Navíc, když česká menšina

čítala přibližně 1/3 obyvatel…

Bylo tu i 50 židovských rodin…z těch se vrátili čtyři a jeden umřel asi 2 měsíce

po návratu z koncentráku…asi hlavní svědci jsou všichni na pravdě Boží…

„Hele, tadyhle – XY - kuratorium, pak soc. dem., KSČ, kariéra na krajském

výboru…“ četl a David: „Další - máma Němka, oba kluci v Hitlerjugend, ale

tatíček ihned po osvobození členem KSČ od konce roku 45 funkcionář – pak už

to známe - v roce 68 soudruh obrozoval, pak obroditele zatracoval a nakonec

začal podnikat s tvrzením, že vlastně lidem dává práci…docela slušnej ksindl!“

„A na druhou stranu třeba ta Agnes Maretschkowa – kdyby to místo Vojířovi

řekla na policii, nebo se prokecla mezi soukmenovci…“probral se z letargie

Standa.

„To máš recht, nelze lidi házet do jednoho pytle. Hele, já ty volné listy

oskenuju, ať máme zálohu…a možná i něco z kroniky“ pravil David. (na svých

– za měsíc 92 let šel s dobou; pořád se točil kolem svého antikvariátu a naučil se

jako první ze zdejších seniorů pracovat s počítačem).

„To bude nejlepší, ať to nikam zbytečně netaháme,“ zamyšleně reagoval Standa

a po chvilce pokračoval: „Tobě radit nebudu co s tím, k večeru se u tebe stavím

a probereme to – a pošli mi od tohohle kopii mailem!“ Ukázal na volné listy. „Já

si ještě tuhle zprávu musím nechat usadit v hlavě. Víš –ale stejně jsem ti měl

pořád pocit…který mě provázel od konce povinné školní docházky, že tu jsem

jako půjčenej, nebo – no zkrátka, to se těžko vysvětluje…

„No tak už víš, kam patříš Stando!“

52

„Hele, nejdříve to prolítnu a pak trochu seštuduju, určitě tam bude něco

zajímavého. Bude to fuška všechno přelouskat a vybrat nejpodstatnější…

z tohohle přes půl století starého vzkazu. A ty teď máš jiné starosti. Já ti to pošlu

a ty studuj doma!“

„Jojo, budu muset řádně probrat otcovu pozůstalost, třeba tam ještě bude něco

zajímavého…“

Pomalu dopíjeli kávu…

„Spolehni se Stando, tohle zvládnu; ale musím se ti omluvit. Za chvíli čekám

návštěvu, ta už je dobře týden ohlášená a protože se dlouho známe – a slušní lidé

si mají pomáhat, tak jsem ještě chtěl říct, že se mně zdá a není to sen, že se tady

ve městě asi chystá nějaká všivárna…“

???

„Najednou je fůra všelijakých aktivit; já myslím Stando, že ve hře jsou asi ty

lukrativní pozemky pro podnikání; na kraji městečka, kousek k silnici pár metrů

je pak dálnice – zkrátka inženýrské sítě u huby!“

„A víš něco konkrétního? Ale tam přece byl židovský hřbitov, synagoga, tak

snad když se bude vracet majetek církvím…nehledě k pietě!“

„Právě, že to je lukrativní, to přece pak jde všechno jinými cestami! Prý je

zájemců pět nebo šest, kdekdo z vedení města má hypotéku; to víš, musí se

ohánět! Je to až moc zajímavé místo! Ze synagogy je ruina, ze hřbitova něco

jako park…, židovská obec tady zanikla, co chceš dělat?“

„Já se tedy ještě stavím u starosty, když si mně objednal – že by taky kvůli těm

pozemkům? A proč, co já s tím?“

Standa vstal, pozvolna se narovnával u židle, ale než se stařecky rozcvičil…

David jakoby jen tak jedním okem kouknul ven: „Starosta někam nakvap

jede…,tak se stav na jedno, nebo můžeš jít domů, to on se tak hned nevrátí. A

cestou, nebo doma o lecčem pořádně popřemýšlej!

Vím, ty s nimi nepečeš, i když jsi se starostou chodil do školy – no a právě proto

to s ním nějak ukočíruješ, když ho léta znáš!“

„Já už teda opravdu půjdu; ale mně ti furt vrtá hlavou najednou nebývalý zájem

o mou maličkost ze strany našeho praktického…že by tam chtěl stavět zdravotní

středisko?“

„Možná člověče uvažuješ správně!“

53

„Mohlo mě to trknout už dřív, ale co, třeba něco dostanu ze starosty a pak ti

řeknu!“

„To předpokládám a zatím se měj!“ A mávnul kamarádovi na odchodnou.

Za chvíli už Standa zavíral dveře od bytu označené cedulkou: JUDr. David

ADLER…

Tolik let se známe, ale nikdy neřekl, jak to bylo s jeho protektorátním zatčením.

A nakonec ani s tím mým původem, i když i on musel alespoň něco tušit…

Co akorát asi dvakrát vzpomenul, byl průběh transportu do Osvětimi – ono to je

i po letech těžké, si vybavovat neblahé vzpomínky.

Pouze několikrát opakoval, že za mnohé dobré v koncentráku vděčí tátovu

bratranci - odbojáři, který tam pomohl nejen jemu, ale i jeho třem mužským

příbuzným. A tak se i podle toho choval k naší rodině.

Nemáme před sebou tajemství a když jsem jezdil ven, občas jsem cosi převezl

přes hranice…od něho, i k němu.

Ale to je přece mezi přáteli normální. Takže – kdyby věděl víc, určitě by mně to

sdělil – ale tuchy on měl vždycky dobré…, ale jak na starostu? Co by tak asi

zabralo, aby promluvil a přitom neměl ponětí, odkud vítr vane?

Stavil se na jedno u Franty, ale jako vždy – do každé nohy – tedy na tři.

Než došel k domovu, zvonil mobil – a on starosta. „Hele Stando, omlouvám se,

žes musel vážit zbytečně cestu…můžeš za mnou přijít zítra v devět, nebo raděj v

osm? Jo? Díky, budu se těšit!“

„A téma Petře?“

„Promiň - až na místě, já teď nemám čas!“

„Dobře tak zítra, -ahoj!“

„Ahoj!“

To tedy měl David čuch, něco se tu hýbe pod povrchem běžného života -

běžného, malého města…

Když je to takový fofr, tak to se kolem toho bude točit fůra peněz!

Miriam, zase Miri, proč se k ní pořád vracím? Je fakt, že s tím svým byla na

kordy…ale skomírající plamen lásky- nebo náklonnosti může rozdmýchat vánek

ze šustění bankovek.

Prachy, ty se přece nevydělají u ponku, nebo stroje, ale kšeftem, spekulacemi…

- a ona si zvykla na pohodlný život!

To pak jdou všechny ideály a etika stranou!

54

Takže Miri určitě nejede okolo, ale přímo sem; a zřejmě jednat…o čem jiném,

než o kšeftu- přece tu nechce dělat průvodkyni ve zrušeném pivovaru!!

Doma se najedl, ale lehnout si po gáblíku, to dnes ne…když už je to všechno

takhle rozběhnuté, to abych se koukl do těch otcových poznámek, než mně

David pošle okopčené ty volné listy!Nebo prostě důležité věci – mohou být i

v kronice, kdo ví?

Chvilku přemýšlel v křesle, snažil se přemoci spánek - až z toho usnul. Probudil

se hladový; hlavou mu naráz proletěl celý den.

Otcův bratranec – táta ho neměl rád; co když je pravda, že se oba zajímali o

tutéž osobu - Standovu matku, tu adoptivní!? Nebo že by o doktorku, když se

něco povídalo?

Postupně si skládal střípky do mozaiky a dospěl k názoru, že tak nějak to klidně

mohlo být – a asi bylo.

Tátův vztek možná umocnilo, že odbojáři spustili nějaké akce ke konci roku 40

a začátkem 41…ale to by přece nebylo samo o sobě příčinou toho všeho!?

Jasně, všude samé kontroly, naštěstí se mu asi dobře podařilo projet – asi musel

jet za humny, úvozem – načasovat to, aby o kousek dál supící vlaky přehlušily

zvuk motoru…ale to fakt není natolik závažné…

Hm – ale je možné i to, že to máma – při vší úctě - táhla s oběma. Ale to už se

asi nedovím; po tom potratu asi nemohla mít děti…a odbojář byl prý pěknej

kanec!!

Anebo táta se strejdou chodili oba za doktorkou! Co když je tátův bratranec tím

ošetřeným a ukrývaným odbojářem?

I kdyby to byla moje…nevlastní máma, tak je to nic v porovnání s tím, co

udělala pro mne a vlastně i mou vlastní matku – asi se jí klidněji umíralo…!

To je dost blbá slovní kombinace, umírání není žádné klidné rozjímání – navíc

v transportu…

Největší hrdinství se odehrávají v ústraní, ale žel zůstávají nedoceněna.

A za chvíli se pustil do přehrabování otcovy pozůstalosti; ani ne za čtvrt hodiny

našel mezi listy papíru zastrčenou zalepenou obálku; na přední části bylo tužkou

napsáno „Standovi“.

Rozbalil obálku“

55

Milý Stando!

Vzpomínej na nás v dobrém, zejména mamince vděčíš za mnohé. Vždycky jsme

se snažili vše dělat jen v Tvůj prospěch.

Pokud se nám něco nezdařilo, neodsuzuj nás za to!

Nemá cenu rozebírat celý život – snad naše dobré úmysly – ať proto, co jsme

učinili, nebo neučinili, bylo vedeno naší snahou Ti zajistit co nejlepší

budoucnost!

Přejeme – a to mohu i za maminku – Tobě, i našim následníkům, plodný a

plnohodnotný život!

Červen 1971 táta

To vypadá, že se původně otec chtěl nějak šířeji vyjádřit – ale na poslední chvíli

si to rozmyslel.

Kdyby nebylo toho objevu, tak bych se asi nic nedověděl…jak jinak, od koho?

I tak, díky táto!

Nojo, tak už vím, co jsem – a co s tím dál?

Spustil počítač a zjistil, že mu David už poslal první zprávy…

+ + +

Druhý den, v 9,50, při odchodu z radnice, zavolal Davidovi, zda se může stavit.

V Davidově souhlasné odpovědi byly znát napětí, i nedočkavost.

Sedl do pět let staré Fábie a přesunul se před dům, v němž bydlel bývalý nejlepší

šachista zdejšího oddílu.

„Povídej, co starosta?“

„Zdravím tě Davide, díky za maily! Dnes ušetříš za kořalku, jsem tu autem!“

„Já vím, proto jsem ji ani neschovával!“ A začal se nahlas chechtat.

Standa sundal sako, posadil se a spustil: „Nejdřív mě Petr, tedy starosta mazal

med kolem huby…

???

No že jsem dlouho v důchodu a že není dobré, aby tak schopnému člověku se

„krátily žíly“, že bych mohl kandidovat, že mám naději na zvolení…

56

Poděkoval jsem mu za důvěru a sdělil mu, že si myslím, že lid jemu a té jeho

partě dá mandát k vládnutí na další období. No, moc mně to z huby nešlo, ale asi

mu to zalichotilo, takže tohle přehlédl. Ale pořád mě tlačil do toho jejich spolku.

Zeptal jsem se proč tak náhle…

Že jako ekonom – no znáš taková povídání z našich strání…zkrátka, udělal by

mě odpovědným za tzv. realizaci urbanistického řešení…“

… „to znám, tyhle kecy!“ Rozholil se David.

„Je to skoro tak, jak jsme včera hovořili. Celé to vzpomínané prostranství by si

rozdělili – doktor na zdravotní středisko, moje známá z toho literárního blbnutí –

tedy její manžel na výrobu nějakých speciálních měřících přístrojů (je tu ještě

dost lidiček se zkušenostmi s jemnou mechanikou) - a rodinka Bischopových by

tam měla hospodu s nějakou menší ubytovací kapacitou.

Zeptal jsem se, jestli se kapánek nevytratila pieta – když už z toho místa,

alespoň jestli se nechytila někde ve městě.

Víš, co mně ten vůl odpověděl? Že vodsunutejm Němcům žádný památníky

stavět nebude.

Tak jsem mu řekl, že ty jsem já zrovna neměl na mysli, i když mezi nimi byli i

slušní lidé…

Prej ne, všechno podle něho byla jedna pakáž.“

„On může držet hubu Stando, oni jako rodina sem přivandrovali ze Slovenska,

když po válce tam honili hlinkovce a všechnu tu nacistickou a pronacistickou

pakáž.

Je to zvláštní, ani se nemuseli nějak držet stranou; tys to asi ani nezaznamenal,

bylo ti nějakých 5-6 let.“

„ Na to si fakt nepamatuji – ale zeptal jsem se ho, kam se podělo těch původních

padesát židovských rodin…“

„Co ti řekl?“

„No přece zmizeli v koncentráku, to nevíš?“

„Právě že já to vím a tak…ani jsem nedomluvil a on odvětil: „ Měls tam snad

někoho?“

„Snažil jsem se mu vysvětlit, že to byli občané české republiky, že podle

kroniky řada z nich sloužila, nebo byla mobilizována do československé armády

a že se už dávno měl postavit pomník obětem jakýchkoli terorů, ale místo toho

dostal jakýsi vůl zakázku za 2 miliony na sestavení šutráků z lomu, které se

57

dvakrát rozpadly a málem to zasypalo děti, takže se ta změť zatím za ty peníze

válí bez ladu a skladu v parku.“

„A co on na to?“

„Zase kecy - naznačoval, že bych netratil a pak vpodstatě vybalil, že potřebují

na veřejném zasedání, abych je jako člověk z lidu podpořil…“

„A cos mu na to řekl, prosím tě?“

„Že nejsou peníze na obnovu bývalého majetku židovské obce, to mně je jasné.

Že nebudu vyjmenovávat všechny akce, při kterých vyhozené peníze oknem,

protože to už nemá cenu, ale co tak strašně tlačí na pilu, teď jdou věci najednou

děsným kvapem.

Také že chápu, že město jako správce majetku se má starat o řádnou správu, ale

ta nespočívá v tom, že když už hoří koudel pod zadkem, že se pozve spolužák,

aby ze sebe před lidma dělal vola.

A na to on mě řekl: „Jestli si myslíš, že na mě vytáhneš ňáký bláboly

z minulejch let a že já se poseru, tak to se krutě mejlíš! Bůhví, cos ty měl

s komoušem, když jsi moh furt jezdit ven!?“

„Tak on něco chce a – člověče, dyť to je …“

„Já vím Davide, je to nepochopitelné…to nemá ani cenu rozebírat. Jen jsem mu

řekl, že využívám jeho slova „ven“ a tedy jdu.

On zbledl, najednou si uvědomil, že pořádně přestřelil – jako mladej Benda

branku při utkání s Brodkem - a že to tak nemyslel…mně se už fakt nechtělo,

skoro násilím se mě tam snažil udržet…vpodstatě o nic jinému mu nešlo, než jen

aby se to co nejrychleji odhlasovalo a začaly práce.“

„Asi už shrábli fóršus a ono se to teď malinko hroutí. Hele a ty myslíš, že on

něco ví o tom našem nálezu, když ti zavadil o vlastní minulost?“

„Jo, ještě říkal, že tohle tedy paní Miriam dávám k narozeninám – ani jsem

nevěděl, že je má – tedy narozeniny.

Jojo, na mě to dělalo dojem, jakoby cosi tušil – to víš, je pod tlakem, dělá chyby

– navíc před spolužákem se zas tak nekontroloval, ale to je jedno.

Já vyběhl – tedy jak víš, odkulhal ven, - pak už se za mnou nehnal – ale – no je

to jedno, já si jdu něco uklohnit a má se stavit Miri…“

„Vidíš Stando, jak se lidi mění – když sem Petrova rodina přišla, starej sice dělal

jako že mu všechno patří – pak se ale začal chovat rádoby skromně, ale tahal

58

tady za nitky zpoza rohu rudého baráku a synek byl – vždyť víš, docela slušný

kluk, učil se dobře, zdravil, pomohl starším lidem…

Jenže jak lidi čuchnou k moci a penězům…“

„Spojeným nádobám…“

„Jasně Stando, co teď?“

„Hele Davide, já si myslím, co kdybys ses spojil se zemským rabínem…?“

„To už jsem udělal…“

„A on?“

„Za tři dny nemůžeš…já ty tuchy taky nemám dlouho, až když to začalo do sebe

zapadat“

„Jasně.“

„Jo a ještě jednu drobnost kamaráde psavče: Miriam je milenkou našeho

obvodního…jen abys…“

„Ty tady máš věštírnu, nebo co?“

„Ale ne. Občas si čtu tu amatérskou tvorbu - a tam máte fotky. A ta dáma, co

napsala „A stejně se mi vrátíš“, nebo jak se to přesně jmenovalo – a já mám

ještě docela dobré oči – tak ta tu už několikrát randila s doktorem – tos asi byl

na té své lavičce…“

„A víš něco o starostovi?

„Ne, to už se asi nedozvíme…nebo až za čas, kdy tohle už bude rozjeté… Ale

dělá to na mě dojem, že to má tak zařízené, že když tak, budou padat hlavy

kolem a jemu zůstane na krku.“

„Asi to stejně zmáknou, viď Davide!?“

„Když to prosadí na městu, tak pak už to bude hračka…“

„Asi jo. A díky, zítra na viděnou!“

Standa vyšel ven a v duchu si říkal: Jak lehké přijít o iluze…oni – tedy teď už

my - jsme je v dějinách vlastně ani nemohli mít – jasně, všechno je jinak…já

jsem…až jako skoro sedmdesátiletý…konečně vím, kdo jsem! Jsou to věci!

P.S.

Asi třetí, nebo čtvrtý den poté, se objevili u Davida dva městští policajti s tím,

aby jim vydal „ty papíry, co se tady v baráku našly!“

Jenomže ty už byla 2 dny v Ústavu pro studium totalitních režimů, na což měl

Standa kopii předávacího protokolu.

59

Nakonec se stavělo; pietní místo se pietně upravilo, ze synagogy je galerie a o

kousek vedle je vše, jak se plánovalo.

Vykoupily se pozemky s polorozpadlými stodolami, na nichž stojí zdravotní

středisko, výrobna, i osvěžována.

Dílo bylo dokončeno až za nového starosty.

K úspěchu akce – kromě všimného, přispěla Miri svým postupným, „nezištným“

obšťastňovacím přístupem. Ale každá sranda něco stojí…

Zatímco starostovi a několika členům dovádivého zastupitelstva jejich ženušky

řádně ubraly kyslík, Mirin manžílek pojal parohy dvacateráka jako atribut své

podnikatelské dovednosti.

Jo a lékař Mirek má zase nový objev – on by se v nové ordinaci těžko pohyboval

s parohy statného osmnácteráka.

A pak, paní starostovou nemůže být šikulka, kterou zná bez plavek skoro každý,

kdo něco ve městě znamená. Tedy může být, ale vypadalo by to blbě i v téhle

„osvícené době…“

PŘÍLOHY

ODESLANÁ POŠTA :

Zdravím Miri!

Díky za mail, popravdě – čekal jsem „dopejsek“ dříve, ale je to prosté -

vždycky není ta správná pohoda na psaní.

Nevím, jestli se dostanu do odpolední nálady, v níž proběhlo pár mžiků, z nichž

některé by se daly označit jako myšlenka. Není to nic světoborného, jen taková

60

blbostička; ale kdy se dnes člověk zasměje? Pokud není škodolibý,nepotkává se

s ničím příliš veselým.

A smích? To je jen Satyrův pšouk v labyrintu hořkosti…zachytit tu pomíjivou

radost a štěstí - je docela dost těžké…to spíš ironie…

Nevím jak Ty, ale mne někdy přepadne vtíravý pocit – není to v plném slova

smyslu úzkost, deprese, ale takové to nehmatatelné a nepopsatelné nic, co se na

chvíli zakousne a začne se ptát.

Podle mě blbě, protože si připadám jako u zpovědi. Jasně, že se ptám sám sebe –

ale přes prostředníka, jehož podoba, jakož i dalších remcalů, zůstává skryta.

Jsou to neviditelní společníci, žijící na volné noze.

A nebo – je jen jeden, měnící vzezření jako chameleón…

Někdy se vydává za klauna, který si může říci cokoli – protože ho nečeká ani

ten pověstný kopanec.

Pokud ho mimořádně uštědří on, nebývá přímo do choulostivých míst, protože

on operuje především slovy.

Do oněch choulostivých míst většinou udeří jiný homo sapiens.

Nelze však vyloučit, že řádný kopanec nebude příčinou následného dobra –

třeba se kvílející adresát vzpamatuje.

V té souvislosti si musím říct, že už si ani nepamatuji, kdy naposledy jsem se

vzpamatoval. Kopanců jsem sice dostal dost, ale buď v nepravý čas – nebo mám

hroší kůži. Asi jsem nevzpamatovatelný. Nebo že by zarytý opozičník?!

Remcal Mravokárný je nezáživný a proto ho rázem ženu svinským krokem,

podobně jako remcala Sebelítostného.

Zajímavě mně dostával remcal Mulat.

Je to míšenec citlivé, mírně hysterické, spíše na city působící matky a

racionálního, trochu samotářského otce.

Ten Mulat to má vymakaný. Podle mé nálady začne působit buď z té, nebo oné

strany - a vesměs má úspěch.

Buď mě naštve, abych začal racionálně uvažovat, nebo přes rácio mě dokope

k tomu, abych se naštval a jednal. Tuhle cestu s věkem opouštím. Nikoli, že

bych dostal rozum, ten spíš už ztrácím, ale naštvání je činnost, vyžadující dosti

energie. Pro samotné „řešení problému“ a potom k napravování škod. Ne kvůli

tomu, „že se to k věku nehodí,“ - vždyť matka mého kamaráda to zvládala

téměř do 89 let- a navíc, aniž by se napáchané škody nějak snažila napravovat!

61

Ale oproti ní jsem asi v tomhle ohledu línější. Určitě déletrvající naštvání je

únavné – a člověk vypadá přitom nejapně…tak se raději „japně“ snažím

uvažovat.

I když ono „Myslím, tedy jsem,“ se dnes už moc nenosí.

Bylo vystřídáno „I když to je na Chocholouška, jen když jsem vidět.“

Nejraději se nechávám štengrovat Pošťuchovákem.

Je to takový kapánek bezdomoveček, podstrkující občas nebetyčné krávoviny,

dobré akorát jako téma pro amatérskou literární tvorbu, ale spíše pro již

zmiňovaného psychiatra.

Ale nebýt bláznů, byl by ten svět vágní – takže s tím Pošťuchovákem to alespoň

není vágní.

Občas pár skutečných příběhů převtělí v jeden a vylepší ho několika tématy

z nepříliš povedených snů.

I když - kolik významných objevů vděčí za svůj vznik snům!?

A třeba Rozoumek – ten se umí zasnít, co ten toho vymyslí! Pokud ovšem chce.

A on chtěl…šeptl:

Tvoření…? Třeba v galerii? Tak jsem tam šel…

Ale v galerii to pak bylo bez snění, jen úlek…

Byl jsem totiž na jedné výstavě…moderního umění…údajně…

Něco asi spadlo z korby nákladního auta sběrných surovin; zřejmě zrovna před

výstavní síní a zaměstnanci to v rámci občanské zodpovědnosti vtáhli dovnitř a

zbytek doplnili z nedalekého rumiště, právě vzniklé proluky.

Obrázky, které tu změť doplňovaly, jako bych maloval já, již v silně podnapilém

stavu.

Tak jsem si pomyslel: Kolik nevyužitého potencionálu je ve sběračích šrotu!

Jsou to alchymisté nové doby.

Zatím dokážou jen šrot zkapalnit na lihovinu, aniž si uvědomují, jakých částí,

nebo celků uměleckých děl se zbavují!

Považme, ve sběrných surovinách umění váží na kila! A to zcela nezodpovědně,

ale nedivme se, on tam je jen odpovědný - nikoli zodpovědný vedoucí – a ten

odpoví na cokoli. I to, proč vykoupil zcela nové kanalizační rošty, nebo měď ze

zabezpečovacího zařízení českých drah, měděné urny ze hřbitova…

62

Pokud se ve stánku umění někdo odváží kritického výroku, odezva kurátora

výstavy - případně jinak zainteresovaných znalců, je jasná: „Je to soud

staromilného zabedněnce, protože autor prokázal tvořivou a improvizační

schopnost při vhledu do náročné oblasti našeho podvědomí…“

A fůra snobů má co opakovat…

Čeština je ohebná, i odkláněcí a tak v tomto pomatení pojmů je nejautentičtější

ono „jakoby“ a to ve všem.

Bodejť ne, když tady je všechno jakoby, jakoby se něco řeší, ale jakoby se to

nedořeší. Čím větší grázl, tím strmější kariéra – nejlépe grázlové, co spolu

hrávali kuličky…

Oblíbený Remcal jen nastínil téma, takový ten závan, který se záhy utiší, ale

záclona ještě chvíli – se „jakoby“ pohybuje…ale já prostě tomuhle současnému

„jakoby“ umění nemohu přijít na kloub – a taky na jméno…

Ale Remcal mě přiměl se podívat do zrcadla – literárního.

Než se znovu camralové ozvou, pro jistotu jsem v hlavě projel ta svá veledíla.

Z dnešního pohledu, pod přímým i nepřímým dohledem camralů, jsem si sáhl na

srdce.

Stando, vymysli si jiného koně – jen ne Trojského! Třebaže u té lavičky

v parku, je asi dobrá zóna; občas se nějaká myšlenka ukáže jako víla nad

přilehlým rybníčkem. Ukáže a záhy zmizí…

Stvořená slovíčka, co původně poskakovala, se nyní krčí, postupně zapadají a

některá už tlejí…

Na rozdíl od těch, na která čekám, nebo snad čekáš…, - ta snad nezapadnou, ani

nezetlejí…

Ale ta literární – ta se nějak v tom rybníčku utápí.

S pozdravem a přáním hezkých dnů Standa

Mayský kalendář…

Mnoho ještě zůstává nezodpovězeno o životě národa, který svou intelektuální

elitou pronikl do hlubin vesmíru, přičemž zbývající část národa se po staletí

nedokázala vymanit ze zastaralých technologií, zajišťujících obživu.

63

Proto se městské státy po čase rozkvětu potýkaly s vyčerpanou zemědělskou

půdou, rozsáhlými holinami, suchem a v důsledku toho hladomory. I ty mohly

být pro tuto celou oblast koncem světa.

Konec světa! Kolikrát asi v celé historii lidstva zazněla tato holá věta! Alespoň

v češtině holá, v jiných jazycích možná rozvitější, ale se stejnou naléhavostí na

zachování holé existence – vlastní i svého okolí. V posledních desetiletích i této

modré planety.

S rozvojem techniky můžeme lépe předpovídat různá nebezpečí. Třeba ta

z hlubokého vesmíru; ony toulající se větší či menší seskupení hmoty jsou

stejnou hrozbou, jako arsenály jaderných zbraní.

Rozdíl je jen v tom, že nebeská tělesa jsou ovlivňována vesmírnými - a arsenály

lidskými zákony, zvyklostmi, lepšími či horšími vlastnosti lidí, z nichž někteří

mají od oněch zbrojnic klíče.

Co všechno nám ještě může hrozit natolik, že se zlomovým stává datum na

konci roku 2012?

Je to něco plíživého, co stále nevnímáme a přitom si pomalu svou neznalostí

nebo ignorancí podřezáváme větev svého bytí?

Nebo to jsou síly v hlubinách země? Vroucí, rozpínající se a čekající na správný

moment nejvyššího nahromadění energie ke smrtonosné erupci, s níž se nemůže

měřit dosud žádná, historicky zaznamenaná sopečná činnost? Nejsou to třeba

síly pod Yellowstonským parkem?

Jsou zaznamenána proroctví, v nichž nemravný život lidí povede k Božímu

hněvu, tak jak tomu bylo ve starozákonní době.

Ateisté zase mohou argumentovat zlobou matky přírody; a té už jsme se za svou

existenci - coby živočišný druh, nazlobili také dost.

Ať se bude hněvat Bůh, nebo příroda - případně oba, oprávněnost jejich hněvu je

dána mírou znevažování materiálních a duchovních hodnot, které se mají

spravovat a pokud možno předávat nastupujícím generacím alespoň ve stejném

stavu, v jakém jsme je převzali.

Existovala společenství, která při rozhodování o zásadních záležitostech

pamatovala na dalších několik generací (příkl. Irokézská liga na generací pět!).

V té souvislosti se nutně nabízí srovnání rozhodování tehdejších „negramotných

divochů,“ s rozhodováním současných, vysokoškolsky vzdělaných – a prý

zodpovědných politiků.

64

Jenomže proroctví jsou odnepaměti překrývána lehkým závojem. Občas

zahalujícím, občas poodkrývajícím, naznačujícím, vyvolávajícím fantazijní

obrazy, různá očekávání.

Jsem přesvědčený, že v případě Mayů ani nešlo o žádné proroctví. Netvrdím nic

objevného – takových už bylo…ale věnuj mně ještě chvilku…

V nějaké tíživé době (třeba dlouhodobé neúrody), mohl tehdejší parťák říci

svým hladovějícím kolegům, neschopným již dále tesat k větší slávě Chac-

Moola nebo Quetzalcoatla: „Lidské oběti nepomáhají, bůh deště na nás

dlabe,opeřený had opelichal, jdeme pryč kamarádi!“

Na rozdíl od současných, tehdejší řemeslníci sebrali nářadí, protože jim nové

nikdo nedal a odešli shánět obživu jinam – bez ohledu na to, co si z nedodělané

práce vyvodí následující generace.

Spíš si ale myslím, že sochařský a kamenický parťák byl vykutálený šprýmař a

řekl: „Pánové, mám zprávy z nejvyšších míst – budeme se stěhovat. Tady jak

sami podle tenčících se přídělů víte, už je to skoro vyjedené; čeká se jen na

pokyn bohů k přesunu do země zaslíbené.

Na novém místě se ale bude pracovat s minimálními přestávkami, abychom

stihli postavit v termínu nové, gruntovní pyramidy, stély, kalendáře, jako teď

tady. Stanovené termíny jsou na vytržení srdce z těla!“ (Určitě neřekl šibeniční

– tuhle pravoúhlou vymoženost neznali.)

A když viděl, jak se kolegům honí v hlavě tolikrát sledovaný rituál „zaživa

vyjímaného srdce“, usoudil, že k této negativní, přidá i pozitivní motivaci:

„Vím o jednom kmeni, ukrytém v pralese a tam vám jsou úžasně přítulné krásky

– to jste fakt chlapi neviděli!!“ (A cosi dodal ve smyslu 90-60-90 – ovšem

podle mayských měr) a přidal ještě s důrazem na artikulaci: „A jak si umí vážit

chlapů!“

Spíš jen tak pro sebe procedil skrz zuby: „Bodejť ne, když jsme ty jejich mužské

obětovali našim bohům.“

Nářadí - na rozdíl od jiných kameníků - zůstalo na místě a letopočet končí

rokem 2012.

Pro dnešek končím i já a nářadí též nechávám na místě - už se mně chce děsně

spát.

Dobrou noc, hezké sny, zdraví a těší se S.V.

65

OKRAJOVĚ SOUVISEJÍCÍ …

POVODEŇ

Zbynďa – vrátil se Standa k dalšímu stálému hostu „exkluzivní“ hospody, z níž

právě vycházel.

To on asi před 14 dny přinesl zprávu o zemětřesení v dětském domově; je

zajímavé, že v době, kdy se tam „děly věci“, byla paní ředitelka neprůstřelná.

Co jenom já jsem tam viděl! Mnohdy to s výchovou moc kompatibilní nebylo;

často se to vzájemně tlouklo jako oheň s vodou…

Ale povodně – to tedy bylo opravdu za hranou!

Pokud voda šplouchala o zdi budovy, to se všichni činili…že já se musím

pokaždé nachomejtnout k nějakým průšvihům!

Zpočátku tedy makali všichni podle potřeby, to ano.

No také ne úplně všichni.

Někdy se něco zachránilo (pro sebe), jindy , jindy se něco utopilo.

Tenkrát mě stravovatelka v hukotu vody neslyšela - když házela do zatopeného

sklepa nějaké doklady…

Bodejť ne, když jsem přebíral práci hospodářky, která byla dlouhodobě

nemocná a dohodila za sebe mě, tak inventura nebyla dělaná nejméně 3 roky.

Tedy asi byla, ale jaksi vycházela jen v počtu a druzích stromů v areálu…

Stav dřevin zřejmě byla jediná konstantní hodnota.

Nebýt povodně, tak …

Vlastně – třeba žádné tak, třeba nic, jen by ji vyhodili a bylo by…

Ale když se –a nejen k její radosti, doličná administrativa utopila, tak je to sichr.

Též je zajímavé, že inventury neřídila hospodářka, ale stravovatelka – ta si taky

uměla ukrojit řádný krajíc!

A nejen, když ráno přivezli pečivo; domov měla hnedle vedle…

Kolika lidem se díky povodni ulevilo!

Když pak dorazila materiální pomoc, to bylo, jako když se hladové stádo hyen

vrhne na mršinu.

66

Ono se to jinak nazvat nedá. Různé druhy šatstva, bot atd., určených dětem

v ústavu – mizely v domácnostech.

Najednou se z chodby a jedné kulturky stal samoobslužný blešák.

Vlastní důstojnost většiny asi uplavala v té kalné vodě!

Zejména nepedagogický personál se činil, jakoby zásoboval krám „z druhé

ruky.“

Některé báby na kolo narovnaly i 4 nadité tašky – jinak by tu váhu a objem

těžko dokázaly přepravit domů…a to ještě během dne tak dvakrát zopakovaly…

A sem tam se k tomu přibalily úklidové prostředky – co si ty děti měly myslet!?

Některé tam byly právě za podobné aktivity…

Když už se báby dost napakovaly, uvědomily si, že sice nepatrná, ale přece jen

nebezpečná část zaměstnanců je zkritizovala a odrazovala od toho odklánění, tak

se snažili i pro ně něco najít, „aby v tom nejely samy.“

Mně nabízeli jakýsi džínový komplet – ale skutečně nás odolalo jen pár; část

původně morálně pevného ostrůvku si nakonec taky „smočila…“

Šéfová v téhle fázi nebyla přítomna, ale když se vrátila z nějaké cesty za

kšeftem, taky blůzkou nepohrdla…takže nic neřešila.

Pak se opravoval plot – vesměs na něm byly jen nánosy, snad 7-8 polí bylo

porušeno – voda dobře protekla drátěnými oky.

To se šéfová pořádně praštila přes kapsu, plnou peněz daňových poplatníků!

110 000,-Kč za 3 dny práce, kterou by normálně těch 6 lidí, co se okolo motalo,

zvládlo za dopoledne! Natáhnout plot, narovnat a upevnit těch 10 sloupků…

Zbynďa se předtím nabídl, že by to udělal s kámošem za víkend a pro oba si řekl

o 15 000,-Kč – se zlou se však potázal!

Ale abych šéfové nekřivdil – odborně byla na výši. V případě krajní nouze

předvedla svůj um v ústavní škole i jako vychovatelka, - s dětmi to uměla, to se

musí nechat!

Ale na druhou stranu je rozdíl sem tam zaskočit, nebo se těmi dětičkami zabývat

furt a pořád…

Ona spíš byla jako lev: „Zařvat a lehnout!“ no, raději dělala všechno jiné, než to,

za co byla paušálně placena a za co dostávala – nevím proč, dvakrát v roce

desetitisícové odměny.

67

Jí tedy stačilo být dvakrát v týdnu v práci – většinou jen dopoledne.

„Rychlovky“ podepisovala doma, nebo v kavárně, případně i vinárně – pokud

byla zastižena.

„To je těžký, když tu je 30 ředitelů…“ říkával Zbynďa, poté, co zaměstnanci

jeden přes druhého rozhodovali; většinou o tom, do čeho jim nic nebylo.

Když si šéfová jezdila po svých kšeftech, rozhodovali všichni, ale dělat se

nechtělo nikomu. Ale tenkrát to nevadilo - ani ministerstvu.

Kouzelné bylo, když po povodních se začala realizovat předem plánovaná

přístavba hlavní budovy.

Šéfové se podařilo získat dokument…potvrzení…

Z něho vyplývalo, že 3 km před a asi 2 km za ústavem byla tisíciletá voda, ale

kolem areálu pouze 500 letá.

To se pak nemuselo stavět tak gruntovně, jak počítal původní projekt – ale

rozpočet zůstal…

Léta běžela, šéfová chodila do práce jako do Sokola – taky dvakrát v týdnu…

Ale pak se najednou všechno schrulo a ředitelka zmizela jak pára nad hrncem –

ani ten pověstný pes neštěkl.

A její nástupkyně? Podle Zbyndi nějaká mladá ženská, která je sice chytrá jak

rádio, ale když se má k něčemu odbornému konkrétně vyjádřit, tak mektá jak

kotárová ministryně kultury v Národním divadle.

Zbynďa neví, co má za vysokou školu - určitě na červený diplom; asi tady někde

nějaká existuje – na sociální demolici a antietický přístup.

A přitáhla s sebou jako zástupkyni trestně stíhanou kamarádku.

Nakonec coby ne, v parlamentu taky sedí – ačkoli by měli někteří sedět zcela

jinde.

Anebo je sexuálně neuspokojená a robertka má v opravě…

Vyloženě prý konfliktní baba…že ona se nějak vyvolaným negativním polem

nějak posilňuje?!

Jako kdyby vybudila negativní pole a nějak vysávala z lidí energii? To je asi

blbost, ale zřejmě ji dělá dobře někoho ponížit, vidět, jak se lidi bojí

výhazovu…ale ono to není jen v tom děcáku!

Zbynďova žena! I ji jsem v děcáku zažil, docela prima ženská. Vyučená

švadlena, nějaký čas bez práce. Zachytila se v děcáku jako uklizečka, pak ji

vedle v Brodku nabídli policajti za stejnou práci více peněz…

A tak přešla tam.

68

Jednou přišla uklízet trochu dříve, musela na třídní schůzku, nebo co a když

v kancelářích bylo obsazeno, začala v cele předběžného zadržení. Klíč si vzala u

služby, která si právě někam odskočila…

Jak už to bývá, cimerka spíše tmavá, takže jen setřít podlahu. Nějak se jí sice

nezdál kavalec, ale jak tak byla ještě čerstvá, s vervou jezdila smetákem po

zemi jako při kerlingu – a taky tam na něco narážela, takže spíš biliár…

Policajt, když slyšel zvláštní zvuky z cely, tak tam vlítl: “Co blbnete ženská!“

Rozsvítil baterkou, protože v místnosti nefungoval vypínač – na kavalci ležel

nehybně chlap.

Uklizečka se podívala tázavě na poldu…ten s pokrčením ramen ze sebe

vysoukal: „No, před 2 hodinama se nám tady voběsil, funebráci ještě nedorazili

– asi se hádaj mezi sebou vo kšeft – ale vo něj nejde, pod postelí je protitanková

mina!

Pro tu si zatím pyrotechnik nepřijel…tu nám před hodinou přivezl jeden

chlápek v autě – a ještě tam vůl jel se spolujezdcem…“

I přes ten šok tam Zbynďova žena uklízí dál; ale prý už se tím hadrem na holi

tak vehementně neohání…

69