ZOTROČENI

nakladatelství OLDAG 1998

GORDON

THOMAS

ZOTROČENI

Tíživý příběh ze současnosti o únosech a zneužívání mužů, žen a dětí, s nimiž se obchoduje po celém světě.

ZOTROČENI

Skupiny sexuálně zneužívající děti, obchodníci s pornografií, prostitutky a děti využívané pro snuff movies, bezdomovci jako donátoři lidských orgánů. Odhaduje se, že v současnosti žije v otrokářských podmínkách okolo dvou set milionů osob – ve Spojených státech a v Evropě, stejně jako v Africe, Asii a na Středním východě. Gordon Thomas odhaluje v této šokující, faktograficky zpracované knize hrozivý příběh o těch, kteří trpí pod nadvládou moderního otrokářství, o těch, kteří z této činnosti profitují, a také o těch, kteří proti nim bojují.

Kniha Zotročeni je příběhem o trýznivém boji mezi dobrem a zlem, o mužích a ženách, kteří se nebojí bojovat a kteří jsou odhodláni zvítězit, a zaměřuje se na tři na sobě nezávislé bojovníky proti otrokářství a na případy, které provázejí jejich životy: na Earla Sanderse, jednoho z nejzkušenějších detektivů ze San Franciska, který vyšetřuje záhadnou rituální vraždu neznámého mladíka Johna X Sixtyho, na agenta Johna O’Malleyho, známého jako mistr Sting, který organizuje důležité operace zaměřené proti obchodníkům s dětskou pornografií, a na Susan Warmsleyovou, ředitelku West Cost centra, jež se specializuje na případy zmizelých dětí, zejména pak na případ chlapce, který se stal obětí rituálu satanistů. Při sledování jednotlivých případů se sami stáváme svědky práce vyšetřovatelů i utrpení obětí.

Gordon Thomas

Při psaní knihy Zotročeni měl autor možnost nahlédnout do tajných spisů Celní správy USA, FBI, CIA a právních oddělení různých agentur. Vedl rozhovory s mnoha lidmi, kteří se zabývají bojem proti silám dnešního zla.

Gordon Thomas je novinářem, filmovým producentem a autorem mnoha knih, kterých se prodalo více než čtyřicet milionů svazků v šestatřiceti zemích. Podle jeho pěti knih byly natočeny celovečerní filmy, včetně Voyage of the Damned, který byl nominován na dvě ceny Academy Awards. Je velmi úspěšným spisovatelem populárně naučných a faktografických knih. U nás je zvláště známá jeho kniha Enola Gay, na které se podílel spolu s Maxem Morganem Wittsem. V sedmdesátých letech začal psát také romány, z nichž u nás vyšly knihy Lovci orgánů a Smrtící parfém. Dříve byl dopisovatelem se specializací na tajnou bezpečnost a terorismus. Zvlášť ho zaujala doba Suezské krize, šestidenní válka, vztah Írán-Irák a taky masakr na náměstí Tchien-an-men v Číně. V současné době žije v Anglii v hrabství Wicklow.

Gordon Thomas

ENSLAVED

Poprvé publikováno v roce 1989 ve Velké Británii, Bantam Press, sekce Transworld Publishers Ltd.

Copyright© 1991 Gordon Thomas

All righls reserved.

Translation © 1998 Jarmila Sysalová

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této knihy nesmí být reprodukována, uložena nebo rozšiřována jakýmkoli způsobem a jakýmikoli prostředky (tiskem, elektronicky, fotokopiemi, nahráváním nebo jinými způsoby) bez předchozího povolení vlastníka autorských práv.

ISBN 80-85954-46-X

Editě, Alexandrovi, Lucy, Nicholasovi, Natashi a Catherine,

těmto světlým bodům v temném světě

Pár slov o autorovi

Gordon Thomas je novinář, tvůrce filmů a autor jednatřiceti děl, z nichž pět se stalo námětem celovečerních filmů. Jeho knihy byly vydány v třiceti šesti zemích, v nichž bylo prodáno celkem na čtyřicet milionů svazků.

Za svou práci získal Gorgon Thomas tato ocenění:

cenu Edgara Allana Poa;

cenu kritiků a poroty na Filmovém festivalu v Monte Carlu;

tři uznání Společnosti Marka Twaina za reportážní činnost.

Film natočený podle knihy Voyage of the Damned byl dvakrát nominován na cenu Academy Awards.

Jako korespondent Tiskové asociace Velké Británie se účastnil reportáží v Afganistanu, Iráku, Íránu a v Číně. Jeho články vycházejí v tisku po celém světě.

Při shromažďování podkladů pro knihu Zotročeni spolupracoval ve Spojených státech s množstvím federálních agentur a také s dětskými organizacemi v Asii, Africe a v Evropě.

ÚVOD

Příběh, který budete číst, je pravdivý, odehrává se v současné době. Nemá však žádný začátek ani konec – a to ho činí obzvláště hrozivým a znepokojujícím.

K nahlédnutí do problému této nezměnitelné skutečnosti bychom se mohli například přenést do Bagdádu, do jednoho pondělního rána dne 21. ledna 1991.

Irácké hlavní město je ostřelováno vojenskými spojeneckými silami OSN, ještě stále pokračuje válka v Perském zálivu. Většina vojenského arzenálu Saddáma Husajna již byla zničena. Pitná voda, potraviny, jakož i zdravotní materiál byly buď znehodnoceny, anebo zcela spotřebovány.

Nicméně jedna odnož iráckého obchodu nadále kvete. Do tohoto obléhaného, mlhou obklopeného města přijela v pondělí za ranního úsvitu dvě nákladní auta. Svou pouť započala před čtrnácti dny někde na hranici mezi Thajskem a Barmou. Odtud se vypravila přes Bangladéš, napříč Indií do Íránu. Na dlouhé cestě se občas zastavila na bezpečných místech. Pokaždé byli ti, již tvořili náklad vozů, vyhnáni ven, aby se najedli a umyli. Pak mohli jít spát. Pro muže, kteří doprovázeli auta, bylo důležité, aby jejich lidské zboží bylo dopraveno v dobrém zdravotním stavu.

Z Íránu dojela auta do Iráku po dobře vybudované cestě, kterou obchodníci běžně používali navzdory obchodnímu embargu, jež Organizace spojených národů uvalila na Irák poté, co Saddám zaútočil na Kuvajt v srpnu minulého roku. Jeho akce nakonec vyústila v to, co on sám nazval „matkou všech válek“.

Aby Husajn mohl ve válce pokračovat, potřeboval mnohé. Kromě jiného také udržet morálku vojska, k čemuž měl posloužit náklad dvou výše zmíněných aut.

Ve vozech se mačkalo více než padesát thajských dívek, které byly uneseny z vesniček severního Thajska novodobými otrokáři a přivezeny do Iráku, aby zaplnily Saddámovy nevěstince, jež byly zřízeny v Kuvajtu a za obrannou linií irácké armády. Pro milionovou armádu Saddáma Husajna bylo zapotřebí tisíce dívek, které by sloužily k „uspokojení vojska“.

Saddám nařídil, aby irácké ženy byly z této „povinnosti“ vyloučeny. Proto se stovky filipínských dívek a indických žen ocitlo ve službách armády. Ale k naplnění sexuálních potřeb vojáků jich bylo zapotřebí daleko více.

Pro obchodníky s lidským masem znamenala válka v Perském zálivu neočekávaný boom, přinášela jim neuvěřitelné zisky. Za dívku, kterou získali v Thajsku za hrstku dolarů, mohli požadovat v Bagdádu dva tisíce amerických dolarů. Přitom se jednalo téměř o děti. Nikdo nedokáže říct, kolik dívek bylo do Iráku během války importováno. Podobně jako ostatní, kteří trpěli pod Husajnovou nadvládou, i ony zmizely beze stop.

Nicméně jejich osud dokresluje nepopiratelnou realitu této knihy. Počet zotročených se zvyšuje úměrně narůstajícím požadavkům trhu.

Všechny významné organizace na ochranu lidských práv, které usilují o potlačení otrokářství, se shodují na zprávě vydané společností Anti-Slavery Society, založené v Londýně, že k počátku roku 1991 se ve světě nacházelo okolo dvou set dvaceti milionů otroků, použijeme-li pojmu otrokářství, jak jej definovala OSN:

Majetnické otrokářství: celkové vlastnictví jedné osoby druhou.

Dlažební otrokářství: vytvoření finanční tísně a zadluženosti, která vede k tomu, že osoba je životně závislá na jiné osobě nebo na organizaci.

Služební otrokářství: znemožnění pohybu osobám, které pracují na určitém místě.

Dětské otrokářství: prodej dětí jedním nebo oběma pokrevními rodiči, únos dětí za speciálním účelem anebo za finanční odměnu pro jejich využívání, zejména sexuální.

Ženské otrokářství: prodej žen do služebnické formy manželství nebo konkubinátu, obecně nazývané „bílé otrokářství“.

Dvě stě dvacet milionů osob, které se nacházejí v područí, představuje větší počet lidí, než kteří celkem pracují v Severní Americe anebo západní Evropě. Navíc organizace za lidská práva poukazují, že tento odhad je zastaralý a neodpovídá skutečnosti, kterou lze kvůli povaze věci jen těžko přesně určit. Všeobecně se předpokládá, že na jednoho mužského otroka připadá dvojnásobný počet žen a dětí. Podstatná většina z nich, tedy více než sto milionů, slouží k sexuálnímu zneužívání. To znamená, že počet sexuálně vykořisťovaných osob se blíží počtu poloviny obyvatelstva Spojených států.

Jsou to právě Spojené státy, kde se odehrává větší část našeho příběhu. Existují k tomu hned dva důvody. Za prvé, Amerika se stala primárním cílem novodobých otrokářů. Na jejím území se prodává většina produktů, které vykořisťováním obětí vznikají: pornografické filmy, publikace anebo sady fotografií často ještě dětí, jež byly přinuceny či svedeny k sexuálním obscénnostem s dospělými. Druhým důvodem je skutečnost, že americké agentury zaměřené na uplatňování právních předpisů, společně s nemnoha nefederálními organizacemi, jejichž počet však neustále roste, stojí v popředí boje namířeného proti všem formám otrokářství.

Ti, kteří vedou tuto válku, nutně potřebují širší podporu: potřebují více peněz, více moci, lepší legislativu. Ale nejvíce ze všeho potřebují větší uvědomění veřejnosti. Proto se také na vzniku této knihy podílelo značné množství lidí.

Veškerý obsah díla je založen na údajích ze spisů založených u policejních a celních orgánů, ale i u jiných právních agentur, na informacích, které poskytly organizace na ochranu dětí nejen ve Spojených státech, ale i v Evropě, v Latinské Americe, v Africe a v Asii. Byly použity také magnetofonní nahrávky Scotland Yardu, kanadské organizace Project P, celních úředníků a dalších soukromých agentur a osob zabývajících se odhalováním dětské pornografie. V úvahu byly vzaty rovněž výpovědi svědků, kteří přežili, a příbuzných, jejichž milovaní se zničehonic ztratili z povrchu zemského.

Mnozí z pohřešovaných nepochybně ukončili své životy v nejrychleji rostoucím průmyslu na světě: v pornografickém průmyslu, který by nemohl přežít bez nových dodávek živého masa, jež je tvořeno převážně mladistvými.

Ani rok 1991 neznamenal výjimku ve zneužívání dětí pro všechny druhy pornografie, včetně sexuálních vražd, jejichž dokumentace je známa pod názvem snuff movies. Na počátku tohoto roku vyšetřoval britský Scotland Yard případ, který vedl k podezření, že na území Londýna bylo za tímto účelem zavražděno dvacet dětí. Příslušné videokazety pak měly být prodány na kontinent. Bohužel k jeho úplnému odhalení scházely jako vždy důkazy. Bohatí a mocní magnáti pornografie dokonale maskují své stopy.

Rok 1991 zaznamenal také nárůst počtu únosů dětí, které byly později zabity a jejich orgány použity k transplantacím. I tyto případy jsou zahrnuty do obsahu knihy.

Než dokončíte četbu, přibudou na světě další muži, ženy a děti, kteří byli prodáni, donuceni, svedeni anebo přinuceni stát se otroky.

Tato kniha je jejich testamentem – a naší ostudou. Zároveň je příběhem těch, kteří s ohromující odvážností a horlivou oddaností bojují proti velkému a zhoubnému zlu, jež má mnoho tváří a forem. Z tohoto hlediska je to také příběh naděje.

Po více než jeden rok jsem žil životy těch, kteří stojí v prvních řadách linie v boji proti otrokářství, a poznával jejich práci. Nemohu říct, že bych si oblíbil všechny, s nimiž jsem se setkal, ani netvrdím, že mi sdělili vše, co jsem chtěl vědět. Díky nim se mi však podařilo nahlédnout do problému novodobého otrokářství.

Již na počátku jsem si uvědomil, že se mi naskýtá jedinečná příležitost v mé osmatřicetileté kariéře reportéra a autora literatury faktu: jak přesvědčit čtenáře, že se toto vše skutečně děje dnes a tady. Nikoli pouze v rozvojových zemích (kde otrokářství bylo vždy endemické), ale také na území Spojených států. Jak by mohl národ připravený bojovat za Kuvajt, národ s početnými předpisy o lidských právech připustit, aby se podobné zneužívání uskutečňovalo mezi vlastními lidmi?

Přestože Kuvajt patří k nejbohatším zemím a ve válce v Perském zálivu byl podporován demokratickými silami světa, jsou členové jeho vládnoucí třídy souzeni v Británii a v Evropě za porušování lidských práv: o své zaměstnance se starají jako o otroky – krmí je jako zvěř, zneužívají je, často sexuálně, nakládají s nimi jako s nevolníky.

Ačkoliv, jak bude dokumentováno na následujících stránkách, toto šokující chování se netýká pouze vládců pouštního království. Mou snahou je ukázat obyčejným, slušným, právo zachovávajícím Američanům, že neméně hrozná zneužívání se odehrávají všude kolem nich.

Mexičtí emigranti, kteří sklízejí úrodu v Kalifornii a Texasu, žijí v podmínkách téměř otrokářských. Dochází k utlačování asijských utečenců, kteří pracují v domácnostech. Peklo prožívají filipínské ženy, které byly přinuceny k sňatkům s cizinci.

Ti všichni zaujímají své místo v síti novodobého otrokářství. Na závěr jsem učinil rozhodnutí, že se soustředím na ženy a děti, které jsou sexuálně zneužívány ve Spojených státech. V jejich osudech se promítá skutečná hrůza. Jsou opravdu bezbranné: jsou zneužívány a vykořisťovány, často vystavovány strašlivým bolestem a strachu. Proto jsem musel napsat o nich.

Někteří lidé z oprávněných důvodů neuvedli svou totožnost. Záměna nebo vynechání podrobností, jako jsou jména, místa nebo data, nezkreslují v žádném případě, dle mého názoru, pravdivost celého díla. Význačný současný pozorovatel lidského zla, vysoce uznávaný psychiatr Noel Walsh řekl, že v souvislosti s psaním takto znepokojujícího materiálu „je nezbytné zajistit ochranu osobností, aby mohly být odhaleny všechny podrobnosti případu“.

Když jsem začal psát tuto knihu, vyřazoval jsem jeden koncept za druhým. Obával jsem se, že jsou příliš pobuřující a že by je čtenář těžce akceptoval.

David Jensen, neohrožený novinář, který se mnou spolupracoval na předcházejících projektech, byl pro mne neustálou podporou. Pomocí počítače shromažďoval materiály z celého světa, které podpořily osnovu hlavního příběhu, v němž se skupinka zaujatých profesionálů snaží odhalit nevyřešené zlo naší doby.

Když jsem vyloučil spoustu materiálu, Jensen navrhl: „Nech čtenáře, ať se dovídají pravdu po troškách. Dej jim čas, aby si uvědomili, o čem tvůj příběh skutečně je. Co třeba začít o chlapci jménem Shambu?“

Shambu je tedy začátek. Avšak nejen pouhý začátek.

VZDÁLENÉ HROMOBITÍ

* * *

Lidé zaujímají k otázce otrokářství různě mylné postoje – nejčastěji takový, že v současné době již neexistuje. Anebo že vymizelo již hodně dávno. Pravda, holá a děsivá pravda je, že otrokářství je stále součástí naší společnosti.

Alan Whittaker, The Anti-Slavery Society

KAPITOLA 1

* * *

Chlapec jménem Shambu

Nadchází okamžik, který patří v Indii k těm nejkouzelnějším z celého dne: hodina, kdy záře a teplo letního slunce slábne a ovzduší se promění v lehce nazlátlou záplavu, v níž se koupe okolní krajina. V tuto hodinu před setměním upoutává Shambova země na sebe nejvíce pozornosti. Je to však také doba, kdy se překupníci s lidským masem rozjíždějí na venkov skupovat malé chlapce.

Ostatní vesničané si pamatují Shamba jako dítě se stydlivým úsměvem, přirozenou inteligencí a rychlým úsudkem, ačkoliv neuměl ani číst, ani psát. Na svůj věk, bylo mu sedm let, byl malý a nesmírně drobný. Přesto však byl silný natolik, že mohl ovládat otcova vodního buvola, s nímž každodenně procházel kolem malého oltáře za prací na rýžovém poli. Rodina pravidelně chodívala k tomu oltáříčku, aby si zde odříkali své puja a nabídli bohům oběť.

V poslední době se Shambův otec, když rozhodil na oltář několik zrnek obilí, znovu pomodlil a žádal nadpřirozené mocnosti o peníze, aby mohl koupit ještě kousek pole, pomocí něhož by uživil rodinu. Odříkával podobná pujas, která zaznívala těsně předtím, než se z domu náhle vytratil Shambův o rok starší bratr Puli.

Nikdo z vesničanů se nepozastavoval nad osudem Puliho ani jiných chlapců, kteří také zmizeli. Nikdo nezavolal policii, aby po nich zahájila pátrání.

V posledním roce se ze Shambovy vesnice ztratilo nejméně dvanáct chlapců ve věku od šesti do osmi let. Nejinak tomu bylo v ostatních vesnicích.

Nikdo se již nedozví, o čem Shambu přemýšlel, když vedl dobytek podél cesty olemované po obou stranách popínavými rostlinami, jež odrážely zářivě zlaté paprsky slunce. Pokud spěchal, bylo to možná proto, že chtěl stejně jako ostatní chlapci v této části světa podvědomě uniknout předzvěsti hrůzy, která přicházela obvykle v tuto dobu.

Avšak poslední okamžik, kdy slunce zapadne za horizont a zanechá Shambův svět v temnotách, ještě nenastal. Zatím zlaté světlo propůjčovalo krajině zvláštní kouzlo a změkčovalo její krutost. Byla to hodina, v níž vzduch znehybněl a rozvoněl se vůní nejen pnoucích se kytek, ale i jiných rostlin, stromů a keřů, až z ní bolela hlava. Možná si Shambu myslel, že právě nyní nastala nejkrásnější část jeho dlouhého dne.

Za jednoho takového večera se ztratila i Shambova starší sestra Samina. Bylo jí čtrnáct let.

Po jejím odchodu, stejně jako po zmizení Puliho, rostlo napětí mezi Shambovými rodiči. Nebyla to nervozita, kterou s sebou přinášel letní spalující žár, jenž mořil vše živé. Zaznívalo v ní něco jiného. Rodiče se mezi sebou v noci bavili hlasitěji a zlostněji, neboť se domnívali, že jejich děti spí. Shambu, který byl příliš unaven, aby vnímal jednotlivá slova, z nich však vycítil podrážděnost.

Později se pokusil vypátrat, co se přihodilo. Zeptal se svých dvou starších sester, ale ty jen pokrčily rameny. Třem mladším bratrům podobnou otázku nepoložil – byli ještě ve věku, kdy si mohli hrát, chytat ještěrky anebo se proplétat mezi ženami, jež praly prádlo v rybníce, kolem něhož se procházely posvátné krávy, které za sebou zanechávaly koláče trusu.

Cesta z pole se před vesnicí rozdvojovala – jeden chodník vedl do vesnice, druhý dolů k řece, která se vlévala do rybníka. Deset měsíců v roce to byl spíš blátivý kanál, pokrytý žabincem. V období dešťů se však přeměnil v hnědavý proud, který se rozlil po obou březích, vnikl i do vesničky a rozmočil okolní prach v mazlavé bláto, jež sluneční paprsky opět vysušily v prach.

Za řekou, na spalovišti mrtvých, jež bylo částečně zastíněno větvemi mangovníku, doutnaly uhlíky pohřební hranice zbylé po posledním pohřbu ve vesnici – pohřbu novorozence, který se narodil mrtvý. Shambu mohl z cesty vidět malou skupinku pozůstalých, muži byli svlečeni do půl těla, ženy se držely pospolu. Později si jeden z nich vzpomene na chlapce stojícího za řekou, jemuž zapadající slunce propůjčovalo éterický vzhled.

Shambu pozoroval muže, zřejmě otce mrtvého dítěte, jak rozdmýchává oheň, který by dokončil spalovací obřad. Teprve až dohoří poslední zbytky těla, mohou se truchlící odebrat do svých domovů.

V této společnosti je smrt něčím, čeho je nutné se rychle zbavit. Podle tradic by mělo být tělo zpopelněno ještě před západem slunce. Projevovaný zármutek je krátký: nic se nezanechává po zemřelém, ať již byl milován, anebo nenáviděn.

V okamžiku, kdy byl Shambu schopen chápat, mu rodiče řekli, že tělo je pouze schránkou, která přináší příjemné, ale častěji bolestivé pocity. Dověděl se to na pohřbu své sestry, která byla o rok mladší než Samina.

Shambově matce se brzy mělo narodit další dítě. Opět bude v rodině o hladový krk víc.

Možná že pravý důvod, proč byli Shambovi rodiče rozrušeni, byl právě příchod dalšího dítěte. Když se o své domněnce zmínil svým sestrám, jen pokrčily rameny. Chlapec si však nepamatoval, že by se rodiče hádali před narozením mladších sourozenců. Zato si povšiml, že podobné napětí nastalo v domácnosti po zmizení Puliho. Sestry ho za tento nápad okřikly a obvinily, že plácá nesmysly. Pravda je, že rodina nikdy neměla tolik jídla jako po odchodu staršího bratra.

Záhadné zmizení Saminy však nezůstalo dlouho utajeno. V této společnosti neexistují tajemství, která by přetrvala věky.

Shambova sestra byla prodána otcem do nevěstince, který po staletí učinil z Lahory místo známé po celé Indii. Samina se stala prostitutkou v opevněné části města Heera Mundi, kterou popsal Rudyard Kipling jako opiové doupě s bordely, jejichž věhlas nikdy nepohasl. Mnoho zbídačených indických rodin poslalo své nechtěné dcery za zdi Heery Mundi. Toto místo se po dlouhou dobu stalo baštou otrokářství.

Dívky, které zde žijí, se podobají těm, které zde byly i v době Kiplingově – patří k nejmladším, nejkrásnějším a speciálně vyškoleným prostitutkám v Indii. Změnila se pouze klientela, kterou uspokojují. Zatímco dříve byla tvořena vládními úředníky, současní zákazníci jsou bohatí Arabové z perských zemí, Saúdské Arábie, Iráku, a Sýrie. Přilétají do Lahory často soukromými letadly a jsou ochotni zaplatit za noc strávenou s místní dívkou od osmi tisíc rupií (pět set dolarů) až po dvacet tisíc rupií (dvanáct set dolarů). Objevují se i případy, že si klient za vydatnou sumu zakoupí vyhlédnuté děvče, které si odveze s sebou. Nikdo se pak už o děvčeti nedozví.

Pro dívky, které překročí svůj zenit a zůstanou v Heeře Mundi, se život stává ještě brutálnější a brzy končí smrtí, která přichází obvykle dříve, než dosáhnou plnoletosti. Nejčastěji podlehnou různým chorobám, drogám a v poslední době AIDS. V průběhu roku se v Heeře Mundi vystřídá průměrně okolo patnácti až dvaceti tisíc dívek, které jsou nakoupeny a opět prodány podle potřeb zákazníků. Podle definice novodobého otrokářství vydané OSN jsou dívky sexuálními otrokyněmi, jež bezvýhradně vlastní a využívají jejich držitelé.

Shambova sestra se již nikdy domů nevrátí. Jejím jediným kontaktem s rodinou je hrstka rupií, které rodiče tu a tam dostanou od překupníků z Lahory. Samina nebyla prodána za jednorázovou sumu, ale na základě nevýhodné smlouvy je její rodině proplácena část mzdy, pokud ovšem pracuje. A protože stále velké množství rodin je ochotno prodávat své dcery, nacházejí zde nákupčí laciné a téměř nevyčerpatelné zdroje.

O Pulim však od jeho odchodu nikdo nic nevěděl. Když se Shambu zeptal otce, kde je, setkal se pouze se zlostným mlčením. Nakonec mu matka sdělila, že se Puli také nevrátí a že už dál o tom hovořit nebude. Od té doby se o ztracených dětech nikdo ani slůvkem nezmínil.

Jejich čakry, tato kola osudu, jež řídí každého člena společnosti, se odkutálely za hranici, o které se nemluví.

V zapadajícím slunci se odrážely kontury vesnice. Ze stromů okolo chatrčí zaznívala kakofonie ptačího zpěvu a zvířecích zvuků. Ticho večera bylo prolomeno pekelným rámusem. Shambu zrychlil své kroky, neboť věděl, že den se chýlí ke svému konci, stejně jako životy myší, na něž se za šera vrhnou hladové mangusty.

Ve všem se odehrával nekonečný řetězec událostí a Shambu vedoucí buvola domů mohl očekávat, že se jeho dosavadní rutinní život změní tehdy, až se ožení a narodí se mu děti, které po něm převezmou jeho nynější úděl.

Toto byl způsob života celé společnosti po dvě tisíciletí a možná ještě déle, systém, který přetrval invaze, drancování i občanskou válku. Nyní, do tohoto poklidného světa, se znovu navrátil otrokář.

V posledních okamžicích světla se vzduch stal ještě štiplavějším a těžším, neboť se do něj vmísil prach zvířený zvířaty přicházejícími z polí a kouř páleného dřeva a sušeného trusu, který unikal z ohnišť, na nichž ženy připravovaly večeři.

Za poslední tři roky, kdy Shambu vodíval buvola na pole, se znatelně rozrostly banyány stojící kolem cesty. Každý vypustil k zemi několik větví, které v suché a neúrodné půdě zakořenily a obrostly novými výhonky.

Bůh slunce Surya, každou minutou rudější, se pomalu skláněl k horizontu, povzbuzován píšťalkami vesnických muzikantů, aby si zanedlouho mohl odpočinout po celodenní namáhavé práci, kdy zahříval celou zemi. Shambu viděl hráče, jak sedí v hloučku před hliněnými chatrčemi a vyklepávají do bubínků rytmus, jenž se mísil se zvukem píšťal.

Ve stejný okamžik zahlédl ještě něco, co nezapadalo do obvyklé scenérie. Před jejich domem parkoval starý náklaďák s vysokými postranicemi a zadrátovanou střechou. Vypadal jako klec na kolech.

Na verandě stál cizí muž a mluvil se Shambovým otcem. Oba byli tak zabráni do hovoru, že si chlapce vůbec nepovšimli. Nicméně instinkt mohl Shambovi napovědět, aby utekl a schoval se. Ve skutečnosti by to však bylo těžko proveditelné, protože nebylo kam utéct ani se schovat. V džungli by bylo jen otázkou času, než by ho roztrhaly šelmy. O zbytky těla by se pak zřejmě postarali supi. Ne, nebylo zde místo, kam by se mohl ukrýt. Shambu vedl dál buvola a toužebně si přál dostat se do jediného bezpečného místa, které znal: domů.

Domek, který obývali, byl prostý. V jednom pokoji spaly děti, v druhém rodiče. Třetí pokoj sloužil jako jídelna. Před jídlem však matka vždy nejdříve zazvonila na zvoneček, jímž vyháněla z domu zlé duchy, a otec upravil knot olejové lampy tak, aby hořela plynule a jasně. Pak ji postavil před vybledlé fotografie hinduistických bohů ve zlatých rámečcích, kteří řídili životy každého člena rodiny. Byli zde Ráma, velký a moudrý, Sita, bohyně hojnosti a úrody, Ganeša se sloní hlavou, jež přináší štěstí, Lakšmí, která uzdravuje všechny, kteří vzhlížejí k jejímu poklidnému obličeji. Kousek opodál stála reprodukce Krišny s tváří mírně nahnutou k misce s máslem – připomínka toho, že bůh s kraví hlavou je nejuznávanějším a nejmilovanějším bohem hinduistů.

V této době připravovala obvykle Shambova matka večeři na otevřeném ohništi. Dnes však seděla před strojem na mletí rýže a poslouchala, o čem se baví muži na verandě.

Shambu se zpočátku domníval, že cizinec je bud zemindar, místní majitel půdy, anebo jeho zástupce. Ale pak, když se nad tím zamyslel, dospěl k závěru, že podvečer není vhodná doba na projednávání cen pozemků. Tyto záležitosti se vyřizují za úsvitu, když jsou muži vyspaní a mohou se dohadovat mnohem klidněji.

Pak se Surya ztratil a vesnici přikryla noc, jako by ji zahalil těžký a neproniknutelný mrak.

Shambu zavedl buvola do chléva, který byl připojen k zadní části chatrče. Pohyboval se rychle a přitom naslouchal šelestům kolem sebe. Muži si šli půjčit peníze od mahajany, vesnického lichváře, jemuž úroky přinášely slušné zisky. Ženy se točily kolem golas, malých zásobáren zrní, které byly nedílnou součástí každého domu. Děti, které nemusely pracovat, měly stále dost síly si hrát.

Špačci spustili svůj večerní koncert v okamžiku, kdy Shambu míjel studnu, která sloužila dalším třem rodinám. Nad krajinou se přehnal lehký vánek, jenž přicházel každý večer. Když Shambu přivazoval buvola v chlévě, objevily se na obloze první hvězdy a vzduch se naplnil zvuky noční zvěře a hmyzu.

Shambu dosud stál vedle volka, když tu se objevil cizinec následován Shambovým otcem. Muž byl silné, vysoké postavy a na sobě měl městský oblek. Otec pověděl Shambovi, že cizinec přišel proto, aby ho odvedl k Pulimu. Z chatrče bylo slyšet matčin pláč. Neznámý muž uchopil chlapce pod paží a odvedl jej k nákladnímu autu.

Možná si Shambu vzpomněl, že když se ztratil Puli a ostatní chlapci, byl ve vesnici podobný vůz. Ale i kdyby si tuto okolnost pamatoval, nic by na skutečnosti nedokázal změnit. Pro rodiče bylo jeho tělo již minulostí, stejně jako těla Puliho či Saminy, o nichž se již nikdy více nebude otevřeně mluvit. Aby přežili, rozhodli se poskytnout vlastní potomky otrokářům.

Zprávy organizací, které se zabývají ochranou lidských práv, uvádějí, že v roce 1990 bylo na území Indického poloostrova prodáno do otroctví denně asi tisíc chlapců, tedy sedm tisíc týdně a tři sta pětašedesát tisíc ročně. Nikdo však není schopen určit přesný počet. Někdy je požadováno více dětí, jindy méně. V zimě obvykle poptávka klesá, zatímco v letním období roste. Přesto v roce 1990 nakoupili otrokáři tolik chlapců, že by jejich počet zaplnil středně velké město v západní Evropě.

Ve světě, kde boj o přežití je každodenní záležitostí, jsou děti šachovými figurkami v rukách dospělých: bud budou pracovat, nebo hladovět.

V Shambově zemi, kde se většina rodin nachází v tíživé chudobě, jsou vznosná prohlášení o právech dětí zúžena na minimum a neznamenají téměř nic: neexistuje žádné společenské vědomí, které by je prosazovalo. Shambu žil ve světě, v němž budoucnost a perspektivy jsou tak omezené, že jediným způsobem, jak je možné ulehčit rodinným útrapám, je poskytnout vlastní dítě.

Shambův svět zůstává světem, v němž dětství se svými právy neexistuje, kde děti nejsou ochraňovány před zneužíváním a kde líbivé deklarace UNICEF a jiných dětských organizací nikdo neslyší.

Někteří lidé trvají na tom, že skutečnost ani nemůže být jiná, poněvadž neexistuje jednotný názor, kde končí dětství a začíná dospělost. Mezinárodní dohody o potlačení otrokářství se všeobecně shodují na věkové hranici osmnácti let, pod níž jsou všichni jedinci považováni za děti. Mezinárodní ogranizace práce (ILO) říká, že by touto hranicí mělo být patnáct let života, kdy se mladí zapojují do pracovního procesu. Většina zemí třetího světa podepsala Konvenci o minimálně dosaženém věku, jenž je dvanáct let.

Tato konvence však žádným způsobem neovlivňuje situaci v zemích a místech, které se podobají Shambově domovině. Otrokáři zde nadále získávají malé děti jako levnou pracovní sílu a zcela ignorují předpisy o dosažení jejich minimálního věku. K takovým místům patří například zlaté doly v Peru, Indie a Maroko, kde dětí využívají ke tkaní koberců, Thajsko a Filipíny s nechvalně proslulými nevěstinci a rukodělnými dílnami. Ve všech těchto zemích se děti kradou, nakupují a prodávají, aby udržely v chodu průmyslovou výrobu.

V těchto zemích se na potomky nahlíží jako na kapitál, s nímž může být libovolně nakládáno. Existuje spousta neoficiálních agentur, které dodávají mladistvou pracovní sílu průmyslovým korporacím a utajovaným dílnám. Děti jsou v nich drženy ve strachu, poněvadž kdyby vyzradily podmínky, v nichž pracují, přišly by o život.

Děti jsou nuceny snášet tento úděl, neboť jedině tak ušetří rodinu před ostudnou žebráckou formou obživy. Tyto děti rychle dospívají a také brzy umírají: v deseti jsou malými dospělými, ve dvaceti již stárnou a okolo třiceti umírají. Jsou zlomeny vysilujícími úkoly, které musí denně vykonávat.

Práce za otrockých podmínek je tradiční formou otrokářství. Zatímco většina států ji oficiálně zakazuje, mnohé v ní stále pokračují. Je zakořeněna v kulturách starších než židovských, ačkoliv po staletí nacházela široké uplatnění v Mojžíšově zákoně. Otrokářství vzkvétalo v římském impériu, stejně jako ve francouzských, španělských a anglických koloniích. Islám uznával otrokářství až do středověku, nicméně dodnes se s touto formou útisku nevypořádal. Římskokatolická církev se od otrokářství oficiálně distancovala teprve v roce 1965, přesto je pod jejím pláštěm nadále praktikováno na Filipínách, v Guatemale a v Jihoafrické republice.

Snahy o regulaci porodnosti, respektive snížení počtu dětí rodících se v rozvojových zemích, s nimiž se nejčastěji obchoduje, prudce narážejí na nesouhlas Říma. Církev totiž porodnost podporuje, neboť hlásá, že Bůh se o všechny tvory postará. Ochránci dětských práv proto mohou oprávněně tvrdit, že papež přes své humanitární postoje vlastně umožňuje zvyšování počtu dětí, které trpí. Někteří venkované věří, že prodej jejich dětí byl součástí božího plánu. Ve jménu Boha, stejně jako ekonomických potřeb rodin, pak musí děti snášet život v temnotách, být svědky krutého života dospělých, v němž hlasy advokátů bojujících za dětská práva nejsou nikdy dost pozorně vyslyšeny a v němž naopak otrokářství vytvořené před tisíci lety zůstává stále nedotčeno.

Anti-Slavery Society ve své zprávě z roku 1991 uvádí, že Indie disponuje nejpočetnější dětskou pracovní silou na světě. Přesto, že se zde nedávno konstitučně garantovala ochrana dětí, devadesát procent jich bylo zaměstnáno na místech a za podmínek, které odporují ústavním předpisům. Legislativa je uplatňována pouze v několika málo továrnách. Nejasnost právních předpisů a jejich mnohoznačnost dovoluje zaměstnavatelům obcházet zákony, aniž by je přímo porušovali. Minimální věk, který je nutno dosáhnout pro výkon práce, se v jednotlivých státech liší. Obecným zvykem je, že se věková hranice přizpůsobuje požadavkům zaměstnavatele, který si obvykle o svých zaměstnancích nevede záznamy.

V roce 1991 působilo na celém území Indie něco málo přes sto dohlížecích inspektorů, tedy jeden na zhruba čtyři sta tisíc pracujících dětí. Inspektoři, kteří kontrolují pracovní podmínky, jsou často podplaceni, aby zkreslovali výsledky svých záznamů, anebo jsou přesvědčováni, že i mizerná práce je pro děti stále lepší než hladovění a nuzné živobytí, které by je čekalo doma. Bohužel, tyto argumenty bývají často pravdivé. Na druhé straně ovšem neospravedlňují fakt, že děti pracují za almužnu a v hrozivých podmínkách.

Každé z pěti dětí v Indii ve věku od tří do třinácti let pracuje podle Mezinárodní organizace na ochranu dětí až sedmnáct hodin denně, šest dnů týdně za průměrnou mzdu padesát centů za den – což je zhruba cena, za kterou můžete v obchodě koupit konzervu pro psa. Pachtí se v dolech nebo tkají vlněné koberce, bez dostatečného osvětlení či ventilace, což často vede k různým dýchacím onemocněním. V postranních uličkách se skrývá množství bidis (malé továrničky na výrobu ručně kroucených cigaret), v nichž jsou děti automaticky vystaveny plicním chorobám včetně rakoviny. Děti pracují v cihelnách či sklárnách, kde jsou celý dlouhý den nuceny přidržovat roztavené sklo, jež dosahuje osmi set stupňů Celsia. Všechny tyto práce jsou nezákonné pro děti mladší čtrnácti let. V nedávné zprávě předložené indickému parlamentu uvádí ministr zdravotnictví, že na celém Indickém poloostrově se za sledované období jednoho roku zotavilo z následků otrokářské práce vykonávané jedinci pod patnáct let pouhých jednadevadesát dětí.

Pracovní podmínky v Indii v roce 1991 jsou pouhou částí celkového problému. Potenciál dětské pracovní síly se ve státech třetího světa během posledních dvou desetiletí zdvojnásobil a zahrnuje zhruba milion dvě stě tisíc dětí ve věku od pěti do dvanácti let. Je jim upíráno právo si hrát, učit se a těšit se z normálního dětství. Ačkoliv moderní lékařství umožňuje v rozvojových zemích zvyšovat počet jedinců, kteří přežijí první kritický rok života, neexistuje dosud žádná odborná studie, jež by zjišťovala následky otrockých pracovních podmínek na zdraví dětí, zejména v jejich středním věku.

Nikdo neví, zda pesticidy nejsou pro mexické děti, které sbírají úrodu v Kalifornii, více nebezpečné než pro dospělé. Nikdo nedokáže posoudit hladinu emocionálního stresu dětí, které pracují v kamenolomech, při výstavbě cest a na staveništích pod rozpáleným africkým sluncem. Nikdo neví, jak je pětiletému keňskému chlapci či dívce, kteří vypomáhají šest dní v týdnu v kuchyni hotelu, v němž tráví svou dovolenou bohatí cizinci. A nikdo ani neví, jaké konečné důsledky se projeví na šestiletém dítěti, které vstává za úsvitu a pracuje v káhirské továrně na oděvy, jež vyváží své zboží do Spojených států.

Nikdo také nedokáže odhadnout psychologické a fyzické následky, jež se odrazí na dětech pachtících se na čajovníkových plantážích Srí Lanky, z nichž mnohé nedosáhly věku pěti let a které dostávají dva centy denně v místní měně za desetihodinovou pracovní dobu, v níž po celý čas rozstřikují pesticidy. Nikdo ani neví, jak se cítí sedmiletí, kteří stráví den nařezáváním gumovníků v Malajsku a kterým se od této práce dělají krvavé puchýře na rukou i na nohou, to vše za částku jednoho dolaru při šedesátihodinové pracovní době týdně.

Nikdo nic moc neví o každodenním životě desítek milionů malých chlapců a dívek, kteří nikdy nechodili do školy a jejichž jediným poznáním je, že se jejich život nikdy nezmění. Od Shamba se v podstatě neliší ničím.

V Shambově světě se cena, za niž je dítě prodáno do otroctví, nikdy neprojednává na širší veřejnosti. Obecně je ale přijímáno, že za silného chlapce by mohla rodina dostat deset tisíc rupií (devět set dolarů) – což je lákavá suma, když vezmeme v úvahu, že průměrný příjem v roce 1991 nepřesáhl v těchto zemích čtyři sta dolarů za rok. Shambu nebyl poslán do dolů ani do dílen na výrobu koberců, které lze nakoupit v luxusních prodejnách na Páté avenue, ani do skláren, kde by zbytek svého života strávil nošením dlouhé tyče, na jejímž konci se zachvívá roztavená hrouda skla. Shambův otec prodal svého syna překupníkovi jménem Gupta.

V okolí Karáčí působí nejméně stovka mužů podobných Guptovi. Město bylo a je hlavním centrem obchodu s dětmi, zásobujícím převážně potřeby států v Perském zálivu. Gupta měl pro chlapce už dávno jistého kupce. Mohammad Saleem je obchodníkem velkého formátu, jenž se specializuje zejména na prodej malých chlapců. Pokud dostane cenově výhodnou nabídku, sežene také děvčata. Avšak svou pověst a majetek získal obchodováním právě s takovými chlapci, jako je Shambu.

Zatímco Gupta patří k posledním článkům dlouhého řetězce novodobých otrokářů, Saleem je jedním z jeho hlavních ok. Denně rozhoduje, jak naloží se svým živým portfoliem, kam jej prodá, o kolik jedinců ho rozšíří, jak zminimalizovat riziko, že mu konkurence zboží ukradne.

V roce 1990 omezil Mohammad Saleem, tento korpulentní muž s hladce ulízanými vlasy, své působení na oblast Karáčí a Dubaje. Vždy oblečen do hedvábné košile a precizního obleku, stal se známou osobností mezi pouštními princi a princeznami. Všude ho rádi vítali, neboť hrál významnou roli v udržování dlouholeté arabské tradice: velbloudích závodů.

Závody byly po léta součástí zimního festivalu, který znamenal oživení života v těchto nudných měsících. Po ropné krizi v polovině sedmdesátých let byly závody znovu obnoveny s malou změnou – do sedel velbloudů byli posazeni malí chlapci.

Poněvadž nebylo možné najít místní rodiče, kteří by byli ochotni obětovat své potomky pro pobavení honorace, začali drobné žokeje přivážet z Indie, Pákistánu a Srí Lanky. Saleem se ochotně ujal role dodavatele malých jezdců.

K závodům se používá speciálně cvičených velbloudů, kteří jsou schopni běžet velmi rychle. Pro vítěze jsou určeny vysoké peněžní sumy. Závody se rychle staly nejdůležitější událostí zimního společenského programu v zemích Perského zálivu. Pod patronací britského královského dvora lákají pozornost tisíců zahraničních návštěvníků, kteří napomáhají vytvářet z těchto závodů zlatý důl.

Nikdo přesně neví, kolik malých žokejů kvůli této aktrakci trpělo. Existují odhady, že během sezóny roku 1987 při ní přišlo o život tucet dětí, další byly zraněny, pokousány či pokopány rozzuřenými velbloudy.

Jezdci jsou drženi na váze pod sedmdesát liber a jejich denní příděl potravin nepřevyšuje pět set kalorií, což se blíží hladovění. Žokejové, kteří ztloustnou, jsou prodáni, obvykle jako sluhové do domácností – jedna forma otroctví vystřídá druhou. Ti, kteří jsou fyzicky atraktivní, jsou zas nabízeni jako prostituti do měst zemí Zálivu. V rámci tohoto průmyslu mohou být až několikráte prodáni, přičemž jejich hodnota klesá úměrně s tím, jak jsou fyzicky opotřebováni.

Samozřejmě že malí žokejové žijí v područí. Nemohou opustit svou základnu, volně nakládat s časem, každý jejich pohyb je přísně sledován.

Při závodech jsou přivázáni na záda velblouda, pouze ruce jim zůstanou volné, aby mohli dráždit otevřené rány na krku zvířete. Velbloudi jsou takto bolestí vyprovokováni k šílenému běhu. Uhánějí po nerovném povrchu závodiště a v hluku jejich kopyt se ztrácí povzbuzování jezdců.

Mezinárodní organizace pro ochranu dětí tvrdí, že obchodníci jako Saleem mohou vykonávat svou činnost pouze díky pasivní spoluúčasti „vysoce postavených úředníků a vládnoucích rodin, které do závodů investují nemalý kapitál. Přihlížející si sotva povšimnou, že děti jsou k velbloudům přivázány a že mnohé z nich jsou zraněny. Rovněž lze předpokládat, že takové množství dětí, jež se účastní závodů, musí být odněkud importováno. A vzhledem ke skutečnostem, že někteří z chlapců mají úřední pasy s vyznačenou profesí ‚žokej‘, je nutné se domnívat, že do případu jsou vtaženy policejní síly a imigrační ográny.“

Mezinárodní organizace pro ochranu dětí nemá sebemenších pochyb o tom, že oficiální místa spolupracovala při každém kroku, který bylo nutno provést, aby se malý Shambu dostal ze své země do Spojených arabských emirátů. Nikdo se již nedozví, jestli se Shambovi někdy podařilo potkat svého bratra, či zda byl Puli v té době ještě naživu. Nikdo už nebude schopen posoudit teror, jakému byl Shambu vystaven, když byl přivázán na záda svého velblouda, a co se mu odehrávalo v hlavě, když se zvíře dalo do běhu.

Mnoho otázek, na které mohl Shambu odpovědět, zůstane nerozřešeno. Po krátkém běhu shodil velbloud Shamba ze zad. Chlapec upadl do cesty dalším zvířatům, která ho ušlapala k smrti.

Shambův osud se podobá životům otroků v druhé knize Mojžíšově, jež vlastnili faraónové, Řekové či Římané – je stejný jako otrokářství, proti kterému kázal svatý Pavel. Je šokující, když si uvědomíme, že tato forma porobení stále existuje, i když pro mnohé je záležitostí dávno uplynulou. Případy, jako je ten o Shambovi, jsou sice znepokojující, ale přímo se nás nedotýkají. Podobné zneužívání je jistě v naší společnosti nemyslitelné. Anebo není?

KAPITOLA 2

* * *

Utrpení Marie-Luisy

Přibližně ve stejné době, kdy Shambu zemřel v Dubaji, se na opačném konci zeměkoule, v Manile, modlila Marie-Luisa Opinová, aby přežila nastávající den. Nějakou dobu zkoušela nemyslet tak daleko dopředu. Avšak když se její mysl rozběhla směrem k budoucnosti, její tep se zrychlil a v očích se jí zaleskly slzy. Byly to okamžiky, kdy se sama sebe začínala ptát, jestli má život vůbec smysl. V těchto chvílích měla obzvláště silný pocit, že nikdy nebude schopna zajistit živobytí pro sebe a své dvě děti: pětiletého Antonia Petra a tříletou Carmen-Terezu.

Jednoho březnového dne, který začínal jako každý jiný, chybělo Marii-Luise několik dní do jejích dvacátých sedmých narozenin. Věděla, že muži ještě pořád po ní pokukují. Všimla si toho, když jim ustýlala postele v hotelových pokojích. Nesnášela tento pocit „hodnocení“. O to více se jí protivily návrhy cizinců na schůzky, pozvání na večeři anebo jejich snahy dostat ji do postele. Podobnými způsoby si kupovali ostatní pokojské, ale Marie-Luisa byla jiná. Jejich návrhy odmítala se slovy, že je počestná žena.

Vdala se, když jí bylo sedmnáct, ale před dvěma lety ovdověla. Tomas Opino, taxikář, se vracel domů, do Pasay City, chudé čtvrti poblíž letiště, když tu náhle do něj z protisměru narazil mercedes. Thomas zemřel při převozu do nemocnice. Marie - Luisa obdržela skromnou životní pojistku, z níž velkou část musela použít na pohřební výdaje.

Marie doufala, že pod vládou prezidentky Corazon Aquinové se jí dostane spravedlnosti a že jí bude přidělena přiměřená kompenzace za manželovu smrt.

Úředníci nového administrativního systému však jen krčili rameny a vymlouvali se, že jsou příliš zaneprázdněni, než aby se zabývali staršími případy. Jeden právník z ministerstva spravedlnosti jí dokonce poradil, aby si raději našla nového manžela. Marie-Luisa opustila beze slov jeho kancelář, neboť poznala, že u něj zastání nenalezne. Prezidenti se sice mění, ale postoje lidí zůstávají stejné.

Nájemné za byt v Pasay City byla Marie-Luisa schopna splácet jen díky příspěvku katolické církve, jež dočasně pomáhala svým členům, kteří se ocitli v nouzi.

Mariin pracovní den byl dlouhý. Osm hodin pracovala jako pokojská v hotelu Hyatt Regency na Roxas Boulevardu. Když zde skončila směnu, rychle se přepravila autobusem do hotelu Ramada, kde po devět hodin umývala nádobí. Šest dní v týdnu pracovala sedmnáct hodin denně. Po několika týdnech jí bylo oznámeno, že církev jí již dál nemůže přispívat. Doba charitativní pomoci vypršela.

Krátce poté poslala Marie-Luisa své děti k matce na ostrůvek jižně od Manily – na jeden ze sedmi tisíc sta sedmi ostrovů, z nichž se skládají Filipíny. Marie si tyto zeměpisné údaje pamatovala ze školy a byla pyšná, že její domov je větší než britské ostrovy a délka pobřeží všech ostrovů je dvojnásobná ve srovnání s délkou pobřeží Spojených států.

Marie-Luisa se vzdala bytu v Pasay City a přestěhovala se do jednopokojové mansardy. Podařilo se jí najít si třetí práci na neděli, její jediný volný den. Připravovala podnosy pro pokojovou službu v hotelu Sheraton. Kvůli zdejší desetihodinové směně musela opouštět svůj byt již ve čtyři hodiny ráno. Její pracovní doba se tak prodloužila na sto dvě hodiny týdně a dostávala za ni celkově devatenáct dolarů.

A tak pomalu přežívala ze dne na den, vyrovnávala se s novými problémy a uvědomovala si, že se musí dostat přes toto krizové období. Ale potíží jako by spíš přibývalo. Každé ráno, když se probudila, se svět zdál být černější a méně snesitelný. Připadala si jako kolečko v hodinovém strojku. Přesto dokázala ze svého mizivého výdělku něco uspořit a našetřené peníze posílat matce na výživu dětí.

Po několika měsících, kdy získala nedělní práci, ztratila místo v hotelu Ramada. Místo ní jej získala příbuzná šéfové úklidu. Její příjem se snížil o osm dolarů týdně a Marie-Luisa se tak dostala pod oficiální hranici chudoby, neboť nedosahovala výdělku šesti set dolarů ročně.

Znovu se obrátila o pomoc na církev, ale pastor jí řekl, že tak mladá žena nemá nárok na příspěvek, neboť existují i horší případy, než je její. Opouštěla tedy bezúspěšně jeho kancelář a za ní doznívala slova: „Když se chce, všechno jde.“ (Po tomto doporučení se Marie-Luisa rozhodla přestat chodit na mše.)

Následovaly dny, v nichž se Marii nechtělo ani vstávat. Převalovala se v posteli a cítila na sobě tíhu nadcházejícího dne. Ale pak si vzpomněla na své děti a utěšovala se, že tak to již určitě nepotrvá dlouho.

Jednoho dne se Marie-Luisa rozhodla zpestřit si svůj pracovní kolotoč a vydat se do míst, k jejichž návštěvě vybízela prezidentka Aquinová všechny Filipínce: do Melacananského paláce, bývalého sídla Ferdinanda a Imeldy Marcosových. Obyčejní lidé by prý měli vidět, jak si užívali předchozí vládci na Filipínách.

Melacananský palác navštěvovalo denně okolo patnácti tisíc lidí. Muži se navzájem popichovali při zhlédnutí pěti set padesáti Imeldiných černých podprsenek, ženy se zas usmívaly při poznámce průvodce o třech stech krabicích podvazkových pásů. V prezidentově ložnici si obvykle návštěvníci zakrývali ústa kapesníky, ani ne tak proto, že na prostěradle byly kapky krve a na zemi se povalovaly zašpiněné vložky – známky toho, že Marcos po léta trpěl ledvinovou chorobou a nedokázal udržet moč. Zakrývali si obličej spíš proto, aby na ně nepadla nějaká kletba, která se stále ještě mohla vznášet pokoji nenáviděného tyrana.

Marie-Luisa nevěřícně zírala na tři tisíce sto šestapadesát párů Imeldiných bot, z nichž každý stál zhruba dvě stě padesát až tisíc dolarů, a také na dva tisíce kusů šatů sloužících k různým příležitostem. Cena jedněch šatů se pohybovala od deseti tisíc do pětasedmdesáti tisíc dolarů – tedy daleko více, než je pokojská schopna vydělat za celý svůj život. Průvodce poznamenal, že plesové šaty mají na sobě více zlata než papežův slavnostní oděv a že jejich cena se odhaduje na pět set tisíc dolarů. Marie-Luisa cítila velké rozhořčení nad takovou marnotratností.

Když procházela hudebním salonkem a kaplí, přemýšlela nad svou neutěšenou situací, která se ve srovnání s tím, co zde viděla, zdála téměř absurdní. V koupelně paní Marcosové byly kohoutky, vana, bidet, dokonce i komoda vyrobeny z ryzího zlata. Průvodce pronesl, že kdyby se měla stanovit pouze jejich hodnota dle váhy, vyšplhala by se suma na deset milionů dolarů.

Za Marií-Luisou se ozval hlas, odsuzující nejen to, že Imelda Marcosová žila v takovém přepychu, ale že jí bylo umožněno utéci do exilu a že její majetek nebyl navrácen lidu. Na její slova všichni kolem spontánně přikyvovali.

Marie-Luisa se otočila a podívala se na ženu, jíž patřil odvážný hlas. Byla přibližně stejně stará, stejně vysoká a její oválný obličej rámovaly stejně husté černé vlasy, jako byly Mariiny. Takto koneckonců vypadají miliony Filipínek. Žena se na Marii-Luisu usmála a Marie jí úsměv opětovala. Pak se jí neznámá představila, jmenovala se Armin Romeneová. A jak to bývá na Filipínách zvykem, pozvala ji po prohlídce na kávu. Neexistoval důvod, proč by Marie-Luisa měla odmítnout. A tady vše začalo.

Když Marie-Luisa a Armin Romeneová opustily Melacananský palác, vypadaly jako dvě staré dobré přítelkyně. Ale to bylo samozřejmě Armininou záminkou. Její vlastní příjmy totiž často záležely na tom, získat něčí důvěru.

Armin Romeneová byla kuplířkou. Její práce spočívala ve vyhledávání mladých filipínských žen a v jejich přesvědčování k cestám na Blízký východ, do Evropy, do Severní Ameriky či do Austrálie. Slibovala jim, že jakmile dosáhnou cíle své cesty, vydělají si velké peníze. Jistěže všechno mělo být legální a čestné, jak sama s oblibou dodávala.

Armin Romeneová obchodovala se sny a fantazií, dokázala se vemluvit do duší svých obětí, které byly často velmi naivní a bezbranné. Svému řemeslu se vyučila v Ermitě, v krátké a úzké uličce sex-shopů.

Ermita byla přirozeným startovacím místem pro někoho, kdo se po krátkodobé známosti narodil portugalskému námořníkovi a čínské děvce. Zde o Armině tvrdili, že je tvrdohlavá po otci, ale trpělivá a vychytralá po matce. Říkali o ní ještě i další věci: že je o deset let starší, než ve skutečnosti vypadá, že má milence na americké ambasádě v Manile, který ji chrání, a že má dítě s jedním z baronů německého pornografického průmyslu, které teď žije v Mnichově.

Ve své práci byla dobrá – měla instinkt na vhodné oběti, dokázala jim naslouchat a byla schopná je vmanévrovat tam, kam chtěla.

Opatrná a vypočítavá Armin Romeneová jen zřídkakdy jednala s mladšími dívkami, s dětmi už teprve ne. Nebezpečí, že by na sebe upoutala pozornost policie, bylo větší než zisk, který by tím získala. Proto se záměrně zaměřovala na ženy mezi dvaceti a třiceti lety, které se ocitly v depresivních situacích, ale které stále ještě byly fyzicky přitažlivé. Věděla, že právě po takových ženách je nemalá poptávka.

Za každou ženu, kterou Armin sehnala, dostala v průměru dvě stě padesát dolarů, a pokud měla dotyčná pěknou postavu a byla krásná, pak za ni inkasovala až dvojnásobek zmíněné částky. Podle střízlivých odhadů mohla dohazovačka prodat ročně okolo tří set žen, což jí přineslo čistý zisk sedmdesát pět tisíc dolarů ročně.

V roce 1990 působilo v Manile zhruba tisíc kuplířek. Většina z nich se specializovala na stále rostoucí požadavek: sehnat mladou krásnou Filipínku jako nevěstu pro stárnoucího muže ze Západu.

Když obě ženy opustily bývalý Marcosův palác, začala Romeneová pomalu spřádat sítě, do nichž by ulovila nezkušenou, deprimovanou pokojskou. Jako většina dohazovaček se i Armin zpočátku přestrojila do role chápající utěšovatelky, která si prožila všechny ty zlé chvíle. Vytvoření správné image bylo součástí její práce.

Romeneová nejdříve vylíčila Marii-Luise své vlastní zážitky a pak dodala, že chápe, jak těžké je odloučení od rodiny. Brzy se Marie-Luisa rozplakala nad svým trápením a vyzradila, že již zřejmě brzy nebude schopna podporovat své děti.

Na toto vyznání Armin právě čekala. Rychle Marii utvrdila v tom, že jim štěstěna musela zprostředkovat jejich setkání, protože zná východisko. Všechno ale pochopitelně záleží na Marii-Luise. Marie prohlásila, že by udělala cokoli, nebojí se těžké ani zdlouhavé práce. Je ochotna vzít jakoukoli práci, bude-li legální.

Armin Romeneová se opatrně zeptala, zda by Marie-Luisa byla ochotna cestovat do zahraničí. Po chvíli uvažování mladá žena odpověděla, že se nechce dále vzdalovat od svých dětí.

Armin jí popsala, že se vlastně před léty nacházela v podobné situaci. Také musela přestěhovat děti k rodičům a sama bojovat o přežití. Pak jí však „přítelkyně“ nabídla možnost pracovat v Evropě. I ona prý váhala, ale nakonec pozvání přijala. Během roku byla schopna vydělat tolik peněz, že se mohla vrátit nejen ke svým dětem, ale i zařídit si vlastní malý podnik. Pohádka, kterou Marii-Luise navykládala, byla sice částečnou autobiografií, ale značně přikrášlenou.

Marie-Luisa se zeptala, jakou práci by musela vykonávat. Jediné, co uměla, bylo stlát postele a mýt nádobí.

Zde se Armin teprve uplatnila jako skvělá přesvědčovatelka. Ubezpečila Marii, že tyto zkušenosti jsou v Evropě velmi ceněny. Za jednodenní práci by tam dostala takový plat jako za celou týdenní práci v Manile. Navíc, pracovní doba by byla kratší, takže by si mohla vzít i dvě zaměstnání a ještě by si stačila užít života. A kdo ví, poznamenala Armin významně, třeba tam potká nějakého laskavého bohatého muže…

Marie-Luisa pronesla, že nestojí o nějaké známosti. Jediné, co chce, je vydělat dost peněz, aby uživila své děti. Dále se však začala sama vyptávat: Kolik peněz by asi mohla vydělat? Jakým způsobem by je posílala domů? Kam by měla jít?

Romeneová váhala. Celá záležitost totiž není tak zřejmá, jak by se první pohled zdálo, poznamenala po chvíli. Vláda není nakloněna migraci obyvatel. Navíc existuje spousta úředních omezení a procedur, které je nutno podstoupit. A to všechno stojí čas a peníze.

Marie-Luisa se cítila sklíčeně. Svěřila se Armin, že žádné peníze nemá a ani nezná způsob, jak by si je rychle vydělala.

Ale dohazovačka ji opět uklidnila. Zná jistého „přítele“, který půjčuje peníze. Za normálních okolností by neposkytl peníze někomu, kdo hodlá odjet do ciziny, ale protože je to její přítel, mohla by se u něj přimluvit. Tento způsob vytváření nadějí a na druhé straně stavění překážek byl součástí její hry, do níž Marii-Luisu pomalu vtahovala.

Na jejich další schůzku přinesla Armin smlouvu o poskytnutí půjčky, dokonce již podepsanou. Navíc k ní byl přiložen šek na dvě stě dolarů. Marie, která stěží zakrývala vzrušení, pronesla, že nikdy tolik peněz neviděla.

Až doposud byla Armin milá a chápavá, nyní se však začala chovat jako obchodnice. Řekla Marii, aby smlouvu podepsala, a když získala její podpis, nezapomněla jí připomenout, že kontrakt je právně závazný dokument. Dvě stě dolarů, které nyní získala, jí umožní natočit video.

Mladá pokojská byla natolik zmatená z dalšího rychlého průběhu věcí, že ani nestačila Armin přerušit. Armin jí vysvětlila, že vzhledem k velkému počtu uchazečů o vycestování bude pro ni nejlepší, když se do ciziny provdá. Konečně se Marie vzpamatovala a začala protestovat, že se vdávat nechce. Jejím požadavkem je pouze pracovat a ušetřit peníze.

Romeneová ji opět uklidnila, že celý sňatek bude jen záminkou, jak se dostat do Evropy. Video, které Marie-Luisa natočí, bude ukázáno „sympatickému cizinci“, který ji „pozve“, aby ho navštívila. Na cizinecké pozvání pak snadněji vyřídí víza. Jakmile bude pryč z Filipín, bude si moci dělat, co chce.

Marie-Luisa se zeptala, proč by ji nějaký cizinec měl zvát do Evropy. Armin vysvětlila, že tohle je vlastně způsob jeho obživy. Za pozvání bude chtít určitou částku peněz, kterou mu Marie-Luisa zaplatí později ze svého platu. Pochopitelně jí diskrétně naznačila, že tuto metodu úřady neschvalují, a proto je lépe o ní pomlčet. Všechny další pochybnosti, které Marie měla, se rozplynuly ve chvíli, kdy Armin prohlásila, že se do Evropy dostala stejným způsobem.

O několik dnů později přivedla Armin Marii-Luisu do jedné kanceláře na Roxas Boulevardu. Marie podala dvousetdolarový šek muži, který ji zavedl do místnosti, jež byla úplně prázdná, až na kameru upevněnou na stojanu proti zdi, na níž byl nalepen plakát znázorňující pobřeží.

Muž podal Marii-Luise formulář a požádal ji, aby dopsala údaje do prázdných míst. Pak jí řekl, aby se postavila před plakát a přečetla „scénář“, který sama vyplnila.

Armin Romeneová stála tiše za kamerou a všemu přihlížela. Když Marie dočetla, Armin k ní přistoupila a sdělila jí, že bude lépe natočit snímků několik a navrhla jí, aby si sundala šaty. Marie-Luisa po krátkém váhání svlékla sukni a halenku a pouze ve spodním prádle znovu přečetla text. Tentokrát ji Armin požádala, aby odložila papír, dala jednu ruku vbok a vypjala prsa. Marie uposlechla jejích požadavků a nakonec ocitovala přímo do kamery:

„Jmenuji se Marie-Luisa Opinová. Mám dvacet sedm let. Jsem zdravá a pracovitá. Zajímám se o hudbu a tanec, ráda cestuji a navštěvuji památky…“

O tři týdny později obdržela Marie-Luisa dopis od zcela neznámého muže. Dopis byl krátký a obsahoval pozvání do Evropy.

Marie-Luisa neměla pochopitelně ani ponětí o tom, že tento muž patří k dalším specialistům angažujícím se v novodobém otrokářství.

A poněvadž ještě stále Armin důvěřovala, podepsala také dohodu o tom, že dodatečně zaplatí cenu letenky a rovněž všechny výdaje související s jejím vycestováním.

Den předtím, než měla odjet, zasáhla do jejího osudu další tragédie. Její syn Antonio Peter onemocněl zánětem plic a za tři dny umřel.

Když se Marie-Luisa vrátila z pohřbu, našla Armin Romeneovou před dveřmi svého bytu. Zpočátku byla laskavá, ale brzy začala na Marii naléhat, aby co nejdříve odjela do Evropy.

Marie jí odpověděla, že v současné době je nemožné, aby někam cestovala. Co když se něco přihodí její dcerce? Nyní se už Armin nedokázala tolik přetvařovat. Připomněla Marii smlouvu o půjčce a dohodu o zaplacení letenky, které podepsala. Jediný způsob, jak je může dodržet, je odletět do Evropy. Marie vrátila Armin letenku a řekla, že půjčku může splácet.

Ještě několik dalších dnů se Armin pokoušela Marii přesvědčit.

Marie-Luisa nakonec navrhla, aby zašly na diecézi a požádaly kněze, aby jim poradil, co mají dělat. Nato se Armin otočila a odešla. Marie-Luisa ji od té doby více nespatřila. Nikdo také neurgoval zaplacení půjčky.

V únoru roku 1990 potkala Marie-Luisa v Manile německého vdovce středního věku. Přestože byla k cizincům podezíravá, zamilovala se do něj. O šest měsíců později zaplatil jí a její dceři letenku do Německa.

V létě 1990 objevila policie poblíž americké vojenské základny v Subic Bay nedaleko Manily tělo mrtvé ženy, které bylo natolik v rozkladu, že nebylo možné zjistit, zda se jedná o Armin Romeneovou, či nikoli. Je však jisté, že od té doby ji nikdo neviděl.

Videonahrávka Marie-Luisy a tisíce podobných byly podrobně prohlíženy v soukromých studiích pornografických králů v Evropě, kteří i v roce 1991 vydělávali neuvěřitelné sumy za prodej svých produktů. Aby mohli pokračovat ve svém byznysu potřebují tito magnáti neustálý přísun nových tváří a těl. Jen jedna ze společností zabývajících se výrobou a distribucí pornografického materiálu – ZBF – dosáhla za rok 1990 obratu šedesáti milionů německých marek a její ukázkový katalog je tlustý jako telefonní seznam Washingtonu. Dvakrát ročně se do hlavního sídla ZBF nedaleko Wiesbadenu sjíždějí nákupčí z celého světa, aby si mohli prohlídnout nejnověji nabízené knihy, časopisy a filmy.

A protože Německo je velmi tolerantní v otázkách sexuální výchovy, dochází zde k široké spolupráci mezi výrobci pornografických materiálů a dodavateli nového zboží, k nimž patří například dívky z Filipín.

Bývalý konzul Edgar Schmidt-Pauli upozorňoval bonnskou vládu, že mnoho kuplířek a pasáků vydávajících se za dobrodince láká nezkušené filipínské dívky do Evropy, kde často končí v nevěstincích či masážních klubech. Jeho výroky však zůstaly nepovšimnuty. Německý pornografický průmysl pokračuje v expanzi a v roce 1991 ho nikterak neovlivnila ani recese, ani inflace.

Německý obchod se ženami byl vždy mlčky podporován těmi, kteří by proti němu měli spíše bojovat. Někteří policejní úředníci hlásají, že zásobování legálních nevěstinců asijskými ženami podléhá přirozené potřebě nabídky a poptávky a že tato forma prostituce je koneckonců lepší než pouliční, která kazí mládež.

Německo, jedna z nejbohatších zemí světa, rozmnožovalo i v roce 1991 svůj majetek tím, že podporovalo obchod s chudými, nevzdělanými a zoufalými ženami z rozvojových zemí. Je ironií, že tuto pověst si získal národ, který se v tomto století již jednou pokusil o vytvoření superdominantní rasy. Otroci třetí říše byli majetkem státu a jeho průmyslových zájmů. Otroci dnešní Spolkové republiky Německo slouží její buržoazii jako nástroje sexuálních potřeb.

Obchod se ženami potrvá tak dlouho, jak dlouho bude ekonomika Filipín a jiných asijských zemí nutit ženy k migraci.

Jedním z mnoha slibů, které Corazon Aquinová učinila při převzetí prezidentské moci, byl závazek, že podpoří Mezinárodní konvenci o otrokářství z roku 1949, která požaduje trestat každého, kdo „k uspokojení tužeb jedné osoby obstará, svede či jiným způsobem přiměje k prostituci jinou osobu, a to i přesto, že daná osoba s takovýmto nakládáním souhlasí“.

Paní Aquinová prošpikovala své volební prohlášení zvučnými větami: „Manila musí být očištěna – nastává konec odporné Marcusovy éry, jehož vláda zostudila naše ženy před tváří světa. Cizinci k nám mohou jezdit, ale musí mít respekt – Filipínky již nebudou na prodej. Ti, kdo by usilovali o jejich koupi, musí být potrestáni stejně jako ti, kdo by je chtěli prodat. Bude-li zapotřebí postavit větší množství věznic pro ty, kteří dál očerňují pověst našich žen a dětí, pak je postavíme.“ Tyto a další líbivé sliby pomohly paní Aquinové získat prezidentský úřad.

Cizinci popíjející své nápoje v barech luxusních hotelů se potutelně umívají. Vědí, že pevný most mezi Filipínami a Evropou či Spojenými státy se nepodaří prolomit pouhými předvolebními řečmi. Tímto mostem proudí do západního světa stovky a tisíce filipínských žen a dětí, aby uspokojily „sexuální“ trh. Každé město v západní Evropě či v Severní Americe má svou kvótu žen a dětí z Filipín, které byly prodány k prostituci, anebo zneužity v pornografickém průmyslu.

Přes své sliby se paní Aquinové nepodařilo zastavit činnost směřující k novodobému otrokářství. Na území Manily existuje stále více než sto tisíc legálně působících „pohostinných dívek“ (jinak též prostitutek), a kdo ví, kolik se jich nabízí bez registrace. Nikdo však nemá pochyby o tom, že většina z nich pracuje pod dohledem pasáků či kuplířek.

Mladí otroci však nejsou obstaráváni pouze k heterosexuálním stykům. Přestože roste ohrožení z nakažení AIDS, nabízejí se z Asie také mladí chlapci. Jak uvedl jeden holandský homosexuální časopis, „Asie je stále neposkvrněným sexuálním rájem pro pedofily“.

Obchodníci se pochopitelně snaží neustále tento „ráj“ doplňovat čerstvým zbožím. Horrison Plaza, místo, poblíž něhož pracovala i Marie-Luisa, je od rána do večera zaplněna tisíci chlapci, kteří se pod dohledem pasáků nabízejí k prodeji. Když dokončí svou „denní směnu“, jsou odvezeni z náměstí do tmavých uliček, kde spí po deseti v uzamčených místnostech. Vzhledem k nedostatečné hygieně a všeobecně nuzným poměrům se mezi chlapci rychle šíří pohlavní choroby.

„Sexuální turistika“ je součástí všeobecné ekonomické expanze otrokářství. Nejdříve byly „dívky k uspokojení“ dodávány americké armádě v padesátých letech do Koreje, poté do Vietnamu. Nakonec začali překupníci dodávat živé maso do všech vojenských základen v Tichomoří. V roce 1990 bylo do námořní základny v Subicu na Filipínách, kde sídlí sedmá americká flotila, dopraveno deset tisíc prostitutek, z nichž nemalou část tvořily děti. Obchodníci s otroky zásobují obrovskou enklávu od Hongkongu až po Okinawu.

V Bangkoku existují mnohaposchoďové masážní domy, které zaměstnávají tisíce děvčat denně. Jsou zde také nevěstince, „sadistická centra“, v nichž jsou dívky a děti bičovány koženými důtkami či jinými nástroji, dále kluby, které se specializují na podívanou na sex se zvířaty – v nich jsou mladé dívky nuceny k orálnímu sexu se psy anebo k páření s mulami. Obchodníkům s lidským zbožím nezáleží na ničem, hlavním kritériem je pro ně zisk.

V roce 1991 závisel rozkvět japonského sexuálně-pornografického průmyslu na cizích, respektive ze zahraničí dovezených ženách a dětech. Mladší ročníky jsou dováženy z Manily, z Bangkoku a ze Soulu, zatímco zralejší ženy z Amsterodamu, ze Stockholmu a v neposlední řadě také z Londýna.

Betty Sisk Swainová ze Sjednocené metodistické církve, jež působí v Tokiu jako misionářka, uvedla, že sexuální otroctví žen zůstává i nadále pilířem japonské mužské společnosti. Cizí ženy vyvolávají v Japoncích erotickou fantazii všeho druhu. Velká většina z dívek je vystavována fyzickému násilí, někdy dokonce mučení. Muži totiž často opovrhují ženami, které byly k této práci přinuceny.

Ženy jsou dopravovány do země přes Yamaguč-gumi (japonské podsvětí), které jim slibuje vysoce placenou práci v zábavních podnicích. Oběti, nic zlého netušící, přijíždějí na padělané pasy a již během cesty jsou sledovány ozbrojeným doprovodem. V Japonsku jsou pak prodány v dražbě, nejčastěji v tokijském distriktu Yoshiwa. Yamaguč-gumi nabízí každý týden ženy a děti ze zahraničí vlastníkům masážních salonů, barů, čajoven, striptérských klubů, tureckých lázní a v poslední době do velmi oblíbených tak zvaných „pantyless“ klubů, v nichž jsou podlahy ze skla a v nichž, jak napovídá název, obsluhuje personál, jenž nenosí kalhotky.

Swainová tvrdí, že jakmile je dívka jednou prodána, nemá naději na únik. Ty, které se o to pokusí, jsou krutě trestány – nejčastěji bývají fyzicky znetvořeny. Dál vykonávají podřadné práce, a pokud stále odporují nastolenému diktátu, jsou zabity.

Anti-Slavery Society poznamenala v důvěrném sdělení určenému UNICEF, že v japonském císařství se na rozvoji tohoto nového druhu průmyslu podílejí „bohatí obchodníci, kteří v něm hledají odpočinek a uvolnění ze stresu konkurenčního prostředí byznysu, stejně jako v něm kdysi nacházeli rozptýlení a zábavu vojáci po bitvě“.

Novodobí otrokáři skoupili cestovní agentury, hotely, finanční podíly některých leteckých společností operujících na linkách mezi Evropou, Severní Amerikou a Asií. Jejich činnost se odrazila zejména v nárůstu turistického ruchu, jehož příjmy tvoří například na Filipínách čtvrtinu domácího národního produktu a v Thajsku dokonce celou třetinu.

V nedávné zprávě OSN se uvádí, že šedesát procent ze čtyř milionů návštěvníků Thajska přijíždí do této země za „levným sexem“. Aby nabídka uspokojila poptávku, musí zde existovat obrovské množství žen, dívek a chlapců, kteří jsou k provozování sexu více či méně nuceni.

Bývalému prezidentovi Filipín Marcosovi nezáleželo na dodržování žádných práv žen, proto klidně dovolil, aby si překupníci nakupovali po dvacet let kohokoli, kdo se jim zalíbil. „Drobná“ provize, kterou za to získal, představovala procento z každého prodeje.

Během posledního desetiletí Marcosovy vlády bylo k otrockému postavení přinuceno anebo do něj zataženo více než milion Filipínek. Přes snahu prezidentky Aquinové zastavit tento trend se situace příliš mnoho nezměnila. Někteří ekonomové prohlašují, že se naopak bude zhoršovat současně s tím, jak bude země upadat do finančního chaosu.

Deprimovaní úředníci z pracovního úřadu na manilském letišti, kteří jsou zodpovědní za kontrolu víz, připouštějí, že nejsou schopni uhlídat správnost dokladů a že téměř každá Filipínka opouštějící zemi vlastní s největší pravděpodobností smlouvu, která je právně napadnutelná v zemi, do níž směřuje.

Jeden z nich uvádí: „Není nezvyklé, že denně odlétá sto až dvě stě žen do Evropy a na Střední východ. Na radu kuplířek vložily do cesty vše, co měly. Mnoho z nich uplatilo úředníky, aby uspíšili vyřizování jejich dokladů. Jejich pracovní dokumenty často ‚smrdí‘. Ale pokud bychom se je pokusili zadržet, nastalo by vzbouření. Na krk by se nám pověsili rovněž majitelé leteckých společností, policie a kdovíjací úředníci, kteří jsou do těchto obchodů zapleteni. Pro nás by tím nastalo peklo. Pokud tedy nejsou doklady očividně zfalšovány, necháme ženy odletět. Nemá žádný význam jim vysvětlovat, co je čeká. Jsou přesvědčeny, že cestují do země zaslíbené, a nic nemůže jejich názor změnit.“

Realita je taková, že v roce 1991 bylo do filipínských bank zasláno z jiných zemí přibližně stejné množství peněz jako za Marcosovy vlády: tvoří životně nezbytný zdroj příjmů státního hospodářství, které bojuje s nezaměstnaností a ekonomickou stagnací. Národní dluh se pohyboval okolo pětadvaceti až třiceti miliard dolarů. V roce 1990 poukázali migranti na filipínská konta přibližně jeden až jeden a půl miliardy dolarů. Velká část z toho byla vydělána otrockou prací.

V roce 1991 by převážná většina Američanů reagovala na příběh o Shambovi, Marii-Luise, Guptovi, Saleemovi či Romeneové asi takto: Otrokářství je samozřejmě šokující záležitost, ale přežívá někde daleko v zemích třetího světa, existuje pouze ve společnostech, které nejsou tak vyspělé a spořádané jako Spojené státy.

Hrozivou skutečností je, že i ve vyspělé americké kultuře se otrokářství, zejména sexuální, začíná rychle rozvíjet.

Příběh, který nyní bude následovat, je reportáží těžce postižitelného zločineckého prostředí, které existuje v současné době v naší zemi – je příběhem, který spojuje propast mezi společností Shamby, Marie-Luisy a naší vlastní.

PŘEDSTAVITELÉ NADĚJE

* * *

Někteří lidé hledají motivy. Já se zaměřuji na výsledky. Zlo je zlo. Korupce je korupce. Ti, kteří je zneužívají proti jiným, nenaleznou u mne ani odpuštění, ani lítost v případě, že budou posláni na smrt. Možná že k životu se člověk nedá vyškolit. Má práce k tomu ale pomáhá.

Z autorova rozhovoru s Johnem D. O’Malleym, speciálním agentem finančního oddělení Celní správy USA.

Když vidím nový případ, vždy mne napadnou dva verše z Jobovy knihy. „A opět zde byl den, kdy synové Boha předstoupili před Pána a s nimi přišel i Satan, aby se mu představil. Bůh se jej zeptal: Odkud přicházíš? A Satan odpověděl: Z toho, co vzchází ze Země.“ A tu si uvědomím, že dnešní Satan se prochází povětšinou mezi dětmi tohoto světa. A to je obzvláště děsivé.

Z autorova rozhovoru s Charlesem Houstonem Pickettem, vrchním technickým poradcem a ředitelem vyšetřovacího oddělení Národního centra pro pohřešované a zneužívané děti, Washington, D.C.

KAPITOLA 3

* * *

Susan a mistr Sting

Poklidný den s modravou oblohou a několika mráčky nad San Diegem ani lehký vánek vanoucí od Pacifiku nemohly rozptýlit tíživé pocity Susan Warmsleyové.

Lidé si na ní obvykle všímají jejího širokého úsměvu, který jí sice neubírá na vážnosti, ale na věku určitě. Vypadá mnohem mlaději než na svých čtyřiačtyřicet let. Má středně vysokou postavu a její drobný obličej lemují krátce zastřižené kaštanové vlasy.

Susan je výkonnou ředitelkou významného centra pro ochranu a péči o děti.

V roce 1990 zorganizovala tým lékařů, terapeutů, poradců, sociálních pracovníků a dobrovolníků, kteří jí pomohli se vším, oč je požádala. Jednalo se o rozličnou práci: od návštěv deprimovaných rodin, přes sledování soudních jednání, psaní reportáží, až po nalepování známek. Susan na vše dohlížela laskavým, ale přísným způsobem. Ačkoliv nemá speciální lékařské vzdělání, úzce spolupracuje s lékaři a často dává rady v případech, kdy se děti nacházejí v silných traumatických stavech, zejména byly-li sexuálně zneužity.

Chod tohoto soukromého centra je závislý na darech příznivců, přesto za svou činnost neúčtuje žádné poplatky. Pochopitelně má také odpůrce a kritiky – převážně mezi právními agenturami, které centru vytýkají, že neustálým varováním před nelegálním obchodem s lidmi, zejména s dětmi, zbytečně vyvolává mezi obyvateli neklid.

Susan na podobné připomínky obvykle reaguje tak, že vysvětlí, proč a za jakých okolností bylo centrum založeno.

Dvacátého sedmého července roku 1981 byl šestiletý Adam Walsh unesen z nákupního centra Hollywood na Floridě. O dva týdny později byly zbytky jeho těla nalezeny sto padesát mil severně od místa jeho bydliště. Adamovi rodiče odmítli fakt, že by se smrt jejich syna měla stát jedním z dalších nevyřešených případů. Rozhodli se vést národní kampaň, která vyústila v založení Národního centra pro pohřešované a zneužívané děti ve Washingtonu, D.C. a v sepsání Dokumentu o pohřešovaných dětech.

V prosinci 1983 založili Adamovi rodiče první centrum, které neslo jméno jejich syna, v současné době se na území Spojených států nachází pět podobných zařízení.

Ačkoliv Susanino centrum není pojmenováno po Adamu Walshovi, bylo vytvořeno za stejným účelem – poskytnout pomoc ztraceným a zneužívaným dětem. Svou činnost zahájilo v roce 1984 s heslem „Chránit děti jižní Kalifornie“. Aby Susan mohla bránit nejbližší, musí vědět i o zločinech, které se dějí jinde. Dokáže proto zasvěceně hovořit o případech, jako byl případ Shambův či Marie-Luisy, anebo objasnit, jakým způsobem se dostávají děti do Spojených států z Asie, Afriky a Latinské Ameriky.

Klidným tichým hlasem vysvětluje, že téměř neexistují rozdíly ve zneužívání dětí v rozvojových zemích a ve Spojených státech. Činí tak s autoritou a přesvědčivostí. Naznačuje cesty, po nichž putují stovky žen a dětí, které jsou nakupovány a prodávány a jejichž životy závisí na vrtoších jejich majitelů.

Z Afriky jsou vyváženi do arabských harémů kastrovaní eunuchové. Ze severní Evropy přivážejí dívky do nevěstinců na Středním východě. Ceněnou obchodní komoditou Španělska, Itálie a Řecka se stávají chlapci. Všichni jsou tajně pašováni přes Suezský průplav a Perský záliv. Z Paříže, Amsterodamu, Říma, Neapole či z Atén jsou převáženi do Damašku, Káhiry, Bagdádu a do Jeddahu. Ve všech těchto městech má „bílé maso“ stále vysokou hodnotu. A tak tomu bylo po staletí.

Všechny tyto dlouhodobě vytvořené otrokářské cesty slouží i k zásobování opačným směrem, k dodávání zboží na evropský trh, zejména na německý, skandinávský a holandský. Stále větší množství mladých a bezmocných obětí přichází z pralesů Latinské Ameriky, z hornatých oblastí And a z Mexika. Zejména z poslední jmenované země se malí otroci ocitají ve Spojených státech, nejčastěji pak v Los Angeles, San Francisku, New Yorku, Chicagu, ale i v jiných městech.

Susan Warmsleyová toho ví o zneužívání dětí jako zřejmě nikdo jiný v Severní Americe. Svých znalostí využívá k varování a k uvědomování veřejnosti, která však stále zůstává k utrpení amerických dětí netečná. Ví, že tak, jak trpí děti ve státech třetího světa, trpí i děti v této jedné z nejbohatších společností na Zemi. Proto pokračuje ve shromažďování důkazů. „Bít na poplach“ považuje za součást své práce. Nevyvolává paniku, jen upozorňuje na skrytou skutečnost.

K současné práci přivedl Susan sám život. Již na studiích napsala práci o mexických sezónních brigádnících. V ní uvedla, že děti trpí při sběru plodin dlouhotrvajícím vedrem, nedostatkem tekutin a chorobami způsobenými chemickým postřikem. Jejich práce se využívá na farmách ve státech Kalifornie, Ohio, Oregon, Maine a Washington. Farmáři z Maine zaměstnávají při sklizni brambor děti z Jižní Ameriky a z francouzsky mluvící části Kanady od brzkého rána až do pozdního večera. V Ohiu a Oregonu se každoročně podílí na sběru okurek a cukrové třtiny okolo čtyřiceti tisíc kočovných rodin.

Citovala mezinárodní konvence, které byly porušeny. Široce zneužívaná práce dětí, napsala, byla dovolena bezostyšným obcházením zákonů, poněvadž zaměstnavatele zajímá pouze zisk. Jim bohužel pak přihrává i bezútěšná situace rodin, které jsou nuceny posílat své děti do práce od raného věku.

Když se ucházela o práci v centru, ptali se jí, čím se zabývá v současnosti. Susan odpověděla, že se zaměřuje na sexuální zneužívání dětí, a uvedla jim důvody proč.

Popsala rovněž několik případů: například v Brazílii si bohaté rodiny stále kupují malá děvčátka od rodin, které nemají na živobytí. Synové zbohatlíků s nimi pak získávají své první sexuální zkušenosti. Když dívky dospějí do puberty, jsou prodány kuplířkám a obvykle končí jako prostitutky. V Thajsku byl prodej dětí donedávna dokonce povolen – znamenal totiž pokračování v prastaré thajsko-buddhistické tradici, podle níž byli mnichům nabízeni malí chlapci. V jednom z bangkokských nevěstinců, v němž děvčata, když nesloužila zákazníkům, byla přivázána řetězy ke svým postelím, došlo k požáru, a protože dívky nemohly utéct, uhořely zaživa. Většině z nich nebylo ani deset let.

Když vylíčila tyto tragédie lidem z centra, u nichž byla na přijímacím pohovoru, byli rádi, že se podobné věci nestávají v Kalifornii.

Susan je však zklamala tvrzením, že takové věci se dějí i v Kalifornii. Bledí a s nevěřícím výrazem v očích naslouchali tomu, co jim pak řekla: V Los Angeles byly děti fyzicky a sexuálně zneužívány zaměstnanci denního centra. Děti z okrajových částí San Franciska byly zneužívány pro pornografický průmysl. Ředitel dětského útulku v Sacramentu ve své zprávě uvedl, že mezi jeho schovanci dochází k značnému nárůstu pohlavních chorob. Děti se prodávají, aby získaly peníze na drogy. V San Diegu objevila policie soukromý klub, kde jako striptérky vystupovaly mladistvé dívky.

„Všechny případy zdánlivě vypadají jako samostatné, na sobě nezávislé,“ pronesla Susan. „Dle mého soudu jsou však navzájem propojeny. Je totiž pravděpodobné, že ve Spojených státech existuje zhruba milion a půl dětí, které jsou nějakým způsobem zneužívány. Za ně chci bojovat. Chci bojovat proti všem, kteří je zotročují.“

A tak Susan získala práci v centru.

Jakmile jednou Susan dospěje k závěru, že je něco pravda, pak její přesvědčení nemůže nic zvrátit. A Susan je přesvědčena o tom, že v Kalifornii se projevuje otrokářství ve všech svých formách a je stejně šokující jako v zemích třetího světa.

Susan si je jistá, že v Kalifornii se rodí děti speciálně určené k obětování. Za stejným účelem se rovněž pašují z Mexika a ze států Latinské Ameriky. Snažila se upozornit na tyto jevy agentury zabývající se ochranou dětí, ale marně. Její hlášení byla zkoumána, zpochybněna a nakonec byla Susan prohlášena za populistku. Když se ptala, co by tím získala, nikdo jí nedokázal uspokojivě odpovědět.

Proto se rozhodla vést osamělou válku proti všem způsobům dětského zneužívání. Ačkoliv se snažila udržet získané informace v tajnosti, dostávala pravidelně výhrůžné telefonáty a společně s několika spolupracovníky byla sledována na cestě z práce i do práce. Nejvíce znepokojující byly tváře neznámých lidí, kteří seděli v autě a dlouhé hodiny pozorovali budovu, v níž se nacházela její kancelář. Někteří ze zaměstnanců tento tlak nevydrželi a dali výpověď. Susan je chápala: každý má určité hranice, za něž není schopen jít. Sama dokázala odolávat kvůli hluboce zakořeněné vzpomínce z mládí a kvůli odhodlání, aby se něco podobného nestávalo ostatním dětem.

V nedávné době se Susan začala častěji přesvědčovat o tom, že se něco nekalého, téměř hrůzostrašného děje v místě, které jednoduše nazvala Ranč.

Když psala zprávu pro vedení centra, přemýšlela, jestli má do ní zařadit článek o rostoucím počtu katolických kněží zneužívajících malé chlapce. Například nedávno musela církev zaplatit odškodné pět milionů dolarů devíti rodinám, jejichž synové byli sexuálně využíváni faráři v některých částech Luisiany. Vždy bylo těžké najít střední cestu mezi statistickými údaji a nevyřešenými případy. Představa, co všechno museli tito hoši snášet, přiměla Susan zmínit se o tomto případě ve své zprávě. Na Ranči, který ji stále více zaměstnával, se prý také objevují kněží. Třeba se pak lidé, kteří budou číst její zprávu, začnou o dané místo více zajímat. A možná že přinutí k činnosti i policii.

Susan nesnášela představu, že nějaké dítě trpí. Dobře znala výraz očí těch, kteří k ní do centra přišli poprvé. Byl vyděšený a bezbranný. Někdy jí bývalo z výsledku, který na dětech zanechalo bezohledné zacházení dospělých, fyzicky nevolno.

Susan pak musí s narušenými dětmi trávit hodiny a hodiny, než se jí podaří navrátit je do normálního života. Často s nimi také překonává projevy náhlého hněvu a násilí, stejně jako apatie a tiché rezignace.

Susan se svěřila svému manželovi Bobovi, že nejtěžší na celé práci je dokázat překonat duševní muka, která tíží její malé pacienty. Umět si s ním povídat, klást jim otázky, na něž jsou schopni odpovědět, ale také zůstat zticha, když je to zapotřebí.

Někdy, když se Susan vrátí domů, má pocit jako by se vynořila ze „slizké“ jámy. Ještě že má Boba, který je na její práci hrdý. Ví, jak ji uklidnit – hravě ji přesvědčí, že díky ní se do očí mnoha dětí vrací život a v jejich hlasech zaznívá opět naděje. Nebýt Susaniny práce, členové mnoha rodin by nebyli schopni komunikovat mezi sebou navzájem. Jeho slova nejsou jen balzámem pro její duši, vystihují také pravý stav věcí.

Susan se po manželově uznání vrací do práce klidnější a vyrovnanější. Přesto však, když začne s lidmi hovořit o zneužívání dětí, vidí, jak jsou z jejích řečí celí nesví. Všimla si, že ačkoliv jsou ochotni pomoci a přispět finanční částkou na činnost centra, nechtějí slyšet žádné podrobnosti.

Nicméně Susan se nevzdává a snaží se, aby si lidé uvědomili všechny nepříjemné skutečnosti. Pedofilové mohou žít například v sousedství a jediné, čím jsou podezřelí, je, že žijí velmi spořádaně – slušně se chovají, nikoho neobtěžují, mile se usmívají. Obvykle již dosáhli středního věku. Ale i mezi mladšími ročníky se nějací najdou. Objevují se mezi nimi právníci, lékaři, burzovní makléři, ale i (a o tom je lidi nejtěžší přesvědčit) policisté, kněží anebo sociální pracovníci.

A pak jsou zde manželky. Velmi často jsou to ženy, jimž je sex či jiná forma intimního styku odporná. A aby se jí vyhnuly, podporují své muže, aby si hledali uspokojení jinde. Ti se pak obvykle soustřeďují na děti. Existuje spousta teorií, podle Susan těžce obhajitelných, proč k tomu dochází. Pravda je, že věk a bezbrannost činí z dětí snadný cíl. A Susan to ví, protože se jím sama stala.

Při vzpomínce na dětství si uvědomuje, že její hrozivé bezesné noci začaly v Prescottu, ve státě Arizona. Bylo jí právě pět let, když její matka byla na nejlepší cestě k sebezáhubě. Malá Susan tehdy nevěděla, co jí více nahánělo strach, jestli šílené řádění opilé matky, anebo její sebelítostné plačtivé stavy.

Jedné noci se matka opět opila. Susan ze svého pokojíčku slyšela zvýšené hlasy a řinčení skleniček rozbíjejících se o podlahu. Následovalo hrobové ticho. Susan se bála, a proto se neodvážila vykouknout ven, aby zjistila, co se stalo. Za chvíli uslyšela na schodech kroky, které mířily k jejímu pokoji. Ve dveřích se objevil neznámý muž, který měl na sobě pouze košili a ponožky. Rychle se ukryla pod peřinu, skulila se do klubíčka a přes kolena natáhla noční košili. Slabounce volala matku, aby jí přišla na pomoc. Cizinec z ní stáhl přikrývku a vrhl se na ni. Snažila se ho odstrčit, ale on jí jednou rukou chytl ruce a zvedl je za hlavu. Vykřikla jen: „Mami, má-mí!“

V té době jí bylo šest let a nevěděla, že ztratila panenství, protože vůbec netušila, co panenství je. Ani také nechápala, že byla sexuálně zneužita, neboť neznala pojem sex. Avšak to, co jí tento neznámý muž udělal, přirozeně nenáviděla a taky ji to bolelo. Bohužel následovaly roky, kdy se podobná situace opakovala. Ať křičela sebehlasitěji, nikdy jí matka nepřišla na pomoc. Jednou, když se znovu dala do křiku, se jí cizí chlap vysmál: „Jen si křič. Tvá matka ti stejně nepomůže, sama mě za tebou poslala.“ Susan plakala a namítala, že to není pravda. Matka by nikdy neprovedla tak hroznou věc. Na pomoc však opravdu nepřišla a tenhle muž ji znásilnil obzvláště bolestivě.

Od té doby Susan již nikdy o pomoc nevolala. V devatenácti se provdala za prvního muže, který jí nabídl sňatek. Po deseti letech se s ním rozvedla. O sedm let později, po několika krátkodobých známostech, se provdala znovu. Myslela si, že tak zachrání svého nového muže před alkoholem a drogami. Jejich manželství trvalo několik týdnů.

O rok později se seznámila s Bobem. Díky němu se se svou minulostí nejen vypořádala, ale konečně pochopila, co se stalo. Mohli spolu otevřeně hovořit o všech nepříjemných věcech, které se jí přihodily a které hluboce spočívaly v jejím podvědomí.

Susan na Bobovi obdivovala, jak instinktivně dokázal na její výpovědi reagovat. Když se v ní probudily zapomenuté zlé sny, vydržel s ní sedět celé noci a zahánět děsivé obludy s lidskými hlavami a podobami mužů, kteří ji znásilnili. Po měsíce se Susan rozpomínala na své zážitky. A pak přišel den, kdy její vyprávění skončilo. „Moje minulost už mě netíží. Všechny ty odporné věci jsou už pryč,“ řekla Bobovi.

Najednou se cítila úplně jinak, jako nová osoba. Tehdy slíbila Bohu, že zbytek svého života zasvětí ostatním, kteří potřebují pomoc. Na případy, jako byl ten o malém Shambovi, její síly nestačí. Ale může bojovat za jiné děti, zejména za ty, které mají nějaký vztah k Ranči.

Susan nevěděla proč, ale tušila, že se zde odehrává něco, s čím se dosud nesetkala. Váhala, jestli se má o pomoc obrátit na O’Malleyho. Vždyť ho skoro vůbec neznala. Jak by asi zareagoval na její prosbu? Vyslyší ji s laskavým porozuměním a pak ji odkáže na některou jinou agenturu? Anebo s ní půjde do boje proti nepolapitelnému zlu?

O tisíc mil východněji od místa, kde působí Susan, řídí Jack O’Malley svůj vládní neoznačený vůz okrajovými čtvrtěmi Chicaga a bezděčně poslouchá neustálý hovor, který se ozývá z policejního rádia.

I on vede dnem i nocí, měsíce a měsíce bez oddechu válku proti dětským formám otroctví. Činí tak jménem vlády Spojených států a zaměřuje se zejména na produkci a distribuci dětské pornografie. Zhruba devadesát pět procent výrobků dětské pornografie je určeno pro trh Spojených států (pro O’Malleyho není ani tak důležité celkové množství, jako že se spíš vůbec něco takového děje).

Zkušenost jej naučila, že lidé, kteří jsou do tohoto druhu byznysu vtaženi, vybírají své zboží pečlivě a uvádějí ho na trh s velkou obratností. Jejich nenasytnost a způsoby vykořisťování však neznají hranic. Desítky tisíc žen a dětí se každoročně ztrácejí v pornografickém průmyslu. V pokladnách velkých finančních domů v Londýně, New Yorku, Paříži a v Hongkongu se shromažďují obrovské zisky, které obchodování s lidským zbožím přináší. O’Malley se dočetl v jednom ze statistických přehledů, které se dostaly na jeho stůl, že v roce 1990 mohl dosáhnout celkový zisk ze sexuálního otroctví až milionu dolarů za každou hodinu.

O’Malley měl rád svou práci, při níž mohl používat nejmodernější techniku. Stejně rád naslouchal jemnému vrnění ventilace ve své kanceláři, klikotu klávesnic na počítači či tlumenému vyzvánění telefonů. Věděl, že někteří jeho kolegové se necítí dobře v tomto přetechnizovaném světě. Nikdy nezůstanou dlouho a raději se nechají přeložit do protidrogového oddělení anebo k tajné službě.

K těmto přesunům však nedocházelo příliš často, neboť O’Malley si vybíral své lidi velmi pečlivě. Nově příchozí si musel především uvědomit, že pracuje v týmu odborníků, a než sjel z osmého poschodí do „terénu“, musel si osvojit určité návyky.

V ostatních sedmi podlažích pracovalo čtyřicet pět agentů, kteří se specializovali na obchod se zbraněmi, na padělání peněz, na finanční podvody nebo na drogy. Jednotlivá oddělení často pracovala na společných případech.

Lidé z osmého poschodí pracovali odděleně. Kromě O’Malleyho existovaly na světě pouze dvě další osoby, které věděly o tak zvaných zvláštních operacích. Jednou z nich byl komisař pro celní záležitosti ve Washingtonu a druhou John Sullivan, vedoucí zvláštní vyšetřovací kanceláře. Bezmezně O’Malleymu důvěřoval. O’Malley svému nadřízenému řekl, že kdyby tomu tak nebylo, okamžitě by na svou funkce rezignoval. Nebyla to hrozba. Byl to fakt, bez něhož by O’Malley nemohl pracovat.

Agenti osmého patra nazývali mezi sebou své pracoviště „farou“ a Jacka O’Malleyho „otcem“. Nedávno ho však přejmenovali na „mistra Stinga“ neboli „žihadlo“, což se Jackovi docela zamlouvalo. Věděl, že mu tak vlastně nepřímo vyjadřují svůj respekt.

Avšak oficiálně, když za ním přišla návštěva z FBI nebo CIA, se o něm zmiňovali jako o panu Johnovi D. O’Malleym, zvláštním agentovi vyšetřovacího oddělení finančního odboru Celní správy Spojených států.

Cestou do práce O’Malley usilovně přemýšlel o případu, který sice zdánlivě nepřesahoval hranice Německa, ale od něhož vedou cesty na Filipíny a do jiných zemí Asie. Zatím zná pouhé jedno jméno, kterého by se mohl chytit: Riki Sturmer. A jeho adresu v západním Německu. O’Malley však často začínal vyšetřovat případ i s menšími znalostmi. Zásadou bylo – neukvapovat se. Podobně ani nespěchal s rozhodnutím, zda má pomoci Susan Warmsleyové, či nikoli.

Spojení na něj získala od Charlieho Picketta z Washingtonského Národního centra pro pohřešované a zneužívané děti. Pickett vylíčil Susan jako ženu, jíž je vlastní starostlivost a odpovědnost.

O’Malley si nechal zjistit, kde pracuje. Dověděl se, že centrum, v němž Susan působí, patří ke koncesním organizacím, jejichž činnost je podporována různými kalifornskými firmami, jako jsou Disneyland, Hostess Cake, Polaroid, Toshiba, dále několika bankami a také asociací šerifů Orange County.

Charlie Pickett sepsal rovněž krátkou zprávu k Susanině žádosti, v níž se obrací na O’Malleyho o pomoc při získání důkazů o nezákonné činnosti odehrávající se na Ranči.

O’Malley pokračoval v poslechu rádia, v němž dominoval hlas dispečera policejní služby, který vysílal zprávy jednotlivým policejním vozům. O’Malley se nikdy nemusel hlásit, kde právě je, ani nežádal ostatní hlídky o pomoc. Dokázal většinou předem odhadnout nebezpečí, do něhož jde. Kdyby ovšem bylo nezbytné přivolat posily, použil by této solidně fungující policejní sítě.

O’Malley poslouchal dispečera, jako by sledoval televizní hru – pozoroval ji, ale nenechal se do ní vtáhnout. Jednou se mu při sledování hry Superbowl podařilo vymyslet strategii pro odhalení obchodu s opiem.

Již před dlouhým časem dospěl O’Malley k závěru, že v současné době a za současného právního systému není možné nad novodobými otrokáři vyhrát. Když se ho jeho lidé ptali, proč se tedy obtěžují proti nim bojovat, řekl jim: protože je za to společnost platí. Protože zde musí být někdo, koho to zajímá. A protože se rozhodl, že se tím zkrátka obtěžovat budou.

Přes všechna svá prohlášení si však byl vědom, že trh s dětskou pornografií dosáhl za poslední léta nebývalého rozvoje. Jen ve Spojených státech představoval hrubý obrat asi tří miliard dolarů ročně, v Německu byl jeho výnos kolem dvou set milionů marek a ve Velké Británii přes třicet milionů liber. Ačkoliv byla tato čísla obrovská, O’Malley se domníval, že jsou spíš podhodnocena než nadnesena.

Jediné, s čím souhlasil, bylo, že trh s pornografií neustále roste. V roce 1991 se ve Spojených státech prodalo anebo zapůjčilo okolo dvaadvaceti milionů videokazet s dětskou pornografií, celosvětově toto množství přesáhlo tři sta milionů. Pokud se jedna kazeta prodá zhruba za pětadvacet či zapůjčí za několik málo dolarů, pak dětská pornografie představuje se svými multimilionovými příjmy nejziskovější odvětví filmového průmyslu v USA.

O’Malleyho cílem bylo polapit ty, kteří zneužívali dětí k uspokojení potřeb zhruba pěti set tisíců pedofilů v USA. Ti rovněž patřili k výrobcům či distributorům dětské pornografie. Dvě třetiny materiálu však přicházelo ze zahraničí – z Německa, Nizozemí, Dánska a ze Švédska. Jejich výrobci byli závislí na dodávkách zboží z třetího světa. Intuice O’Malleymu napovídala, že Riki Sturmer by mohl být jedním z dodavatelů dětí. Ale podezření je jedna věc, a dokázat ji druhá.

O’Malley věděl, že existují dohody, které zneužívání zakazují. Patřily k nim smlouvy s honosnými názvy: Mezinárodní konvence o potlačení otrokářství z roku 1904, Mezinárodní konvence o potlačení obchodu se ženami a dětmi z roku 1921, Konvence o obchodu s otroky z roku 1956. Těchto mezinárodních dohod existuje několik. Mají stovky stránek a přijaly je vlády většiny zemí světa. O’Malley by mohl citovat všechny.

Otrokářům je však jedno, co je obsahem vysoce uznávaných vládních dohod. A přestože existuje řada předpisů, nebyl dosud zřízen žádný mezinárodní orgán, který by se komplexněji zabýval vyšetřováním sexuálního zneužívání dětí.

Norské justiční orgány uvedly v nedávné zprávě, že každoročně je v zemích třetího světa nakoupeno nebo ukradeno přes milion dětí. Většina z nich byla nabídnuta přes falešné adoptivní agentury pedofilním kruhům, nevěstincům a výrobcům pornografického materiálu.

Novodobí otrokáři se stali drzejšími a otrlejšími, bezostyšně rabují vesnice v Barmě, kde nakupují ženy a děti. Pravidelně kradou dívky za bílého dne v ulicích jihokorejských měst tak, že je vtáhnout do aut a píchnou jim uspávači prostředky. Ty, které přežijí surové zacházení, jsou pašovány nejčastěji na Střední východ. V Káhiře, Damašku a v Aténách jejich tržní hodnota vzroste na dvojnásobek. Zde jsou pak umístěny buď do místních nevěstinců, anebo prodány dál do Evropy. Mladší a atraktivnější ženy jsou vybaveny potřebnými doklady (nejčastěji ověřenými nabídkami k sňatku) a poslány do Kanady. Odsud vedou jejich cesty na výnosný sexuální trh do Spojených států. Hodnota dívek, které byly uneseny v Soulu a prodány za sto dolarů, se v okamžiku, kdy dosáhnou New Yorku, Chicaga, Los Angeles, Houstonu nebo jiných měst, v nichž se s Korejkami obchoduje, vyšplhá nejméně na desetinásobek původní ceny. Pochopitelně že ti, kteří je nakupují, očekávají, že se jim jejich investice za několik týdnů vrátí.

Ve Spojených státech lidé jako O’Malley vedou nemilosrdný a houževnatý boj proti těmto vykořisťovatelům. Bohužel k tomu, aby byli usvědčeni z nekalého podnikání, neexistuje dostatečné množství lidí, peněz ani času. Proto je velmi důležité umět vybrat správnou osobu – a pak jít po ní. Nyní si O’Malley vybral Sturmera.

Přestože dětská pornografie zůstává hlavním polem O’Malleyho zájmu, zaměřuje se rovněž na oblasti, které by s ní mohly souviset. Jeho pozornost upoutala například zpráva Národního centra pro adopci. Ve Spojených státech existují dva miliony dvojic, které žádají o adopci dítěte, přičemž se toto číslo každoročně zvyšuje. Na druhé straně je však pouze padesát tisíc dětí vhodných k adopci a tento počet naopak neustále klesá. Vzniklý nepoměr vytváří pochopitelně vzrůstající požadavek na děti ze zahraničí. Do Spojených států se za minulý rok dostalo legálně devět tisíc dětí. Proces adopce je však komplikovaný a časově velice náročný.

Obchodníci proto rychle využívají situace. Kradou novorozence v Asii a v latinskoamerických zemích a prodávají je bezdětným párům v Severní Americe a v Evropě. Za dítě mohou získat až padesát tisíc dolarů. Opět neexistují přesná čísla, ale agentury zabývající se péčí o děti odhadují, že takovýchto dětí může být až třicet tisíc ročně, což pro obchodníky představuje zisk okolo patnácti milionů dolarů.

O’Malley by rád věděl, kolik z dětí skončí namísto v rodinách v pornografickém průmyslu, v prostituci a též – jak naznačila Susan ve svém dopise – jako obětní beránci.

Nebyl si jistý, do jaké míry patří Susan k lidem, s nimiž byl zvyklý spolupracovat. Přemýšlel, jaká asi je a co ji motivuje. Prověřit její tvrzení by znamenalo vložit se do dané věci a do takových akcí se pouštěl teprve tehdy, až si byl jistý, oč vlastně jde.

Zatímco se O’Malley proplétal ranní dopravní špičkou, odsunul Susaninu záležitost stranou a soustředil se na své problémy.

Využil místa, které se před ním uvolnilo, přidal plyn, předjel několik aut a zase se zařadil do proudu vozidel. V těchto chvílích často přemýšlel o tom, kolik dětí zemřelo v rukou těch, kteří je „lovili“. On sám svou zbraň používá jen zřídka. Proti svým protivníkům raději bojuje intelektuálně.

Snažil se přijít na to, jestli ve společnosti existují nějaké dosud neprojevené důvody, které vedou k ohromnému nárůstu sexuálního zneužívání dětí. Proč se vyskytuje zejména ve střední vrstvě? Co vede lidi k tomu, aby se zájmem sledovali nechutné videonahrávky? Možná je to všechno součástí nějaké nové evoluce, v níž má zlo svou vlastní metamorfní podobu, která se plíží světem a přivádí ho k záhubě.

Než stačil minout další blok, dispečer poslal několik policejních hlídek, aby vypomohly pochůzkáři chytit pachatele vloupání. Přemýšlel, jestli i hoši z kriminální jednotky pro pouliční trestné činy se potýkají se štvavými výroky některých občanskoprávních advokátů. Ti se mu totiž obvykle snaží přisoudit nálepku „svůdce“ či „lapky“. Když se mu občas podaří poslat jejich klienty za mříže, ptají se ho, jestli mu to opravdu činí radost. O’Malley se na ně zadívá a pak bez jediného slova odejde. V duchu si však pomyslí, že by svou práci samozřejmě nedělal, kdyby mu nepřinášela uspokojení.

Ano, vždy bylo pro něj primárně důležité, aby ho práce uspokojovala. Tento názor měl už od střední školy. Jednu dobu studoval žurnalistiku a dodnes přistupuje k mnohým věcem jako novinář. Hledal si práci, v níž by mohl využít své vlastnosti – přirozenou nebojácnost, ale zároveň pečlivost. Proto se mu obvykle daří dovést případ až k soudnímu rozhodnutí.

Nejdříve začal pracovat jako vyšetřovatel v Internal Revenue Service, odkud ale zanedlouho odešel, neboť dlouhodobé perspektivy byly mizivé ve srovnání s úsilím, které vynakládal. Pak požádal o službu v FBI a v tajné službě. Mezitím začal studovát práva, ale šestý smysl mu napověděl, že ani práce u FBI, ani u tajné služby mu neposkytne to, co od ní očekává: stálé napětí a vzrušení, rozmanitost a rychlý vzestup.

O’Malley projížděl kolem jedné z průmyslových aglomerací s budovami bez oken, jež připomínaly obrovité náhrobky. Vzduch zde nezdravě zapáchal. Přemýšlel, jaké jsou asi životní vyhlídky lidí, kteří tu žijí.

Jedním z kladů jeho práce bylo, že mohl používat důvtipu a zdravého rozumu proti těm, kteří ho postrádali. Kdo je odvážný, ten vyhrává, bylo jeho heslem. Kdyby nedělal svou současnou práci, asi by se připojil k CIA. Pro službu v ní měl totiž správnou povahu.

Proto mu snad trvalo tak dlouho, než si našel své pevné místo v boji proti organizovanému zločinu. Pomohl mu vlastně John Sullivan, který mu jednoho dne zavolal. Řekl, že hledá odpovědného a svědomitého vyšetřovatele, někoho, kdo by nehleděl na pracovní dobu a byl znalý místních poměrů. Dostával by plat třicet tisíc dolarů ročně a k tomu šest tisíc dolarů za přesčasy. Měl by k dispozici služební auto, oprávnění nosit zbraň a status policejního detektiva. O’Malley se dlouho nerozmýšlel. Vybral si novou pistoli, opustil školu a službu, která mu vynášela o pět tisíc dolarů ročně více. Tahle nabídka zněla natolik lákavě, že se rozhodl ze svých finančních nároků slevit.

U své práce zůstal doposud. Za pět let se stal šéfem speciálních operací, elitní jednotky, která řešila nejsložitější a nejnebezpečnější případy. Když někdo z jejích členů začal mít pochybnosti, povzbuzoval ho slovy: „David skolil Goliáše prakem. My se svou technikou jsme na tom daleko lépe!“

Ačkoliv se zatím nerozhodl využít ji v případu Susan Warmsleyové a jejího Ranče, udělá vše, aby mu pomohla dopadnout Rikiho Sturmera.

KAPITOLA 4

* * *

Superpoldové

Inspektor Earl Sanders ze sanfranciského policejního oddělení pro vyšetřování vražd stál ve dveřích pokoje v jedné z městských nemocnic. Věděl, že kdyby zde byl místo něj mladší, méně zkušený vyšetřovatel, jistě by se pokusil o výslech umírajícího, o jehož záchranu teď bojoval tým lékařů.

Sanders přemýšlel, jestli lékaře motivuje stejná síla jako jeho. Neboť ona mu vždy napoví, kdy ještě má smysl bojovat, a kdy už je případ ztracen a nikdy nebude vyřešen.

Přemýšlel také, jestli nováček stojící u dveří toto všechno někdy pochopí. Z několika tichých vět se dověděl vše, co o něm potřeboval znát: mladíkovi je dvaadvacet let, před šesti měsíci dokončil akademii a nyní se musí dívat na někoho, kdo umírá. Koutkem oka Sanders viděl, jak mladík upřeně sleduje pohyb kolem zraněného.

Do dnešního dne vyšetřoval Sanders na pět set vražd, z nichž většinu se mu podařilo objasnit během krátké doby. Ve svých padesáti letech byl jedním z nejzkušenějších detektivů v San Francisku. Zdvořilý, s jemnými způsoby chování, vedený silným náboženským přesvědčením. Většina kolegů mu byla příznivě nakloněna, ačkoliv existovalo pár lidí, kteří ještě pořád nechápali, jak se jemu, černému policajtovi, podařilo na zdejším oddělení prolomit dosavadní dominantní postavení Irů. Povedlo se mu to tichou rozhodností, s jakou je ostatně zvyklý pracovat. Lidé se jeho klidného, pronikavého pohledu obávali mnohem více než vzteku či hlasitého holedbání některých jiných policistů. Na ulici byl znám jako muž, kterého je nutno respektovat. Říkalo se, že ho nelze podplatit ani k ničemu donutit, dokonce si nenechal zaplatit ani kávu. Od prvního dne, kdy vstoupil do policejní akademie, byl odhodlán změnit názory, které panují ve vztahu k jeho rase. Chtěl být zároveň příkladem pro ostatní černé. Vždy se považoval za soběstačného, nicméně závislého na ostatních, znalého, ale toužícího vědět ještě více.

Nováček netrpělivě přešlapoval a nakonec se Sanderse zeptal, jestli muže, který zde leží, skutečně není možné zachránit. Sanders zavrtěl hlavou a zahleděl se zpět k lůžku.

Naučit se snášet smrt, ať již reálnou nebo hrozící, je něco, čemu se na akademii nevyučuje. Sandersovi trvalo roky, než získal ke smrti patřičný odstup, ale zároveň k ní měl respekt. Při své práci se se smrtí setkával bohužel až příliš často a musel se naučit pohlížet na zavražděného jako na předmět vyšetřování, které v sobě zahrnovalo ohledání mrtvoly všemi možnými způsoby. Musel se také naučit sebeovládání, neboť zůstat v pravou chvíli klidný bylo v jeho povolání velmi důležité.

Mladý vyšetřovatel ještě jednou narušil Sandersňv klid. „Seznámil jste se někdy s případy, které řeší paní Gallantová? Vyprávěla nám o nich na akademii. Některé z nich zněly hrůzostrašně. Satanovy symboly. Znaky voodoo. Lidské oběti. Opravdu kruté věci.“

Sanders zavrtěl hlavou, mírně se pousmál, ale nespustil oči z postele. Tohle nebylo místo, kde by si s nastupujícím vyšetřovatelem chtěl povídat o Gallantové. I on byl pouze vyškolen, jak postupovat v mezích zákona, kde důkazy jsou jasné, věcné, nashromážděné v igelitových sáčcích s podrobným popisem. Gallantová představovala něco zcela jiného.

Až muž na nemocničním lůžku dobojuje, sesbírá Sanders vše, co po něm zůstane – kulky z těla, náramkové hodinky, peněženku, řetízek – pečlivě je uloží do sáčků, aby mohl tyto věci později použít jako důkazy.

Inspektorka Sandra Daly Gallantová pracuje na zcela jiných případech. Zaměřuje se na zločiny, po nichž nezůstávají téměř žádné důkazy: jsou to rituální zločiny, jež vykonávají lidé oblečeni ve středověkých róbách, kteří nosí masky a před tím, než zabijí, mumlají si zaříkávání k ďáblovi. Své oběti, jimiž bývají obvykle novorozenci, často jedí. Ačkoliv bývají tyto rituály krvavou záležitostí, nenechávají jejich vykonavatelé po sobě žádné stopy.

Sanders si pamatoval na chvíle, kdy někteří cynici z oddělení vražd kroutili hlavami a reptali, kam se ubírá vyšetřování zločinů, když je nutné zvát k nim specialistu na rituální vraždy. Vražda je přece vražda. Označili Gallantovou jako „ďáblovu policistku“ a prohlašovali, že její práce stejně k ničemu nepovede.

Gallantová s nimi souhlasila jen v jednom bodě: pro její práci skutečně neexistovaly žádné precedenty.

Ve všem ostatním se ale mýlili. Gallantová nebyla žádná vysloužilkyně, která by měla být po šestadvacetileté praxi u policie odsunuta někam do esoterického kouta. Ještě stále měla u zpravodajské služby svůj stůl a spolupracovala s oddělením, které se snažilo určit směry, jimiž se bude zločinnost ubírat. Sanders se však domníval, že někteří policejní starousedlíci Gallantové nedůvěřují, neboť do služby nastoupila jako civilistka, která zpočátku snímala otisky prstů. Zapomněli, že vystudovala kriminologii a že záhy vyměnila civil za uniformu, aby se později, když dosáhla postu vrchní inspektorky, opět převlékla do civilních šatů. Gallantová byla policistkou podle Sandersových představ. Ona by byla první, na kterou by se obrátil, kdyby se dostal do úzkých.

Možná že až se jednou z tohohle nováčka stane detektiv, bude rád, že mu Gallantová nabídne pomoc. Ale nejdříve si bude muset zvyknout na smrt – na prostý, řekněme skoro čistý způsob umírání, který se před nimi právě odehrával. Teprve pak se může seznámit s druhy smrti, s nimiž se setkává Gallantová.

Gallantová při své práci naráží na skupiny lidí, kteří používají ty nejbizarnější formy zabíjení, včetně kanibalismu či vyjímání vnitřností. Jsou to projevy rituálního obětování bohům voodoo – čarodějnického kultu západoindických černochů anebo satanistů. V Kalifornii existuje mnoho druhů kultovních skupin a vzhledem k rychlosti, s jakou policie pracuje, je jednoduše nemožné či velmi obtížné sledovat činnost všech sekt, čarodějných spolků a „rodin“.

Sanders se s podobnými případy díky bohu dosud nesetkal. Ani tento, jenž dosud není dořešen, k nim nebude patřit. Nedostane se patrně ani do večerních zpráv. Jde v něm zřejmě o jednu z dalších vražd, ke kterým často dochází mezi obchodníky s drogami. Snad ani nestojí za to, aby zde dále pobýval, když tu mladý zůstane stát na stráži.

Ale nováček měl v něčem pravdu: inspektorka Gallantová dokázala nahnat hrůzu i těm nejzkušenějším vyšetřovatelům – případ z Bakersfieldu je toho ostatně důkazem.

Bakersfield je rostoucí město v jižní části kalifornského Central Valley. Jednoho rána roku 1987 pověděly místní děti policii o rituálech, jichž byly nuceny se účastnit. Měly se při nich používat nože, meče, kouzelné nápoje, mrtvá zvířata, krev, moč a výkaly. Některé děti uváděly, že viděly, jak bylo živé novorozeně rozřezáno na kousky, uvařeno a snědeno.

Policie prohledala místo, kde měly být zakopány kosti dítěte, ale nic nenašla. Podrobně nechala prozkoumat jezero, do něhož byly údajně naházeny ostatky obětí. Žádné lidské kosti nebo zbytky masa nebyly objeveny. Pečlivě byly prohledány domy podezřelých, avšak nic průkazného nebylo nalezeno. Policie dosud nenašla důkazy hrůzné činnosti.

Přestože Gallantová tvrdí, že využívání dětí je u kultovních obřadů běžnou záležitostí, mnoho jejích kolegů tomu stále nemůže uvěřit. Paní Sandra je chápe. Policie hledá vysvětlení, které dává smysl, zvláště pak u soudu. Těžko může tvrdit, že došlo k lidskému obětování, když se nenašly žádné důkazy kromě nepotvrzených výpovědí malých dětí.

Sandra Gallantová jednou Sandersovi pověděla, že téměř neexistuje týden, v němž by nedostala zprávu o znesvěcování hřbitovů, o vykrádání hrobů, o nepovolených exhumacích mrtvol, o sebevraždách mladistvých spáchaných bizarními způsoby a také o vyznavačích ďábla v černých kutnách, kteří vykonávají rituální oběti, při nichž používají zvířata, ale i lidi, zejména malé děti. Nezanedbatelným zdrojem těchto informací byly děti. A není důvod jim nevěřit. Proč by tolik dětí lhalo? Na to jí nikdo nedokázal odpovědět.

Sanders se podíval na nováčka. „Už to nepotrvá dlouho.“

Mladý strážník přikývl a polkl.

Sanders si odkašlal. „Vsadím se, že seržantka Gallantová vám na akademii vyprávěla o horších případech, je to tak?“ Strážník se snažil pousmát.

Sanders si lehce odkašlal a s nepřítomným výrazem v očích sledoval, jak se snaha lékařů blíží ke svému závěru.

Někteří z jeho skeptičtějších kolegů tvrdí, že výpovědi o rituálních vraždách dají smysl pouze tehdy, podíváme-li se na společnost jako na celek a hlavně na to, co se v ní za posledních pár desítek let událo. Liberalizací v šedesátých letech byla dětem poskytnuta neuvěřitelná volnost. Vedla často k tomu, že dítě zvedlo prst a dospělý byl poslán za mříže.

Učitelé, kteří kdysi odměňovali žáky za dobré výsledky polibkem nebo objetím, teď raději požádají své žáky, aby se navzájem poklepali po ramenou. Otcové si dávají velký pozor, když si hrají s dcerami v bazéně nebo na hřišti, aby je nějak nevhodně nechytli. Bezdětné manželky, které si přivydělávaly hlídáním dětí, si teď hledají jinou práci. Sanders věděl, že ti, kteří se ptají, jestli se Amerika vrací do dob honů na čarodějnice, nacházejí mocné hlasy, které je podporují. Mike Wallace uvedl, že ho velmi znepokojuje nepodložené nařčení lidí z ďábelských zločinů. Phil Donahue se zase ptá, kdo zastaví manipulaci s nevinnými.

Odborníci poukazují na fakt, že podle ústavy není uctívání ďábla trestným činem. Objevují se názory, podle nichž nelze satanství považovat za formu náboženství, neboť pro něj neexistují svaté knihy nebo liturgie, které by je mohly identifikovat jako víru. Jsou však skupiny lidí, kteří tvrdí, že satanismus je starší než všechny ostatní formy uctívání, že je starý jako lidstvo samo. Tato víra vznikla původně ne na základě učení z nějakých knih, ale ze srdce a každý, kdo má smysl pro zázraky a fantazii a dokáže vnímat náladu okamžiku, nemůže představovat hrozbu tím, že uctívá staré bohy.

Sanders stál opřen o veřeje dveří a pozoroval mladého strážníka, který vypadal, že se každou chvíli zhroutí. Inspektor přitom přemýšlel, že také policisté v Pensylvánii, na Floridě, v Iowě, v Michiganu a v Texasu se pokoušejí rozplést podobně zapeklité případy související s čarodějnictvím a satanstvím, s rituálními obřady a se zaklínáním, jež popisují děti, kterým byly vnuceny nápoje anebo píchnuty injekce, po nichž se vždy cítily „nějak divně“. V Sacramentu děti vypovídaly, že byly zavedeny do parku, kde musely přihlížet obětnímu zabití zvířete. Pak byly přinuceny podílet se na sexuálních orgiích, které byly zakončeny zabitím tří malých dětí. Soudce nakonec případ odložil s odůvodněním, že není možné rozlišit pravdivé části dětských výpovědí od těch, na nichž se už, podle něj, podepsala fantazie.

Sandra Gallantová směřuje své vyšetřování k tomu, aby soudci pro příště uvěřili výpovědím malých dětí, i když se zdají být velmi nepravděpodobné. Sanders ji proto velmi respektuje – stejně jako lékaře obíhající kolem lůžka, kteří se nevzdávali naděje na záchranu lidského života.

Ještě před dvěma hodinami obchodoval umírající mladík na rohu Třetí ulice s kokainem a heroinem. Pak k němu někdo přišel, zblízka do něj třikrát vystřelil a utekl. Sandersův partner, detektiv Napoleon Hendrix, který se vrátil na místo činu, přišel do nemocnice položit jedinou otázku: Řekl zraněný nějaké jméno? Alespoň bychom se měli od čeho odpíchnout. Doufejme.

Sanders se stále díval a čekal, až mu některý z doktorů dá znamení. Zatím se všichni sklánějí nad lůžkem.

Srdeční puls mladého Španěla poskakuje na monitoru vedle postele: zelené světélko, které zaznamenává jeho boj o život. Vypadá, že se neustále zeslabuje.

Sandersovi se zdálo, že mladík ho vnímá, ale že nechápe, kdo je. Lidé si ho často pletou s právníkem nebo lékařem. Zřejmě kvůli obleku. Má jich několik, šedý, modrý, hnědý, vlněný, plátěný. A k nim košile a kravaty tak, aby ladily. Jeho matka vždycky říkávala, že o člověku mnoho napoví jeho oblek a naleštěné boty.

Dnes, když má na sobě bílou košili s jemnými modrými proužky, tmavě modrou kravatu a elegantní kožené boty, by o něm těžko někdo řekl, že svůj život začínal v jednom zaprášeném texaském městečku, kde děti běhají bosy a muži nosí záplatované kalhoty.

S pečlivě učesanými vlasy, na spáncích mírně prošedivělými, s brýlemi v kostěných obroučkách a se zastřiženým knírkem vypadal opravdu jako advokát, lékař anebo politik.

Stál nehnutě, díval se, poslouchal a věděl, že by mohl být kýmkoliv – jenom ne filmovým policistou typu Clinta Eastwooda. Jediné, co s ním měl společného, byl výběr zbraní.

Avšak za celé období jednadvaceti let služby u policie, z toho osmnáct na oddělení vražd, nikoho nezabil. A doufal, že ani nebude muset zabít. Kromě toho, že cítil k zabíjení silné náboženské předsudky vštípené mu matkou, měl pocit, že kdyby musel někoho zabít, byla by to porážka. Aby mohl vypátrat a usvědčit vraha, dával přednost všem osvědčeným metodám kriminalistiky a několika svým vlastním.

Sanders dospěl závěru, že všechny blikající a bzučící přístroje kolem postele dávají zřejmě lékařům naději na záchranu zraněného. Jejich úsilí se zvyšovalo, jakmile se světelný bod na monitoru začal pohybovat nepravidelně.

Sanders stále čekal.

Naučil se nespěchat. Svým studentům na Státní univerzitě v San José vždy s úsměvem zdůrazňoval, že spěch při vyšetřování nikdy k ničemu dobrému nevede.

Jeho potutelný úsměv vyváděl studenty z míry. Něco takového neočekávali. Stejně jako neočekávali, že je bude vyučovat černý. Sanders věděl, že přes všechno jeho úsilí se na oddělení občas projevovaly známky rasismu. Slíbil si, že bude proti nim bojovat už kvůli své matce, která zemřela, když mu bylo šestnáct let. Vzpomíná si na okamžik, kdy u ní seděl na posteli, se slzami v očích a se svěšenými rameny, neboť věděl, že neexistuje nic, co by ji mohlo zachránit. Stiskla mu tenkrát ruku a jemně si ho přitáhla blíže k obličeji. Řekla mu, že vypadá unaveně a že by se měl o sebe postarat, jinak mu vypadají vlasy. Ačkoliv mu nebylo do smíchu, pousmál se a souhlasil, že bude o sebe lépe pečovat. Pak mu zašeptala, že pro černé je život v Americe ještě stále velmi nesnadný, ale že se mu snažila dát to nejlepší vychování a vzdělání, aby mu umožnila lepší start. Dříve však, než umře a vydá se ke svému Stvořiteli, chce, aby jí slíbil, že se vynasnaží žít dobře a spravedlivě. Sanders, neschopen cokoliv říct, jen přikývl.

Dva dny nato zemřela. Místní lidé na ni ještě stále vzpomínají jako na kuchařku Lorettu. Kdyby žila, mohla by říct, že je matkou prvního černého detektiva v San Francisku vyšetřujícího vraždy.

Někteří tvrdí, že Sanders je nejlepším inspektorem v sanfranciské policii, možná dokonce nejlepší v její historii. Jeho však tyhle řeči nezajímají. Pokora je totiž jednou z dalších vlastností, které mu matka razantně kladla na srdce. Vždy ho učila, že před Bohem jsou všichni lidé, ať již mají jakoukoli barvu pleti, rovni.

To byl také další důvod, proč respektoval Gallantovou. Od okamžiku, kdy vstoupil do služeb policie – bylo to třetího února roku 1964 – pod služebním číslem 901, podporovala jeho snahu získat v oddělení stejné uznání jako jeho bílí kolegové. A musel s tím zápasit po celou dobu, od samotných počátků až do okamžiku, kdy se stal šéfem oddělení. Když byla situace vážná a ostatní policisté se mu vysmívali, že si hraje na Martina Luthera Kinga, stála Gallantová vždy za ním a s chladným úsměvem všechny zpražila. Když se jí nakonec zeptal, proč kvůli němu riskuje svou kariéru, pokrčila jen rameny a odpověděla, že jednou měla rande s černým a nemohla by říct, že by se lišil od ostatních chlapů. Nikdy poté se už o svém soukromém životě více nezmínila a Sanders se jí ani dál nevyptával. Od té doby se mezi nimi vytvořil zvláštní vztah, mezi mužem a ženou velmi neobvyklý, jakéhosi platonického přátelství. Ostatně Sanders je pětadvacet let ženat, a kdyby se dalo hovořit o perfektním manželství, pak to jeho s Espańolou patří mezi ně.

Sanders si uvědomoval, jak těžkou situaci mají detektivové, kteří se vracejí do prázdného bytu, anebo na které doma čeká nechápavá manželka. Podíval se k lůžku a přemýšlel, jestli je ten mladík ženatý.

Jeden z lékařů se otočil a kývl na něj. Všichni ostatní instinktivně poodstoupili a udělali Sandersovi místo. Inspektor se vydal k posteli a opatrně překračoval kabely, které se táhly po podlaze. Vyhnul se červeně natřenému chirurgickému vozíku, stojanu s infuzí a přisedl na okraj postele.

Nikdo kolem nepromluvil. Sanders ale vycítil, že i lékaři už poznali marnost svého boje, přestože se umírající vzpírá podlehnout. I on, stejně jako jiní mladí lidé, se nechtěl odtrhnout od života.

„Znáte jeho jméno?“ zeptal se Sanders ošetřujícího.

„Johny.“

„Hezké jméno,“ usmál se jemně.

„Inspektore, ztrácí se,“ poznamenal jeden z lékařů klidným profesionálním hlasem. Sanders si domýšlel, že všichni ostatní někde v hloubi duše hledí na svůj vlastní konec. Ve strohém, sterilním a jasně osvětleném pokoji však na podobné myšlenky nebylo místo.

Sanders se sklonil k Johnovu obličeji. Za jeho zády lékaři nepřetržitě sledovali obrazovku. Poskakující bod se zdál být slabší a pomalejší. Sanders se sehnul ještě níž.

„Johny, slyšíš mě?“

Z úst mladíka, jehož život nyní zcela záležel na senzorech, připevněných k jeho hrudi, a na jehlách, zabodnutých do žil, se neozval ani hlásek.

„Johny, jsem policejní inspektor. Kdo ti to udělal?“ Snažil se, aby jeho hlas zněl jasně a měkce.

Johnovy rty se pohnuly, ale nebylo nic slyšet.

„Johny, jenom jméno.“ Pohlédl na monitor. Světélko se pohybovalo stále pomaleji.

„Jméno, Johny.“ Sklonil se ještě níž. Jeho hlas byl stále klidný, ale naléhavější. „Jenom jméno.“ Jejich obličeje se téměř dotýkaly.

„Máte smůlu, inspektore,“ přerušil ticho lékař. „Je konec.“

Monitor překřižovala nepravidelná světélka. Než Sanders stačil zvednout oči, byla pryč. Na jednom z přístrojů blikalo červené světlo. Lékař ještě zkontroloval mladíkův puls. Na obrazovce se objevila dlouhá nepřerušovaná čára. Kontrolka přestala blikat.

Lékař i Sanders poodstoupili.

„Někdy se nám to podaří,“ poznamenal lékař.

„A někdy ne,“ dokončil za něj Sanders a tiše se vzdálil z pokoje, v němž zanechal hrstku lékařů, kteří v tichu zůstali stát kolem postele.

U dveří se zastavil, poplácal nováčka po rameni a dodal: „To bude v pořádku, synku. První je vždycky nejhorší.“ Jemně se usmál a odešel.

Cestou jej zdravili lékaři a sestřičky. Za ta léta, co sem chodil, ho znali. Na chodbách čpěl nemocniční pach, kterému Sanders nikdy nepřivykl. Proti němu se náhle vynořil chlapec, popoháněn osobou v šedavém obleku. Sanders uskočil ke zdi, aby mu udělal místo. Když ho malý míjel, pohlédl na něj vylekanýma očima. Sanders si v tu chvíli vzpomněl, že při cestě do práce poslouchal v rádiu nějakou ženu, která sebe označovala za dobrou čarodějku. Tvrdila, že ďábel si pro svůj příchod vybral Kalifornii a v poušti zřídil svou misijní stanici. Sanders se pousmál a řekl si, že se musí Gallantové zeptat, jak vypadá dobrá čarodějka.

Susan Warmsleyová se chystala do práce.

Dnes – je tomu přesně měsíc, kdy poprvé telefonovala O’Malleymu – měla na sobě krémovou sukni, halenku ve stejném odstínu a béžové lodičky, svůj „šťastný“ oděv. Oblékala si ho, když chtěla, aby se jí něco podařilo – dnes tedy proto, aby O’Malley zahájil vyšetřování na Ranči. Telefonovala mu ještě dvakrát. Naposledy jí O’Malleyův sekretář slíbil, že se jí O’Malley ke konci dne ozve. Od té doby už uběhlo deset dní.

Bob stál v kuchyni a v ruce držel její kufřík. „Uděláš oběd?“

Natáhla se pro kufřík. „Dnes ne. Chtěla bych si projít spis, který se týká Ranče.“

Během roku se spis pořádně rozrostl, takže dnes vypadal jako tlustá kniha. Většinu dokumentů tvořily výpovědi dětí a jejich rodičů. Mezi nejotřesnější patřil případ Lauren Stratfieldové. Její příběh se odehrál v místě, které svým popisem odpovídalo dosud neznámému, ale s největší pravděpodobností existujícímu Ranči.

Lauren vypověděla, že byla stejně jako ostatní potulné děti odchycena na ulici většího města kuplířkou, která jí slibovala to, co nejvíce potřebovala: stravu, nocleh a (to především) lásku. Jakmile se dostali na Ranč, byli nuceni brát drogy. Někteří, kteří odporovali, byli hrubě potrestáni. Pokud někdo i přes hrozbu fyzických trestů nespolupracoval, jednoduše se „vypařil“.

Lauren popisovala, že byla na Ranči znásilněna policajtem, který neměl na sobě nic, kromě pistole připevněné k pasu. „Ještě si stále dokážu vzpomenout na zvuk pistole, jak mu popleskávala o stehna,“ vypověděla.

Lauren tvrdila, že noc co noc po více než jeden rok byla sexuálně zneužívána „lékaři, právníky a muži, kteří zastávali důležité funkce ve velkých společnostech. Mezi nimi byli také soudci, politici a kabaretní umělci.“

Susan si byla jista, že všichni tito muži by byli schopni zabít, jen aby uchránili sebe samy.

„Přijdeš na večeři?“

Susan zavrtěla hlavou. „Mám přednášku. Pro nějakou společnost, která nás podporuje. Možná že mé řeči způsobí, že připíšou na svůj šek nějakou tu nulu navíc.“

Bob přikývl a dodal: „Možná. Ale moc to nepřeháněj.“

Susan se usmála. „Někdy si myslím, že jsem k nim až příliš shovívavá.“

Ve dveřích kuchyně ji Bob ještě jednou objal. Pak rychle nasedla do auta a s kabelkou plnou tajných listin se vydala do centra města.

Nejdříve projela čtvrtí rodinných domků a stárnoucích aut, pak kolem apartmánů a mnohapokojových bytů, v nichž bydlely bezdětné páry. Mezi palmami, kapradinami a gumovníky zde stojí nové porsche a BMW. Kolem domů jsou pečlivě střižené trávníky a bílá omítka ostře kontrastuje s červenými a zelenými taškami na střechách. Punc blahobytu dokreslují lesklé černé mříže na balkonech a na terasách.

Zde neuvidíte děti pobíhat po ulicích či zahradách. Když měla Susan nedávno přednášku pro jinou skupinu sponzorů, snažila se v nich vyvolat nějakou reakci. Uvedla, že v jižní Kalifornii se zvyšuje počet těch, kteří se s nevolí dívají jak na mladé, tak na staré lidi. „Zdá se, jako by nechtěli slyšet o tom, jací byli, ani jak budou vypadat za dvacet let. Myslí si, že jsou nesmrtelní.“ Posluchači se nejistě usmáli a zůstali dál chladní. Kdyby rychle nezačala mluvit, nastalo by trapné ticho.

Tak tuhle chybu už nikdy neudělá. Svou přednášku začne jako obvykle konstatováním, že ne vždy, když děti tvrdí, že je někdo obtěžuje, lžou. A ani už neplatí stará představa, že obtěžování se dopouštějí obvykle staří perverzní muži se sáčkem bonbonů. Téměř dvě třetiny obtěžujících osob děti dobře znají – bývají to členové rodiny, přátelé, sousedé, učitelé, trenéři nebo církevní hodnostáři.

Řekne jim o „zmizelých dětech“, které utíkají z domu nebo ze sociálních ústavů a stávají se nejsnadnějším terčem zneužívání.

Koncem osmdesátých let se rychle rozvinuly dva druhy podnikání, při nichž jsou mladí utečenci využíváni. Jeden z nich by se dal nazvat „kruhem“. Kruh sestává z tuctu a někdy i více na sebe navazujících míst, jež se nacházejí na území několika států. Každý úsek je řízen obchodníkem, který zajišťuje stovky dívek a chlapců, často ještě školního věku. Za to, že jim obchodníci dodávají zadarmo drogy, nabízejí děti svá těla. Pro své „dobrodince“ vydělávají přes sto tisíc dolarů ročně. Na jednom místě pracuje obvykle kolem dvanácti dětí. Jen málo z nich dokáže za daných podmínek sloužit více než dva roky. Pak umírají na pohlavní choroby a v poslední době stále častěji na AIDS.

Pro druhý trh shánějí obchodníci s masem zejména děvčata (po chlapcích není tak velká poptávka): ta pak slouží k uspokojování řidičů nákladních aut na tak zvaných „truck stopech“, zastávkách určených pro řidiče. Velká většina dívek je ve věku od deseti do patnácti let. Tyto děti jsou posílány od řidiče k řidiči. Jedna dívka může vystřídat až třicet chlapů za noc. Od každého zákazníka pak získá pro svého pasáka dvacet až padesát dolarů. Někteří pasáci operují na jedné zastávce až s dvaceti dívkami. Za rok tak mohou vydělat až pět milionů dolarů.

Na tuto informaci posluchači obvykle reagují hlasitým nevěřícím vzdechnutím. Susan chvíli počká, aby ji měli čas vstřebat.

„Nikdy nepospíchej,“ radil jí Bob, když začala přednášet. „Mnoho příběhů, které vyprávíš, už tady bylo. Je proto důležité, jak je řekneš.“ Susan si nemohla přát lepšího a spolehlivějšího rádce.

Pak osloví obecenstvo: „Co z toho pro nás vyplývá?“

A dál objasňuje klidným hlasem, že část výtěžků je používána k podplácení policie a jiných úředních míst. Pasáci často využívají samotné řidiče nákladních aut k převážení prostitutek z jednoho konce Spojených států na druhý, k jejich převozu z Kanady a z Mexika anebo opačně. Mnohé dospěleji vyhlížející děti cestují na falešné doklady, mají padělané rodné listy a karty sociálního zabezpečení. To vše je zaplaceno z peněz, které vydělává trh s nezletilými.

Po těchto slovech obvykle končí, protože to, co dosud řekla, většinou postačí na vypsání šeku znějícího na slušnou částku.

Dnes však zajde ještě dál. Bude hovořit o snuff movies – o jednom z nejděsivějších druhů videonahrávek dnešní doby.

Již ve dvou třetinách přednášky Susan poznala, že dostala své posluchače tam, kam chtěla. Seděli před ní ve svých konzervativních oblecích a upjatých šatech, s rukama sepjatýma anebo složenýma v klíně. Poznala to podle očí: v jejich nevěřícím-ale-pravdu-si-uvědomujícím pohledu.

Servírovala jim jeden případ za druhým, od méně závažného k těm nejhorším.

Nyní se na chvíli odmlčela a pohledem klouzala z obličeje na obličej. Pomyslela si, jak účinně působí Bobovy instrukce: Udržuj své posluchače v napětí. Nechej je čekat. Nespěchej.

Pak se zeptala: „Kolik z vás ví, co jsou to snuff movies?“

Zírali na ni nevědomky, ale s touhou poznat, na co se ptá.

Začala jim vysvětlovat. „Název snuff movie vznikl v roce 1976, kdy ho poprvé použil jeden novinář z New York Times při popisu sexuální vraždy, která je zároveň filmována.

Kanadský badatel pak vytvořil definici, kterou přijalo několik policejních úředníků, již se začali těmito případy zabývat. Snuff movie představuje vraždu, zachycenou na film bez zvláštních efektů. Obětí bývá osoba, která netuší, za jakým účelem je scéna filmována. Vražda je plánována dopředu a je součástí produkce – není náhodná ani předstíraná.“

Ret dámy v první řadě se začal chvět. Muž, který doposud hleděl na Susan netečně, zbystřil zrak.

Pokračovala.

„Nejdříve se tyto filmy vyráběly v Argentině, Chile a v Bolívii a pak se pašovaly do Spojených států. Zde se vytvořila kasta lidí, většinou mezi bohatými a mocnými, která má dost silné žaludky na to, aby v bezpečí svých domovů mohla sledovat tyto vraždy. Videokazety se snuff movies nejsou laciné. Povídá se, že jedno zapůjčení přijde na sedm set padesát dolarů a koupě až na deset tisíc dolarů za kus. Nikdo neví, kolik těchto videokazet existuje. Odhady se pohybují od sta do tisíce. Aby však mohl být natočen každý kus, bylo zapotřebí obětovat jeden lidský život – obvykle život ženy nebo dítěte. A protože není možné zjistit, kde byly filmy natočeny a kdo jsou jejich oběti, většina policistů tvrdí, že buď jednoduše neexistují, anebo jsou uměle zkonstruované.“

Podívala se jim do tváří. Nikdo se neopovážil usmát se. Všichni seděli jak zařezaní a mlčeli. Susan se pustila do dalších argumentů.

„A poněvadž je Kalifornie rodištěm tisíců filmů, nenechala na sebe dlouho čekat tvrzení, že tyto formy rituálních vražd vznikají také na americké půdě a že někteří filmoví tvůrci, kteří získali zkušenosti v Hollywoodu, zaměřili nyní svůj talent na natáčení skutečného zabíjení.“

Susan se na chvilku odmlčela, aby své posluchače připravila na další fakta. Rok po zprávě uvedené v New York Times zatkla policie v Orange County v Kalifornii dva muže, Freda Douglasse a Richarda Hernandeze, oba podezřelé z toho, že plánovali zabití dvou žen v místě nazvaném Ranč, jež se nachází někde v poušti. Ale protože jim nebyl dokázán žádný zločin, byli oba muži propuštěni.

Susan se dala do vyprávění.

„V srpnu roku 1982 přesvědčili dva muži jisté dvě ženy, obě s hereckými aspiracemi, aby je doprovázely na záhadný Ranč. Dívkám, z nichž jedné bylo devatenáct a druhé šestnáct, bylo řečeno, že se zúčastní natáčení, které jim zajistí kariéru. O šest měsíců později byly v poušti nalezeny jejich mrtvoly. Soudní vyšetřování odhalilo, že dívky byly sexuálně týrány, škrceny a ubity pažbou pistole.“

V sále nastalo hrobové ticho.

„Douglassovi přátelé vypověděli policii, že Fred otevřeně hovořil o svém plánu vylákat dívky na poušť a zabít je před kamerou. Chtěl tak získat peníze – pro své filmy měl prý bohaté klienty, kteří je byli ochotni odkoupit za vysoké sumy. Hernandez svědčil proti Douglassovi, což mu bylo nakonec uznáno jako polehčující okolnost. Přestože byl případ objasněn, policie neuskutečnila žádný pokus, aby zjistila, kde se nachází záhadný Ranč a co se na něm děje. V prosinci roku 1984 byl Douglass odsouzen k trestu smrti. Ještě před popravou vykřikoval, že má mocné a vlivné konexe. Pověděl jednomu vězeňskému dozorci, že zná další lidi, kteří se na natáčení snuff movies podílejí. Nikdo však už neprověřil, jestli říkal pravdu.“

Susan uvedla, že krátce po Douglassově usvědčení dostala policie další informaci, na základě níž provedla prohlídku domu manželů Rodneyho a Lindy Phelpsových v městě Atascadero v jižní Kalifornii. Dvojice však ještě před příchodem policistů stačila uprchnout, a tudíž otázka, kam se podělo patnáct dětí mexického původu, zůstala nezodpovězena.

„Dvojice byla podezřelá ze sexuálního zneužívání dětí a jejich zabití, které bylo opět záměrně filmováno. Policie našla nahrávací zařízení, ale žádné filmy. Došla tedy k závěru, že Phelpsovi je zničili anebo vzali s sebou. Vzhledem k údajnému množství filmů, jež měli pořídit, by za ně Phelpsovi mohli získat obrovskou částku peněz.“

I tentokrát, když se odmlčela, vládlo mezi posluchači napjaté ticho. Ženy v předních řadách si kousaly rty. Muži zavírali oči.

„Na základě výpovědí několika místních dětí prohledala policie okolí domu Phelpsových. Nikde nenašla známky násilí či pozůstatky obětí. Jedno z dětí uvedlo, že vidělo, jak Phelpsovi odjíždějí někam směrem do pouště s dětmi, které vypadaly jako cizinci. Policie se však už nenamáhala v pátrání pokračovat.“

Susan dál s jistotou v hlase chrlila na posluchače své poznatky.

„Od té doby se začaly stále častěji objevovat zprávy o snuff movies vyrobených v kalifornské poušti. O některých se praví, že v nich vystupují ženy a děti cizího původu, které byly do Spojených států propašovány z Asie a z Latinské Ameriky speciálně za tímto účelem, tedy za účelem zabití. V lednu roku 1986 vypověděla Linda Lovelacová, hvězda pornografického filmu Deep Throat, na oddělení organizovaného zločinu Nejvyššího zastupitelství Spojených států, že ženy a děti, které se účastní natáčení a pro něž producenti nemají další uplatnění, bývají zabity buď při samotném filmování, anebo po něm. Samozřejmě že vzhledem k její pověsti pornohvězdy ji nikdo řádně nevyslechl.“

Susan věděla, že nyní bude následovat krátký smích, který prolomí dlouhodobé napětí v sále. Když se posluchači opět utišili, Susan pokračovala. „Fan bylo právě dvanáct let, když utekla z domova do neznámého města. Byla to hezká dívenka s dlouhými černými vlasy a s oválným obličejem. Na ulici se s ní seznámila jedna žena, která jí nabídla práci služebné v domě filmového režiséra. Fan její nabídku přijala.“

Pak Susan vylíčila, co pravděpodobně následovalo. Fan byla překvapena a zároveň potěšena, když jí její nový zaměstnavatel řekl, že je příliš hezká na to, aby dělala posluhovačku. Nabídl jí proto roli ve filmu. Pro naivní dívku, která ještě před čtyřiadvaceti hodinami žila v nějaké zapadlé vísce, to musela být neodolatelná příležitost.

Jedna z žen v první řadě souhlasně přikývla. Muž po její levici upřel svůj pohled opět na pódium.

„Režisér zavedl Fan do místnosti, která byla přeměněna na malé filmové studio vybavené videem, kamerou a světly. Uprostřed stála postel. Mazaný režisér zcela jistě namluvil Fan, že před tím, než ji obsadí do role, musí s ní natočit několik zkušebních snímků. Po vzoru hollywoodských čekatelek bude i ona muset natočit milostnou scénu. A protože budoucnost se zdála být příliš lákavá, Fan jistě neodmítla.“

Několik žen v sále si zakrylo ústa rukou nebo kapesníkem.

„Při natáčení položil režisér Fan několik otázek. Když uvedla své jméno a věk, byla vybídnuta, aby se posadila na postel, kde se jí ptal dál. Je ještě panna? Fan zrudla dříve, než mohla odpovědět. Dovedla by si představit, jaký pocit může mít při pohlavním styku? Dívka zavrtěla hlavou. Chtěla by se milovat se starším mužem? V její tváři se náhle odrazilo zděšení. Všechny její reakce byly natáčeny.“

Susan nedala svým posluchačům příležitost zareagovat. Teď ještě ne.

„Když neznámý muž přistoupil k posteli, na níž seděla, byl její ustrašený pohled rovněž filmován. Muž byl nahý a na obličeji měl masku. Kamera zaznamenávala Fanino urputné bránění, když ji muž brutálně znásilnil. Kameraman se při natáčení soustředil zejména na zachycení Fanina zděšeného výrazu. Jakmile muž Fan zneužil, vzal polštář a udusil ji.“

Susan zmlkla, aby se její posluchači mohli smířit s krutou pravdou. Pak, když usoudila, že nastal vhodný okamžik, dodala jednu větu:

„Tento příběh se stal v Bangkoku. A jak všichni víme, Bangkok je odsud vzdálen tisíce mil.“

Žena v první řadě opět souhlasně přikývla. V sále se jich našlo takových více. V Bangkoku. Daleko odsud. Je to příšerné a děsivé. Ale naštěstí daleko, daleko odsud.

„Avšak ne tak daleko odsud!“ vyhrkla Susan do ztichlého sálu.

Znovu na ně vysypala další hrozná fakta. Během několika hodin byl film s Faninou vraždou dopraven do Amsterodamu, jednoho z největších evropských měst, v němž se soustřeďují odborníci pornografického průmyslu.

„Po úpravě filmu byly pořízeny jeho kopie a Fanina smrt byla distribuována do sítě obchodníků se snuff movies. Tato síť uspokojuje rostoucí poptávku mužů a žen, jejichž oblibou je sledování sexuálních vražd.“

Susan dodala poslední informaci.

„Žádosti o snuff movies přicházejí většinou ze Spojených států – zejména z Kalifornie.“

Poodstoupila od řečnického pultu. Věděla, že Faniným příběhem se jí podařilo přetlumočit posluchačům alespoň část z toho, co se skrývá pod pojmem novodobé otrokářství.

Nezmínila se však o svém podezření, podle něhož si obchodníci obstarávají oběti pro uspokojení amerického trhu nejen na druhé straně zeměkoule, ale také přímo ve Spojených státech. A že se snuff movies natáčejí nedaleko odsud, na záhadném místě nazvaném Ranč.

KAPITOLA 5

* * *

Nesnadný úděl

Jack O’Malley navštívil poštu v Oakley Parku, okrajové čtvrti Chicaga, ale bezvýsledně. Poštovní schránka byla opět prázdná. Již jedenáctý týden kontroluje, jestli mu nepřišla odpověď. Riki Sturmer se dosud neozval.

Za šest týdnů, kdy se O’Malley poprvé setkal se Sturmerovým jménem, dokázali jeho muži vypátrat, díky technice, jak sám rád poznamenává, o tomto německém dodavateli dětské pornografie spoustu informací.

V policejní počítačové síti existují programy, které O’Malleymu dokáží vyhledat o Sturmerovi všechny záznamy. Přišly z takových míst, jako jsou Manila, Bangkok, Karáčí, Dubaj a Frankfurt. Sturmer byl významný producent pornografického materiálu, ale O’Malley ho podezříval, že přímo obchoduje s asijskými dětmi a dodává je jiným výrobcům.

Na základě informací si O’Malley vytvořil o Sturmerovi jakýsi jeho psychoprofil. Sturmer měl devětadvacet let, byl svobodný, žil na vysoké úrovni v menším městečku v oblasti Černého lesa v Německu. Jeho bankovní konta vykazovala vysoké vklady. Často cestoval, obvykle v doprovodu nějaké mladé dívky. Jeho sexuální potřeby byly neukojitelné – soudě podle počtu návštěv mnichovských, frankfurtských, ale i zahraničních nevěstinců.

Tento zlomek informací vyprovokoval O’Malleyho k tomu, aby se pokusil přesvědčit Sturmera k návštěvě Spojených států. Sázel na Němcovu nezkrotnou sexuální touhu vyzkoušet si něco nového.

Jakmile si O’Malley stanovil cíl, používal různé zbraně: pasy s nepravými jmény, falešné cestovní dokumenty, kreditní karty znějící na jména neexistujících osob a názvy smyšlených společností obchodujících s rozličným pornografickým zbožím. Ale ze všeho nejraději si pro své protihráče vytvářel domnělé osoby.

Pro Sturmerův případ si vymyslel ženu jménem Sheila. V prvním dopise, v němž žádal o ukázky pornografické produkce, se podepsal tímto jménem. Sturmer vzápětí poslal brožury, v nichž pózovaly asijské děti, nejčastěji s bílými muži středního věku. O’Malleyho však nejvíce zaujal průvodní dopis, nad nímž se musel pousmát. Sturmer se ptal, jestli Sheila patří „k těm sexy americkým ženám, s nimiž se evropští muži touží setkat“.

O’Malley opatrně odpověděl, že by „mohla být“ a navíc dodal, že „je mladá, zdravá a že je majitelkou obchodu s erotickými potřebami“.

Do jeho poštovní schránky přišel zakrátko další balíček obsahující ještě obscénnější materiál. O’Malley přemýšlel, jak vlákat Němce do sítě americké jurisdikce.

V příštím dopise poděkoval Sturmerovi jménem Sheily za balíček a poté se zmínil, že „by ráda poznala, jestli jsou řeči o sexuální výkonnosti německých mužů pravdivé“.

Sturmer okamžitě odpověděl, že co se jeho osoby týče, jsou pověsti kolující o Němcích pravdivé. Déle uvedl podrobnější detaily o svých sexuálních zkušenostech a preferencích. S dopisem přišlo zároveň větší množství dětské pornografie.

O’Malley usoudil, že past je nalíčena a že je jen otázkou času, kdy sklapne.

Avšak od tohoto okamžiku jako by se po Sturmerovi zem slehla. O’Malley se uklidňoval tím, že už podobné situace zažil. Například polapit dánského překupníka, který řídil falešnou bezpečnostní službu a přitom pašoval přes San Diego mladá děvčata z Thajska, mu trvalo více než rok. Ještě delší dobu si vyžádalo usvědčení jednoho italského pasáka. Dlouho musel shánět podklady a informace, a když je dostal, udělalo se mu z nich nevolno. Ital vyžadoval dívky ve věku od pěti do osmi let pro skupinový sex. Pak děvčata bičoval a nakonec je vraždil.

O’Malleymu se podařilo vymyslet lest, do níž se pasák chytil. Nejdříve se opět pod falešným jménem spojil s Milánem, kde se Ital nejvíce zdržoval. Když se mu ho zde podařilo mezi jinými obchodníky vyhledat, řekl mu, že má pro něj zboží, ale že pro ně bude muset osobně přijet do Spojených států. O’Malleymu pak trvalo další rok, než byl Ital zatčen na letišti v Los Angeles. Když už měl Itala konečně pod zámkem, začaly komplikace s právníky, kteří se nemohli dohodnout na trestní podstatě Italových činů. A tak se obchodník po dvou letech strávených ve vazbě dostal na milionovou kauci zpět do Milána. Když se to O’Malley dověděl, zuřil a přestával věřit v soudní spravedlnost.

Tato vzpomínka jej přivedla zpět k Sturmerovi. Měl by mu znovu napsat? A jestliže ano, má dopis opět ovonět parfémem značky Opium?

S výběrem parfému O’Malleyho dlouho váhal. Navštívil několik obchodů, přičemž předstíral, že kupuje dárek k narozeninám. Prodavačka mu na hřbet ruky nastříkala několik druhů parfémů, ale žádný z nich se nezdál být tím pravým. O’Malley chtěl, aby vůně parfému odpovídala typu Sheiliny osobnosti – zvrhlé ženy, která hledá uspokojení v sexuálním slídičství.

Nakonec se o svém problému zmínil Judy. Ta mu doporučila Opium. Jeho kouřová vůně podnítí Strumerovu představivost. O’Malley tedy pořídil ze zvláštních prostředků, které měl určeny ke koupi drobných pomůcek nezbytných k výkonu své práce, malou lahvičku tohoto parfému. Ze své kapsy pak koupil ještě jeden parfém – Chanel – pro Judy.

Judy byla již čtrnáct let jeho ženou. Měli spolu tři děti. Poslední vánoce, když nazdobil stromeček, jí řekl, že by svou práci nemohl dělat, kdyby jej nepodporovala. Stiskla mu ruku a odpověděla, že se na ni může vždycky spolehnout.

Pokud se Judy o něj někdy bála, nikdy to na sobě nedala znát. Nereptala, když v noci zvonil v jejich malém domku telefon a O’Malley jej pádil rychle zvednout, aby se neprobudily děti. Judy zůstala ležet a předstírala, že spí. Nikdy se ani manžela neptala, kdo mu volá. Nikdy nepanikařila, když se O’Malley z ničeho nic vytratil z domu na několik dnů či týdnů. Nikdy nekomentovala jeho cesty do Bangkoku, kam odjížděl na falešný pas, který mu poskytla CIA, a se smyšleným jménem na kartě Diners Clubu. O’Malley svou poklonu myslel vážně: bez Judy, která byla laskavou a chápající manželkou, by svou funkci nemohl efektivně vykonávat.

Z rádia se ozval hlas dispečera, který svolával všechna policejní auta k Loopu, kde se střílelo. Jednotlivé dvojice mu odpovídaly a v pozadí jejich hlášení byl slyšet zvuk houkaček. O’Malley zvýšil hlasitost rádia.

Na chvíli jej ovládlo pokušení rozjet se na místo činu. Ale pak si to rozmyslel. Během své praxe se naučil nestrkat nos do cizích věcí. A tohle byla záležitost obvoďáků.

Hlas urgoval hlášení jednoho policejního auta. O’Malley se usmál. Dispečer pravděpodobně věděl, že posádka vozu je někde na kávě. Chápal je. Sám byl stěží schopen začít den bez snídaně s Judy. Dobrá snídaně byla součástí jeho života, stejně jako účast na nedělních mších či odříkávání modliteb. O’Malley se považoval za řádného katolíka. Někteří lidé tvrdili, že křesťanství ztratilo smysl a stalo se pouhým tržním produktem. O’Malley si to nemyslel. Víru měl v sobě hluboce zakořeněnou, jeho rodina měla po matce silné katolické kořeny v Irsku.

Přemýšlel, jestli i Susan je katolička. Měla v sobě určitý druh misionářského nadšení, které obdivoval, ale zároveň mu nedůvěřoval.

Projížděl městem stále stejnou rychlostí a poslouchal, jak dispečer přivolává k Loopu stále více osádek. Počáteční rozruch ustal, situace se zdála být pod kontrolou. O’Malley ztišil zvuk a v myšlenkách se opět vrátil k Rikimu Sturmerovi.

Sturmer obchodoval s druhem videokazet a fotografií, které se obvykle nedostaly mimo uzavřený okruh sběratelů extrémní dětské pornografie. Patřil k obchodníkům, kteří se zřejmě podílejí na pašování dětí z Asie do Paříže, Říma, Frankfurtu a v nedávné době také do Londýna, odkud jsou děti dál prodávány do Severní Ameriky.

Nejedna žena se nechá zlákat k fiktivní adopci. Její žádost a všechny potřebné listiny jsou naprosto dokonalé, včetně úředních razítek. Jakmile obdrží dítě do vlastní péče, předá jej obchodníkovi za předem sjednanou nemalou částku. Žádná žena nevystupuje jako adoptivní matka dvakrát. Počet dětí dovážených do Spojených států však zřejmě daleko převyšuje počet lidí, kteří jsou ochotni propůjčit se k tomuto druhu obchodu.

Když O’Malley dojel k výjezdu z dálnice, rozhodl se, že poštovní schránku zkontroluje ještě do konce tohoto týdne. Pokud se do té doby Sturmer neozve, bude muset vymyslet jiný krok.

Projížděl kolem skladišť, železničních nákladních přepravišť, umouněných velkoskladů a rozsáhlých ploch, na nichž stála nová auta. Říká se, že je recese. Ale tomu O’Malley může stěží věřit. Ještě stále existuje množství lidí, kteří jsou ochotni platit za pornografii. Na tento fakt poukázal na poslední pracovní poradě, když sumarizoval Sturmerovy kontakty s celým světem.

Jeho působnost byla opravdu rozsáhlá. Jedna linie vedla z Frankfurtu do Dubaje, kde si vytvořil spojení s Mohammadem Saleemem. Mezinárodní organizace na ochranu dětí a jiné dětské agentury se snažily rozvířit bouři protestů proti obchodu s žokeji velbloudů. Diplomat, který působí v Dubaji jako zpravodaj pro Celní správu Spojených států, upozorňoval Washington, že Saleem bude brzy hledat nová odbytiště.

O’Malley přemýšlel, jak dlouho potrvá, než se Sturmer obrátí na Saleema, aby mu zajistil přísun chlapců z Karáčí na západoevropský trh.

Dumal, co je na chlapcích z třetího světa zvláštního, že je o ně tak velký zájem mezi německými (a také francouzskými a britskými) pedofily. Má to něco společného s přežívajícím pocitem, že tato území byla kdysi součástí jejich impéria? Anebo že patří, podle jejich názoru, k podřízené rase? Kdyby se zeptal psychologů z ministerstva spravedlnosti, možná by mu dokázali odpovědět. Ale O’Malley se jich nezeptal. Místo toho zalovil v počítačové síti a hledal neviditelné spojení mezi oběma muži. O’Malley vždy považoval tento způsob komunikace za jednodušší.

Krátce před devátou se dostal na ulici Canal Street. Sídlo Celní správy nelze s ostatními domy zaměnit. Tato devítipodlažní budova, ať k ní jedete z kterékoli strany, je impozantní stavbou. Lidstvo se bude dál ubírat svou cestou, ale tato masivní budova zde bude stát jako stylový monument architektury. Tento fakt zanechával v O’Malleyově irské duši hlubokou stopu.

Dokázal o své práci hovořit s nadšením – pochopitelně, neboť měl připravenou formální řeč, kterou tu a tam pronášel. Utvářet veřejné mínění bylo jedním z nástrojů, které mu umožnily bojovat proti jeho nepřátelům. Věděl, že jeho schopnosti na tomto poli jsou veliké.

Jestliže O’Malley řekl něco jednou, byl ochoten to opakovat tisíckrát všem organizacím, které ho pozvaly přednášet: „Musíme rozbít jejich technologii. Přes satelitní síť je možné přenášet mravní špínu z kterékoli části světa. Vysílání může například probíhat ve Střední nebo Jižní Americe, ale přijímat je mohou na obrazovkách v Bostonu nebo v Detroitu. Pornografické fotografie se pořizují v Paříži nebo ve Stockholmu, ale filmy se zpracovávají ve Frankfurtu nebo v Amsterodamu, neboť zde mají špičkové laboratoře. Na papír se tisknou v Barceloně anebo v Madridu, protože tady je lze pořídit nejen ve slušné kvalitě, ale navíc nejlevněji. Tisky jsou faxovány do Los Angeles či jiného amerického města. Konečný produkt je sestaven v nějakém malém nenápadném domku na okraji města a dodáván na trh sítí distributorů. Pornografie je mezinárodně vzkvétající podnik, výnosný pro všechny zainteresované, kromě těch, kteří jsou jeho oběťmi – žen a dětí.“

Vyjel z hlavní cesty na 610 Canal Street a zaparkoval auto na zadním parkovišti budovy. Vypnul rádio, zamkl auto a kolem zdí se dostal k přednímu vchodu. Cestou pozoroval vše, co se hýbalo – lidi, psy, dav na ulici. Před několika týdny, právě když se lidé začali vracet z práce domů, byl na ulici zabit muž. Vrah ho bodl zezadu, podřízl mu krk a utekl s jeho peněženkou. Následující den o tom otiskl Tribune článek s názvem Vraždil pro 10 U.S. dolarů.

V jasném ranním světle O’Malleyovy oči bystře těkaly po okolí. Nad nimi se klenulo husté obočí a ještě výš mohutná rezavá kštice. Měl velký, u kořene silný nos. Lidé v něm na první pohled rozeznali Ira. A to se mu líbilo.

Dnes ráno měl na sobě tmavěmodrý oblek, bílou košili, modrou kravatu se zlatými proužky a černé mokasíny. Nebyl oblečen jako studentík, přesto ve svém oděvu vypadal na méně než na osmatřicet let.

Svůj kožený kufřík si držel hezky při těle. Byl plný nejnovějších informací o ženách a mužích, jejichž morálka byla horší než morálka potulných koček a kteří zabíjeli stejně rychle jako kobry. Týkaly se Němců, kteří získali své schopnosti otrokářů z dob třetí říše, a Francouzů, již utekli z vězení a nyní zásobují pornografický průmysl živým zbožím. Bylo v něm také pár poznámek o muži středního věku asijského původu, který má špinavé kontakty s korejskou expoziturou CIA a který zajišťuje přepravu žen a dětí po celém světě. Nitky končí u několika hongkongských finančníků, kteří shromažďují zisky z těchto obchodů ve svých bankách. Našly by se zde také záznamy různého charakteru ze Sydney, Stockholmu, Tokia a z Tripolisu.

Ať už jsou O’Malleyovy informace více či méně důležité, všechny vedou k osobám, které se snaží dostat před soud. O’Malley na ně pohlíží jako na mouchy, které se přiživují na utrpení pokořených. Nevěděl a ani nemohl o nich vědět vše. Kdykoli však měl trochu volného času, ponořil se do svých spisů a hledal další drobnosti, které by mu pomohly odhalit slabosti protivníka. Podle vlastní zkušenosti věděl, že každý má alespoň jednu.

Rychle prošel vestibulem budovy a zamířil k výtahu. Ve škole jim přednášeli, že ve vstupních halách budov je spácháno mnohem více vražd než na ulici. Tato informace se O’Malleymu vryla hluboko do paměti.

Neustále si uvědomoval, co se kolem něj děje – stejně jako si uvědomoval, co přináší jeho nekončící slídění. To byla také jedna z příčin, proč otálel s odpovědí na žádost Susan Warmsleyové. Nechtěl se zamíchat do něčeho, z čeho by pak musel vycouvat. Celá záležitost s Rančem měla příliš mnoho kdyby: kdyby našel způsob, jak se do něj dostat, kdyby mohl získat důkazy, kdyby dokázal dovést případ až k soudu. Ne, bylo jich příliš mnoho. Pokud by jeho žihadlo píchlo do prázdného hnízda, vrhlo by to špatné světlo na všechny z osmého poschodí.

Co se týče Sturmera, však neztrácel naději. Cestou do osmého patra začal vymýšlet nový způsob, jak ho chytit.

Téměř měsíc uplynul od chvíle, kdy si Susan Warmsleyová naposledy oblékla svůj kostým pro štěstí. Srpen se překulil do září, ale O’Malley se pořád neozýval. Bob jí radil, aby byla trpělivá. Možná že O’Malley přemýšlí o nějakém skvělém plánu.

Dnes měla Susan šaty laděné do šeda. Počasí bylo na svou roční dobu neúměrně chladné. Když dojela na dálnici, povzdechla si, že dopravní ruch den ode dne stoupá a tempo, jakým se v něm lze pohybovat, je čím dál pomalejší.

Spěchala na schůzku s Johnym. Susan vyžadovala, aby její malí klienti nebyli oslovováni příjmením, neboť se domnívala, že tak bude jejich totožnost lépe chráněna. Johny se dostal na scestí vinou pastora Spojené křesťanské církve, který byl zároveň předsedou místního občanského spolku. Chlapec byl vždy problémovým dítětem. Měl jedenáct let, nesnášel se s otcem (jeho rodiče byli rozvedeni) a na svého nevlastního tátu si nemohl zvyknout.

Když pastor požádal hocha, aby pomáhal v kostele s různými opravami, jeho matka se zaradovala. Myslela si, že práce pro církev bude mít na chlapce dobrý vliv. Po dvou měsících jí však začalo být podezřelé, proč Johny dostává od pastora tolik peněz. Zeptala se syna, co v tom vězí. Ten se jí nakonec přiznal, že jej pastor přemluvil k homosexuálním stykům, za což získával vysoké kapesné. Johnyho matka šla na faru, aby zjistila, jestli její syn nelže, ale duchovní vše popřel. Obrátila se tedy na policii. Než však policie vyslechla chlapce a stačila pastora předvolat, duchovní zmizel. Bylo po něm sice vyhlášeno pátrání, ale nikdo z policejních úředníků se případem podrobněji nezabýval.

Když se do něj vložila Susan, sdělila vyšetřovateli, že přesně na tento laxní postup úřadů zneuživatelé spoléhají. Vytkla mu, že policie svou nedůvěrou ve výpovědi dětí, strachem z možných následků, ignorancí a někdy přímým odmítnutím zahájit vyšetřování napomáhá vytvoření říše otroků.

Vyšetřovatel se zarazil. „Říše… čeho?“

„Otroků, seržante. Sexuálních otroků.“

Dlouho na ni zíral. „Otroků? Zde, v Kalifornii? Máte na mysli otroky, kteří vystupují ve filmech?“

Jeho reakce ji nepřekvapila. „Ne, seržante. Mám na mysli skutečné otroky. Děti, které jsou nuceny vykonávat strašlivé věci. Svými rodiči, kultovními organizacemi.“

Seržant se vztyčil a zamířil ke dveřím. „Madam, já jsem policajt. Jestliže chcete hovořit o otrocích, pak byste se měla obrátit na státní zastupitelství, nemyslíte?“

Susan usoudila, že nemá smysl mu sdělovat, že tak již učinila. Když se poprvé dověděla o Ranči, zašla na státní zastupitelství a své podezření vylíčila zástupci, který ji pozorně vyslechl a slíbil, že se na věc podívá. Celý rok o sobě nedal slyšet. Její telefonáty nebyly nikdy opětovány. Později Susan zjistila, že tento státní zástupce byl členem kultu, jehož temné obřady zahrnovaly rituální obětování zvířat.

Její spisy se rozrůstaly o jména dalších úředníků a vysoce postavených lidí. Mnoho z nich bylo napojeno na Ranč. Mezi nimi byli také členové jisté „společnosti“ z Los Angeles, která měla kolem pěti tisíc členů, jak mužů, tak i žen, z různých vlivných míst, kteří se domnívali, že děti by měly získat sexuální zkušenosti již v raném věku. Jejich sloganem bylo: sex v osmi letech – jinak je příliš pozdě. K stimulaci mládeže používali dětských pornografických filmů a fotografií. Další skupinou podporující sex s dětmi je North American Man-Boy Love Association (NAMBLA), což je homosexuální organizace s pobočkami po celé zemi, která má vlastní oddělení na ochranu svých členů v případě jejich obvinění ze sexuálního obtěžování, dále výbor na podporu členů nacházejících se ve vězení, a také knihovnu, v níž lze zapůjčit tak zvanou „milostnou literaturu pro chlapce“.

Na poslední poradě řekla Susan svým spolupracovníkům, že bojovat se zlem nebylo nikdy lehké, ale v současné době je to ještě těžší. Nepřítel čím dál lépe zahlazuje své stopy, ví, jak používat média ve svůj vlastní prospěch, pronikl do organizací, které by měly stát na její straně. Díky tomu je schopen zpochybnit důvěryhodnost dětských výpovědí. Proto se také děti stávají jednoduchými a snadnými oběťmi.

Jako příklad by mohla použít Sunnin případ. O Sunny se dověděla ze spisu oddělení pro dětskou pornografii Středozápadní policie. Našla v něm několik oxeroxovaných fotografií. Na jedné z nich byla asi šestiletá Sunny s veselým úsměvem a s velikýma modrýma, stále ještě nevinnýma očima. Susan usoudila, že tuhle fotografii poskytli zřejmě rodiče dívky. Další ukazovala Sunny zhruba o dva roky později. Snímek zachycoval orální sex dívky s dospělým mužem. K němu byla přiložena poznámka, že kopie byla pořízena z jednoho pornografického časopisu. Na posledním obrázku mohla mít Sunny kolem deseti jedenácti let a byla zachycena při sadomasochistickém aktu. I tento snímek byl reprodukován z pornografického časopisu. Policejní zpráva končila upozorněním, že Sunny by se mohla nyní nacházet někde na území jižní Kalifornie. To bylo v roce 1988. Susan věděla, že podle běžných praktik obchodníků s děvčaty byla Sunny ve svých třinácti letech vyřazena z kategorie mladších dívek a dnes nejspíš šlape někde chodník – a je vhodnou kandidátkou pro Ranč.

Susaniny spisy obsahovaly další výpovědi, podle nichž děti, mládež a mladé ženy byly nuceny podřizovat se hrubému sexuálnímu zneužívání. Jiné důkazy vedly k tomu, že dochází k neustálému zásobování trhu živým zbožím, které se tu a tam ztrácí na Ranči. Existovala spousta tvrzení, která si byla natolik podobná, že Susan neměla důvod jim nevěřit. Stále jí však chyběl přímý důkaz, na němž policie trvala.

Susan si také uvědomovala, jak těžké je posoudit, které informace publikovat, a které nikoli. Věděla, že není nic snazšího než zvednout telefon, zavolat nějakému novináři bulvárního plátku a vyvolat aféru. Ale nikdy by to neudělala. Nesnášela rozruch. Jen doufala, že se jí jednoho dne podaří najít pádný důkaz, kterým by přesvědčila policii, aby zahájila vyšetřování.

Často také přemýšlela o tom, že si obchod s dětmi vytvořil svůj vlastní podpůrný systém. Filmy jako Pretty Baby nebo Taxi Driver, v nichž Brooke Shieldsová a Jodie Fosterová hrají mladistvé prostitutky, mohou zkreslit představy některých lidí o reálném světě. Tyto filmy totiž propůjčují prostituci falešné kouzlo. Susan dumala, kolik dívek se nechalo nalákat, aby napodobily filmové role těchto hvězd.

Susan také věřila tomu, že tak zvaný „dark rock“ – hudba se skrytým sexuálním podtextem – vyvolává násilí. V jejím kufříku ležela mezi listinami zpráva doktora Davida Guttmana, profesora psychiatrie na Northwesternské univerzitě, v níž tento znalec adolescentního chování tvrdí, že „dark rock“ přispívá k snižování prahu citlivosti, což pak může vést k jinému muzikálnímu fenoménu zvanému – „black metal“, rockové hudbě s charakteristickými prvky satanismu. Tyto myšlenky přivedly Susan na její cestě do práce zpět k úvahám o Ranči.

Na dálnici ze San Diega svírá stejné ráno volant svého auta Pamela Harrisová, Susanina zástupkyně. Při cestě do práce přemýšlí, proč právě ona, teprve ve svých dvaatřiceti letech, se musí setkávat s takovým množstvím zla, utrpení a nespravedlnosti, o nichž většina žen v jejím věku nemá ani ponětí. Pak si ale uvědomí, že vzhledem k povolání, které vykonává, tomu ani nemůže být jinak. Ještě že má dost sebedůvěry, trpělivosti a víry. Tyto vlastnosti využívá často v poradenství, kdy s klienty překonává jejich nelehkou minulost, učí je vypořádat se s přítomností a snaží se vytvořit pro ně nadějnější budoucnost.

Pamela se považuje za jakéhosi detektiva, který se pohybuje v temných zákoutích podvědomí dětí, a hledá, jak by jim a jejich rodinám pomohla.

Při své práci se každodenně dostává do styku s kalifornskými právními agenturami a justičními orgány. Občas si z toho dělá legraci a říká, že zná lépe všechny policejní úředníky a soudce než státního guvernéra.

Její kontakty s policejními silami jsou poměrně rozsáhlé. Ještě dnes si vzpomíná, jak se jí podařilo získat spolupráci Scotland Yardu při vyhledávání pohřešovaných dětí. Dokáže si představit, jak seržant tohoto proslulého vyšetřovacího orgánu odpovídal ve své kanceláři nedaleko Temže, jež páchne jako mokrý hadr, na její urgentní telefon.

Způsob vyhledávání ztracených dětí v Británii se podle jejího názoru od dob Charlese Dickense příliš nezměnil. V zemi, kde počítačová technika dokáže ve vteřině reagovat na kód kreditní karty, neexistuje žádné centrální středisko, v němž by udržovali a stále obnovovali záznamy o pohřešovaných dětech. Ve Spojených státech má každý rodič právo nahlásit všechny podrobnosti o svém ztraceném dítěti do počítačové sítě FBI, k níž má přístup každá policejní stanice.

Pamela nakonec našla svou tulačku díky snaze soukromého vyšetřovatele, který zachytil telefonní hovor mezi hledanou dívkou a její kamarádkou. Pamela pak zavolala do Londýna a přesvědčila mladistvou, aby se vrátila domů.

O Pamele se říká, že patří k nejlepším psychoanalytičkám v jižní Kalifornii. Dokáže nejen hezky jednat s dětmi, ale navíc je umí i přesvědčit, aby začaly mluvit o tom, co se jim stalo. Mnoho času stráví sezením na zemi. Tím, že se sníží na úroveň dětí, jim pomáhá překonat bariéru, kterou mají při hovoru s dospělými.

Pamela má krásné husté kaštanové vlasy s načervenalým odstínem a nosí je sčesány dozadu. Jejich délka sahá tak právě po ramena. Když se zlobí, její oči se zúží a ještě více zhnědnou. Většinou má ale dobrou náladu. Vypadá spíš jako modelka než matka tří malých dcer. Nyní, když je sama ve svém autě, oddělená od starostí o domácnost, telefonátů a jiných záležitostí, které narušují její pracovní den, může v klidu přemýšlet o těžkých případech, jako je například Tomy.

Tomyho psychoterapeut stanovil, že tento desetiletý hoch trpí posttraumatickými stresy, jež se obvykle vyskytují u lidí, kteří přežili nějaké katastrofy, byli uneseni anebo drženi jako rukojmí.

Podobně jako Tomy nedokáží tyto oběti otevřeně hovořit o svých zážitcích. Často se u nich objevuje podráždění, někdy až zuřivost, jindy propukají v pláč anebo jsou apatičtí. Obvykle je možné tyto stavy léčit intenzivní psychoterapií a láskyplnou péčí. Tomymu se hojně dostávalo obojího.

Pamela věděla, že Tomyho terapeut je opatrný a starostlivý psycholog. Stejně pečliví byli i ostatní lékaři, kteří se s hochem stýkali. Přes všechny jejich zkušenosti se jim nepodařilo odstranit Tomyho vážné psychické a fyzické poruchy. Trpěl návaly hyperaktivity, pravidelnými nervovými tiky, letargií a ospalostí, jindy zase zuřivostí, v níž vyhrožoval, že zabije sebe a svou rodinu.

Jeden z lékařů dospěl k závěru, že se u Tomyho kromě posttraumatických stresových stavů začínají vyskytovat symptomy vážných duševních chorob. Projevovaly se u něj znaky depersonalizace – ztráty osobnosti – a navíc jeho podivné grimasy a křeče naznačovaly počátky katatonické schizofrenie.

Katatonie se obvykle vyznačuje náhlými projevy třesu a psychotickými stavy rozrušení, které jsou doprovázeny nesouvislým blábolením. Lékaři se shodli, že Tomy je však příliš mladý na to, aby trpěl touto chorobou. Nicméně se u něj vyskytovaly všechny její příznaky. Jeden z lékařů prohlásil, že Tomyho „vnitřní prožitky jsou narušeny myšlenkovými poruchami a jeho emoce jsou ovlivňovány halucinacemi a přeludy“.

A protože se Tomyho stav nezlepšoval, rozhodli se ho rodiče přivést do centra.

Někteří z jeho lékařů pochybovali, zda je možné chlapci vůbec pomoci. Jeho představy byly neobvykle bizarní, pozoruhodné bylo, že v záchvatech často opakoval tvrzení, podle něhož měla být celá jeho rodina zničena proto, že vyzradil „tajemství“. Tomy však doposud nic nevyzradil. Lékaři se domnívali, že se pravděpodobně jedná o další příznak narušení osobnosti.

V centru vedla Tomyho psychodiagnostické hodnocení Pamela. Shodně s lékařským týmem rozpoznala, že Tomy má v sobě zakořeněn děsivý strach. Někdy se chlapec choval tak, jako by jeho tělo i duši ovládala nějaká vnitřní neznámá síla. Ale po měsících práce Pamela usoudila, že Tomy nemá halucinace. Byla přesvědčená, že jeho náhlé výbuchy a stavy úzkosti pramení z toho, co se mu stalo – a co zůstalo uvězněno v jeho mysli.

Oproti lékařským názorům došla Pamela k závěru, že Tomy je v biblickém smyslu slova posedlý ďáblem.

Minulou noc procházela Tomyho spis s pastorem, jenž byl většině lidí známý jako reverend Ed, duchovním, který s některými jejími malými pacienty uskutečňoval tak zvané „duchovní obrácení“ neboli vymítání zlého ducha. Pamela tuto metodu doporučovala teprve tehdy, když všechny ostatní terapie selhaly. Věděla, že mnoho duchovních odmítá démonické síly jako odchylku od náboženského učení, stejně jako lékaři je pokládají za pozměněné stavy vědomí. Ale když se jich zeptala, proč mají takové názory, připustili, že byli ovlivněni senzacechtivými případy uvedenými v novinách či televizi. Někteří však trvali na tom, že by bylo velmi jednoduché a naivní považovat ďábla za zosobněnou sílu zla.

Pamela však věřila v pravý opak. Když se o tom zmínila před lékaři a duchovními, shovívavě se na ni usmívali. Usmívala se na ně taky. Nestyděla se za svou víru. A udržela si ji i po celou dobu, kdy objasňovala Tomyho trauma.

Někdy chlapec jen seděl se skloněnou hlavou a odmítal na cokoli reagovat. Jindy jeho obličej obživl a hlas se mu rozechvěl, jako když si vítr pohrává se spadlým listím. Při hodině terapie si cucal palec a kýval se dopředu a dozadu. Někdy si k němu Pamela sedla na zem a objímala jej, dokud se nepřestal třást. Jednou Tomy vyběhl plačky z místnosti.

Pamela usoudila, že se blíží chvíle, kdy chlapec promluví. Nakonec se tak opravdu stalo a Pamela s hrůzou zjistila, že celý případ je mnohem děsivější, než si původně myslela.

Zjistila, že síla, která ho ovládá (Pamela byla přesvědčená, že Tomyho skutečně něco ovládá), na něj začala působit v období, kdy se chlapec poprvé seznámil s náboženstvím.

Tomy začal navštěvovat nedělní školu. Po první lekci jej pastor pozval s ostatními hochy, aby ho následovali do zadních místností. Chlapec byl nadšen, protože se mohl dostat někam, kam obyčejní věřící obvykle nemají přístup. Zde si ho vzal pastor stranou a řekl mu, že mu chce ukázat něco „zvláštního a tajného“. Sledován ostatními chlapci šel za duchovním.

A pak se událo něco tak strašného, že dodnes chlapec nebyl s to celou událost vylíčit. Šeptem Pamele sdělil, že ho pastor zavedl do malé místnosti, kde se nacházela lidská kostra a nedávno usmrcená kočka, která byla rozřezaná na několik dílů. Její hlava ležela na jednom podnose, nohy na druhém a tělo na třetím. Její krev byla ve stříbrném poháru. Pamela si byla jistá, že místnost, kam byl chlapec zaveden, byla sakristie, po oltáři nejsvětější místo v kostele. Pastor zde před zraky vyděšeného dítěte vypil krev mrtvého zvířete.

Pamela čekala, že chlapec bude pokračovat. Už teď jí však bylo nevolno. Ale Tomy se dál zmohl jen na to, že otevřel a zase zavřel ústa. Nakonec jí přece jen pošeptal, že pastor poté vytáhl pistoli a pohrozil mu, že jej zastřelí, jestli někomu řekne, co zde viděl.

Pamela opatrnými otázkami od něj vyzvěděla další hrůzy. Když Tomy přísahal, že nic neprozradí, odvedl ho pastor do vozu, v němž sedělo několik chlapců a pastorova žena. Ta vnutila Tomymu limonádu a trvala na tom, že ji musí vypít. Hoch byl příliš vyděšen, aby se dokázal vzepřít. Když vyjeli směrem do pouště, začal usínat.

Dál už chlapec nebyl schopen vypovídat. Pamela ho tedy vybídla, aby své zážitky namaloval. Po chvíli váhání se chlapec pustil do kreslení. Výsledkem bylo několik obrázků, na nichž maskované monstrózní postavy zneužívaly děti, zatímco jiné je sledovaly. Kolem celé scény namaloval Tomy vysoký plot.

Pamela si byla jistá, že Tomy byl zaveden na Ranč.

Svou představu o Ranči si vytvořila nezávisle na Susan. Podle ní se nacházel v severovýchodní části Kalifornie, někde za Edwardsovou vojenskou leteckou základnou. Mohla by k němu vést státní silnice číslo 395, na niž se dalo odbočit za městečkem Barstow. Některé ze zdejších vedlejších cest slouží pouze vojenským účelům, zaměstnancům ze zbrojního centra China Lake a operátorům obranných zařízení.

Pamela se domnívala, že někdo, kdo má oprávnění vstupu do zakázaného území, dohlíží také na Ranč. Jeho zaměstnanci by pak mohli pocházet nejspíš z Barstowu, Lancasteru a Bakersfieldu, v němž prý bylo obětováno devětadvacet novorozeňat. Všechna tři města nejsou od Ranče vzdálena natolik, aby se k němu nedalo dojet autem v přiměřeném čase, i když je pochopitelně dál, než sahají pole s rajčaty, jahodami a kořenovou zeleninou, jež obdělávají sezónní dělníci z Mexika.

Pamela věděla, že se z těchto polí tu a tam ztrácejí děti. Dálniční policie pak zastavuje projíždějící auta a prohlíží je. Ale protože nic nenajdou, je pátrání po dni či po dvou odvoláno. Jednou jí znudění příslušníci policie řekli, že se stejně jedná jenom o mexické děti, o nichž každý ví, že je sbírání plodů brzy omrzí a pak utíkají, protože se jim nechce pracovat.

Dál od civilizace lemují dálnici již jen pouštní keře. Zde v jednom místě, odkud je možné spatřit Žulové pohoří, vede odbočka do pustiny, která by mohla skrývat Ranč.

I za žhavého poledne zůstává toto místo ponurým a zakázaným územím, nedotčeným kvapnou dobou konce dvacátého století. V průrvách a kaňonech se ještě stále potulují divoké horské šelmy. Chřestýši a jiní jedovatí hadi znesnadňují průchod touto oblastí. Nejednou se stalo, že lidé, kteří sem zašli, se už nikdy nevrátili. Nikdo nevěděl, kde je hledat.

Pamela usoudila, že pro Ranč by se nenašlo vhodnější místo. Co se asi odehrávalo za jeho plotem z ostnatého drátu, si dokázala představit na základě mnoha výpovědí. Pamela však přísně střežila, kdo je učinil, jak se dostal na Ranč a jak z něj.

O předpokládané poloze Ranče se nezmínila ani před reverendem Edem. Pouze mu sdělila, že Tomyho nákresy odpovídají popisům místa. „Je to pevná stavba obehnaná vysokým plotem z ostnatého drátu, který je pravidelně střežen ozbrojenou motorizovanou hlídkou. K hlídání objektu používají helikoptéru.“

S poukazem na své nejmenované zdroje dodala: „Toto místo využívají k bezbřehému zneužívání dětí vládní úředníci, důstojníci armády a též i vysoce postavení lidé z různých oborů. S dětmi zde mohou dělat, co se jim zamane. Děti jsou zde zabíjeny – vlastně vražděny – pro zábavu přihlížejících. Je to místo, kde jsou děti drženy jako otroci, kde jsou sexuálně zneužívány a nuceny ke všem formám pornografie. Jsou filmovány, mučeny a nakonec zabíjeny.“

Když se jí reverend Ed zeptal, jestli informovala policii, uvedla podobně jako Susan, že je velmi těžké přesvědčit policii a FBI o existenci Ranče.

„Dala jsem policejním orgánům všechny informace, které potřebovali k tomu, aby mohli Ranč prověřit. Svěřila jsem je lidem, o nichž jsem byla přesvědčena, že je použijí. Dál jsem do věci nezasahovala. Nic se však nestalo. Nikdo nezavolal, vyšetřování nebylo zahájeno. Čekala jsem několik měsíců, ale opět nic. Vypadá to, jako by někdo zařídil, aby se do záležitostí Ranče nešťouralo.“

Když si duchovní prostudoval Tomyho náčrtky, zeptal se, jestli si lékaři myslí, že chlapec trpí rozdvojením osobnosti. Někteří lékaři se domnívají, že existují tisíce obětí této choroby, které žijí několikerými způsoby života, přičemž každá jejich osobnost může být ovládána zcela rozlišnými vlastnostmi. Ti, kteří trpí touto duševní rozpolceností, žijí obvykle ve velmi problematickém rodinném prostředí, anebo se psychopatologické příznaky vyskytují u jednoho nebo obou rodičů. Lékaři zjistili, že u dětí bývá tato porucha způsobena jejich fyzickým, sexuálním či emocionálním zneužitím. K rozpolcení osobnosti může dojít již před desátým rokem dítěte.

Reverend Ed poznamenal, že pokud Tomy trpí rozdvojením osobnosti, je naděje na úspěšné duchovní obrácení podstatně snížena. Démonické síly budou přecházet z jedné osobnosti do druhé a přitom způsobí v chlapcově duši ještě větší rozpor.

Pamela si byla jista, že Tomy touto chorobou netrpí. Jeho rodiče žili spořádaně a o chlapce láskyplně pečovali. I oni sdíleli Pamelin názor, že pouze vymýcení ďábla může Tomyho osvobodit. Možná že by pak chlapec byl schopen vypovědět vše, co o Ranči ví.

Reverend přislíbil, že bude o celé záležitosti uvažovat. Dříve však, než přistoupí k aktu vymítání zla, potřebuje s chlapcem hovořit.

Po cestě do práce napadla Pamelu otázka: Co udělá, jestli jí Tomy sdělí vše o Ranči?

Na to si nedokázala odpovědět. Věděla pouze, že nepůjde na policii. Slíbila to Tomymu. Od chlapce se totiž dověděla velmi závažnou věc. Pastor mu vyhrožoval, že pokud někdy vyzradí své tajemství policii, nechá ho zabít – policistou.

KAPITOLA 6

* * *

Nositelé křížů

V San Francisku, v jedné z okrajových částí města, si inspektor Earl Sanders prohlíží prostor ohraničený policejní páskou. Takto je vyznačeno místo činu a mohou tam vstoupit jenom vyšetřovatelé. Sanders otevřel poznámkový blok a zaznamenal do něj datum a přesný čas. Ve své kanceláři má hromadu podobných zápisníků, pro každý případ jeden. Záleží na trestném činu, někdy k jeho vyřešení stačí popsat pouze půlku bloku. Mezi takové patří obvykle vraždy překupníků drog. S nimi je hotov během jednoho dne. Nyní zde mají nový případ.

Avšak pro vraždu označenou jako případ číslo 4492 bude Sanders potřebovat bloků několik. Ze svých poznámek později vytvoří oficiální zprávu o smrti Johna X Sixtyho. Johna X proto, že zatím nemá o zavražděném žádné informace týkající se jeho totožnosti, a ani netuší, jak se jeho mrtvola zabalená do žluté deky a velkého igelitového pytle na odpadky dostala pod přívěs zaparkovaný u domu číslo 1200 na Šesté ulici. Sixty proto, že je to pro Sanderse už šedesátá dosud neidentifikovaná mrtvola.

Sanders si vždy jen povzdechne, když veřejnost překvapivě reaguje na tak vysoký počet mrtvých, u nichž není zjištěna totožnost. Pravda je, že neexistuje žádný systém, v němž by byly vedeny záznamy o všech lidech. Dokonce ani na seznamy lidí pobírajících příspěvky v nezaměstnanosti není možné se spolehnout, protože velká část nezaměstnaných se neustále pohybuje po celé zemi. Navíc si kdokoli může kdykoli změnit totožnost, a tak jednoduše zmizet. U mrtvých se většinou nenalezne žádný dokument či jiný předmět, s nímž by bylo možné zahájit pátrání. Kontrola otisků prstů v záznamech FBI a fotografie doplněné dentální zprávou k zjištění totožnosti obvykle nestačí.

Proto občas dojde k nalezení nějakého Johna či Jane X. Odněkud však přijít museli. Sanders ale ví, že neexistuje policista, který by znal jistý způsob, jak takové místo najít.

Inspektor pokračoval v úkonech, které vykonává vždy, když zahajuje vyšetřování. Důkladné prozkoumání místa činu mu vždy ulehčí další průběh pátrání. Nejdříve se snažil zachytit všechny potřebné informace očima a nosem. Za prostorem ohraničeným páskou postřehl známé pohyby: přijely další policejní vozy, kriminální technika, ambulance, kolem se začaly vytvářet hloučky lidí, které v tichosti pozorovaly práci policistů. Sanders si uvědomil, že dnes vane vítr od pobřeží. Přinášel pach lidí, kteří žili v prostorách bez klimatizace, kam se za celý den nedostane ani vánek a kde postele zůstanou navlhlé potem z předcházející noci. Věděl, že ho sleduje několik párů očí, které sice nevědí, kam ho přesně zařadit, ale které ho s určitostí považují jen za dalšího outsidera.

Prostor místa činu byl důkladně prozkoumáván hochy z oddělení techniky. Sanders neočekával, že by našli zbraň, kterou byl John X Sixty zavražděn. Prohledávání však bylo nezbytnou součástí kriminální procedury.

Se zadostiučiněním si povšiml, že všichni si dávají pozor, aby se k mrtvému tělu příliš nepřiblížili. Pokud zde budou nějaké stopy, najdou se nejspíše v těsné blízkosti těla.

Sanders pozoroval práci jednoho z policistů. Ten si nejdříve zapsal poznávací značku přívěsu, vysílačkou se spojil s dispečerem a nadiktoval mu podrobnosti. Za chvíli mu centrála sdělí o přívěsu všechny dostupné informace. Bude však nutné najít odpovědi na otázky, kdo sem přívěs zaparkoval a proč, jak dlouho zde stojí, kdo ho kromě majitele užíval a podobně. Veškeré informace se pak zapíšou do příslušných formulářů, kterých se i při relativně jednoduchém vyšetřování užívá tucty.

V případě Johna X Sixtyho jejich počet patrně nabude objemu solidního ruského románu.

Ale k tomu všemu teprve dojde. Nyní Sanders pouze nasává okolní atmosféru a čeká, až mu jeho šestý smysl napoví, odkud začít. Tentokrát, jak se zdá, čeká nadarmo.

Sanders sdělil po cestě na Šestou svému kolegovi Napovi, tedy Napoleonu Hendrixovi, že cítí, jak se jejich éra rychle vyřešených případů blíží ke konci. Hendrix poznamenal, že u vražd je koneckonců jedno, jestli případ ukončí za týden, nebo za dvacet let, protože mrtvým na výsledku nesejde.

„Tak jedno to zase není,“ usmál se Sanders. „Nemáme tak velký rozpočet. Víš, že po nás chtějí, abychom dělali vše jako ve filmu. Šedesát minut bez reklamy. Ne déle, Nape.“

Sanders se díval na Hendrixovu vysokou postavu v obleku a v nablýskaných botách, jak pomalu obchází přívěs. Mezi dopraváky by se určitě nenašla ženská, která by nechtěla poznat, jaký je tenhle způsobný a dobře vychovaný Hendrix s jemným hlasem mimo službu. A ačkoli si je někdy dobíral, nechal je všechny pouze hádat.

Sanders opustil na chvíli cvrkot v ohraničeném prostoru a zaměřil svou pozornost na ulici. Většina okolních domů byla vystavěna ve dvacátých letech, po zemětřesení v roce 1906. Sandersovi bylo vždy do smíchu, když rodáci ze San Franciska hovořili pouze o požáru, který zachvátil jejich město, ale nikdy ne o hrozivém otřesu, jenž ho zanechal v troskách. Od té doby byly domy ponechány svému osudu. Podobně omšele vypadala i celá ulice, na níž se zřejmě často odehrávaly šarvátky, při kterých se hojně používaly proražené plechovky a rozpadlé cihly. Sanderse napadlo, že takhle nějak musel asi vypadat Bejrút, než se v něm začaly dít ještě horší věci.

Mezi baráky zely proluky, prázdná místa zaplněná odpadky a zarostlá plevelem byla z prapodivných důvodů ohrazena drátěným plotem, jako by zde lidé kradli odpadky či plevel. Všude na zdech, od země až kam ruka dosáhla, byla grafiti. Člověk, který vynalezl aerosol, by se mohl radovat. Zisk ze sprejů, vystříkaných pouze v této ulici, by mu vystačil na hezký důchod.

Sanders si nevšímal pohledů lidí stojících opodál, kteří bedlivě sledovali pohyb kolem přívěsu. Později z nich možná někoho vyslechne.

Z ohrazeného prostoru se náhle ozval Napův jasný hlas. „Co myslíte tím, že bychom měli označit křídou obrys těla? Tady nejsme v televizi, chlapče. V terénu křídu nepoužívám. Pro mě je to ztráta času. Víte, co by se stalo, kdybych to udělal? Dříve, než bychom Johna X Sixtyho dopravili na pitevnu, bylo by celé místo zastříkáno sprejem. Křídou omalovat místo činu! To vás teď učí na akademii?“

Hendrix se pohoršeně odvrátil od mladého uniformovaného policisty.

Sanders se opět usmál. V počátečním stadiu vyšetřování se často vyskytne nějaký uniformovaný horlivý blátošlap, který by rád vyměnil stejnokroj za civilní šaty a zbytek volného času strávil čtením detektivního průvodce.

Inspektor se vrátil k prohlídce budov stojících po obou stranách ulice. Přes všechny šrámy, které na nich zanechal zub času, vypadaly stále zachovale. Architekt jim vtiskl vyváženost, kterou vandalismus nemohl zničit a která chybí dnešním výškovým domům. Všechny části měly náležité proporce, jako by na jejich stavbu dohlížel sám architekt.

Sanders vyrostl v podobné čtvrti: v solidním rodinném domě, který chránil své obyvatele před okolním světem, a zároveň umožňoval rozvíjet vztahy uvnitř něj. Dodnes je přesvědčen o tom, že jeho výsledky ve škole, později na vojně – dosud je majorem v záloze – a konečně ve službě, ovlivnila jeho matka zejména tím, že z jejich domova vytvořila doslova pevnost. Espańola učinila totéž. Proto snad jejich děti, Marcus a Margarita, i když jsou již dospělí, k nim mají pořád vřelý vztah. Proto se také Sandersovi podařilo získat na Univerzitě Golden Gate dva diplomy a snad brzy obdrží i třetí. To všechno může dělat jen proto, že má doma klidné a milující zázemí, které zřejmě John X Sixty nezažil.

Sanders se zastavil před každým domem a pozorně si ho prohlédl. Za jejich zdmi by se pravděpodobně našlo pár spořádaných občanů, k jakým patřili i jeho rodiče. Dodnes si pamatuje na otce, jak chodil do továrny na výrobu letadel, a na matku, která pekla báječné koláče.

Pomalu vykročil k vyznačené ploše. Stále si nevšímal lidí postávajících ve dveřích a vykukujících z oken.

Ohraničené území bylo hlídáno dvěma strážníky, kteří přijeli na místo činu jako první. Své auto zaparkovali diagonálně k přívěsu a v takto vzniklém prostoru odhalili nahé tělo mladého muže, který byl zabalen v dece a v igelitovém pytli. Mrtvola byla tak zohavena, že se jeden ze strážníků pozvracel. Jeho kolega zavolal vyšetřovací oddělení a koronera s jeho týmem, a pak celé území ohradil páskou.

Když se Sanders s Hendrixem dostavili na místo činu, tvořila již ohraničená plocha malý ostrůvek, zhruba dvacet metrů dlouhý. Ohledavač mrtvol, vzhledem k tomu, že neměl žádné údaje o zemřelém, ho označil názvem John X Sixty.

Sanders zatím nechal na pokoji pobledlého nováčka zesláblého zvracením a položil několik otázek druhému strážníkovi: jak se jmenuje, v kterém obvodu slouží, jaké je jeho služební číslo, jaké kroky učinil, když objevil mrtvolu, komu zavolal, kdy přijel koroner, jaké byly v tu chvíli povětrnostní podmínky, jaký byl ruch na ulici. A pak si vzpomněl, že se s tímto hochem už jednou setkal. Bylo to v nemocnici, společně sledovali marný boj lékařů o život překupníka drog. Je vidět, že se chlapec už trochu otrkal.

Když si Sanders zapsal všechny odpovědi, přistoupil k mrtvému a zběžně si ho prohlédl. Chlapík z koronerovy jednotky úředně potvrdil smrt.

„A pokud není mrtvý, umí to dobře hrát,“ prohodil Sanders.

Teď, když dokončil obhlídku ulice a vrátil se k místu činu, nadzvedl pásku a bez potíží se ohnul, aby ji podlezl. Na své roky byl v dobré kondici, už ho tolik netrápilo astma jako v dětství.

Podíval se na strážníka. „Máte dokončeny všechny záznamy?“

„Ano, pane,“ ohlásil policista. „Přejete si je vidět?“

Sanders otevřel svůj blok. Řetězec důkazů se vždycky začal odvíjet v okamžiku, kdy se na místo činu dostavil první policista. A případ mohl být ztracen, když nějaká maličkost byla opomenuta.

Podíval se na tělo mrtvého. „Ne, přečtěte je sám.“

Sanders soustředěně naslouchal a občas si něco poznamenal. Nakonec policistu pochválil za úplnost a přesnost informací.

„Děkuji, pane.“

Pak Sanderse něco napadlo. „Kudy jste odešel z místa činu?“

„Prosím, pane?“

„No, někdo sem mrtvého přinesl anebo přivezl. A ten někdo, pokud milého Johna X Sixtyho neshodil dolů helikoptérou, musel po sobě zanechat nějaké stopy. Myslel jste na to?“

Strážník rychle přikývl. „Ano, pane. Odešel jsem od těla stejným směrem, kterým jsem k němu přišel.“

Sanders pokýval hlavou. „A co váš kolega?“

„Řekl jsem mu, aby udělal totéž.“

„V pořádku. Nevpouštějte sem nikoho, kdo tu nemá co dělat.“

Pohodil hlavou směrem k nováčkovi, který se opíral o dveře auta. „Jeho první mrtvý?“

„Ano, pane.“

„A kolikátý váš?“

„Už čtvrtý, pane.“

„To už jste starý mazák.“

Strážník se usmál.

Sanders se otočil a vydal se za muži z kriminální techniky. Za fotografem ověšeným různými přístroji se objevili další dva muži s příručními kabelami. Všichni Sandersovi kývli na pozdrav. Inspektor mávl směrem k tělu.

Fotograf si nastavil objektiv a začal systematicky fotografovat tělo mrtvého. Technici sbírali do sáčků vše, co potřebovali anebo oč je požádal Hendrix.

Sanders obhlédl zem, na níž John X Sixty ležel, a s politováním zjistil, že podklad je příliš pevný, aby v něm zůstaly nějaké stopy. Tělo bylo otočeno obličejem vzhůru. Na horním rtu byla malá řezná ranka, na hrudi byl do kůže vyznačen pentagram, z břišní dutiny byly vybrány vnitřnosti a pravé varle bylo odřezáno. Tato zranění přiměla Sanderse odebrat se k nejbližšímu telefonu.

Policejní inspektorka Sandra Daly Gallantová byla specialistkou v oboru rituálních trestných činů. Bydlela v rodinném domku v Pacifice. Bylo jí šestačtyřicet let a tvrdila o sobě, že vždycky chtěla sloužit u policie.

Do služby nastoupila po vystudování kriminologie na City College v San Francisku. Kolegové ji považují za velmi pracovitou a jen málokdo jí závidí její postavení. Těch pár Sandra odzbrojuje svým klidným úsměvem.

Byla jednou z prvních na oddělení, kdo se vážněji začal zabývat bizarními druhy rituálních vražd. Přečetla snad všechnu dostupnou literaturu týkající se okultismu a neustále udržovala kontakty s různými spiritistickými a okultními společnostmi v San Francisku a okolí. Díky svým znalostem a podpoře celého oddělení, v němž pracuje, se stala uznávanou kapacitou na rituální a démonické zločiny.

Pro její činnost neexistovaly žádné precedenty. Když ji šéf oddělení Jordan přijal na toto místo, trochu se bála. Byla vychována v duchu křesťanství, v němž peklo má své místo a ďábel je skutečná bytost. Dlouho do noci četla knihy o okultních praktikách a magických sexuálních rituálech. O věcech, které mají své kořeny až někde ve starověkém Egyptě. O obětování krve a o kanibalismu. O způsobech pojídání masa anebo vnitřností či pití krve obětí, které by měly přinášet „životní sílu“. Zpočátku ji všechno velmi znepokojovalo.

Společně s nabýváním vědomostí se z ní vytrácel strach. V šedesátých letech, v době velkých společenských přeměn, kdy velká část tabu byla překonávána otevřenějším přístupem k sexu a nuditě, se však také zrodil ve stínu věku Vodnáře satanismus. Lidé si opět začali zahrávat se silami, kterým nerozuměli a ani je neuměli ovládat. Černá magie našla celosvětové znovuvzkříšení ve všech svých podobách.

San Francisko, v němž se Gallantová narodila a vyrůstala a jehož dobrou pověst vehementně bránila, se stalo centrem satanismu. Někteří lidé se domnívají, že jeho vznik je přirozeným důsledkem kultury hippie, která se zrodila v ulicích tohoto města. Jiní zase tvrdí, že v San Francisku se setkávají různé etnické skupiny, jež mají často nezvyklé náboženské rituály a zvyky. Odklon od víry v Boha pak dává příležitost pro vytvoření různých forem pohanství.

V každém případě bylo San Francisko živnou půdou pro náboženské guru kázající o vytvoření učení, jež nazývali „logickým ateismem“. Jejich následovníci vystupovali v televizi a v rozhlasovém vysílání a udivovali posluchače svými nadpřirozenými silami, pomocí nichž byli schopni předvést jakýkoli zázrak. Někteří z nich hovořili o „vazbě“ mezi křesťanstvím a nově vzniklým pohanstvím a Krista považovali za dosud největší médium na světě. Nejvíce zarážející byl ale počet katolíků, kteří stáli v popředí hnutí New Age. Sandra často přemýšlela o tom, jaká asi ve skutečnosti je jejich víra, když se tak snadno nechali zlákat na cestu pohanství.

V prostředí hypnotických návratů do minulých životů, reinkarnace, mimotělních zážitků, astrálního cestování a jiných forem parapsychologie našel satanismus úrodnou půdu a v podmínkách úpadku křesťanství a odklonu od jeho biblických autorit mohl začít nerušeně vzkvétat. Navíc filmy jako Rosemary’s Baby a Poltergeist napomohly satanismu získat popularitu. Lidé se už dále neptali, jestli ďábel skutečně existuje a jestli je skutečně tak zlý.

Sandra prostudovala také dílo Alistera Crowleye, bohatého anglického kouzelníka a básníka. Jeho hedonistická doktrína napomohla oživení okultismu. Aby jeho učení bylo zachováno, nechal vybudovat svatyni vedle svého domu v Palomar Mountains v Kalifornii a v San Francisku dva satanistické kostely.

Nejstarší ze satanských kostelů byl však založen Antonem Szandorem LeVeyem, bývalým cirkusákem, který si holil hlavu a který provedl první satanský svatební obřad, při němž oltářem byla nahá žena. Jeho učedník, bývalý plukovník armády, založil další kostel, Temple of Set.

Jednou se Gallantová vypravila na mši LeVeyho, který zbudoval svůj kostel v bloku obytných domů. Dosti ji překvapilo, když zjistila, že LeVey býval policejním fotografem. Od policie však odešel, neboť se nedokázal smířit s „pokryteckým vztahem“ lidí k násilí. Sandra Gallantová ho nejdříve považovala za pozéra a rouhače, ale nakonec jí jeho poznatky byly užitečné při vyšetřování. LeVey se tak pro ni stal jedním z kontaktů se satanským podsvětím.

Lidé se jí občas vyptávali, kolik vyznavačů satanismu existuje a jaké obětní rituály vykonávají. Sandra jim trpělivě vysvětlovala, že stanovit přesný počet není možné. Těžko rovněž odpovídala na otázku, jak může bojovat s nepřítelem, jehož sílu nedokáže ani odhadnout a jehož trestné činy zůstávají často otázkou odhadů a domněnek.

Přesto Sandra věděla o satanismu mnohé. Existoval například rozdíl mezi satanismem a čarodějnictvím. Čarodějnictví bylo náboženstvím středověké Evropy, které bylo nuceno ustoupit do podsvětí po nástupu křesťanství. Jeho vyznavači jej stále nazývají „uměním moudrosti“. O satanismu tvrdí, že je „černou stránkou“ uctívání a že vznikl přetvořením čarodějných ritů, jejichž historie sahá do doby kamenné. Sandra se naučila rozpoznávat ďábla ve všech jeho podobách, stejně jako vysvětlit rozdíl mezi „satanským ohněm“ a „Luciferovým vzduchem“, těmito znaky Ďáblovy existence reprezentované zemí, a znaky Leviathana reprezentované vodními silami. Dovedla najít vzájemnou souvislost mezi devatenácti satanskými enochiánskými šiframi a konkrétním případem a popsat, který z třinácti způsobů byl použit při obětním rituálu. Sandra podrobně zkoumala, jak si satanisté vybírají lidské oběti, přestože LeVey popřel obětní zabíjení. „Satanisté by přistoupili k vykonání lidské oběti pouze za dvou předpokladů: kdyby sloužila ke zrušení kletby a jedinec by se sám dobrovolně chtěl k tomto účelu obětovat. Za žádných okolností by satanisté neobětovali zvíře nebo dítě.“

Gallantová si však nebyla jistá ani touto výpovědí, ani tvrzením, že při vykonávání rituálů nedochází k sexuálním aktům. Pokud jsou všechna podezření lichá, proč tolik dětí mlčí celé roky a odmítají vylíčit, čeho byly svědky, k čemu byly nuceny a co bylo na nich spácháno? Většina dětí, když konečně promluvila, uvedla, že jim bylo vyhrožováno. Jestliže by někdy „promluvily“, budou po zbytek života strašeny příšerami anebo budou proměněny v ohyzdné bytosti sídlící v podzemí. Lidé, kteří nutili děti k mlčenlivosti, jim byli často dobře známi. Buď to byli členové rodiny, anebo dospělí, u kterých nebyl důvod, proč by jim neměly důvěřovat: učitelé, trenéři či jiné osoby, s nimiž se děti stýkaly.

Nicméně, téměř všechny případy týkající se zneužívání dětí zůstávají pro většinu lidí pouhým novinovým článkem, televizní zprávou či krátkým rozhovorem s uvězněným úředníkem, který obvykle uvede, že nechápe, oč běží, a jehož obhájce tvrdí, že obvinění jsou lživá.

Pro většinu lidí jsou pak samozřejmě šokující tvrzení dětí něčím, čemu mohou jen těžko uvěřit.

K této situaci přispělo také několik případů, které u soudu nebyly vyřešeny kvůli nedostatku důkazů. Důvěra veřejnosti byla dále zviklána tím, že z rituálních trestných činů byli obviněni lidé zastávající ve společnosti důležitá místa: městští úředníci, ředitelé škol, armádní důstojníci, lékaři, zdravotní sestry, univerzitní profesoři, sportovci, právníci, duchovní a také policisté. A tak se člověk dodržující nejen zákony Spojených států, ale i zákony boží ptá sám sebe: je možné uvěřit, že lidé tvořící pilíř společnosti jsou zataženi do tak špinavých věcí?

Otázky podobného druhu vytanuly Gallantové na mysli, když si v kuchyni svého domu pročítala poznámky, které si zapsala na nedávné konferenci o zneužívání dětí při satanských rituálech. Zástupce jedné dětské organizace ve Washingtonu uvedl, že ve Spojených státech se ročně ztrácí na padesát tisíc dětí.

Sandra přemýšlela, kolik z nich je pohřešováno v právním smyslu toho slova. Kolik dětí se najde živých či mrtvých? Kolik z nich je těch, kteří z domu utečou jen na pár dní? A kolik jich uteklo více než jednou?

Kdyby zkrátila uvedené číslo na polovinu, je to ještě stále hodně dětí.

Okamžitě ji napadla otázka – a kam se poděly? Přece nemohly být všechny obětovány! Pětadvacet tisíc – to je v Kalifornii středně velké město. No, dobrá, sníží číslo ještě na polovinu. Dvanáct tisíc. To je víc než počet dětí v Pacifice. Ještě pořád je to spousta dětí!

Když si prohlédla poznámky, měla pocit, že se situace stále zhoršuje. Na konferenci probírali také případ chlapce jménem José. Tohoto devítiletého hocha si koupil jeden učitel z New Yorku v Acapulcu. Muž řekl chlapci, že ho nyní vlastní. Celní kontrolou na Kennedyho letišti prošli bez jakýchkoli potíží. Po více než jeden rok byl José učitelem sexuálně zneužíván. Malý chlapec se nakonec fyzicky zhroutil. Když se v nemocnici zotavil, byl deportován zpět do Brazílie. Imigrační orgány přesunuly zodpovědnost za trestní stíhání učitele na policii. Podle předpisů bylo totiž jejich prvotní povinností navrátit dítě rodičům.

Gallantová přemýšlela: Jestliže se obyčejnému učiteli podařilo bez problému propašovat dítě do Spojených států, kolik jich mohou převézt profesionální obchodníci s lidským masem?

Dopíjela svou druhou kávu, když zazvonil telefon. V době, kdy ještě žila s Bobem, naučila se zvedat sluchátko již na druhé zvonění, aby se nevzbudil. Do ložnice se vrátila s hrníčkem kouřící kávy, který postavila na noční stolek, a jemně zatřásla Bobovým ramenem. Potom si sedla na okraj postele a sledovala ho, jak labužnicky vychutnává černý mok. V těchto okamžicích ho milovala snad nejvíc. Teď už k němu nic necítí, dokonce ani zlost ne. Jenom někde hluboko v ní se usadila bolest, o kterou se nemá s kým podělit. Nezbývá, než aby ji snášela sama.

Sandra se seznámila s Bobem v poměrně pozdním věku. Už si nemyslela, že někoho takového potká. Ale najednou to tu bylo. Když se brali, řekla si, že jim oběma nastává nová doba, dny čisté radosti, plné barev a krásných tónů. Opravdu tomu věřila. Snad proto to potom tak bolelo. Bolest je jediné, co jí zůstalo z čtyřletého manželství, hrozná, prázdná bolest.

Telefon nepřestával vyzvánět.

V prvním roce manželství se snažila zanechat své pracovní starosti za dveřmi své kanceláře. Domnívala se, že je důležité oddělit profesionální a soukromý život. Ale nějaký podstatný rozdíl v tom nebyl.

Nechala telefon zvonit. Její číslo, které není uvedeno v seznamu, má jen několik jejích známých. Ale v druhém roce manželství už byla ráda, když její práce do soukromí zasahovala.

Konečně se natáhla pro sluchátko.

„Sandi?“

„Ano?“

„Sandi, probudil jsem tě? Tady je Earl.“

„Ne. Už jsem nějakou dobu vzhůru.“ Odkašlala si. „Alespoň se snažím být.“

Uvědomila si, že její hlas zní unaveně.

„Opravdu?“ Sanders měl vždycky dobrou náladu. „Připadáš mi, jako by ses právě probudila.“

Zasmála se. Earl byl pravděpodobně jediný, kdo ji dokázal takhle brzy ráno rozesmát.

„Ale ty jsi vzhůru nějak nezvykle brzy.“

Hlas v jejím sluchátku zazněl opět vesele. „Aby ne, když jsem dostal tak hezký dáreček. Mladíka, jehož jsme pojmenovali John X Sixty a který má podivné značky po celém těle. Navíc, většina jeho krve je pryč.“

Sandra zbystřila. „Jaké značky?“

Inspektor náhle zvážněl. „Takové, kterým rozumíš nejlépe ty. Obrácená hvězda. Myslím, že ji nazýváte pentagram…“

„Kde?“

Sanders se snažil být přesný. „Na hrudi. Ještě jsem nedostal zprávu z pitevny. Ale řekl bych, že byla vyryta nějakým nožem…“

Přerušila ho. „Kde jsi?“

Jeho hlas už zněl opět optimisticky. „Až to tady skončím, pojedu do pitevny.“

Zaúpěla. „To chceš, abych tam jela taky?“

Na druhém konci telefonní linky bylo možné odtušit skrývaný smích. „Bez tebe nemůžu začít.“

Sandra márnice nesnášela.

Sanders pokračoval ve vyšetřování na místě činu.

Svým studentům vždy zdůrazňoval, že musí řádně prozkoumat tělo a jeho nejbližší okolí. Detektiv by měl být schopen vybavit si všechny detaily i po roce. Důkladná prohlídka je jediným způsobem, jak si lze místo činu zapamatovat.

Sanders si vykasal precizně střižené kalhoty a dřepl vedle Johna X Sixtyho. Pečlivým zrakem ho propátral od hlavy až k jeho neostříhaným nehtům na nohou. Jakmile začal zkoumat tělo, všechno kolem něj jako by se na chvíli ztratilo. Pro Sanderse bylo důležité nejen se dívat, ale i poslouchat. Při každé prohlídce mrtvoly se u něj dříve nebo později dostavil zvláštní pocit – že tělo už vlastně není tělem. Kdyby bylo, viděl by, jak se nadzvedává hruď, slyšel by tlukot srdce. Tento pocit zase odezní, jakmile si dlouze a zhluboka vzdychne.

Očima se vrátil k pěticípé hvězdě vyryté do Johnovy hrudi. Od pupku, který tvořil jeden hrot pentagramu, vybíhal široký roztřepený řez ve tvaru písmene V k pravé bradavce, na druhé straně však protínal celý levý prs. Zbývající dva hroty hvězdy směřovaly k ramenům.

Na jedné své přednášce Sandra Gallantová vysvětlovala, že pomocí pentagramu zobrazují okultisté čtyři základní elementy života a také něco, co nazývají „velkým neviditelným prostorem“, o němž se domnívají, že je zdrojem nadpřirozené síly.

Sanders tenkrát přednášku opustil s myšlenkou, že svět je zřejmě mnohem bláznivější, než si vůbec dokázal představit. Ale takový znak, na jaký se díval dnes, ještě doposud neviděl. Ten, kdo ho Johnovi X Sixtymu vyrobil, musel být šílenec. Snažil se zjistit, jestli jednotlivé čáry nedávají dohromady nějaký skrytý význam, například obraz člověka s roztaženýma rukama a nohama. Gallantová se totiž zmiňovala o jakési „hvězdě mikrokosmu“, podle níž se okultisté domnívají, že pentagram představuje pět smyslů člověka. Chtěl tak Johnův vrah nabýt mladíkových schopností? Sanders zavrtěl hlavou. Svět je opravdu divný. Ještě pečlivěji se zadíval na čerstvé rány. Možná že dva vrchní hroty znázorňují rohatého boha, o kterém mluvila i Gallantová – pro okultisty to byl reprezentant ďábla na zemi. Odnímají však satanisté svým obětím varlata? Gallantová měla rovněž besedu o různých druzích uctívání, mezi nimiž se vyskytuje i uctívání falické, ale Sanders si teď nedokázal vzpomenout na podrobnosti.

Dlouze si povzdechl, tentokrát nad ránou na Johnově krku. Nebyla příliš viditelná, spatřil ji teprve, když byl v těsné blízkosti. Jakmile do ní foukl, pokrčil štítivě nos nad hnilobným zápachem, který mu vnikl do nozder. Takhle zapáchají všechny mrtvoly.

Začal si zapisovat podrobnosti ohledání Johna X Sixtyho: pohlaví mužské, bílé pleti, nedostatečně živený, věk mezi třiadvaceti a pětadvaceti, váha okolo šedesáti kilogramů. Kůže voskově nažloutlá. Rány bez známek krve. Na břiše zbytky rezavých skvrn. Na těle ulpívají chlupy zvířecí srsti.

Sanders ještě chvíli zkoumal skvrny na břiše. Byly to vlastně posmrtné skvrny, které jsou výsledkem působení gravitace na krev poté, kdy srdce přestane pracovat, takže krev se usadí v nižších částech těla. U Johna X Sixtyho by se posmrtné skvrny měly objevit na hýždích a zádech, nikoli na břiše. Sanders si o této nesrovnalosti učinil krátkou poznámku.

Nad mrtvým se náhle objevil Hendrix. „Objevili jsme stopy, které se táhnou od přední části přívěsu až sem, v délce asi tří metrů. Čerstvé stopy podrážek. Nechám je odlít.“

Sanders přikývl, aniž by z těla spustil oči. Dosud se ho však nedotkl. Zeptal se Hendrixe: „Nějací svědkové?“

Hendrix si dřepl z druhé strany mrtvoly. „Jeden chlapík viděl staré modré dodávkové auto a oválnými okny, jak parkuje u přívěsu, který byl prý otevřený. Uvnitř se motali nějací dva muži, ale co tam dělali, to náš chlapík neví.“

„Popsal je?“

„Jihoamerické typy. Jeden starší, druhý mladší. Mohl to být otec se synem.“ Hendrix pohodil hlavou k tělu. „Ten nevypadá na rychlovku. Museli si s ním chvíli pohrát.“

„Zkus získat popis dodávky. A něco víc o těch chlapech. Možná to byli Kubánci nebo Haiťané.“

Sanders se trochu posunul, aby se mohl podívat pod tělo. Bylo mírně nadzvednuto, neboť ruce Johna X Sixtyho byly svázány dozadu.

„Panebože, to je dílo,“ poznamenal Hendrix.

Chvíli si prohlíželi tělo bez dalšího komentáře. Pak se Sanders naklonil nad obličej mrtvého a zkoumavě se zahleděl do jeho očí. Když se narovnal, povzdechl si a dodal: „Kápli mu vosk do pravého oka a taky na vlasy.“

Hendrix se zadíval do obličeje Johna X Sixtyho. „Co myslíš, že se za tím skrývá, Earle?“

„Nevím, Nape. Uvidíme, co na to řekne Gallantová.“

Kolem se opět rozhostilo ticho. Sanders přemýšlel, jaká by mohla být spojitost mezi odnětím pravého varlete a nakapáním vosku do pravého oka. Povšiml si tří oddělených ran, dvou na krku a jedné na hrudi. Která z nich byla pro mladíka osudová?

„Co udělali s krví?“ zeptal se konečně Hendrix.

„Nejspíš ji vypili.“

Po chvíli se Sanders postavil a pomalu opouštěl místo činu. Nebylo jednoduché strávit, co viděl. Hendrix zůstal dřepět vedle těla. Slunce se odráželo od zlatého rámečku jeho brýlí a házelo odlesky na Johnův obličej. Pak se i Nap zvedl a vycouval z ohraničeného prostoru. Oba inspektoři stáli a mlčky hleděli do země. Pak na sebe kývli a ještě jednou se vrátili k tělu. Tentokrát si všechno podrobně zapsali do poznámkových bloků. Po celou dobu spolu nepromluvili.

Sanders si poznamenal, že oči Johna X Sixtyho byly jen napůl přivřeny, což mu dodávalo orientální vzhled. Rohovky byly mléčně zakalené. Ústa byla povolená a odhalovala řadu špatně udržovaných zubů.

„Podívej se sem, Nape,“ ukázal na hlubokou ránu na levé straně krku, odhalující chrupavku a krční svalstvo. Z ní trčela přeříznutá tepna.

„Myslíš, že ho zakousl Drákula?“ zeptal se s úšklebkem Hendrix.

Sanders se pousmál. „Možná Drákulův syn. Tudy z něj nejspíš vypumpovali krev.“ Hendrix si povzdechl.

Sanders požádal jednoho z techniků, aby mu půjčil rukavice. Hendrix si je nasadil, nesměle zvedl z Johnovy hrudi několik volně ležících chlupů a podal je technikovi. Ten je zabalil do sáčku a označil je podle Hendrixových instrukcí: Chlupy, zvířecí (?), odstraněné z těla oběti.

Dále Hendrix sesbíral několik chlupů z deky. I ty byly uloženy do sáčku a označeny.

„Myslíš, že spal se zvířetem? Třeba se psem? Nebo s nějakým cirkusovým zvířetem? Earle, myslíš, že mu to mohlo udělat zvíře?“

Sanders pokrčil rameny. „Možná v tom zvíře hrálo nějakou roli. Možná ale, že deka sloužila pouze jako pelech pro nějaké zvíře a oni ho do ní zabalili, protože byla po ruce.“

Hendrix přikývl. „Hm, to dává smysl.“

Sanders se usmál. „Nic nedává smysl, Nape. To víš sám. Zatím pouze lovíme v neznámých vodách.“

Hendrix se zakřenil. „Ani nevíš, Earle, jak bych si teď zalovil. Hrozně rád chodím na ryby.“

Muži z technické jednotky se proplétali kolem nich a balili do sáčků vzorky půdy, kousek deky, částečky kůže nalezené na dece a jiné důkazy. Sanders ukázal na ránu na krku. „V oblasti krční žíly se obvykle nešťouráš jen tak. Jedině že bys k tomu měl nějaký zvláštní motiv. A pak, řez na rtu vypadá čistě, řekl bych, že je provedený téměř chirugicky.“

„Možná že to udělal lékař nebo zdravotník.“

Sanders se usmál. „Je na nás, abychom to zjistili.“

Hendrix se znovu zeptal. „Mám ho otočit?“

Sanders zavrtěl hlavou. „Vezmeme ho do pitevny.“

Zvedl se a obrátil se na seržanta z koronerova týmu. „Je váš.“

Seržant kývl na své muže, aby zajeli autem blíže k tělu. Zabalili mrtvolu do deky a do igelitového pytle, opatrněji přenesli na pojízdná nosítka a naložili do auta.

Sanders na ně zavolal. „Řekněte doktoru Ferrarovi, aby na mne počkal. A že přijde také inspektorka Gallantová.“

Nikdo z koronerových mužů neodpověděl.

„Ty platí město,“ zabručel Hendrix. „Teď mají pocit, že je tělo jejich.“

Sanders pozoroval pohřební vůz, jak projíždí kolem tichých tváří.

Hendrix pokynul směrem k okolostojícím. „Myslíš, že z nich někdo bude něco vědět?“

Sanders se nenápadně podíval k davu. Pak bezmyšlenkovitě pronesl: „Možná.“

„Řeknu fotografovi, ať nám udělá několik snímků.“

„Ale ať si nikdo ničeho nevšimne,“ poznamenal Sanders.

Hendrix poodešel k fotografovi, který dokumentoval přívěs. Za chvíli se postavil tak, aby se mu do objektivu vešli také lidé z přihlížejícího davu. Později budou jejich fotky použity při zjišťování, kdo koho viděl, kde, v kolik hodin.

Hendrix se vrátil k Sandersovi. „Neměl by se mezi ně nasadit někdo z PKJ?“

Pracovníci PKJ neboli protikriminální jednotky se pohybují na ulicích v civilu a zasahují proti méně závažným trestným činům.

Sanders přikývl. „Dobrá, zavolej někoho.“

Zatímco Hendrix odešel telefonovat, Sanders se připojil k hochům, kteří třídili a balili různé věci, jež by mohly pomoci při vyšetřování.

Inspektor prohlédl detailně přívěs a pak celé místo, až k hranici vyznačené barevnou páskou. Nakonec se vrátil k autu, v němž seděl jeho kolega.

Po chvíli mlčení se Hendrix osmělil vznést svůj první poznatek. „Vrahové Johna X Sixtyho museli dost riskovat tím, že ho odvlekli právě sem, nemyslíš?“

„Máš dojem, že propadli panice?“

„Možná.“

Sanders zavrtěl hlavou a pronesl svůj názor. „Člověk, který je schopen něčeho takového, co jsme mohli vidět na Johnovi X Sixtym, se nechová zbrkle. Podle mého soudu k tomu měli důvod. Nechat oběť ležet venku je zřejmě závěrečná část nějakého rituálu.“

Hendrix zaúpěl. „Případ, jako je tenhle, nám může pěkně zavařit.“

Sanders se na něj vážně podíval. „A nejen to. Nevím jak ty, Nape, ale já ode dneška budu nosit kromě pistole také bibli.“

Vysedl z auta a pomalu zamířil k pracovníkům kriminální techniky. Ignoroval nepřátelské pohledy za páskou. Ale všiml si, že hoši z PKJ už přijeli a začali se vměšovat mezi čumily.

Když Susan Warmsleyová vcházela do budovy z tmavých pálených cihel, v níž bylo sídlo centra, přemýšlela, co ji dnes čeká.

Její první konzultantkou byla Bonnie Q. Tato žena navštěvovala centrum již půl roku. Chodit sem začala poté, co byla její dcera sexuálně zneužita a zavražděna mužem, s nímž Bonnie žila. V roce 1989 zemřelo ve Spojených státech na následky zneužití dalších dva tisíce dětí. Bonnie byla u soudu shledána nevinnou, její milenec byl však poslán do vězení na dvaatřicet let. Když si Susan prohlížela soudní spis, zjistila, že odsouzený se kdysi sám stal obětí: byl sexuálně zneužit zhruba ve stejném věku, jako byla dcera jeho družky.

Podle informací, které Susan nedávno dostala, se devadesát procent soudně trestaných mladistvých stalo oběťmi sexuálního zneužívání. Podobná čísla figurují ve statistikách i dalších západních zemí.

Dnes dopoledne by Susan ráda probrala s Bonnie jednu věc, o níž se mladá žena zmínila při své poslední návštěvě. „Chtěl mou dceru jenom pro sebe. Jako majetek. Říkal, že je to jeho panenka na hraní.“

Susan vycítila, že tato slova skrývají klíč k Bonniinu traumatu. Pocit vlastnictví, či spíše nadvlády, je silnou motivační stránkou většiny zneužití, zejména těch, která končí násilnou smrtí. V těchto případech teprve smrt, nikoli sex, je primární satisfakcí. Násilníka vlastně uspokojuje neomezená moc, kterou vyjadřuje zabitím.

V průběhu soudního vyšetřování se Bonniin druh přiznal, že v mládí zabíjel kočky a ptáky, aby byli „jeho“. Pokud se Susan podaří přesvědčit Bonnie, že stejný motiv vedl jejího milence k vraždě její dcery, mohla by se Bonnie lépe smířit se svým pocitem viny, který ji činí tak nepřátelsky zaujatou.

Susan vystoupila ve třetím poschodí z výtahu a zamířila chodbou ke vstupním dveřím centra. I když na to nevypadaly, byly vyrobeny ze speciálně odolného materiálu, byly zasazeny do ocelového rámu, měly protipožární atest, a jak nájemce zvláště vyzdvihl, také zapuštěný bezpečnostní zámek. Pro Susan bylo spolehlivé zabezpečení kanceláří centra velmi důležité. Pouze ona a její zástupkyně měly od nich klíče. Když se k nim teď Susan přibližovala, přepadl ji náhle pocit, že něco není v pořádku.

PERFEKTNÍ OBĚTI

* * *

V poště jsem jednoho dne objevila básničku, která vše vystihovala. Četla jsem ji mnohokrát, takže ji už znám nazpaměť. Tady je. „Je nutné najít oběti – najít oběti. Mám malý seznam lidi, kteří mohou tvořit podsvětí. A které nikdo nebude postrádat, nebude postrádat.“

Osoba, která to napsala, je příbuzná jedné z obětí Davida Berkowitze. Chtěla nám naznačit, že těch, kteří mizí z povrchu zemského bez stopy, je mnoho. A nikoho to nezajímá. Víme, že má pravdu, ale nikdo tomu nechce věřit. Proto existuje tolik perfektních obětí.

Výňatek z autorova rozhovoru s bývalou ředitelkou Community Resource z Adam Welsh Resource Centra v Kalifornii.

KAPITOLA 7

* * *

Satanovo podsvětí

Susan došla až ke dveřím, strčila klíč do zámku a odemkla.

Vešla dovnitř a rozsvítila. Rodiče byli často překvapeni a děti potěšeny pestrou výzdobou zdí. Na stěnách visely veselé obrázky a všude byly umístěny hračky. Susan zcela záměrně usilovala o vytvoření atmosféry, která by se výrazně odlišovala od strohého prostředí běžných klinik. Děti, které sem přicházely, již obvykle absolvovaly spoustu vyšetření, dostávaly nejrůznější prášky a injekce, jež jim měly usnadnit vypořádat se se zlými vzpomínkami. Susan však věděla nejlépe, že se s nimi vypořádat nedovedly.

Jednou navštívila přednášku jakéhosi renomovaného psychiatra, který hovořil o tom, že je nutné najít cestu, jak sladit postranní efekty nespavosti s nepochybně uspávacími účinky amfetaminových prostředků. Svou řeč zakončil prohlášením, že „nejdůležitější je stanovit optimální dávku, jakou dítě může dlouhodobě přijímat, aniž by u něj došlo k narušení biochemického systému“.

Susan ani v chodbičce centra neopouštěl pocit tísně. Kdysi se od jednoho detektiva dověděla, že náhlý strach je vyvolán chemickými pochody v mozku.

Musí se uklidnit, říkala si a očima projížděla po přijímací místnosti. Sklenice s bonbóny na stole recepce potřebuje doplnit. Na noční lince důvěry, kam mohou děti či jejich rodiče volat zdarma, když je centrum zavřeno, nebyly žádné vzkazy. Susan přepojila telefon na denní provoz.

Neurčitý pocit podráždění však stále přetrvával. Něco nebylo v pořádku. Měla by tu počkat na Pamelu? Zavrtěla hlavou, jako by ze sebe chtěla setřást strach. Pak se rázně otočila a zamířila ke dveřím své kanceláře.

Dveře místnosti, v níž se odehrávala většina rozhovorů s dětmi, byly zavřeny. Včera večer zde seděla s Daným a téměř hodinu si s ním vyprávěla.

Tuto místnost zařizovala zvláště důkladně. Kromě nezbytného nahrávacího zařízení ji vybavila hračkami, knihami a obrázky, aby se zde děti mohly cítit bezpečně.

Zastavila se, neboť její napětí vzrůstalo. Teď už si byla skoro jistá, že se skutečně něco stalo. Jenže nevěděla co. Pomalu otevřela dveře do dětské místnosti a nahlédla dovnitř. Pokoj vypadal úplně stejně, jako když ho včera opustila. Susan přemýšlela, jestli její pocity nějak nesouvisí se skutečnostmi, které jí Dany vyzradil.

Po týdnech konzultací vybuchl zadržovaný strach, úzkost a zlost v šokující Danyho výpověď. „Vyfotili nás nahé, a pak nás nutili dívat se, jak jedí maso malého dítěte. Potom nás fotili ještě jednou, když jsme museli dojídat to, co sami nesnědli.“

Susan si začala skládat střípky strašlivého příběhu, v němž dochází k uctívání ďábla, ke kanibalismu, k pojídání výkalů, k pití krve a moči, k mučení a k homosexuálnímu zneužívání.

Dany byl tak těžce traumatizován, že bude trvat měsíce, než bude schopen otevřeně hovořit o svých zážitcích s neznámými lidmi, o možnosti policejního výslechu ani nemluvě. Na konci včerejší konzultace si byla Susan jistá, že chlapec mluví pravdu, zejména pak, když se zmínil o „velmi tajném místě“ v poušti. Ze všeho, co vypověděl, usoudila, že musí jít opět o Ranč.

Na cestě do kanceláře si uvědomila ještě jednu věc. Okolní vzduch nějak podivně zapáchal. Něco se tu včera muselo dít.

Ve výklenku na konci chodby byly v policích vzorně urovnány knihy. Susan rozčilovalo, když si někdo vypůjčil knihu, a pak ji nevrátil na své místo. Ve vrchní řadě byly seřazeny publikace o satanismu, knihy o zneužívání dětí byly pod nimi a spodní poličky obsahovaly díla psychologů a psychiatrů.

Přestože všechno bylo na svém místě, její nervozita se zvětšovala. Dveře do Pameliny kanceláře byly zavřeny. Pamela je zavírala, i když šla na záchod. Pouze Susan znala tajemství skrývající se v Pamelině kabinetě a v jejím počítači.

Zápach byl silnější. Susan zaťala nehty do dlaně a tiše si opakovala, že se chová jako malá holka.

Otočila se čelem ke dveřím své kanceláře. Koutkem oka však zahlédla něco, co se jí určitě jen nezdálo. Pootočila hlavu.

Ano, dveře konferenční místnosti byly otevřeny!

Susan si však byla jista, že je včera večer zavírala.

Je to součástí jejího návyku. Dříve, než odejde domů, zkontroluje, jestli je vypnuto kopírovací zařízení, jsou-li zhasnuta světla, ventilace nastavena na noční režim, jestli jsou odpadkové koše před vynesením zcela zaplněny. Tyto drobné kontroly ušetří tu a tam nějaký cent.

Susan stála, už ne s pouhým pocitem tísně, ale se strachem. Zápach vycházel z konferenční místnosti. Byl to kyselý, nepochybně lidský zápach.

Nesměle strčila do dveří. Videokazety s činností centra, které přehrávala novým zaměstnancům nebo návštěvníkům, byly rozházeny po lesklém povrchu mahagonového stolu, který vyplňoval větší část místnosti. Předcházející noc byl prázdný. Teď na něm stály polystyrénové pohárky.

Zápach vycházel z nich. Susan si dodala odvahu, přistoupila ke stolu, zvedla jeden šálek a přičichla k němu. Do nosu ji uhodil puch moči. Vzápětí se jí udělalo nevolno. Třesoucíma se rukama položila kelímek zpět na stůl. Ostatní obsahovaly totéž. V některých plavaly cigaretové nedopalky. Ti, kdo zde seděli včera v noci, museli být satanisté. Susan odstoupila od stolu. Jenom satanisté byli schopni něčeho takového. Tím si byla jista.

Dvacet let práce s právníky, soudci a policisty ji naučily přemýšlet jasně a rychle. Věděla, že se musí ovládat. Měla by se začít modlit. Potichu si odříkala otčenáš. Hned se cítila klidnější. I zápach jako by pominul. Susan spočítala pohárky. Šest. Šest osob. Šest satanistů. Proč? Proč se sem vloupali? Na videokazetách nemohli nalézt nic nového.

Susan se otočila a vešla do své kanceláře. I tady byli. Najednou si uvědomila, proč přišli: zmocnit se jejího spisu o Ranči. Nechávala ho ležet na stole, v hromadě papírů. Detektiv jí řekl, že je to nejlepší způsob, jak ukrýt důležité dokumenty. Hromada listů byla rozházena po celém stole. Na zemi ležely světlehnědé desky. Byly prázdné.

Susan se opět pomodlila k Bohu, aby ji chránil a obdaroval silou. Stála vedle stolu a cítila, jak v ní roste odvaha. Nenechá se zastrašit. S boží ochranou se ničeho nezalekne.

Vešla do Pameliny kanceláře. Na stole byly kupy spisů, časopisů a obálek. Na jednom jeho rohu stál květináč s kapradinou. Židle nebyly nejnovější, zato pohodlné. U zdi stála kartotéka. Byla to útulná, příjemná místnost, v níž se děti cítily dobře a rodiče uvolněně.

Obrazovka počítače byla zapnutá a na ní zářila podivná slova. Susan se přesunula k displeji. Tušila, v jakém jazyce jsou napsána. Začala nahlas odříkávat otčenáš a očima přitom těkala po obrazovce.

„Micara! golo Pe IAD! zodir com-zelshe azodien biabe oz-lon-dohe. Noezodachasia Otahila Gigipahe; vaunud-el-cahisa ta-pu-ime qo-mos-pelehe telocahe.“

Ode dveří se ozval hlas. „Hle! řekl Satan. Já jsem střed, na němž stojí dvanáct království. První šestici tvoří místa živoucí smrti, zbytek, ostrý jako srpek měsíce, jsou rohy smrti…“

Susan se otočila a uviděla Pamelu.

„Je to část enochiánských šifer. Třetí. Užívají ji, když vyzývají kouzelníka, aby ochránil jejich tajemství.“ Pamela se opět zadívala na obrazovku.

„Takhle si nepředstavuji nejlepší začátek dne,“ vzdychla si Susan a trpce se usmála. Neměla zrovna dobrou náladu.

„Odkud vzali klíč, Susan?“

Susan pokrčila rameny. „Udělal to někdo, kdo má spojení s Rančem.“

Vypověděla Pamele, co se stalo.

Pamela vzala klíč od stolu a přešla k registru. Strčila ho do zámku a otočila jím. Zásuvka lehce vyjela. Pamela chvíli zírala na složky spisů a pak v nich začala zuřivě přehrabovat. Její oči se zúžily a ztmavly. Konečně vytáhla jednu složku. Otočila se k Susan a otevřela spis. Její tváře zrudly. Spis byl prázdný.

Susan se opět trpce pousmála. Spis obsahoval výpovědi, které byly stejně šokující jako výpovědi týkající se Ranče.

Dva roky shromažďovala Susan informace, podle nichž byly děti z třetího světa kupovány, kradeny či lékařsky usmrcovány, aby jejich oči, ledviny, srdce a játra mohly být transplantovány pacientům, kteří měli dost peněz na to, aby si sehnali potřebný orgán a obešli tak dlouhý úřední seznam lidí čekajících na operační zákrok.

Existovala tvrzení vypovídající o tom, že dříve, než byly děti, respektive jejich orgány, použity k transplantacím, natočily se s nimi snuff movies. Policie však neobjevila ani filmy, ani žádné jiné důkazy, které by výpovědi podepřely.

Jediná okolnost, která svědčí pro jejich pravdivost, je fakt, že požadavek na transplantáty daleko překračoval množství orgánů poskytnutých legální cestou.

V roce 1990 čekalo na transplantaci každý den okolo patnácti tisíc Američanů. Nejvíce jich vyžadovalo novou ledvinu. Tito pacienti jsou udržováni při životě díky dialýze, dvakrát týdně se jim pročišťuje krev. Léčba pomocí umělé ledviny je však finančně nákladná a přijde na třicet tisíc dolarů ročně. V posledním desetiletí se úspěšnost zákroků, při nichž dochází k výměně orgánů, výrazně zlepšila, a tak se pro pacienty otevřela nadějnější cesta na přežití.

Zájemců je však mnoho, kdežto dárců málo, proto musí pacienti dlouho čekat, pokud se neobjeví člověk, jako je Bill Cantirino.

Bill Cantirino je profesionální obstarávač lidských orgánů, který pracuje pro The Gift of Life Organ Procurement Organization, organizaci zabývající se získáváním orgánů vhodných k transplantaci, jež byla založena v New Yorku. Jeho úkolem je přesvědčovat rodiče, manžele či jiné příbuzné, aby souhlasili s darováním orgánů svých milovaných, kteří právě umírají. Cantirino je v neustálém rádiovém spojení se všemi pohotovostními službami v New Yorku, vyhledává oběti automobilových nehod, vražd a sebevražd a opět přesvědčuje příbuzné, aby souhlasili s dárcovstvím.

V současné době působí tito vyhledávači lidských orgánů již ve většině amerických měst. Jsou to lidé, kteří nikdy nemluví o penězích či o svých klientech, kteří však pracují v blízkosti lidského utrpení. Přes všechnu jejich snahu se však mezera mezi nabídkou a poptávkou neustále zvětšuje.

Ledviny vyjmuté z donátora mohou být transplantovány do osmačtyřiceti hodin, jsou-li po tuto dobu udržovány ve speciálních podmínkách. Operace jsou úspěšné na pětadevadesát procent. Srdce je použitelné do pěti hodin po vyjmutí, játra vydrží dvakrát déle, oči asi jen dvě a půl hodiny. Ve Spojených státech stojí transplantace ledvin asi čtyřicet tisíc dolarů, nové srdce dvakrát tolik, játra až pět set tisíc. Kromě schopnosti zaplatit úhrady spojené s operací požadují lékaři splnění ještě dalších parametrů. Na rozdíl od kanadských vyžaduje většina amerických transplantačních klinik, aby nový orgán nepocházel z osoby starší pětapadesáti let, a jako donátoři jsou vyřazeni také homosexuálové a mentálně postižení lidé.

Susan usoudila, že za takových podmínek musí trh s lidskými orgány nutně vzkvétat.

V Brazílii se potuluje po ulicích na tři miliony dětí. Živí se žebráním, drobnými krádežemi, prostitucí. Často bývají oběťmi dopravních či jiných nehod. Kdo ví, kolik z nich se ztrácí v soukromých klinikách Sao Paula a jiných měst. Ten, kdo takové dítě přiveze, dostane určitou provizi. Je-li dítě ještě živé, je připojeno na přístroje, dokud nenastane smrt. Pak jsou mu odebrány všechny zdravé orgány. Během hodiny jsou transplantovány těm, kteří jsou schopni za ně zaplatit. Obzvláště hrůzné aspekty takovýchto aktivit odhalil v lednu roku 1987 Eduardo Bermundez, generální tajemník jedné honduraské státem podporované dětské agentury jménem Junta de Benestra Social. Tato agentura měla ve Střední Americe dobrou pověst. Úzce spolupracovala s dalšími mezinárodními organizacemi na ochranu dětí, lidských práv, například s Defense for Children International, s The Commission for Human Rights in Central America, s The International Federation of Human Rights a s Mezinárodní asociací demokratických právníků, The International Association of Democratic Jurists.

Bermundez vypověděl, že v jednom domě na okraji hlavního města Hondurasu, bylo objeveno třináct malých dětí, které čekaly na převoz do soukromé kliniky, kde „měly být lékařsky usmrceny, jejich orgány vyňaty a letecky převezeny do Spojených států.“

Den poté vzal Bermundez svou výpověď zpět, odstoupil ze svého místa a zmizel z veřejného života.

Zprávy z Hondurasu uvádějí, že Bermundez byl umlčen vysoce postavenými vládními úředníky. Jiná místa tvrdí, že nátlak na jeho odstranění byl učiněn ze Spojených států.

Nikdo ze severoamerických chirurgů by si teoreticky netroufl transplantovat takto ukradený orgán. The American Council of Transplantation, Americká rada pro transplantace, vydala nové přísné směrnice, které vycházejí z již existujícího federálního předpisu zabývajícího se dárcovstvím orgánů. Podle něj je nezbytné, aby donátor před smrtí písemně souhlasil s poskytnutím orgánu.

Tato zákonná opatření ovšem neovlivňují fakt, že poptávka vysoce překračuje nabídku. Teoreticky by k rozporu nemělo docházet. Ve Spojených státech zemře neočekávaně každým rokem okolo pětadvaceti tisíc lidí, nejčastěji v dopravních nehodách, takže by se mohlo zdát, že orgánů vhodných k transplantaci je dostatek. Pouze dvacet procent z postižených však udělilo předchozí souhlas k dárcovství.

Susan si dokázala domyslet, jak obchodníci s lidským masem využívají příležitosti, která se jim takto nabízí. Byla si jistá, že propašovat orgány do Spojených států z jiných zemí není příliš složité. V chlazeném fyziologickém roztoku mohou být letecky přepravovány ze Střední Ameriky do Spojených států stejnou cestou, jakou užívají obchodníci s drogami. Lidé, kteří pašují drogy, se nebudou zdráhat účastnit se obchodu s lidskými orgány.

Obvinění z nelegálního obchodu s lidskými orgány rok od roku narůstá. V roce 1990 byl do něj zapleten značný počet latinskoamerických zemí, například Panama, Guatemala, El Salvador, Nikaragua a Brazílie. Nejhrozivější výpověď však přišla z Kostariky.

Bruja Goldman, výzkumný pracovník z Friends World College v San José prohlásil, že podle tajných zdrojů „jsou děti z této země unášeny již od věku čtyř měsíců a prodávány do Spojených států, do Izraele a do evropských zemí, kde jsou jejich orgány použity k transplantaci. Dítě je koupeno za zhruba dvacet dolarů, kdežto jeho orgány jsou prodávány až za pětasedmdesát tisíc.“ Vlády uvedených zemí však na svou obhajobu uvádějí, že podobná prohlášení jsou falešná a slouží jako propaganda politických oponentních stran.

Narůstající počet incidentů nezákonného obchodu s lidskými orgány vzbudil pozornost veřejnosti.

Z Hongkongu byl hlášen případ, podle něhož bohatí Číňané platili dvěma kantonským nemocnicím v centrální části Číny kolem sedmdesáti tisíc liber za transplantaci ledvin, které byly získávány od odsouzených trestanců. Vláda v Pekingu potvrdila, že orgány byly odebírány z těl popravených vězňů ihned po výkonu trestu smrti, aniž by však k tomu byl udělen jejich předchozí souhlas.

Londýnská nemocnice The Humana Wellington Hospital byla zapletena do obchodu s donátory ledvin, kteří byli pašováni z Turecka, přestože za nezákonný prodej orgánů zde hrozí vysoké pokuty nebo vězení. Za každého Turka přivezeného do Londýna získali obchodníci v průměru dva tisíce liber. Orgány byly použity pro pacienty soukromé kliniky National Kidney Centre. Britská vláda však učinila rychlé kroky k zastavení tohoto obchodu.

V Paraguai vykonala policie domovní prohlídku v jednom domě v Asunciónu, kde našla sedm brazilských chlapců ve věku od tří do šesti měsíců. Uznávaný soudce Angel Campus prohlásil, že má „spolehlivé důkazy o tom, že nemluvňata měla být prodána do soukromých klinik ve Spojených státech, každé za patnáct tisíc dolarů.“ Odmítl uvést názvy klinik, ale věděl, kterým pacientům měly orgány malých dětí posloužit. „Syn jednoho amerického multimilionáře onemocněl chorobou ledvin. Pro jeho tatíčka nebyl problém zaplatit milionovou sumu za novou, zdravou ledvinu. Vyšetřování nás přivedlo k závěrům, že tyto děti, respektive jejich orgány, měly být ve Spojených státech použity k transplantacím.“

Susan tyto výpovědi nijak nepřekvapovaly. „V Jižní Americe jsou již léta úspěšně provozovány tak zvané dětské farmy, v nichž jsou mladé ženy záměrně oplodňovány a drženy až do doby, než porodí dítě. Nemluvňata jsou pak prodána bezdětným manželským dvojicím, nejčastěji ve Spojených státech, v Německu a v Británii. Z ekonomického hlediska je však mnohem atraktivnější prodat dítě jako donátora orgánů. Za orgány zcela zdravého dítěte lze na trhu získat až dvě stě tisíc dolarů.“

Susan předpokládala, že lékaři podílející se na špinavých obchodech s lidskými orgány, jsou schopni natolik zamaskovat své stopy, že je neodhalí ani zkušení vyšetřovatelé z Mezinárodní organizace pro amnestii. Byla přesvědčena, že lékař, který se uchýlil k experimentování s elektrickými šoky a halucinogenními injekcemi na vězních, nebude mít problém s vyjmutím orgánů z těla dítěte.

Seznam zemí, v nichž podobní lékaři působí, zahrnuje Bolívii, Barmu, Chile, Indii, Írán a Pákistán. Orgány odebrané asijským obětem jsou transplantovány bohatým Arabům na soukromých klinikách v Damašku, Bagdádu a v Rijádu. Orgány z Latinské Ameriky jsou zas určeny pro zámožné Severoameričany. Některé zprávy uvádějí, že se rozvíjí speciální druh turistiky – cestování do Střední nebo Jižní Ameriky na soukromé kliniky za účelem transplantace. Susan věděla, že bez důkazů zůstanou tyto zprávy pouhými zprávami. V naději, že se jí podaří získat dostatečné množství usvědčujících materiálů, začala shromažďovat potřebné informace. Teď, společně s jejími a Pamelinými údaji o Ranči, jsou všechny pryč.

Susan zavedla Pamelu do zasedací místnosti.

„Uaah,“ zašklebila se Pamela. „Vidím, že zde měli malou oslavu.“ Zatnula zuby, vešla dovnitř, rychle sesbírala kelímky a hodila je do koše. Společně pak vyšly na chodbu a zamířily k Susanině kanceláři. Pamela pohlédla na nepořádek na stole. „Nechovali se příliš profesionálně,“ poznamenala.

Susan se trpce pousmála.

V kanceláři zástupkyně centra zůstaly stát před obrazovkou. Susan pronesla do ticha: „Zřejmě jsme se dostaly hodně daleko. Chtějí nás zastrašit. Vědí však, že na nás nemohou jít příliš zhurta, například tím, že nám zničí kanceláře. V takovém případě bychom musely zavolat policii, a to by se jim určitě nelíbilo. Přestože mají určitě nějaké policajty podplacené, netroufli by si riskovat skandál. Tohle je míněno jako mírné upozornění, abychom se stáhly.“

Pamela se podívala na Susan. „A co my?“

„Co myslíš?“

„Stáhneme se?“

Susan se zašklebila.

Pamela se opřela o stůl. „Asi bychom o tom měly mlčet.“ Susan se zadívala na obrazovku. „A co řekneme zaměstnancům? Karen určitě něco vytuší.“

Pamela se přesunula ke klávesnici počítače. „Možná ano.“ Stiskla klávesu. Obrazovka byla opět čistá. „Nějaké nejasnosti si může domyslet i Marsha.“

Karen Kalleyová získávala pro centrum finanční příspěvky, potřebné materiály a udržovala styky s padesáti dětskými organizacemi, které působily v Kalifornii. Marsha Davisová byla manažerkou centra.

Pamela se opět opřela o stůl. „Jestli něco řekneme jedné, budeme muset říct všem. Já bych navrhovala mlčet. Stejně pro to nemohou nic udělat. Naopak, budou mít o důvod navíc se obávat, že se jim něco stane. Víš, že takové věci by mohly vyděsit Allena.“

Susan přikývla. Allen Simmons byl mnohem složitější osobnost, než by se na první pohled zdálo. Když nastupoval do centra, krátce se Susan zmínil o svém životě. Byl bývalým knězem, ale na vlastní žádost vystoupil z řádu. Zamiloval se totiž do jedné zdravotní sestry. Odjel do Říma, aby vše zařídil. Když se ho papež Jan Pavel zeptal, jestli zvolí lásku k Bohu, nebo k ženě, odpověděl Allen, že už se rozhodl. Dříve však, než se stačil vrátit ke své milované do Kalifornie, provdala se za nějakého lékaře. Susan se dál nevyptávala na podrobnosti, respektovala soukromý život svých zaměstnanců. Podívala se na prázdnou obrazovku. „Řeknu o tom ale Bobovi. Nejdříve chci však slyšet, jak pokračuje případ s Tomym.“

Pamela začala líčit svou návštěvu u reverenda Eda.

Sandra Gallantová dorazila na ředitelství městské policie pár hodin poté, co dokončila telefonický hovor se Sandersem. Vyjela do čtvrtého poschodí a zamířila chodbou doleva. Měla dnes na sobě pohodlné béžové kalhoty, bílou halenu a dlouhou červenou vestu. Vlasy měla sčesány z čela a obličej jí zdobila pouze nenápadná rtěnka. Sandra nenosila hodnostní označení ani pistoli. Některé ženy pracující u policie byly známé tím, že je bylo už zdaleka slyšet, což ovšem nebyl Sandřin případ. Její chování bylo nenápadné, stejně jako její oblečení.

Po cestě do práce přemýšlela o tom, co jí řekl Sanders.

Pantagram neboli pěticípá hvězda byl oblíbený symbol všech kultovních sekt. Užívají ho buď k vlastní ochraně před zlem, anebo před uhranutím či očarováním. Jeho význam záleží na tom, jak je namalován. Jestliže jeden jeho hrot směřuje nahoru, znamená to, že duch ovládá materiální svět. Křesťané kdysi ve stejné souvislosti hovořili o pěti Kristových slovech. Symbol je dodnes možné najít v různých architektonických stylech. Sandra viděla obzvláště zajímavý obrázek pentagramu namalovaného na okně Exeterské katedrály v Anglii. Svobodní zednáři a rosekruciáni používají pentagram ve svých emblémech. Pýthagorás využil pentagramu pro znázornění písmene A. Středověcí angličtí rytíři jimi zdobili své štíty.

Pentagramy s jedním hrotem směřujícím vzhůru se objevují na různých místech. Anglická královna Anna ho používala při veřejných uzdravovacích ceremoniích. Pentagram se vznášel nad postelí krále Jakuba I. Jedna z příbuzných současné anglické královny, lady Janet Glamisová, byla upálena jako čarodějnice. Na hranici svírala pentagram, neboť doufala, že jí zajistí posmrtný život.

Gallantová s oblibou prokládala své přednášky příběhy z historie.

Opačné postavení pentagramu, tedy s dvěma hroty nahoře a jedním dole, symbolizuje celkové zlo, je znakem Kálí Ungy, vládkyně satanských sil. Sandra si povšimla, že někdy i zkušení vyšetřovatelé se začnou při tomto líčení více potit.

Sanders jí neřekl, jak je pentagram na těle mrtvého Johna X Sixtyho vyznačen. A Sandra se ho zapomněla zeptat. Brzy se to však dozví.

Místnost číslo čtyři sta padesát s matně stříbřitými dveřmi nesla označení: Oddělení vyšetřování vražd. Nejdříve se vešlo do malé čekárny, která připomínala čekárnu u lékaře. Kolem stěn byly umístěny černé plastikové židle a uprostřed stál malý stolík, na němž byly poházeny staré časopisy. Lidé zde mohli počkat na své příbuzné či známé, kteří byli zpovídáni buď ve vyšetřovací místnosti, anebo ve služebně.

Sandra se zastavila a formulovala si odpovědi na Sandersovy možné otázky.

Někdy vysoce postavený kněz sekty voodoo, čarodějnického kultu západoindických černochů, zvaný hougan, pomalovává tělo, které má být obětováno. Rituální usmrcování se však obvykle týkalo dětí. Dospělý, respektive muž, byl zabit pouze v případě, že sexuálně zneužil duok, kněžku kultu. Bylo mu podřezáno hrdlo a jeho vnitřnosti byly položeny na obětní oltář.

V oblasti Sanfranciského zálivu existuje několik sekt voodoo, které by mohly vykonávat obřady s lidskými oběťmi. Ale existují i jiné skupiny, které praktikují rituální vraždy. Mezi ně patří například následovníci učení starého Egypta, kde lidské oběti jsou součástí bohoslužeb. Rovněž uctívači Kálí zabíjejí, neboť pouze takto jí lze prokázat úctu. Je zde také značný počet dalších orientálních mystických sekt, které mohou vykonávat obřady obětování. Většinou obětují zvířata, nelze však vyloučit ani oběti lidské.

Sanders bude muset počítat s tím, že pachatelé mohou pocházet z kterékoli sekty. Navíc se objevují rituální vraždy, pro něž neplatí žádná dosud známá pravidla.

Vešla do služební místnosti. Uprostřed stály dva stoly přiražené k sobě, na nichž se vršily spisy. Za nimi byly umístěny kovové registrační skříně s krabicemi papírů. Na zdech visely rozpisy služeb, kopie hlášení, karikatury z časopisů Chronicle a Examiner a několik pohlednic. Místnost byla prázdná, pouze v jednom rohu bušila do klávesnic psacího stroje uniformovaná policistka.

„Čekají na vás v pitevně,“ prohodila, aniž by zvedla hlavu.

Gallantová opustila mlčky služebnu, sjela výtahem do přízemí a vydala se do zadní části budovy, kde se nacházelo pitevní oddělení. Cestou si kladla otázku, jak je možné, že jí nevadí projednávat denně množství neuvěřitelných věcí, ale pohled na mrtvého ji děsí. Čím blíže byla pitevnímu sálu, tím více musela potlačovat narůstající úzkost.

KAPITOLA 8

* * *

Podrobnosti a procesní postupy

Sanders a Hendrix byli dva ze čtveřice mužů obklopující tělo Johna X Sixtyho, jež leželo na nerezovém stole pitevního sálu sanfranciského policejního ředitelství na 650 Bryant Street. Druzí dva byli patolog doktor Ferrar a jeho asistent Pringle. Ferrar byl připraven zahájit pitvu. Nejdříve si však oba odborníci dlouze a důkladně mrtvolu prohlédli.

Pitva byla nedílnou součástí vyšetřování a mohla nemalou měrou přispět k vyhledání, zatčení a odsouzení vraha nebo vrahů Johna X Sixtyho. Jejím cílem bylo zjistit, jakým způsobem a kdy byla vražda spáchána a kolik osob se na ní podílelo.

Nebožtíkovy ruce byly rozvázány a uloženy podél těla. Stůl, dostatečně ozářen stropním osvětlením, byl umístěn uprostřed sálu. Jeho povrch byl jemně perforován a jeho okraje tvořily žlábek, jímž se odváděly přebytečné tekutiny do odpadního kanálu. Výkonné fluorescenční lampy s pohyblivými rameny mohly sloužit jako dodatečný zdroj světla. Nad stolem byly zavěšeny váhy s dvěma velkými miskami a mikrofon, jehož výška se dala libovolně nastavit. Vedle stolu stála dvojitá výlevka s kohoutky.

Po straně stolu byl umístěn klasický chirurgický pojízdný vozík. Na něm ležely skalpely, nůžky, pinzety a misky. Největším nástrojem byla malá elektrická pila.

„Vyhovuje vám výška, doktore Ferrare?“ zeptal se Pringle a ukazoval rukou k mikrofonu. V druhé svíral fotoaparát.

„Prima, tak je to fajn.“ Patolog si se zaujetím prohlížel tělo. Měl na sobě zelený chirurgický plášť. Nepoužíval však roušku ani masku.

„To mě velmi těší, doktore,“ řekl Pringle.

Sanders přemýšlel, proč lidé, kteří pracují s mrtvými, jsou k sobě tak nezvykle zdvořilí. Možná jim jejich práce připomíná, že i oni jsou smrtelní. Třeba doufají, že až přijde jejich čas, budou i s nimi zacházet stejně pěkně.

Patolog požádal Pringla, aby zhotovil snímky těla. Asistent udělal řadu fotografií, jak celkových, tak i detailních záběrů. Později se stanou součástí spisu. Když Pringle dokončil práci, zahleděl se doktor Ferrar ke dveřím.

„Kdy přijde inspektorka Gallantová, Earle?“ zeptal se doktor Sanderse, který stál vedle něj.

„Měla by tu být každým okamžikem,“ odpověděl Sanders. Pod paží svíral úzký spis, jenž obsahoval pouze pár dokumentů.

Hendrix se otočil k Pringlovi.

„Můžete se jít podívat, jestli někde nebloudí?“

„S radostí, pane Hendrixi.“ Asistent vyšel ze dveří. Mohl by být skvělým lokajem na zámku, pomyslel si Hendrix. Otočil se k lékaři.

„Máte hodně práce, doktore?“

Patolog nepřestával zkoumat tělo Johna X Sixtyho. „Jako obvykle, Nape. Naposledy jsem vyšetřoval chlapíka, který se rozhodl, že se otoustuje. Rozebral toustovač na části, spirálu si připevnil na hruď lepicí páskou a pak vlezl do sprchy. Hoši z pátračky tvrdili, že když ho našli, ještě tancoval.“

Hendrixovi se líbil doktorův šibeniční humor. Člověk, který vykonává několik pitev denně, se musí stát po určité době otrlým.

Za nimi se otevřely dveře, v nichž se objevil Pringle s inspektorkou Gallantovou. Asistent přešel k prosklené skříni, vytáhl z ní podnos s tampóny, miskami, pinzetami a položil ho na stůl. Gallantová zůstala stát nejistě u dveří.

„Přistupte blíže, inspektorko Gallantová. On vás nekousne,“ řekl doktor Ferrar.

Gallantová přistoupila váhavě ke stolu a přes Sandersovo rameno nesměle nahlédla na tělo.

„O. K. Tak, a jsme všichni!“ zaburácel doktor Ferrar. „Předpokládám, že papíry máte v pořádku, Earle.“

Sanders přikývl a poklepal prsty na útlou složku. Měl v ní identifikační formulář, dokument, který musí být vyplněn vyšetřovatelem před zahájením pitvy. Formulář potvrzuje, že tělo Johna X Sixtyho ležící na pitevním stole je totožné s tělem, které bylo nalezeno vedle přívěsu na Šesté ulici.

Doktor Ferrar si na vyplňování úředních dokumentů velmi zakládal. Přijetím Sandersova konkludentního prohlášení mu udělil velkou důvěru. Nutno podotknout, že i Sanders měl z pitevního veterána značný respekt. Doktor Ferrar nejen že přemýšlel jako detektiv, ale často pokládal stejné otázky jako obhájci. Za ta léta, co spolu pracovali, nedali nikomu příležitost, aby doktorovy důkazy u soudu někdo zpochybnil.

„Napadá tě něco, Sandi?“ zeptal se Sanders.

Oba detektivové hleděli upřeně na Gallantovou, v rukou poznámkové bloky.

Inspektorka Gallantová se musela přinutit k pozornější prohlídce těla. Když promluvila, její hlas zněl jako při přednášce, nezaujatě a chladně.

„Vosk nakapaný do očí a řez na rtu patří k obvyklým satanským rituálům. Znamenají, že ‚oči nevidí zlo‘ a ‚ústa nepromluví‘. Satanisté je používají, aby symbolicky umlčeli danou osobu.“

Když si Sanders učinil poznámku, zeptal se: „Je toto symbolické umlčení předehrou usmrcení?“

Gallantová se zamyslela. „Ne vždycky. Oba způsoby mohou sloužit také k tomu, že osoba se tímto aktem bezvýhradně podřizuje skupině.“

Hendrix se otázal: „Mohl se tomu John X Sixty dobrovolně podrobit, aniž by věděl, že bude obětován?“

Gallantová zavrtěla hlavou. „Podle mého názoru sloužil jako oběť už od samého počátku rituálu.“

Ticho kolem pitevního stolu prolomil Sanders. „A co pentagram, Sandi?“

„Pentagram je zobrazen obráceně, což napovídá, že by se opravdu mohlo jednat o satanisty. Je však mizerně vykreslen. Jeho hroty nejsou na správném místě. Ten, kdo je vyznačoval, buď nevěděl, co má dělat, anebo byl velmi ledabylý.“

Sanders a Hendrix si činili poznámky.

„Proč odřízli varle, Sandi?“ zeptal se Sanders. „A proč pravé?“

Gallantová poodstoupila od stolu a zadívala se na inspektora. „Kdokoli to udělal, orientoval se v černé magii natolik dobře, že věděl, že testikuly jsou považovány za nositele štěstí. Něco, co odhání zlo. Pro některé kultovní sekty přináší štěstí právě pravá testikula. Mohla být však také odstraněna proto, že to předepisuje nějaký druh měsíčního rituálu. Měsíc neboli luna byl vždy považován za symbol ženskosti, i když se kromě měsíčních bohyň vyskytují také měsíční bohové. Mnoho okultistů se domnívá, že existuje vztah mezi lunou a lidskou plodností. Dobrým příkladem je osmadvacetidenní menstruační cyklus. Okultisté si také myslí, že měsíc ovlivňuje další tělní tekutiny, včetně spermií. Proto sperma a menstruační krev jsou vysoce ceněnými prostředky měsíčního uctívání.“

Gallantová počkala, až si oba vyšetřující vše zapíší. Doktor Ferrar pozorně poslouchal a pak se otázal. „Takže pachatelé mohli odejmout jedno varle jako nějaký druh oběti měsíci?“

Gallantová přikývla. „Ano. A pokud varle někdo sní, získá větší schopnost plodit. Často dochází k rozřezání žlázy na několik dílů, aby každý účastník rituálu dostal kousek.“

Hendrix zavrtěl hlavou. „Něco podobného, jako to dělají v čínské čtvrti.“

Gallantová se krátce usmála. „Číňané však jedí pouze zvířecí žlázy. Zde se jedná zřejmě o nějaký karibský kult. Anebo africký. Anebo jsou to prostě šílenci.“

Snaders dlouze vydechl. „Takže pachatelem může být kdokoli z ulice.“

Gallantová přikývla. „Správně. Ale může pocházet z karibské oblasti nebo z Afriky. Anebo je napojen na nějakou sektu, jejíž kořeny pocházejí odtamtud. Ty totiž používají krev k očištění oltáře, kropí jí své bohy a rovněž ji pijí. Pro jeden obřad jí spotřebují až několik litrů. Často získávají krev od svých obětí, které vlastně vykrvácí.“

Sanders a Hendrix si zapisovali.

Doktor Ferrar si natáhl gumové rukavice. „Na základě toho, co jsem četl, bych řekl, že se jedná o vyznavače kultu voodoo. Co soudíte o znacích na hýždích a na spodní části zad? O čem by mohly vypovídat řezné rány na kotníku a na zápěstích?“

Gallantová pokrčila rameny. „Nic takového se ve voodoo, čarodějnických kultech ani v satanismu nevyskytuje. Ale jednotlivé skupiny mohou přijímat cizí praktiky. Anebo si vyberou z každého rituálu něco a sestaví zcela nový.“

Hendrix ji přerušil. „Vraťme se ještě k použití krve. Nemohlo by se jednat o nějaký druh vampýrů či vlkodlaků?“ Jeho obličej byl vážný.

Gallantová mu odpověděla se stejnou vážností. „Ano, některé kultovní sekty věří, že když oběť svléknou, pomažou ji magickými mastmi a navlečou do vlčí kůže, mohou od ní získat nadpřirozené síly tím, že vypijí její krev.“

Hendrix hlasitě zaúpěl.

„A vampýři?“ otázal se Sanders. „Co dělají?“

Gallantová se mírně pousmála. „No, nechovají se zrovna tak, jak je vídáme jednat ve filmech. Ale existuje několik kultovních skupin, které praktikují jakýsi druh vampýrismu. Pijí lidskou krev, aby od své oběti získali vitalitu.“

Sanders si učinil další poznámku. Okolo stolu se opět rozhostilo ticho. Muži hleděli na tělo Johna X Sixtyho. Gallantová se dívala na Sanderse a Hendrixe.

Doktor Ferrar se jí nakonec zeptal, jestli má ještě nějaké připomínky. Zavrtěla hlavou a pohlédla směrem ke dveřím.

Sanders se shovívavě usmál. „Sandi, nerad tě o to žádám, ale byl bych rád, kdybys zůstala někde v dosahu. Až se doktor Ferrar dostane dovnitř těla, může mít nějaké doplňující otázky. Čím více budeme mít informací, tím lépe se nám bude pokračovat v pátrání.“

Gallantová se zhluboka nadechla. „No… dobrá.“

„Nepřemýšlejte o něm jako o živém,“ řekl doktor Ferrar a zapnul mikrofon. Celý se mírně nahrbil, jeho ramena poklesla a pohyby se staly uvědomělejšími. Monotónním hlasem začal mluvit směrem k mikrofonu.

„Tady je doktor Ferrar, policejní lékař pro San Francisko a okolí. Budu řídit posmrtné vyšetřování mužského těla bílé rasy, neznámého jména, bydliště či národnosti, které bylo prozatím pojmenováno jako John X Sixty. Přepokládaný věk pětadvacet let, výška metr pětašedesát, váha osmapadesát kilogramů. Tělo označeno číslem nula-osm-dvě-jedna. Vyšetřovatelem případu je inspektor Earl Sanders z oddělení vražd městské policie v San Francisku, jeho služební číslo jedna-nula-jedna. Začnu s externí prohlídkou.“

Vztáhl ruku a vypnul mikrofon, který byl napojen na magnetofon v jeho kanceláři. Po dokončení pitvy přepíše sekretářka záznam a rozešle jej osobám, které se na vyšetřování případu podílejí.

Patolog začal ohledávat hlavu, tělo, ruce a nohy, systematicky prohmatával všechny svaly a podkožní tuk. Nahlédl mezi prsty na nohou, pod paže a do rozkroku. Pak požádal asistenta, aby mu pomohl převrátit tělo na břicho. Rovněž zadní část začal vyšetřovat od hlavy, poté přešel k zádům, páteři, hrudnímu koši, hýždím, stehnům, lýtkům a chodidlům. Když byl hotov, společně s Pringlem obrátili tělo do původní polohy. Patolog odebral vzorky z nosu Johna X Sixtyho, z očí, uší, úst a konečníku. Opět zapnul mikrofon a shrnul své poznatky.

„Tělo je nedostatečně vyvinuto. Obrysy hlavy jsou pravidelné. Vlasy dlouhé, hnědé, pod nosem hnědý knír. V pravém oku se nacházejí kapky vosku. Spojivkový vak a bělmo nevykazují známky překrvení. Zorničky jsou rozšířeny do velikosti tří milimetrů. Oči mírně skelnaté, výtěr proveden. Nos je symetrický, není přeražen ani jinak poškozen. Uvnitř nosu zbytky nosního hlenu. Výtěr proveden. Glabella nejeví známky poranění nebo pohmoždění. Ústa jsou uvolněná.“

Doktor Ferrar pokračoval v podrobném ohledávání. Detailně popsal rty mrtvého, zuby a uši. Zmínil se o zranění na krku, které vyšetří později samostatně. Zaujaly ho skvrny, které vypadaly jako popáleniny. Natáhl se pro pravítko a změřil postiženou oblast: dva a půl centimetru krát tři celé dvě desetiny centimetru. Uvedl také pentagram na hrudi těla – i k němu se vrátí později. Změřil chirurgickou jizvu na spodní části břicha: osm centimetrů. Odkašlal si a pokračoval v popisu.

„Loketní jamka nenese žádné stopy po vpichu.“

„Tedy žádné drogy,“ poznamenal Hendrix.

Doktor se na něj přísně zadíval. „Nepřerušujte mne, prosím, když diktuji.“ Hned však s úsměvem dodal. „Ne, žádné drogy nebral.“

Patolog dál popsal šrámy na nebožtíkově zápěstí a na loktech, odebral výškrabky zpod nehtů na rukou i na nohou a umístil je do nádobek. Pringle je označil a uložil mezi ostatní vzorky do přihrádky pojízdného vozíku.

Doktor Ferrar spolu s asistentem ještě jednou obrátili tělo Johna X Sixtyho. Patolog ustřihl pramínek vlasů z temene hlavy. Pringle jej uložil do skleněné lahvičky. Později bude srovnán s vlasy, které Hendrix získal na místě činu.

Vyšetřující lékař popsal pomalu a pečlivě změť překrývajících se řezných ran na spodní části zad a na hýždích.

Když dokončil svou práci, vypnul mikrofon a podíval se na Gallantovou, která stála opodál. „Nenapadlo vás dodatečně něco, k čemu by mohly sloužit tyto značky?“

Gallantová se znovu zahleděla na pořezanou kůži. Pak se obrátila k Sandersovi. „Slyšela jsem, že něco podobného vykonávají Piquetové předtím, než někoho zabijí.“

„Piquetové?“ otázal se Sanders.

„Neexistují o nich žádné podrobnější informace. Působí snad na Haiti. Preferují černou rasu a zabíjejí bílé. Ale jak usmrcují své oběti, o tom nic nevím.“

Oba detektivové si opět učinili několik poznámek. Doktor ukázal na znamení na hýždi. „Tohle mohlo být způsobeno nějakým značkovacím železem.“

Gallantová si troufla ho doplnit. „Máte pravdu. Voodooisté používají speciálního značkovače, který nažhavují v ohni. Například Petro Society ho často používá k označování svých obětí.“

Když se Hendrix zeptal, co to je Petro Society, Gallantová mu vysvětlila, že se jedná o skupinu, která patří mezi voodooistickými kulty k nejnásilnějším a nejkrvelačnějším, u nichž jsou lidské oběti poměrně běžné. Tento kult se vyskytuje nejvíce v Africe a na Haiti.

„Myslíš, Sandi, že v Kalifornii mají svou odnož?“ zeptal se Sanders.

„Zkusím to zjistit.“

Doktor se podíval na přítomné kolem stolu. Pak se usmál na Gallantovou. „Každý den se učím něčemu novému. Dnes jsem se toho naučil hodně.“

Kývl na Pringla. Převrátili Johna X Sixtyho na záda. Doktor Ferrar zapnul mikrofon a detailně popsal, jak byla odstraněna testikula. Zavrtěl hlavou směrem k Sandersovi.

„Ještě dříve, než se mě zeptáš, odpověď zní ne. Žádný lékař by nebyl schopen takové řezničiny. Dokonce ani student medicíny. Nic tak diletantského by rovněž nesvedl ani trochu zkušený zdravotník. Člověk, který to udělal, věděl o medicíně stejně tolik, kolik já o konstrukci raket.“

Sanders si při zapisování polohlasně mumlal: „Testikula odstraněna neodborně.“

Doktor Ferrar se tázavě zadíval na Gallantovou. Inspektorka pohlédla na Sanderse.

„Earle, nemyslím si, že by čaroděj, kouzelník nebo jiná osoba pověřena výkonem rituálu odbyli svou práci. Ledaže by spěchali. Vykonavatelé rituálů si obvykle dávají při odnímání orgánů velký pozor.“

Hendrixův udivený pohled ji na chvilku rozesmál. „Kouzelníci jsou u voodooistů také lékaři.“ Podívala se na Sanderse. „Dole v Texasu jim říkají kořenáři.“

Sanders se pousmál. „Kdysi je nazývali černými doktory. Pak jsme ale získali občanská práva.“

Doktor Ferrar jemně přikývl. „Nerad ruším vaši diskusi, ale čekají na mne ještě další zákazníci.“

Zapnul mikrofon a začal popisovat každé zranění těla Johna X Sixtyho.

„Rána číslo jedna. Situovaná na pravé straně krku.“

Dalších patnáct minut se patolog podrobně zabýval měřením a popisem ran. Z každé rány byly odňaty vzorky, označeny a uloženy k ostatním na pojízdný vozík. Nakonec se doktor napřímil a vypnul mikrofon. Dělal to pokaždé, aby zabránil nahrání nežádoucího hovoru.

Sanders ukázal na zranění na krku. „Zabila ho tahle rána, doktore?“

Doktor Ferrar přikývl. „Nejspíš. Ale byl už mimo vědomí, když mu to udělali.“

Sanders pátral dál. „Takže si myslíte, že ostatní rány předcházely?“

Doktor Ferrar pohlédl na inspektorku Gallantovou. „Co o tom soudíte?“

„Můžete mít pravdu. Vosk v očích a řez na rtu byly udělány jen pro určitou příležitost. Pentagram ho však navždy přiřadil k nějaké konkrétní sektě. Pro okultisty je důležité označkování vlastních lidí. Mohli mu nejdříve způsobit malé zranění, z něhož zachytávali krev. Teprve když zjistili, že umírá, prořízli mu krční tepnu, aby krev vytekla rychleji. Takto při rituálech postupuje většina satanistů. Ale vždycky se najdou výjimky.“

Doktor Ferrar přikývl. „To by vysvětlovalo umístění posmrtných skvrn. Když nastala smrt, nebyla v těle už skoro žádná krev.“

Sanders si poznačil doktorovo vysvětlení. „Sandi, mluvila jste jako o nich. Proč si myslíte, že se na vraždě podílelo více lidí?“ zeptal se Hendrix.

Gallantová si povzdychla. „Jistě to nevím. Mohl to udělat i jeden člověk. Ale pokud se jedná o kultovní rituální vraždu, byla do ní zatažena celá skupina. Já bych typovala buď satanisty, nebo voodooisty.“

Hendrix si poznačil její závěry.

Sanders se otočil k doktoru Ferrarovi. „Máte představu, kdy zemřel?“

Patolog opatrně přikývl. „Pravděpodobně několik hodin předtím, než byl nalezen. Možná trochu dříve. Počkáme raději na výsledky z laboratoře.“

Sanders si poznamenal, že přesný čas úmrtí je zatím nejistý. Doktor Ferrar zapnul mikrofon a pokračoval v diktování. „Mezi palcem na levé noze a druhým prstem je vytetováno šest malých hvězdiček…“

Jeho popis se protáhl o několik dalších minut. Inspektorka Gallantová se cítila mnohem uvolněněji. Přemýšela, jak se John X Sixty mohl dostat do spárů lidí, u nichž nakonec nalezl smrt. Nejspíš patřil k těm mladým lidem, kteří stopují po Kalifornii a hledají buď práci, anebo zábavu. Mohli ho sebrat někde za městem a sem přivést již pod vlivem drog. Stejně tak však mohl být odchycen ve městě. Nikdo by si nevšiml, že zmizel.

„A teď ho otevřeme.“

Slova doktora Ferrara ji vrátila do přítomnosti. Sanders se na ni podíval uklidňujícím pohledem. Kéž by byla jako Hendrix, který dokázal nehybně stát s rukama založenýma na prsou a s vyrovnaným výrazem v tváři! Sledovala Pringla, který vzal z podnosu skalpel a podal ho doktoru Ferrarovi. Donutila se neuhnout očima stranou.

Patolog provedl první řez. Dalších deset minut pracoval pouze se skalpelem a s malou elektrickou pilou.

Sanders pozoroval, jak zručně si lékař počíná. V těle nebyla skoro žádná krev. Když se poprvé účastnil pitvy, bylo od krve umazáno vše. Vzpomíná si, že se jednalo o holčičku, kterou pachatel nejdříve znásilnil a pak zastřelil. Už si ale nepamatuje její jméno. Zato se mu vryla do paměti lékařova slova: „Tady můžeme vidět, jak nás pámbůh stvořil. A pokud si budeme říkat, že i toto je součást jeho plánu, pak snadněji vykonáváme svou práci.“ Jemu se možná snadněji řezalo, ale Sandersovi to pohled neulehčilo.

Doktor Ferrar odložil pilku a velkými kleštěmi začal roztahovat hrudní koš.

Hendrix pokrčil znechuceně nos a pomyslel si, že smrad na tržišti je proti tomu hotový rajský plyn. Patolog obnažil vnitřní orgány a přesunul se k hlavě mrtvého. Znovu použil skalpel, nůž a pilku.

Když usoudil, že lebku dostatečně nařezal, vzal ocelovou páku, která vypadala spíš jako lžíce na boty, a vklínil ji mezi kosti. S mírnými obtížemi a za doprovodu nepříjemného zvuku, který Gallantové naháněl hrůzu, se mu podařilo odklopit vrchní část mozkovny. Větším skalpelem odřízl arterie a tkáně, které přidržovaly mozek na svém místě. Během necelých pěti minut vyjmul mozek.

Sanders se podíval na Gallantovou a naznačil jí, že to již nepotrvá dlouho. Inspektorka se strnulým výrazem sledovala práci doktora Ferrara.

Doktor si prohlédl mozek, několikrát jej přendal z ruky do ruky a pak ho položil do misky vah. Zapnul znovu mikrofon a začal s popisem.

„Vnitřní vyšetření. Centrální nervový systém. Váha mozku třináct set gramů. Bez známek epidurálního, subdurálního nebo subarachnoidálního krvácení. Leptomeningy jsou tenké a jemné. Krevní cévy jsou zkolabovány. Tentorium cerebelli a falx cerebri jsou neporušeny. Willisův okruh nemá výduť. Bazální ganglia, laterální mozkové komory, mamilární tělíska ani hyppocampus nevykazují žádné abnormality…“

Zatímco doktor Ferrar pokračoval ve své litanii, Pringle vybral mozek z misky a uložil ho do velkého skleněného válce. Společně s dalšími orgány jej zašle k zjištění dalších podrobností. U žaludku bude nutné zjistit například jeho obsah, dále budou nutné rozbory moči, mozkomíšního moku a žluči.

Doktor Ferrar vyjmul plíce. Prohlédl je, zvážil nejdříve jeden a pak druhý plicní lalok.

„Respirační systém. Pravý plicní lalok váží tři sta gramů. Levý dvě stě padesát. Na levém laloku řezná rána dva a půl centimetru dlouhá…“

Jak tohle mohl John X Sixty přežít? pomyslel si Sanders. Taková rána je už smrtelná.

Doktor Ferrar vyřízl srdce a vyšetřil jej. Počkal, až Pringle odstraní z misky vah plíce, a pak na jejich místo uložil srdeční sval.

„Kardiovaskulární systém. Váha srdce dvě stě osmdesát gramů. Sval je měkký, ochablý, nenese známky bodné rány. Epikard je hladký, lesklý, tuková tkáň pouze podél koronárních tepen…“

Pak doktor Ferrar prohlédl, zvážil a popsal játra, žlučník, slinivku a ledviny. Když dokončil vyšetřování vnitřností, obrátil svou pozornost na krční oblast.

„Jazyk a orgány krku byly odstraněny en bloc. Hltanová a hrtanová sliznice bez podráždění. Hlasivky, hrtan a trachea nejsou zduřeny, v horním dýchacím traktu se nevyskytují známky petechiálního krvácení…“

Inspektorka Gallantová přemýšlela, nakolik tyto podrobnosti pomohou vyšetřovatelům vypátrat vrahy.

„Kosterní a svalový systém. Kostra těla řádně vyvinuta. Nebyly nalezeny zlomeniny ani jiná kostní poranění. Páteř v pořádku, bez deformací. V těle nezjištěno nadbytečné množství tuku…“

Sanders pozorně poslouchal výklad doktora Ferrara.

„Diagnóza. Několikanásobné bodné rány na krku a na levé straně hrudníku. Příčný řez na pravé vnější jugulární žíle. Řezná rána na pravém sternocleidomastoidálním svalu. Řezná rána na oblouku aorty. Bodná rána na spodním levém plicním laloku a v levé části bránice. Masivní levý hemotorax. Minimální hemoperikard…“

Pringle přistoupil k prosklené skříni, vytáhl z ní bílou vyžehlenou poskládanou plachtu a položil ji na chirurgický vozík.

„Drobné oděrky na levém zápěstí. Mírná zsinalost břišních útrob. Cerebrální edém a městnání –“

Doktor Ferrar se odmlčel a pohlédl na inspektorku Gallantovou. Pak nezměněným tónem uzavřel: „Pravidelné řezné rány na hrudi ve tvaru pětiramenné hvězdy.“ Doktor Ferrar ještě nadiktoval seznam specialistů, od nichž vyžadoval odbornou analýzu. Pak vypnul mikrofon a odstoupil od stolu.

Pringle protřepnutím roztáhl plachtu a pokryl jí zbytky tělesných ostatků Johna X Sixtyho.

Jakmile plachta zakryla stůl, Gallantová si nevědomky oddychla. Sanders se podíval na Hendrixe. Oběma vyšetřovatelům kmitla hlavou otázka, jestli se jim případ podaří vyřešit.

John O’Malley seděl ve své kanceláři v Chicagu. V tomto týdnu se nepřihodilo nic mimořádného. Konečně ale učinil rozhodnutí týkající se případu Susan Warmsleyové. Zatím se jím zabývat nebude. Zavolal Susan a řekl jí, že je kdykoliv ochoten se znovu k jejímu případu vrátit, pokud bude mít více důkazů. Ponechal si tak další možnost volby. Přestože se snažil hovořit optimisticky, vytušil z jejího hlasu zklamání. Když spolu domluvili, vrátil se ke svým běžným záležitostem, které vykonával v odpočinkových dnech. Prostudovával spisy rozpracovaných operací.

Již jednatřicet dní uplynulo od chvíle, kdy naposledy slyšel o Sturmerovi. Skoro přestával doufat, že se Němec ozve. A najednou se objevilo video.

Bylo doručeno zvláštní noční poštou. Balíček byl přednostně odbaven letištní celní kontrolou. Devadesát minut po přistání letadla jej doručili do osmého poschodí.

Společně s videonahrávkou došla i fotografie a s ní německý certifikát, který potvrzoval, že kopie byla pořízena ze současného Sturmerova pasu. Německá celní služba také uvedla, že originál nahrávky byl pořízen v Asii a zabaven při celní prohlídce na letišti ve Frankfurtu.

Kopie videofilmu měly být vyrobeny v Německu a speciálními organizacemi pro distribuci pornomateriálů, jejichž centra jsou v Paříži a v Londýně, dovezeny do Spojených států a do jiných zemí. Celní orgány Spojených států úzce spolupracují s místními celnicemi ve snaze zastavit tento druh obchodu, ale šance, že se jim to podaří na tak rušných letištích, jako je Heathrow nebo Orly, jsou poměrně malé. Pornografická videa bývají často pašována po kusech a označena jako svatební nebo rodinné nahrávky. Jindy mají nálepku dětských kreslených filmů. Kurýři jsou odborníci na výrobu obalů, jimiž maskují obscénní materiál. Nejoblíbenější metodou je napodobování loga Walta Disneye.

O’Malley věděl, že pornografické filmy prošly nejen obrovským technickým pokrokem (osmimilimetrové smyčky byly nahrazeny barevnými zvukovými filmy, u nichž lze použít různých speciálních efektů, jako například snímání kopulační scény pomalým záběrem), ale že i jejich obsah je den ode dne zvrácenější. Trh je zásobován nejen „lehčím“ druhem porna, jež produkuje Hollywood pod názvem Pussycat Theatre network, ale i „tvrdým“ pornem, který distribuují mravní zvrhlíci, jak jim O’Malley říká. Na světě existuje více než stovka společností, které každoročně vyprodukují několik stovek nových „tvrdých“ pornografických filmů. Jejich průměrný zisk se může pohybovat od sta do dvou set tisíc dolarů.

S úspěchem natáčejí všechny možné druhy sexuálních aktů. Klíčovým členem filmového štábu je pak kameraman „útulného záběru“, který se zaměřuje na detailní natáčení genitálií.

Když byl O’Malley naposledy v Londýně, vyprávěl mu jeho starý přítel Iain Donaldson, šéf oddělení Scotland Yardu pro ochranu mravnosti a veřejného pořádku, že filmoví editoři BBC a ITV byli zataženi do „skutečně tvrdého porna“, které se natáčelo na území města. Donaldson však nemohl s omezeným počtem mužů prohledat každý kout okolo Soho Square. Byl si jistý, že kdyby požádal vrchní komisařství o posilu, nedostal by ji. V Londýně, kde bují všechny druhy teroristické činnosti, má policie limitované možnosti ochrany veřejnosti.

V letadle O’Malley přemýšlel, jestli teroristické organizace v Británii, Evropě a Spojených státech skutečně nepodporují výrobu a distribuci „tvrdého“ porna jako součást své zjevné politiky směřující k destabilizaci demokracie. Pokud mu bylo známo, nikdo v jejich počínání nespatřoval žádnou spojitost. Proto si tuto možnost připsal na seznam bodů, které při svých operacích bude muset neustále sledovat.

Aby O’Malley neztratil přehled, kde se co děje, pravidelně pročítal haldy materiálů týkající se pornografie. Před týdnem mu došla na stůl obsáhlá zpráva od londýnské Anti-Slavery Society. Stálo v ní, že počet dětí unesených ze zemí třetího světa, jichž se zneužívá v pornografickém průmyslu, se neustále zvyšuje. O’Malley obdivoval způsob, jakým se společnost neustále pokouší varovat veřejnost. Bohužel, lidé málo poslouchají.

O’Malley si povzdychl, protože věděl, že za vším se skrývají peníze. Není dost peněz na vytvoření organizace, která by se bojem s pornografií zabývala na mezinárodní úrovni. Nejsou peníze na zveřejnění tohoto problému. Peníze scházejí na pořádání mítinků. Američtí vyšetřovatelé sice jedou občas na nějakou konferenci do Evropy nebo Asie, ale zřídkakdy dochází k recipročním návštěvám. Nejsou peníze na financování projektů, které by zkoumaly dlouhodobé efekty pornografie na společnost. Nejsou peníze na platy vyšetřovatelů. Nejsou peníze na to, aby bylo možné přejít do ofenzivy. Jednoduše, nejsou peníze!

Na druhé straně výrobci pornografií investují část svého zisku do různých organizací či konferencí, které propagují pornografii, a obhajují ji. O’Malley si prostudoval argumenty, které nejčastěji užívají: Dovoluje dospělým, aby uspokojovali svou fantazii, aniž by museli sex aktivně provádět. Že k výrobě této „uspokojující“ podívané byly použity děti, na tom už nikomu nezáleží.

V roce 1991 přicházely pornografické materiály do Spojených států z několika center v Evropě. Ta nyní ovládají dvě třetiny dětského pornografického průmyslu, který jim přináší multimilionové příjmy ročně. Němečtí obchodníci zůstávají v čele.

O’Malley přemýšlel, kdo je distributorem videa, které mu zaslali němečtí celníci.

Prohlédl si kazetu na přehrávači, který měl v kanceláři, a pak k jejímu zhlédnutí přizval jednoho ze svých agentů, nováčka, jenž přešel z tajné služby z Washingtonu. Během formálního pohovoru překvapil O’Malleyho svým nadšením pro dlouhé pracovní dny a nepravidelnou stravu.

Předtím, než byl přijat do osmého poschodí, musel samozřejmě projít mnoha testy, které nebyly uvedeny v žádné knize. Dokáže zvládnout situaci za každých okolností? Provedl již nějakou úspěšnou akci? Je ochoten jít do střetu jako první? Je však odhodlán jít vždy jako první? O’Malley nestál o žádného Ramba. Jedna z důležitých otázek testu se týkala věrnosti. Je agent loajální? Jestliže ano, komu loajalitu projevuje? Nestačila jen odpověď, že komisaři a službě. Musel jít dál, až k podstatě věci, na které pracoval. Musel pochopit význam toho slova. O’Malley takto prověřoval každého, s kým spolupracoval.

Po cestě do kanceláře se O’Malley nováčka zeptal, jak se mu v oddělení líbí.

„Díky, Jacku, jsem rád, že jsem tady.“

Agent měl postavu fotbalového hráče, jasně znějící hlas a širokou hruď, která se jen tak tak vešla do vesty jeho třídílného obleku.

Při přijímacím pohovoru byl mlčenlivý. Teď z něj vyzařovala hnací síla. O’Malley byl spokojen, že vybral správného muže.

Usmál se na něho a hned na něj vypálil. „To rád slyším. Mám něco, na čem bys mohl začít pracovat. Myslíš, že bychom mohli nějak využít tvých známostí ve Washingtonu, abychom se dostali trochu kupředu?“

Agent se usmál. „Určitě. Mám tam ještě pořád dost známých, kteří nám pomůžou.“

O’Malleymu se líbilo, že agent hovořil o nás.

Mladý nepromluvil od okamžiku, kdy video začalo běžet.

O’Malley pozoroval muže na obrazovce a přemýšlel, jak asi může být starý. Tento chlapík s tlustým krkem zaujal jeho pozornost už před léty, kdy ho viděl na fotografiích zachycujících znásilnění mladičké asijské dívky. Tisíce jejich kopií byly zaslány pedofilům do Ameriky. O’Malley rozjel proti muži tajnou pátrací akci, na níž se podíleli také thajští detektivové. V závěru mu však hlavní aktér unikl.

Nyní o čtyři roky později se z mohutného sexuchtivce stal chlapík s ochablými svaly a prošedlým vousem. Vypadal, jako by trpěl nějakou pohlavní nemocí. O’Malley ho považoval za jednoho z pěšáků pornografického průmyslu, jeho generálové a dobře placení právníci stáli někde v pozadí.

Na obrazovce se objevil další muž s velkou krabicí, která byla zabalena do ozdobného papíru. Vysvětlil, že balíček obsahuje „dokonalou novinku sexuální technologie, první světovou humanoidní nymfomanku“. Reklamním způsobem dále hovořil o „genetickém výzkumu, který vytvořil partnera, s nímž lze kdykoli dosáhnout orgasmu“.

Agent sedící vedle O’Malleyho si zapisoval vše, co se na obrazovce odehrálo a řeklo.

Podrobný zápis je vyžadován při každém soudním přelíčení, které rozhoduje o pornografických filmech nebo videozáznamech.

Prodavač uvedl, že „humanoidce dělá potěšení být sexuálně zneužita, mučena a že jí nevadí násilí jakéhokoli druhu.“ Jeho postarší kolega strhl balicí papír a odhalil zděšeně vyhlížející a úplně nahou asijskou dívku.

„Zastav to!“

O’Malley se natáhl pro dálkový ovladač a stiskl tlačítko, které zastavilo přehrávání kazety. Dívka zůstala zachycena s otevřenou pusou, s vytřeštěnýma očima a s rukama naznačujícíma úpěnlivou prosbu.

O’Malley ukázal na obrazovku a prohlásil: „Té není ještě ani dvanáct.“ Pak opět spustil přehrávání. Oba muži dívku sexuálně zneužili.

Zády ke kameře vstoupil do záběru třetí muž. Byl vysoký a elegantně oblečený. O’Malley si povšiml, že mužův úzký obličej rámují silné kostěné brýle. Vypadal spíš jako účetní, kterému je kolem třiceti let. O’Malley si učinil poznámku do notesu. Dívka byla přinucena vykonat s tímto mužem několik obscénních aktů.

O’Malley pozoroval spoře osvětlenou osobu a porovnával ji s fotografií z pasu, kterou měl připnutou k podložce.

Když byl videozáznam u konce, O’Malley ho přetočil na začátek. Ještě jednou si ho celý přehráli a pozorně sledovali každý pohyb. Všechny záběry, na nichž se ukázal obličej nejmladšího muže z trojice, O’Malley zastavil a srovnával je s fotografií. Poznamenal si data, která vykazoval přehrávač, aby podle nich mohl později ze záznamu vytáhnout důkazy, které potřeboval.

„Je to Sturmer. Musí to být!“ prohlásil O’Malley. „Ale kdo ví, kde je mu konec.“

Přetočil opět video a pokračoval v zlostném monologu.

„Holanďané nemají potřebné zákony, které by zakazovaly prodej těchto věcí. Takže tvrdí, že oni nemají žádný problém. Němci říkají, že nemohou z filmu určit, jak je dítě staré. Zvláště jde-li o thajské dítě. Pokud vzniknou pochybnosti, nechají je být. Takže i oni jsou přesvědčeni, že nemají problém. Dánové a Švédové vykřikují: Neviňte nás! My jsme to nezačali. I oni samozřejmě tvrdí, že nemají problém.“

O’Malley vytáhl kazetu z přehrávače a začal nervózně přecházet kancelář. Na jejích zdech visely plakety různých občanských organizací, které se pochvalně vyjadřovaly o jeho práci. Nechyběla ani ocenění Německé celní služby a Scotland Yardu.

O’Malley si dál vyléval srdce novému agentovi.

„Není to ale vina evropských policistů. Ti se snaží pomoci, kde mohou, často však na ně tlačí politici, kteří nechtějí připustit žádný skandál ve své zemi. Nakonec prohlásí, že je to problém Američanů, neboť jim je přece určena většina obscénních produktů. Takže jsme to my, kdo by se bojem s pornografií měl zabývat. Máme v Evropě stovky potentátů, kteří prostě nechtějí nic vědět. Jim nikdo netluče na dveře. Nám ale ano.“

O’Malley hodil podložku na stůl a ztěžka se posadil do svého křesla. Zhluboka se nadechl.

„Viděl jsi, jak se Sturmer tvářil? S neskrývanou radostí tomu dítěti ubližoval. Musím ho dostat!“

Když agent odešel, zůstal O’Malley sedět a zíral na Sturmerovu fotografii. Bylo neobvyklé, aby se výrobce pornografií objevoval na fotografiích nebo ve filmech, které by ho mohly usvědčit. O’Malley proto usoudil, že Sturmer si je zřejmě příliš jistý svou nenapadnutelností a bezpečností. Mnoho lidí však sedí ve vězení právě proto, že se svou neopatrností dopustili chyb. O’Malley začal přemýšlet o tom, jak přimět Sturmera, aby takovou jednu chybu udělal.

KAPITOLA 9

* * *

Utrpení dětí

Susan seděla na gauči v místnosti určené pro hovory s dětmi a přemýšlela, čím by Danyho vhodně zabavila, aby se chlapec nenásilně rozpovídal o svých zážitcích z Ranče.

Položila vedle něj několik knížek a her, dokonce i jeho oblíbené šachy, ale hoch se jich ani nedotkl. Obvykle si Dany v zápalu boje ani nevšiml, že ho Susan zpovídá, a když hru dokončili, pokračovala Susan v kladení otázek, jako by to byla součást hry. Zkusí ho ještě jednou vyprovokovat.

„Vsadím se, že tě dnes porazím.“ Dany byl v hraní šachu velmi bystrý, dokázal myslet několik tahů dopředu. Ačkoli mu kdosi šeredně ublížil, nebyl schopen zničit chlapcovu inteligenci.

„Nechce se mi hrát.“ Dany sklopil zrak.

Kdyby nevěděla, že je mu devět, odhadla by jeho věk na pět a půl, šest let. Spoléhali lidé, kteří ho zneužívali, na to, že tak malému dítěti není možné věřit?

Nastala chvíle, kdy bylo nesmírně obtížné klást téměř jakékoli otázky. Susan však vždy našla nějaký způsob, jak navázat kontakt.

„Dokážeš v šachu vyhrát i nad mámou?“

Za zdí se ozval známý zvuk: zvonek, pak veselý hlas zaměstnanců centra doprovázející rodiče a děti na konzultace, otevírání a zavírání dveří. V jejich pokoji ale nadále vládlo ticho.

„Nemá čas si se mnou hrát.“ Dany téměř šeptal.

„A hrál jsi někdy šachy s otcem?“

Dany zavrtěl hlavou a hřbetem ruky si otřel oči.

Naklonila se k němu. „Jestli se ti chce plakat, klidně plač.“

Danyho hlava poklesla. „Nechci plakat,“ řekl, ale jeho hlas prozrazoval, že má k pláči blízko.

Susan sesedla z gauče na zem, chytla ho a jemně mu pohladila tvář. Věděla, kdo mu způsobil tolik utrpení.

„Opravdu nechceš mluvit o svém otci?“ Cítila, jak chlapec instinktivně ucukl. „V pořádku, drahoušku. Nikdo ti už nebude ubližovat. Slibuji.“

Mlčky přikývl.

„Dany, víš, proč se tě vyptávám?“

Chlapec se zamračil. „Protože chceš znát věci, o kterých nesmím mluvit.“

Susan se usmála. „Nu, ano. To taky. Ale především proto, že ti chci pomoci.“

Minulý týden navštívila s Bobem výstavu obrazů, které namalovali lidé, kteří přežili holokaust. Zaujalo ji, že i po letech byli schopni rozpomenout si na detaily života v koncentračních táborech. Bob jí řekl, že na tyto zážitky nelze zapomenout.

Když se dívala Danymu do očí, přemýšlela, jestli i on bude někdy schopen zapomenout.

„Dany, byl to tvůj otec, kdo tě brával na ono místo?“

Chlapec zavrtěl hlavou. „Nesmím nic říct.“ Danyho hlásek zněl slabě a nejistě. Nebude snadné přepsat magnetofonový záznam hovoru.

Susan se pokusila znovu. „Řekl ti, proč o tom nesmíš mluvit?“

Podíval se na ni.

„Dany, když ti já řeknu, že můžeš mluvit, budeš?“ Sklonil hlavu a zamumlal: „Já nevím.“

„Ale já vím,“ pronesla vlídně, i když s jistou dávkou autority. „Když začneš mluvit o věcech, které tě trápí, uleví se ti. Je dobré se vypovídat. Když lidé znají problémy druhých, mohou pomoci. A já ti pomoci chci. Proto se ptám, můj milý.“

Dany seděl, s hlavou stále sklopenou.

Susan se snažila mluvit optimisticky. „Spoustě dětí, které k nám do centra přišly, jsme pomohli. I tobě pomůžeme, ale musíš nám to dovolit.“

„Když tě táta vzal ven, koupil ti limonádu? Nebo kolu?“ zeptala se.

„Vždycky měl něco k pití,“ vysoukal ze sebe Dany. Jeho velké modré oči těkaly po předmětech v pokoji. Nakonec se zadíval do Susanina obličeje.

Usmála se na něj. „A chutnaly ti ty nápoje?“

„Ne, byly nějaké divné.“

Susan věděla, že mu chutnat ani nemohly, neboť nejspíš obsahovaly sedativa. Dál se už vyptávat nebude. Musí postupovat jen po krůčkách.

V místnosti se rozhostilo ticho.

Susan se potýkala se známým problémem: jak z chlapce vymámit další důležité informace, aniž by ho stresovala. Nechtěla, aby své povídání o tom, co se mu stalo a co viděl, nějak zkreslil nebo přikrášlil. Děti k tomu mají přirozené sklony. Často nejsou schopny pravdivě vylíčit své zážitky právě proto, že tolik vytrpěly. Místo toho popisují něco, co jim navykládaly jiné děti.

Odborně se tomuto jevu říká projekce, ucelený obranný mechanismus, podle něhož se vlastní nepříjemné zážitky považují za zážitky jiné osoby. Podle Freuda je tento způsob myšlení u dětí velmi častý, zvláště když se snaží vyrovnat se s emocionálními problémy. Susan dokázala rozpoznat, kdy děti začínají hovořit o jiných než o svých pocitech. Věděla, že v případech, jako byl případ Danyho, je nejsilnější obranou dětí snaha popřít vše, co bylo psychickou realitou. Tento další freudovský pojem vystihuje odmítnutí přiznat pravdivou situaci.

V Danyho případě existoval ještě jeden problém. Chlapce nebylo těžké zmást, zvláště tehdy, byly-li otázky záměrně formulovány, aby ho uvedly do rozpaků. A takové otázky s oblibou pokládali malým svědkům jak policisté, tak zejména obhájci.

Dokonce i agenti FBI, kteří byli speciálně vyškoleni pro pohovory s dětmi, kladli podobně zavádějící otázky. Zřejmě bylo úkolem policie vnášet do vyšetřování pochybnosti.

Případ, který se stal v Minnesotě v roce 1983, dodnes přivádí Susan k zuřivosti. Děti zde vypověděly místní policii, že byly donuceny stát se svědky rituální vraždy. Poté byly vystaveny klasické formě vyšetřování. Pochopitelně, že za nějakou dobu, kdy byly pod neustálým tlakem a palbou otázek, začaly odlišným způsobem vypovídat, jak bylo obětování provedeno a kde došlo k pohřbení těla. Vyšetřovatelé nakonec ukončili případ s poznámkou: „Odloženo pro nedostatek důkazů.“

Susan tušila, že něco podobného se přihodilo i v případě Fusterových. Ileana a Frank Fusterovi vedli agenturu na hlídání dětí v jedné okrajové části Miami nazvané Country Walk. Ve svém domě hlídali až dvacet dětí, mezi jejichž rodiči byli i policisté. Kdyby jeden z nich provedl namátkovou kontrolu v počítačovém registru, vyšlo by najevo, že Frank Fuster byl usvědčen z obtěžování dětí a svou ženu před svatbou znásilnil.

Podezření z nekalé činnosti dvojice se objevily poté, kdy čtyřletý chlapeček požádal svou matku, aby mu políbila penis. Když se ho zeptala, kde se naučil takovým způsobům, řekl: „Teta Ileana mi to dělává.“

Nakonec začala případ vyšetřovat policie. Všechno ale vypadalo tak nepravděpodobně, že někteří policisté se stále domnívali, že bude ukončen dříve, než se dostane před soud. Kdo by věřil dětem, které tvrdí, že jim byly podávány „démonické“ nápoje, po nichž byly natolik malátné, že jim nevadilo hrát si s výkaly a močí „strejdy Franka“? Anebo že se dívaly, jak pár spolu souloží? Anebo že „strejda Frank“ ušlapal k smrti ptáčka na hřišti? Anebo že „strejda Frank“ jim držel nůž pod krkem a vyhrožoval, že je zabije, jestli někdy „ceknou“? Kdo by tomu všemu věřil?

Před soudem se právníci, kteří obhajovali Fusterovy, snažili napadnout terapeuta, jenž spolupracoval s dětmi při jejich výpovědích. Tvrdili, že děti záměrně ovlivnil, aby napomohl obžalobě.

Trvali na tom, že jejich klienti jsou pranýřováni za něco, co nikdy neučinili. Prohlašovali, že „dětem někdo vnukl, aby vypovídaly takové monstrózní a neuvěřitelné příběhy“, anebo že děti byly „nějak“ vystaveny „podobné formě nátlaku, jaké byli podrobeni naši zajatci ve Vietnamu“.

Případ se nevyvíjel dobře. Na poslední chvíli vypověděla Ileana Fusterová, že vše, co děti řekly, je pravda. Jako svědkyně dále uvedla, že byla donucena svlékat se před dětmi do naha a vykonávat s nimi orální sex. „Démonický“ nápoj byla směsice sedativních prášků, limonády a moči, kterou děti vypily před tím, než byly nuceny dívat se, jak Fuster znásilňuje svou ženu krucifixem a vrtačkou. Pak zabil jednoho z papoušků, které Fusterovi doma chovali v kleci. Fuster byl odsouzen za několikanásobné zneužití dětí a poslán za mříže.

Ačkoliv se v tomto případě nakonec prokázalo, že děti vypovídaly pravdu, na jiných místech Spojených států, Británie, Evropy či Austrálie jsou jejich tvrzení často předmětem dohadů. Většinou jsou bohužel považovány za výmysly a lži. Susan se podívala na Danyho a přemýšlela, jestli mu někdo uvěří, přijde-li ovšem den, kdy se jeho případem začne zabývat policie. Bude pak také obhájce tvrdit, že ho zmanipulovala?

Dany přerušil ticho. „Ty seš na mě naštvaná?“

„Ne, jistě že ne. Proč bych měla být?“

„Protože nic nechci říct.“

„Zlobil se na tebe otec kvůli takovým věcem?“

„Hmm.“

„Kvůli jakým, například?“

Dany se kousl do rtu. „Když jsem mu řekl, že tam nechci jít.“

„Kam? Do baráku v poušti?“

„Hmm.“

„Fotili vás? A nutili vás dívat se, co dělají s novorozenětem?“

Po dlouhé chvíli: „Hmm.“

„Byl tam také tvůj otec?“ Dany uhnul pohledem.

Susan přemýšlela, jestli je Danyho mlčení výrazem studu, anebo nepochopením důležitosti otázky. Sezení s Danym, jako i s jinými jemu podobnými dětmi, vyžaduje kromě spousty času také umění klást otázky, které s daným případem zdánlivě nesouvisí, ale z nichž by bylo možné odvodit, jak bylo dítěti ublíženo. Dany byl osobou plnou zmatených pocitů, prožil šok a jeho vyjadřovací schopnosti i chápání nedosahovaly pochopitelně úrovně dospělého člověka. Proto bylo důležité, aby Susan neustále dávala najevo, že mu rozumí.

„Muselo to být pro tebe velmi znepokojivé.“

Dany se na okamžik podíval na Susan a dodal: „Můj otec říkal, že jsem ještě příliš malý na to, abych se něčím znepokojoval.“

Tentokrát zůstala Susan záměrně zticha. Říkala tomu „reflexní naslouchání“, což byla součást její taktiky při práci s dětmi. V těchto chvílích jednak vstřebávala informace, které získala, a jednak se snažila je nějakým způsobem dešifrovat. Ze své praxe věděla, že rozhovory s dětmi, které byly sexuálně zneužity, bývají naplněny emocionálními projevy. Susan si uvědomovala, že při jednání s oběťmi musí postupovat velmi opatrně, aby nezranila jejich city. V opačném případě by mohlo dojít k jejich zablokování a celá terapie by se prodlužovala do nekonečna.

Susan si také dávala pozor, aby její výroky nezněly kriticky. Jedním z mnoha znaků sexuálního vykořisťování, jenž brzdí úspěšnost terapie, je fakt, že osoba, která dítě zneužívá, vytvoří mezi sebou a dítětem nějakou vazbu neboli „tajný pakt“, a to buď projevem náklonnosti, anebo donucením či vyvoláním pocitů viny. Tato vazba je pro dítě často zdrojem strachu a obav z toho, co nastane, když „řekne, nebo neřekne“.

Přestože Dany hodně vytrpěl, bylo zřejmé, že ho svazuje tento tajný pakt, který mu zakazoval říct, co mu jeho otec provedl a jak mu ublížili jiní.

„Nutil tě otec dívat se, co udělali s novorozenětem?“

Dany se opět podíval někam stranou.

Susan se snažila, aby její otázky byly nejen jednoduché, ale aby nevyvolávaly v chlapci pocit, že je za něco vinen.

Měla však seznam otázek, na které bylo nutné získat odpovědi. Teprve pak bude možné zahájit trestní stíhání, které by skončilo potrestáním viníků. Patřil sem například přesný popis lidí, kteří děti zneužívali, a jejich oblečení, popis dopravních prostředků, které užívali, domů či míst, kam byly děti zavlečeny. Susan musela zjistit i další důležitá fakta: jakým způsobem byly děti zneužity a kolikrát, jestli byly přitom fotografovány nebo filmovány, jestli jim byly poskytovány drogy.

Otázky začínající slovem „kdy“ kladla jen velmi zřídka. Všimla si, že děti mají potíže zapamatovat si čas a datum. Proto ke stanovení období, kdy ke zneužití došlo, používala jinou metodu: srovnávání s významnými rodinnými událostmi, jako byly Vánoce, prázdniny, narozeniny, začátek a konec školního roku. Někdy se ptala i na přesnější určení času v průběhu dne: před obědem, po něm, večer a podobně.

V raném stadiu rozhovorů s Danym kladla Susan spoustu takových otázek, aby zjistila, kdy byl chlapec donucen přihlížet zabití novorozence a jeho snědení. Znovu se vrátila k tomuto tématu.

„Když tě otec poprvé vzal do pouště, bylo to den poté, kdy jsi byl očkován proti chřipce?“

Dany zavrtěl hlavou. „Dva dny. Druhý den jsem se necítil dobře.“

Susan se usmála. „Taky mi nebývá dobře, když dostanu injekci.“ Pak pokračovala: „Bylo na poušti chladno?“

„Hmm.“

„Bylo to v létě? Jezdili jste tam často? I během prázdnin?“

„Hmm.“

„I na tvé narozeniny?“

„Hmm.“

„A na svátek díkůvzdání taky?“

„Hmm. Byli jsme tam mockrát, moc, mockrát.“

„Vícekrát, než bys spočítal na prsech rukou?“

Dany přikývl.

„A nohou taky?“

„Hmm.“

Susan věděla, že děti mají sklon k přehánění, protože se domnívají, že nejlépe udělají, když řeknou dospělým to, co chtějí slyšet. Bylo důležité rozpoznat, kdy si dítě začíná vymýšlet.

Dany se podíval na Susan a zašeptal: „Ale pak už jsme tam nikdy nejeli.“

Chlapcovo pak znamenalo označení doby, která následovala po zabití novorozence. Susan přemýšlela, jak dál. Ačkoliv měla více zkušeností než většina vyšetřovatelů, uvědomovala si, že objasňování případů, které zavánějí satanismem, je dosud pole neorané. Kulty satanistů obvykle nemají žádná psaná pravidla týkající se jejich činnosti či obřadů. Ani specializovaní inspektoři si často nevědí rady s jejich symboly a nástroji, které při svých rituálech používají. Susan se vždy snažila najít fakta, která by byla akceptovatelná. Přesto však svým zaměstnancům zdůrazňovala, že pokud se líčení dětí zdají být příliš nepravděpodobná, neznamená to, že lžou, ale že se jim třeba stalo něco velmi podobného. Pokud dítě jako Dany není schopno vylíčit verbálně, co se mu přihodilo, musí nalézt jiný způsob, který by mu pomohl vyjádřit se.

„Co kdybych došla pro tužku a papír a ty bys mi něco namaloval?“

Dany odvrátil zrak. „Já neumím malovat.“

Susan se usmála. „Ale jdi. Maminka říkala, že prý jsi v malování nejlepší z celé třídy.“

Sklonil hlavu. „Nejsem.“

Znovu nastalo ticho.

Susan se nedala odradit. „Kdybys mi řekl, co mám malovat, mohla bych se o to pokusit já. A ty by ses díval, jestli to maluji dobře.“

Dany neodpověděl.

Susan si pomyslela, že chlapec má ty nejmodřejší oči, které kdy viděla. Jeho malý, pihovatý obličej zdobily husté vlasy, které byly trochu staromódně zastřiženy. Vypadal jako nějaký chlapeček z obrazu zachycujícího scénu na královském dvoře. Susan si dokázala představit, že někteří lidé v něm mohli spatřovat napodobeninu malého Ježíše Krista. Možná i to byl jeden z důvodů, proč si s ním dělali, co chtěli.

Ukrytý magnetofon dál a dál nahrával pouhé ticho.

Dva měsíce uplynuly od chvíle, co Dany vylíčil, jak byl otcem přinucen dívat se na rituální vraždu malého dítěte a jak pak musel s dalšími chlapci sníst jeho zbytky, které dospělí nedojedli.

Přihodilo se to stejného večera, kdy se k nim do centra vloupali neznámí hosté.

Od té doby učinila Susan několik rozhodnutí. Nebude měnit zámek hlavních dveří, neboť nechce, aby se zaměstnanci začali vyptávat. Koneckonců by to stejně asi nemělo žádoucí efekt.

Pokud se sem někdo vloupal jednou, může tak učinit i podruhé. Nebude ani nic hlásit policii, protože k tomuto kroku by ji musela přimět větší důvěra ve schopnosti policejního sboru, než ve skutečnosti má.

Pokusila se rozpomenout si, co všechno bylo v ukradeném spise. Domnívala se, že se jí podaří zrekonstruovat téměř vše.

Byly v něm strastiplné schůzky s Bonnie. Bonnie byla přesvědčena, že způsobila smrt své dcerky, protože ona sama v sobě skrývá strašlivou bolest: v mládí byla znásilněna vlastním otcem a nikdy se z následků aktu pořádně nevzpamatovala. Když zjistila, co se stalo její dceři, domnívala se, že je to jakýsi „boží trest“ za to, že dovolila svému otci, aby ji zneužíval.

Susan se od té doby sešla s Bonnie ještě třikrát. Vždy ji podněcovala k rozhovoru a postupně z ní snímala pocit viny. Ubezpečovala mladou ženu, že chápe její pocity, jimiž trpí většina dospělých. Vyprávěla jí o večerech, kdy seděla s Bobem a popisovala mu své vlastní zážitky. Bonnie se na ni nevěřícně dívala a pak děkovala bohu, že se v podobné situaci neocitla sama. Susan záměrně vyprávěla svým klientkám o svých zkušenostech, protože jim tak naznačovala cestu, jak mohou překonat vlastní potíže.

Ačkoliv Bonnie bude zřejmě potřebovat mnoho týdnů intenzivní terapie, Susan si byla jistá, že se ze svého traumatu vyléčí. Tím, že otevřela a vyřešila své dosud nezapomenuté a trýznící tajemství, bude moci lépe čelit ztrátě své dcery.

Danyho reakce měly při terapeutických sezeních rozličný charakter. Když už si Susan myslela, že nastává obrat k lepšímu, stáhl se chlapec do své ulity.

Děsila se myšlenky, co by nastalo, kdyby se dostal do rukou pochybovačného policisty nebo obhájce. Mohli by si s ním při výslechu dělat, co by chtěli. Zkušený obhájce by před soudem označil Danyho mlčení a váhavost za důkaz, že chlapec lže.

Dovedla si představit, jaké otázky by advokát kladl. Dany, víš, co je to lež? Chlapec by přikývl stejným způsobem, jako jí odpovídá již celé týdny. Obhájce by útočil dále. Ví Dany, jaký je rozdíl mezi malou a velkou lží? Jaká byla jeho největší lež v životě? Zalhal někdy své matce? A otci? Tyto zdvořilé otázky by nakonec zahnaly chlapce do pasti. Ať už by odpověděl jakkoli, v podvědomí soudní poroty by vyklíčila pochybnost. Později by obhájce porotě přesvědčivým způsobem sdělil, že všechny děti lžou. A když lžou všechny děti, proč by Dany měl být výjimkou?

Susan věděla, že současní obhájci již nevystupují v soudním řízení jako nějací urputní křiklouni, kteří se hádají a vykřikují své argumenty. Naopak. Chovají se velmi zdvořile a trpělivě. Tento způsob se totiž ukázal být mnohem účinnějším. Děti často důvěřují právníkům, kteří k nim v neznámém prostředí soudního dvora hezky mluví.

Aby si obhájci zlepšili techniku obrany lidí obviněných ze zneužívání, pořádají semináře, v nichž rozvíjejí své umění podkopat důvěryhodnost mladých svědků. Susan měla jednou možnost vyslechnout část takové přednášky. Řečník hlásal: „Děti jsou rafinovanými a velmi zběhlými lháři. Vlastně bychom o nich mohli hovořit jako o nejlepších lhářích vůbec. Lžou, aniž by mrkli brvou. Abyste účinně zdiskreditovali takové dítě, musíte znát jeho minulost. Musíte vědět, co o něm říkají ostatní lidé. Jakých výsledků dosahuje ve škole. Pak musíte trvat na právu konfrontace. U soudu ho musíte podrobit křížovému výslechu, jako by to byl váš protivník. Na konfrontaci a na hledání důkazů je koneckonců soudní přelíčení vystavěno. Zjistil jsem, že děti nemají dobrou paměť. Toho lze velmi dobře využít. Zeptejte se jich na nějakou specifickou událost v jejich životě, například na narozeniny, Vánoce a tak podobně. Zeptejte se jich, kde byly, co dělaly, a uvidíte, že nebude těžké dokázat, že si téměř na nic nepamatují. Při dotazování ale prokažte, jak skvělou mají fantazii. Pokuste se přivést dítě do situace, která se jen stěží mohla odehrát. Nezapomeňte, co je vaším cílem: dokázat, že právě tomuto dítěti není možné důvěřovat, neboť nemluví pravdu.“

Susan odešla znechuceně v polovině semináře. Zuřila, že se vynakládá tolik úsilí na obhajobu násilníků, zatímco děti jsou vystaveny zlovůli dospělých a ještě se na ně pohlíží jako na lháře. A jen pár nadšenců se jim snaží pomoci.

Danyho rodiče byli rozvedeni. Otec se po rozvodu odstěhoval do Buena Parku, kde žil s jinou ženou. On pracoval v leteckém průmyslu, ona u veliké realitní firmy. Oba vydělávali slušné peníze, takže si žili na vysoké úrovni. Dany měl oproti tomu dost omezené možnosti. Matka byla správkyní činžovního domu, v němž bydleli převážně osamělí lidé budující úspěšnou kariéru. Její pracovní dny byly dlouhé a jen zřídka se jí podařilo vzít chlapce ven. Dany proto trávil většinu svého volného času před televizí.

Bydleli v zadní části budovy, v tak zvaném správcovském bytě. Když ho Susan navštívila, zjistila, že Danyho domov se skládá ze tří malých místností: kuchyňky, sociálního zařízení a obývacího pokoje, kde Dany spal na skládací posteli a matka na gauči. Všude bylo vzorně uklizeno, ale Susan si všimla, že Danyho matka po čas její návštěvy neustále něco nervózně urovnávala. Susan přemýšlela, jak velkou roli sehrála matčina roztěkanost v rozpadu manželství.

Danyho matka svého chlapce očividně milovala a neustále opakovala, že chtěla pro něj jenom to nejlepší. Proto taky překousla pocit hořkosti a dovolila Danyho otci, aby se i po rozvodu s chlapcem stýkal.

Susan vytušila, že by si mohla něco ověřit. Zeptala se, jak styk s dítětem upravil soud. Danyho matka odpověděla, že požádala soud, aby otec mohl navštěvovat svého syna tak často, jak bude sám chtít. Rozhořčeně dodala, že však v prvním roce po jejich rozchodu se otec ani neukázal, ani chlapci neposlal dárky k Vánocům či k narozeninám.

Pak se jednoho dne objevil v novém nablýskaném autě a prohlásil, že by si rád chlapce brával na víkendy. Na ten okamžik si Danyho matka vzpomínala docela přesně – její bývalý manžel stál ve dveřích, na sobě měl drahé sportovní oblečení, přes jeho rameno zahlédla v autě blondýnu celou v černém. Černé měla i brýle. Danyho matka si pomyslela, že je to poněkud nezvyklý oděv na denní dobu. Danyho otec je ale vzájemně nepředstavil.

Víkendové výlety začaly být pravidelnou událostí. Danyho otec vyzvedl chlapce v pátek ze školy a přivezl ho v neděli večer. Matka se syna nechtěla vyptávat, co spolu dělali anebo kde byli, neboť se nedokázala vyrovnat se skutečností, že po celou dobu s nimi byla také ta cizí ženská.

Danyho matka se v tomto bodě vyprávění na chvíli zarazila a rozpačitě pousmála. Susan jí chápavě stiskla ruku, aby jí dodala odvahu pokračovat dál.

Matka uvedla, jak si po čase začala všímat, že Dany je po svém návratu z výletu nějak zamlklý. Trvalo mu den či dva, než se zase choval normálně. Domnívala se, že chlapec se nejspíš teprve nyní vyrovnává s rozchodem rodičů. V nějakém časopise se dočetla, že v dané situaci je nejlepší mlčet. Susan jí opět stiskla ruku. Svět je zaplněn stovkami pisálků, kteří nabízejí řešení nejrůznějších krizových situací. Kéž by byl život tak jednoduchý, jak ho ve svých článcích líčí!

Po několika týdnech, pokračovala matka ve vyprávění, měl chlapec první neklidnou noc. Sedl si na postel a ze spaní křičel: „Ne, ne, ne! Nedělejte to, vždyť ještě žije!“

Zbytek noci strávila tím, že se ho snažila uklidnit. Avšak noční můry přetrvávaly a stále se zhoršovaly. Dany vykřikoval nesouvislé věty o tom, aby někoho nezabíjeli a že nechce jíst zbytky mrtvého těla. Když se ho matka zeptala, co se mu zdálo, byl vyděšený, ale mlčel.

Nakonec ho zavedla do nemocnice, kde dávají zdarma konzultace. Lékař, který Danyho vyšetřil, jí doporučil, aby chlapce odvedla do centra. A tak se případu ujala Susan.

Susan přesvědčila Danyho matku, že chlapcovo trauma pramení z něčeho, co se děje o víkendech, které chlapec tráví se svým otcem.

Matka chtěla nejdříve zavolat policii, ale Susan ji přemluvila, aby to nedělala. Policie by Danyho vyslýchala, čímž by ho jenom ještě více traumatizovala. Navrhla jí, aby se společně pokusily odhalit, co se Danymu přihodilo. Až bude chlapec schopen hovořit klidně o svých zážitcích, mohou celou záležitost ohlásit.

Susan navrhla Danyho matce, aby zabránila dalším schůzkám syna s otcem. Pokud by otec trval na tom, že chce chlapce vidět, přislíbila jí bezplatnou právní pomoc.

Když si další pátek přišel Danyho otec pro syna, jeho bývalá žena mu sdělila, že si nepřeje, aby se s ním Dany nadále scházel. Otec se beze slova otočil a vrátil se k vozu. Když odjížděli, sundala si cizí žena v černém své brýle a podívala se na Danyho matku. Ta se jejího pohledu tak zalekla jako nikdy v životě. Ještě dodnes, když si na to vzpomene, jí naskakuje husí kůže.

Susan se při práci pro právní agentury naučila, jak a kde získat rychle a diskrétně potřebné informace. Brzy jich zjistila značné množství. Nyní věděla, jakou pověst má tajemná žena v černém, jaké je číslo jejího bankovního konta, kde pracovala dříve a kde nyní.

Neznámá vždy pracovala na dopravním oddělení realitních společností. Byla odpovědná za nákladní přepravu nejen ve Spojených státech, ale také do Mexika a Kanady. Susan učinila ještě podrobnější průzkum. Zjistila, že jedna z pravidelných cest nákladních aut vede dálnicí přes poušť a míjí odbočku, která podle Pamely míří k Ranči.

Pamela seděla ve své kanceláři. Naproti ní ji se zaujetím naslouchala Tomyho matka Lili, která si čas od času promnula ruce.

„Cože s ním chtějí provést?“ zeptala se a s nepatrným zaváháním hledala vhodné slovo. Konečně vyhrkla: „Už vím, chtějí z něj vymítat ďábla. Promiňte, ale to se mi moc nelíbí.“

Lili si položila ruce do klína.

Pamela si uvědomila, že musí svá slova vybírat velmi pečlivě. „Není v tom nic špatného. Mluvme raději o duchovním obrácení než o vymítání zlého ducha. V podstatě je to velmi prospěšná činnost, která postiženému vrací klid a sebedůvěru. Děti se po ní vždy cítí lépe. Reverend Sempstrott je v této oblasti uznávaným odborníkem, navíc má velké zkušenosti s dětmi. Duchovní obrácení pomůže vyzvednout v člověku to, co je v něm dobré. A já vím, že Tomy je dobrý a hodný chlapec, jen se mu přihodilo něco, co v něm zanechalo strašlivé stopy, které je třeba smazat.“

„Chápu.“ Lili si sundala brýle a vyčistila je o rukáv šatů. Pohlédla na Pamelu svýma krátkozrakýma očima. „Není to nějaký druh hypnózy, že ne?“

„Jistěže ne. Vše se odehrává pouze na základě síly modliteb.“

„Chápu.“ Lili se kousla do spodního rtu. „Já opravdu nevím.“

Pamela trpělivě čekala. Lidé často váhali, když měli o něčem závažném rozhodnout.

„Rozumějte, mám o Tomyho strach. Co to s ním udělá, co řeknou lidé…“

Pamela ji přerušila. „Nikdo se o tom nedoví, Lili. Vše je přísně důvěrné.“

Lili si opět nasadila brýle, její oči byly najednou větší a laskavější.

„Jste si jistá?“

Pamela přikývla. „Stoprocentně.“

Z Liliných očí se vytratila nejistota. Z jejích úst však ještě ne.

„Lidé těmhle věcem nerozumí. Mám strach, že kdyby se o tom dověděli třeba Tomyho kamarádi, vyloučili by ho nejspíše ze svého kolektivu. Každý by se mu smál, chápete…?“

Pamela se slyšela, jak ji uklidňuje. „Rozumím vám. Jsem si ale jistá, že všechno dobře dopadne.“

Lili konečně přikývla.

KAPITOLA 10

* * *

Hrozivá hlášení

V úzké chodbičce, která vedla k Pamelině kanceláři, seděl ve výklenku u kovového stolu Allen Simmons. Na seznamu zaměstnanců centra figuroval jako vedoucí fondu centra. Přes své zařazení neměl onoho zářijového rána tento osmatřicetiletý bývalý kněz nic konkrétního na práci.

Nicméně byl předmětem neustálého zájmu některých mladších zaměstnankyň centra, které se dohadovaly, proč odešel z řádu. Allen je s oblibou škádlil, že to udělal kvůli ženě. Pravda však byla více prozaická. Zjistil, že disciplína náboženského života je pro něj příliš tvrdá.

Allen vykonával všechnu práci s neutuchající radostí. Jeho hlavní starostí bylo získávání finančních zdrojů na podporu centra a udržování kontaktů s různými kalifornskými nadacemi a organizacemi. Nějakým šestým smyslem dokázal vycítit, odkud by mohly plynout do centra peníze. Rovněž se mu dařilo přesvědčovat ředitele firem o nutnosti převést část finančních zdrojů společnosti na účet centra. Někdy se Allenovi podařilo během pár týdnů sehnat až několik set tisíc dolarů. Všechny transakce měl pečlivě zaznamenány v účetní knize.

Byl také archivářem centra, takže jeho stůl i celý výklenek byly zaplněny různými zprávami a dokumenty. Všude se kupily hromady papírů, a co už se nevešlo do zásuvek a polic, našlo své místo na zemi. Většina materiálů přicházela z dětských organizací z celého světa. Jejich informace nebyly často nikterak radostné.

Allen si nepamatuje, že by někdy četl něco tak strašného, jako byl popis chladnokrevné vraždy, který se mu právě dostal do rukou. Zabořil se do svého křesla a znovu zkoumal neuvěřitelnou zprávu.

Allen neměl postavu špičkového sportovce, zato jeho obličej prozrazoval, že dokáže být houževnatý a ve své práci neúprosný. Dominantním rysem jeho tváře byla brada, veliký nos a vystouplé lícní kosti. Měl široké čelo, husté tmavé obočí a zkadeřené vlasy. Pouze oči se odlišovaly od jeho autokrativního vzezření. Byly velké a laskavé, jako by pouze ony věděly o vnitřním charakteru tohoto muže.

Allenovi bylo téměř do pláče, když si pročítal zprávu súdánské agentury, která odhalovala zločin spáchaný na stovkách žen a dětí z kmene Dinka, které byly zahnány do dřevěných železničních vagónů, jež byly polity benzínem a zapáleny. Vagóny i s oběťmi hořely po několik dní. K incidentu došlo nedaleko Dieinu v západní části Súdánu. Ke zprávě byla přiložena mapa s označením místa masakru.

Allen se natáhl pro atlas a nalistoval mapu Súdánu. Prstem přejížděl po stránce a snažil se najít Diein.

U jeho stolu se zastavila jedna z pracovnic centra.

„Susan tě prosí, abys to založil.“

Položila na stůl hromadu složek a pak se sehnula nad mapu. „Hledáš vhodné místo pro dovolenou?“

Byla to hezká dívka s kudrnatými vlasy a tmavýma očima. Allenovi vždycky připadalo, že voní jako čerstvě usušená tráva. Převyprávěl jí obsah zprávy.

„Proboha!“ zašeptala. „Kdo to jen mohl udělat?“

„Lidé, kteří to spáchali, se v podstatě ničím neliší od těch, s nimiž musíme jednat i my.“

Jeho hlas zněl jemně, ale jistě. Bylo poznat, že byl kdysi knězem.

Allen přeházel pár papírů na stole, až nakonec jeden vylovil. „Našel jsem dnes zajímavou zprávu, která by Susan mohla pomoci s případem Ranče.“ Připevnil list sponkou ke složce a podal ji dívce.

Pozoroval, jak odplula chodbou směrem k Susanině kaceláři, a přitom přemýšlel, proč se některé ženy rozhodly hrát roli Dalily kvůli bývalému knězi. Povzdechl si, odložil stranou zprávu ze Súdánu, a začal se zabývat dalším úkolem: prohledával všechny články v novinách a časopisech, jestli v nich neobjeví nějakou další zprávičku o Ranči.

Našel zmínku o sanfranciském masovém vrahovi Leonardu Lakeovi.

Byl chycen ve výtahu jednoho obchodního centra v roce 1985. Před soud se ale nedostal, protože polkl kapsli s kyanidem. Při vyšetřování byly v Lakeově chatě v Sierra Nevadě objeveny videonahrávky, na nichž byl Lake zachycen, jak sexuálně zneužívá své oběti. Všechny poté rituálně zabil. Policie našla hroby, v nichž byly exhumovány dvě desítky mužů, žen a dětí.

Ve zprávě byla zmínka, že Lake mohl také působit na ranči v jižní Kalifornii, kde se prý scházeli pedofilové. Název ranče nebyl uveden. Článek dále hovořil o klubu pedofilů z New Orleansu, jehož členové založili skautský oddíl, který však záhy přetvořili na skupinku chlapců na prodej, s níž cestovali po různých částech Spojených států. Když byli nakonec dopadeni, uvedli někteří členové, že na své pouti navštívili rovněž ranč v kalifornské poušti. Policie však reportérovi sdělila, že tato tvrzení nebyla nikdy ověřena.

Další stopu o Ranči objevil Allen v článku, který popisoval odhalení duchovního, jenž vedl domov pro mládež ve Winchestru ve státě Tennessee. Peníze na chod domova získával prodejem pornografických fotografií chlapců, již v domově bydleli. Větší částky dostával za to, že „půjčoval“ hochy svým sponzorům, jimiž byli pedofilové z různých částí Spojených států. Když policie kněze zatkla, uvedli někteří chlapci, že se dostali na nějaký ranč, kde byli sexuálně zneužíváni. Zpráva však opět neuváděla, kde by se mohl zmíněný ranč nacházet, neboť policie neuznala za vhodné se jí podrobněji zabývat.

Allen si vzpomněl, že četl vyprávění Lauren Stratfieldové o Ranči. Tvrdila, že viděla, jak zde byli novorozenci zaživa stahováni z kůže, děti znásilňovány na oltáři a jiné děti sexuálně zneužívány tak brutálními způsoby, že ani není možné o nich hovořit. Lauren uvedla, že by jí pravděpodobně nikdo neuvěřil, a proto ani neusilovala o zahájení vyšetřování.

Přesto Susan shromažďovala střípky důkazů, neboť naopak doufala, že se jí jednoho dne podaří přesvědčit policii, aby zahájila trestní stíhání. Allen ji za to nesmírně obdivoval.

Ani po šesti měsících svého působení v centru si však nebyl jistý, co si o něm Susan myslí. Jako šéfová byla zdvořilá a přátelská a nikdy se nezlobila, když jí telefonoval domů se zprávou, že získal dalšího sponzora. Přesto cítil, že je mezi nimi určitá propast, jako by ho Susan ještě stále hodnotila. Přemýšlel proto, jestli má pro něj práce v centru nějakou perspektivu.

Každý den se v poště objevovala oznámení policie a FBI o pohřešovaných dětech. Tento problém byl celosvětový a měl narůstající tendenci. Přicházely obálky s tučným červenočerným logem Národního centra pro pohřešované a zneužívané děti, s razítky Itálie, Německa, Francie, Mexika a Austrálie. Někdy došly v jednom dni dopisy až z padesáti zemí světa.

Zprávy, které se dostaly Allenovi na stůl, hovořily o různých druzích zneužívání dětí.

Pracovník americké naftařské společnosti těžící v Perském zálivu popsal velbloudí závody, které se konaly v Dubaji. Chlapci byli podobně jako Shambu ke zvířatům přivázáni a v průběhu závodů jich bylo několik těžce zraněno.

Elsa Maria Castrová, tajemnice dětské ekvádorské organizace Child Welfare of Equador, poslala upozornění, v němž vyslovila podezření z organizovaného únosu dětí z území Ekvádoru a jejich prodeje bezdětným manželům v Británii a v Norsku. Předpokládá se, že před zahájením vyšetřování bylo prodáno nejméně třicet dětí.

Ve stejný den došla i zpráva od Pieta Stofflena, člena holandského parlamentu, který tvrdil, že podobná skupina operuje v Guatemale, odkud se kradené děti prodávají do Spojených států. Za každé dítě získají obchodníci v průměru patnáct tisíc dolarů.

Centrum pro ochranu dětských práv v Bangkoku ve své zprávě uvedlo, že v roce 1988 bylo z ulic hlavního města Thajska uneseno během několika měsíců okolo šesti tisíc dětí. Agentura sledovala jejich stopy až na Střední východ. Allen předpokládal, že některé z dětí byly s velkou pravděpodobností určeny také pro zásobení trhu s lidským masem v Evropě a v Severní Americe.

V centru byl k dispozici seznam obchodníků s ženami a dětmi, v němž figurovalo více než sto jmen. Dokud Allen nezačal pracovat ve svém výklenku, vůbec si neuvědomoval, kolik ve světě existuje zla.

Allen se podíval na seznam jmen, v němž si vytipoval možné příští sponzory.

Na stole se mu ozval telefon.

„Allene? Chce s vámi mluvit otec Marcie Lombardové.“ Hlas recepční zněl poněkud úzkostlivě. „Promluvíte s ním? Zdá se, že chce udělat něco bláznivého.“

Dřív než je recepční stačila spojit, Allen vytušil, co asi Sam Lombard zamýšlí udělat.

V místnosti pro děti pokračovala Susan v rozhovoru s Danym.

Padesátiminutové sezení se chýlilo ke konci. Susan usoudila, že je nutné, aby na chlapce trochu zatlačila.

„Byl Tom s tvým otcem po celou dobu, když se vykonávala ta strašlivá věc?“

Dany přikývl.

Susan se naklonila dopředu a velmi pomalu a rozvážně pronesla. „Neboj se a všechno mi hezky pověz.“

„Tom řekl, že nesmím.“ Dany se opět zadíval na zem.

Susan zalistovala ve složce ležící na gauči, v níž shromažďovala Danyho výpovědi:

Přepis ze dne 5. března 1988. Dany hovořil o Tomovi. Řekl, že ho vzal do „místa“, kde mu ukázal „děťátko ležící na stole“. Tom řekl, že bylo usmrceno, aby „nás udělalo silnými“. Dany se pak zmínil o „kostele“. Zeptala jsem se, kde je ten kostel, a Dany odpověděl: „Kostel mého otce je ve stejném místě jako tělo.“ Ukázala jsem mu album kreseb, které v centru namalovaly děti. Když si ho prohlížel, zastavil se u Tomyho kresby Ranče. Ukázal na ni a vypadal velmi vylekaně. Pak jsem mu ukázala fotografii kostela a hřbitova s náhrobky. Dany pohlédl na obrázek a řekl: „Tady žije Tom…“

Tom byl místní podnikatel, jehož jméno se objevilo již v několika spisech. Susan předpokládala, že patří ke spolku satanistů.

Někdo zaklepal na dveře. Susan k nim překvapeně pohlédla. Existoval totiž přísný zákaz rušit sezení s dětmi. Potlačila své rozhořčení a šla otevřít.

Za dveřmi stál Allen. Jeho obličej byl bílý jako křída. „Sam Lombard se vydal hledat Ranč. Domnívá se, že tam najde svoji dcerku.“

Policejní inspektorka Gallantová odjela do Kansas City na jednu z dalších pravidelných konferencí konaných v různých městech Spojených států, na nichž se projednávaly všechny aspekty zneužívání dětí. Zasedání se účastnili pracovníci dětských organizací, právníci, policejní vyšetřovatelé, agenti FBI.

První den přednášeli převážně kriminologové, psychologové a psychiatři, kteří rozebírali, jakým způsobem se může podílet heavymetalová hudba a hororové filmy na vzrůstu rituálních zločinů. Gallantová nepochybovala o tom, že mezi oběma jevy existuje příčinná souvislost, ale to byla jenom jedna stránka věci.

Jiní řečníci hledali sofističtější vysvětlení a poukazovali na teorii kolektivního podvědomí vytvořenou švýcarským psychiatrem Carlem Gustavem Jungem. Jeden přednášející dospěl k závěru, že v podvědomí každého člověka existuje dobro i zlo, které se dědí z pokolení na pokolení. V neurčitelném bodě genetického řetězce se může rovnováha mezi dobrem a zlem porušit a dojde tak k vytvoření jedince, který má sklony k satanským zločinům.

Sandra rychle přemýšlela, zda by tuto teorii mohla uplatnit na případech, které vyšetřuje.

Mezi ty poslední patřil i případ vraždy mladé dívky Jane X, která bez nějakého cíle přijela do města, kde byla vrahy unesena nebo vylákána či donucena s nimi jít. Nikdo se už asi nikdy nedozví úplnou pravdu. Policejní strážník našel její tělo opřeno o strom v sanfranciském Golden Gate Parku. Její hlavu objevili o padesát metrů dál před stanem spolu s ručně vyrobenou panenkou a rozsypanými mincemi. Soudní ohledavač mrtvol vznesl otázku, kdo by se měl případem zabývat. Tělo se našlo na pozemku města, hlava na federální půdě. FBI a oddělení vražd městské policie se nakonec dohodly, že budou případ vyšetřovat společně, a Gallantovou využili jako odborníka.

Když Gallantová prostudovala obličej zavražděné, dospěla k závěru, že vrah schovával hlavu ve stanu. Z těla byla po celé délce stažena kůže. Gallantová sdělila vyšetřovatelům, že něco takového mohli udělat jedině kanibalové. Kromě kůže jedli pravděpodobně i maso. Podle jejího soudu bylo tělo dříve, než se našlo, nějakou dobu schováváno zřejmě v ledničce. Vysvětlila, že uctívači si podobně jako drobné mince a panenku ponechali nějakou dobu i tělo oběti, což mohlo být součástí voodooistického rituálu. Pozdější testy prokázaly, že tělo zavražděné bylo po smrti nejméně dva týdny zmraženo. Specialista z FBI na kultovní záležitosti potvrdil její analýzu, kterou provedla už na místě trestného činu.

To, že měla pravdu, ji však příliš neuspokojilo. Vrah Jane X se totiž dosud nenašel.

Stejně měla pochybnosti, nakolik by Jung anebo jiný psycholog dokázali vytvořit teorii, která by vedla k vypátrání vraha. Řečníci na těchto konferencích měli prostudovány všemožné teorie, ale jak se uplatňují, o tom zřejmě věděli pramálo. Něco jiného je stát za řečnickým pultem a přednášet davu pohodlně sedících posluchačů, než stát v dešti na místě činu – což se jí stávalo častokrát – navíc v brzkých ranních hodinách a snažit se rozpoznat podle několika dostupných důkazů, co se vlastně přihodilo. V těchto chvílích by ji unavení a vyčerpaní detektivové poslali s nějakými Jungovými teoriemi nejpíš do háje. Jedním z důvodů, proč se však účastnila podobných lekcí, bylo, že se tu a tam vyskytlo něco, co se dalo použít i v praxi.

Určitě užitečné byly rady agenta FBI, jak postupovat při vyšetřování snuff movie. Doporučoval, aby byl ke zhlédnutí záznamu přizván odborník z televizní nebo filmové společnosti, který by posoudil, zda vražda není jen fingovaná. Ideální by také byla přítomnost patologa, který by z lékařského hlediska posoudil, mohlo-li dojít k zabití.

Agent citoval příklad, v němž se filmoví tvůrci snažili využít poptávky a nafilmovali snímek s názvem Snuff, který byl natočen v Argentině a uveden na trh ve Spojených státech. Ve filmu bylo vidět režiséra, jak vstupuje na scénu. Elektrickou pilou odřízl oběti prsty, ruce a chodidla a nakonec ji vykuchal. A v tomto okamžiku natáčení skončilo, obrazovka potemněla a byl slyšet jenom hlas – zřejmě režisérův – jak se ptá: „Máš to? Máš to všechno?“

Film vyvolal mezi diváky rozruch. Distributor prohlásil, že by musel být „blázen“, kdyby připustil, že se jedná o nefalšovanou vraždu. Pokud by se ale prokázalo, že jde o skutečné zabití, byl by ochoten svědčit proti vrahovi. Stejně tak i celý natáčecí štáb. Když se Snuff dostal do New Yorku, manhattanský vrchní prokurátor si rychle zajistil expertizu odborníka na speciální efekty. Ten označil závěrečnou scénu za čistou kamufláž. FBI se rozhodla vypátrat herečku – oběť. Nalezla ji živou a zdravou.

Agent FBI zakončil svou řeč upozorněním. Přestože většina snuff movies jsou pravděpodobně filmovým trikem, neznamená to, že neexistují filmy, které zachycují skutečnou vraždu. Citoval slova Mary Brownové z Ontario Film Board, která prohlásila, že „snuff movies již bohužel nepatří k žádným ojedinělým výjimkám“. Podotkl, že sice neví, o co paní Brownová opírá své domněnky, ale že by jistě bylo prospěšné zajistit dostatečné zdroje na to, aby případné pochybnosti mohly být řádně vyšetřeny a posouzeny odborníky. Alespoň by tak došlo k uklidnění veřejnosti.

Gallantová si povzdychla. Ano, vždy se našel nějaký důvod, proč bylo nutné získat nový zdroj financí – koneckonců je to přece v zájmu veřejnosti. Přemýšlela, co by asi nastalo, kdyby vrchnímu šéfovi Jordanovi předložila účet za znalecké posudky hollywoodského experta pro každé snuff movie, které se jí objeví na stole.

Další přednášející byl zřejmě nějaký statistik, neboť tvrdil, že důvodem nevyřešení mnoha trestných činů, jež mají rituální podtext, je nedostačující evidence. Dosud neexistuje žádný komplexnější statistický materiál, pojednávající o rituálním zneužívání, a to ani na národní, natož mezinárodní úrovni. Ve Spojených státech jsou občas k dispozici seznamy rodin, jejichž členové se stali oběťmi různých rituálních praktik. Ale už není znám přesný počet lidí. Dále se nerozlišuje mezi fyzickým a psychickým zneužíváním ani mezi tak zvaným „normálním“ zneužíváním a rituálním.

Dobrá tedy, pomyslela si Gallantová, je tedy nutné vést si podrobnější evidenci, ale pomůže to při vyšetřování případů, o nichž si účastníci vyprávěli v přestávkách a poledních pauzách? Kolega z Los Angeles například popisoval zážitky malého hocha z příměstské části Rico Rivera, který vypověděl policii, že byl donucen dívat se na usmrcení německého ovčáka, jemuž bylo podříznuto hrdlo a jehož krev byla vypita. Chlapec dále tvrdil, že byl uložen do rakve vedle mrtvého dítěte a spuštěn do hrobu, z něhož byl po nějaké době vytažen zpět. Pozůstatky dítěte byly na závěr rituálu snědeny. Hoch se nyní podroboval psychiatrické léčbě, policie však ve vyšetřování nedospěla k žádnému odhalení.

Policista ze San Diega se rozvykládal o jiném případu. Místní děti tvrdily, že byly přítomny rituálu obětování mexických novorozeňat. Jeho policejní oddíl požádal pohraniční stráž, aby jim byla nápomocna při vyšetřování. Nikdo nečekal, že by se něco prokázalo. A to se potvrdilo. Denně přecházela „mokrá záda“ – jak říkají Mexikáncům bez patřičných dokladů opravňujících k pobytu v USA – hranici mezi Spojenými státy a Mexikem. Na důkladnou kontrolu pohraničního prostoru, který se táhne v délce tří tisíc kilometrů, není dostatek lidí.

Detektiv z Bakersfieldu uvedl, že jejich šerif je dodnes „plně přesvědčen“ o tom, že místní děti byly svědky vraždy dvaceti devíti nemluvňat, která byla součástí satanského rituálu. Ale i tento případ zůstal nevyjasněn pro nedostatek důkazů, přestože se výpovědi dětí neuvěřitelně shodovaly.

Po celé Kalifornii se množily výpovědi dětí, které byly nuceny přihlížet čtvrcení obětí, jejich pojídání a které byly velmi přesné při popisu vnitřních orgánů, ať již lidských, anebo zvířecích. Gallantová dumala o tom, jestli by toho byly schopny, kdyby je skutečně neviděly na vlastní oči.

To byla otázka, nad níž by se vyšetřovatelé a soudci měli pozastavit. Možná by pak došli k závěru, že děti mluví pravdu.

Druhý den se téma diskuse zaměřilo na využívání dětí z třetího světa pro tak zvané „tvrdé“ porno. Zástupce Organizace spojených národů uvedl, že zneužívání dětí přerostlo do mezinárodních rozměrů a trasy, jimiž jsou děti rozesílány do různých končin světa, křižují zeměkouli ve všech směrech.

Reprezentant Defense for Children International, organizace pro mezinárodní ochranu dětí, popsal, jak je jednoduché polapit dívku řekněme v Torontu a učinit z ní sexuální otrokyni. Během týdne může být dopravena kamkoli, třeba do Kapského Města k výrobcům pornografického materiálu. Samozřejmě i na jiných místech, od Buenos Aires po Moskvu, dochází k využívání těchto bezbranných osob, které se stávají oběťmi kriminálních subkultur neznajících hranic.

Řečník uvedl, že na mezinárodní úrovni neexistuje žádné sjednocené úsilí, které by se snažilo potlačit obchod s lidským masem. I když několik zemí započalo s programem na ochranu dětí proti zneužívání, je tato činnost nedostačující a často jen formální. Postrádá komplexní přístup, který by obětem nabídl reálnou možnost vrátit se do normálního života. Většina dětí, jež byla vystavena zneužívání, se k němu po čase opět vrátí.

Další mluvčí hovořil o tom, že obchodníci s lidským masem dosahují enormních zisků nejen prodejem svého zboží, ale také tím, že k jeho udržování nepotřebují žádné větší výdaje. Mnoho dětí určených k prodeji přežívá v neuvěřitelně krutých podmínkách a není ojedinělé, že umírají vyčerpáním a hladem. Pracovník UNICEF vystoupil za řečnický pultík s finančními ukazateli. Uvedl ceny, za něž lze dítě koupit v různých částech světa. V Karáčí je to pět amerických dolarů, v Dillí osm dolarů, v peruánském Iquitosu dvacet dolarů. Stejně bezbarvým hlasem dále pokračoval sdělením, že v ulicích měst se pohybuje bezprizorně na sedmdesát až osmdesát milionů dětí, z nichž velká část provozuje prostituci.

Na konferenci vystoupila se svým příspěvkem i inspektorka Gallantová. Svou přednášku začala poněkud nezvykle – upozornila na hříčku slova zlo, které v angličtině zní „evil“, a je-li čteno zezadu, tedy zprava doleva, znamená „live“ neboli živý.

Zlo, pokračovala, je však zcela v protikladu se slovem život, poněvadž má blízko ke slovu zabíjet. Zabíjet nejen tělo jako hmotný objekt, ale i duši. A zlo je bohužel vlastní všem lidským bytostem, stejně jako jeho protějšek – dobro.

Rituální trestné činy, pokračovala Gallantová, šíří kolem sebe mrazivou tajuplnost. A poněvadž ve společnosti většina jevů nevzniká nahodile, můžeme si klást otázku, proč k rituálním vraždám dochází, jak je vůbec proti nim společnost chráněna a co dělají lidé, kteří mají moc a prostředky, aby jim zabránili. Zdá se, že je nutné nejen vyšetřovat samotné incidenty, ale také skryté sociální podmínky, které vedou k tak hrubému pošlapávání lidských hodnot.

Svou řeč uzavřela naléhavou prosbou. „V této oblasti pracuje spousta agentur, jež nemají za sebou téměř žádnou výkonnou moc. My ji máme, a přesto ji nedovedeme použít. Možná i proto, že nemáme jasnou představu, jaké nám hrozí nebezpečí. Ráda bych uvedla příklad. Jeden lékař federální věznice tvrdí, že každoročně je rituálně obětováno na padesát tisíc lidí. Zeptala jsem se ho, jak k takovému počtu došel, a on mi odpověděl, že dělal pohovory s vězni. Každý pátý přísahal, že byl svědkem lidského obětování. Když si tyto výpovědi převedl do celostátního měřítka, dopracoval se k ohromujícímu výsledku padesáti tisíc. Domnívám se však, že i bez tohoto čísla je situace velmi vážná.“

Po přednášce následovala diskuse, v níž nějaký vtipálek chtěl rozesmát publikum dotazem, zda inspektorka nosí kromě zbraně také krucifix. Gallantová se jenom usmála a přešla k další otázce. Její víra byla vždy silná. Ale byla zároveň soukromou záležitostí, o níž nikdy nemluvila. Po ní vystoupil na pódium kanadský policejní důstojník, člen Projektu P, jehož hlavním úkolem byl boj s pornografií. Uvedl, že rituální trestné činy jsou rozšířenější, než by se dalo očekávat. Řečník z Anglie odhadl, že každoročně dojde na britských ostrovech ke zneužití asi padesáti tisíc dětí, z nichž jistá část se „pravděpodobně“ stává oběťmi kultovně motivovaných trestných činů. S podobným prohlášením vystoupili také zástupci Německa, Itálie a Holandska, kteří uvedli, že i v jejich zemích dochází k rituálnímu zneužívání, které však lze jen těžko dokázat.

Nakonec jeden z řečníků upozornil na skutečnost, že dokud se nezačne komplexně a v mezinárodním měřítku potírat obchod s lidským masem, budou překupníci dodávat děti z třetího světa nejen k uspokojování sexuálních potřeb západních obyvatel, ale také jako lidské oběti. Z publika se ozvala nějaká žena, která uvedla, že i když sama nemá žádné důkazy, slyšela z věrohodných zdrojů o pašování dětí z Afriky do Spojených států, a to za účelem rituálního obětování. Dle jejího názoru za vším stojí peníze, a bohužel i k objasnění těchto případů bude nutné získat větší finanční podporu. Účastníci kolem ní si povzdychli. Na každé konferenci se objevil delegát třetího světa, který požadoval další a další peníze na vyšetřování všeho druhu, jež by měly zpravidla plynout ze Spojených států. Realita však byla taková, že ani ve velkých městech, jako je například San Francisko, se nenašlo dostatek prostředků. Proto ani Sandra Gallantová si nemůže dovolit osobního asistenta.

John O’Malley se zabořil do svého křesla, u ucha přidržoval telefonní sluchátko a přemýšlel o tom, že lidé si z určité akce pamatují pouze vrcholové body: jak byla úspěšná, koho se jim podařilo polapit. O’Malley však musel často postrkovat své agenty, jako právě nyní Richarda Riveru v Mexiku: „Musíš přijít s něčím novým, Dicku, pak jim zasadíme další ránu.“

Vycítil, že se v Riverovi probouzejí nové nápady, jak zlepšit činnost International Enterprises, což byl název fingované společnosti, jež byla jádrem operace Cameo. Celým jměním této organizace byla vlastně jediná poštovní schránka na mexické centrální poště. O’Malley, který vymyslel její název, upozornil na její existenci v inzertní rubrice několika pornografických časopisů. Rivera každý den kontroloval, zda jim nepřišly nějaké objednávky, jež zasílali zejména pedofilové. Pro své klienty užíval Rivera krycího jména Eric, a když bylo zapotřebí, uváděl, že se do Mexika přistěhoval z Kodaně, neboť zde mohl působit bez neustálého „vládního tlaku“. V průběhu několika měsíců se v rámci operace Cameo podařilo dopadnout pár amerických pedofilů, kteří si objednali pornografický materiál poštou. Objednávky však z ničeho nic přestaly docházet.

Rivera, asistent celního atašé v Mexiku, chtěl udržet International Enterprises ještě nějakou dobu v chodu.

O’Malley si jej dokázal představit, jak si sedí v kanceláři s nohama na stole a s očima zahleděnýma nad město, jež bylo v tuto roční dobu zahaleno smogem a vypadalo jako ze starých pohlednic. Zde, v horním patře ambasády, utichl zvuk klaksonů a děsivá rozlehlost města splývala s obzorem. Až však půjde na poštu, bude se muset Rivera prodrat výfukovými plyny a nedefinovatelným napětím, které vládne mezi dvaceti miliony lidí, již jsou nuceni žít v těsné blízkosti.

O’Malley Riveru respektoval. I on pracoval na místech, kde ulice nemají chodníky. Rivera pronásledoval pašeráky drog a zbraní po celé Střední Americe. Po odhalení gangu obchodujícího nelegálně s armádní výzbrojí na něj vypsalo podsvětí odměnu půl milionu dolarů. Když se o tom Rivera dověděl, smál se a jen prohlásil, že při své práci ani nic jiného nečekal. O’Malley měl rád lidi, kteří si dokázali udržet humor i v těžkých chvílích.

„Vymysli něco solidního, Dicku, a pustíme se do toho společně.“

„Máme dobré zásoby?“

„Jistě. Plnou místnost časopisů, videokazet, sprosťárny všeho druhu. Jenom si vymysli způsob, jak je upoutat, zboží ti dodám, kolik jen budeš chtít.“

Na druhé straně sluchátka se ozval krátký smích. Pak však Rivera zvážněl.

„Onehdy jsem dostal z Washingtonu další falešnou hlášku na pašeráky dětských orgánů. Co s tím budeme dělat?“

O’Malleyův hlas zněl úsečně. „Hele, to nech zatím plavat. Musíme nejdříve dokončit tu pornografii.“

Stále více se začaly objevovat zprávy o únosech dětí ze Střední a Jižní Ameriky. Nejčastěji bylo k jejich transportu používáno lehkých letadel a za hranicemi byly prodávány buď do sexuálních kruhů, anebo jako donátoři orgánů vhodných k transplantacím.

Podařilo se odhalit pár lidí, kteří se zabývali pašováním dětí. Jedním z nich byl Phil Willer, plukovník letectva a veterán druhé světové války. Jeho dvoumotorové letadlo bylo sestřeleno mexickou protivzdušnou obranou. Willer zahynul v kokpitu, ale kromě něj se v letadle nikdo jiný nenašel. Jeho úlohu a nemalé příjmy převzali na sebe jiní letci, mezi něž patřil i tak zvaný Pouštní šakal, šedesátiletý Američan, který bojoval proti Japoncům ve válce v Pacifiku během druhé světové války. Další létal s helikoptérou ve Vietnamu.

Pilot je schopen si vydělat za devadesátiminutovou cestu z Mexika do Texasu nebo New Mexika a zpátky až dva tisíce dolarů. Někteří tuto trasu zvládají za den dvakrát i třikrát. Zkušenější letci používají letadlo Beech 18, protože má větší kapacitu a je lépe ovladatelné. Mezi piloty se nezřídka objevují i bývalí spolupracovníci CIA.

Polapit tyto mistry je téměř nemožné. Při letu používají obvykle triky, kterým se naučili ve speciální službě. Létají nízko nad zemí, takže je není možné zachytit radarem. Místo přistání si vybírají na poslední chvíli. Nevypínají motory ani při vykládce či nakládce zboží, takže jsou v neustálé pohotovosti. Když už se náhodou podaří hraniční kontrole vypátrat přistávací plochu, najde jen vyježděné stopy pneumatik. Tito letci jsou jakýmisi iluzorními bytostmi, chráněnými komunitou žijící ve dvacet mil širokém pásu rozkládajícím se podél Rio Grande, které tvoří společnou hranici mezi Spojenými státy a Mexikem v délce dvou tisíc mil. Toto dlouhé a úzké území je zemí samou pro sebe, i když je oficiálně spravováno Washingtonem a Mexico City.

Všichni v této uzavřené komunitě vědí, že letci jsou natolik otrlí, že nemají zábrany převážet lidské orgány či ještě žijící donátory. V městech, jako jsou El Paso, Ciudad Juarez, Mexicali a Calexico, operují letci celkem bezpečně. Lidé byli zabiti kvůli mnohem bezvýznamnějším řečem než kvůli pouhé zmínce o pašeráctví.

Kdekoli jinde se o pašování lidských orgánů hovoří více méně veřejně. Tento problém byl vyzvednut na zasedání Evropského hospodářského společenství v Bruselu a diskutovali o něm v italském parlamentě. Kontroverzní situaci o této záležitosti vyvolal článek otištěný v sovětských novinách Izvestija, jenž byl údajně založen na informacích Mezinárodní organizace na ochranu dětí. Bylo v něm uvedeno, že Spojené státy představují největší světový trh s lidskými orgány, které jsou nelegálně získávány od dětí.

Státní department trval na tom, aby se Mezinárodní organizace na ochranu dětí k tomuto tvrzení veřejně vyjádřila. Organizace odmítla cokoli komentovat a prohlásila, že se o „problematické záležitosti“ znovu zmíní ve svém příštím bulletinu Monitor. V něm později uvedla, že jakékoli veřejné popření údajů, jichž ve svém článku Izvestija použila, by jistě nebylo v sovětských novinách zveřejněno.

Administrativa ve Washingtonu zuřila.

Během několika hodin byla kancelář Mezinárodní organizace na ochranu dětí zavalena dopisy a faxy všech světových agentur. V nich bylo vyjádřeno opovržení nad „bohapustými výmysly“, jež podává, organizace byla označena za „šachovou figurku v rukou Sovětů“ a za finančně „závislou“ na Moskvě. Organizace se však odvážně postavila proti všem nařčením. Nakonec přišla zpráva, že vláda Spojených států hodlá zjednat nápravu u Organizace spojených národů.

Za těchto okolností a pod neustálým tlakem byla Mezinárodní organizace na ochranu dětí nucena vydat prohlášení, v němž uvedla své tvrzení do souladu s požadavky Reaganovy administrativy.

„Nedá se však jednoznačně říci, že to, co se přihodilo, bylo příkladem dezinformace, která měla za úkol očernit image Spojených států. Nicméně je ironické a znepokojující, že vláda Spojených států neváhala použít zastrašování a pomluv, přestože jediné, o co se Organizace snažila, bylo poukázat na pravdu o obchodu s dětmi jako donátory orgánů určených k transplantaci.“

Oficiálně byla celá záležitost odsunuta k „ledu“. Soukromě se američtí agenti dále pokoušejí o získání dostatečného množství podkladů, na jejichž základě by bylo možno obchodování s dětmi dokázat. Mezitím mluvčí vlády ve Washingtonu vydal státní prohlášení: Neexistují žádné důkazy, proto k tomu nelze nic víc dodat.

Když O’Malley dokončil svůj hovor s Riverou, zaškrtl si křížkem v seznamu úkolů poznámku International Enterprise. Dále vytočil číslo do St. Louis, aby i sem bodl své šťouravé žihadlo. Jeho agent zde vedl tak zvaný Klub přátel počítačové zábavy, který sdružoval obzvláště podivné devianty: muže, kteří se orientovali na „amputovaný sex a nekrofilii“. Členství v Klubu zaručovalo seznámení „s pěti muži podobných zájmů za pouhých pět dolarů“. I tato organizace v podstatě fungovala pouze papírově, přes poštovní schránku číslo 12290.

Občas se stávalo, že bulletin asociace zvané NAMBLA (North American Man/Boy Love Association) varoval své čtenáře před „kluby“, jež řídil O’Malley a jeho agenti. O’Malley neměl tušení, kdo NAMBLA informuje. Zřejmě v síti americké poštovní služby existuje nějaký špión. Přesto se O’Malleymu podařilo dosáhnout uspokojivých výsledků. Jeho agenti v Cincinnati, v Clevelandu, v Denveru, v Detroitu, v Kansas City, v Minneapolisu/St. Paulu a v Indianopolisu pokračují v zachytávání pornografických materiálů, které jsou do Spojených států doručovány ze Švédska, z Dánska a z Holandska. Pod krycím jménem „Harry White“ hlídá jeden z jeho agentů poštovní schránku číslo 3603 v Davenportu a v Indianopolisu. „John Prothe“ si nedávno otevřel poštovní schránku 683 v Grand Island v Nebrasce. „Roger Spencer“ úspěšně stíhá pedofily, kteří mu nechávají vzkazy v poštovní schránce 126 v Sandstone v Minnesotě. „Jolene Edwards“ – ostře vyhlížející agent – stále láká do své schránky 1744 v Council Bluffs v Iowě spoustu výrobců pornografie.

Aby mohli agenti někoho usvědčit, musí pečlivě dbát pravidel ministerstva spravedlnosti. Je to velmi složité a jemné manévrování, na něž O’Malley neustále dohlíží.

Nyní pozorně naslouchá znění inzerátu, který mu předčítá do telefonu jeho agent ve Phoenixu. Doufá, že mu pomůže napojit se na místní kruhy obchodující s dětmi. I on si zřídil poštovní schránku a bude čekat, co se v ní objeví.

Mnohem komplexnější operaci řídil O’Malley v Georgetownu. Zdejší univerzita dlouhou dobu spolupracovala s agenty CIA a mnoho jejích profesorů pracovalo ve vládních službách. Proto byla použita jako pláštík, pod nějž se ukryl záměr proniknout do pedofilních kruhů činných na severoamerických školách.

Agent, který byl operací pověřen, umístil v časopisech následující inzerát:

Student medicíny hledá pro svou výzkumnou diplomovou práci v oblasti klinické psychologie muže, zejména homosexuály a pedofily. Důvěryhodnost zaručena. Studie je zaměřena na zrušení stereotypních představ přetrvávajících v podvědomí společnosti. Výsledky výzkumu poslouží jako základ pro odborné články ve vědeckých časopisech a pro rozšíření znalostí v oblasti sexuologie.

Ti, kteří na inzerát odpověděli, byli požádáni, aby vyplnili patnáctistránkový dotazník. V něm byly otázky: „Máte v současné době intimní vztah s jinou osobou?“, „Jaká byla vaše první sexuální zkušenost?“, „Necháváte se při styku fotografovat anebo filmovat?“, „Pořizujete záznamy sám nebo s pomocí třetí osoby?“, „Kupujete a schováváte si erotické časopisy?“, „Produkujete vlastní sexuální materiály?“ Dotazník se také ptal na „sexuální preference a představy“, jež se týkaly různých věkových skupin, včetně předškolní. Nakonec byli ti respondenti, kteří měli zájem účastnit se dalších výzkumných prací, požádáni o uvedení svého jména a adresy.

O’Malley sice dohlížel na všechny své agenty a na jejich činnost, ale jeho zájem se nyní soustředil zejména na Sturmera.

Němcova fotografie společně s dalšími podrobnostmi o jeho osobě byla rozeslána do tří set míst, spojujících Spojené státy s okolním světem, a také do čtrnácti ambasád v cizině. Sturmerovo jméno tak přibylo do seznamu hledaných osob.

Kopie jeho materiálů byly automaticky rozeslány do všech států Spojených států amerických, rovněž i do Washingtonu, D.C., FBI a CIA.

Sturmerovo jméno se dostane dokonce i do počítačové sítě tajné služby. Bude mít svůj speciální soubor, kam budou ukládány všechny informace, které by se ho mohly týkat. Jakmile se objeví nová zpráva, bude ihned odfaxována O’Malleymu.

Tím výčet míst, kde všude budou o Sturmerovi vědět, nekončí. Popis jeho osoby i s fotografií obdrží ministerstvo spravedlnosti ve Washingtonu, organizace slučující policisty a právníky, jež nese zkratku RICO, a lobistická skupina s názvem Religious Alliance Against Pornography, která značnou měrou ovlivňuje média a Kongres v boji proti pornografii.

Údaje o Sturmerovi se dále dostanou do dalších čtyřiceti právních agentur ve Spojených státech a do dalších sto na celém světě, jež se zaměřují na stíhání obchodu s ženami a dětmi a na boj s narkomanií.

„Teoreticky,“ podotkl O’Malley během svého hovoru s Johnem Sullivanem z Washingtonu, „nebude moci tenhle zkurvysyn udělat ani jeden záběr, aniž bychom o tom nevěděli.“

Sullivan si povzdechl. „Jacku, ale to je jenom teorie. Oba však víme, jak to v praxi chodí. Teorie jsou dobré právě pro agenty FBI. Ti jednají podle teorií. My si pravidla pro boj s pornografií musíme napsat sami.“

O’Malley souhlasně zamručel. Sullivan se ho zeptal, jak pokračuje ve své operaci Borderline.

„Prezident má o tuhle akci nějak neobyčejný zájem. Zpovídá našeho komisaře, kdykoli zavítá do Bílého domu. Musíme s tím trochu pohnout, aby se jeho dušička uspokojila.“

Společně se skupinkou agentů založil O’Malley fingovanou organizaci s názvem Produit Outaouais s poštovní schránkou v Hullu, v quebecké části Ottawy. Byl toho názoru, že společnost se sídlem působnosti mimo Spojené státy bude méně nápadná. Hlavním produktem Produitu byly pohlednicové fotografie dětí pózujících v nejrůznějších sexuálních polohách. Každá série byla zabalena v krabici, v níž se běžně dodávaly sběratelské karty s fotografiemi hráčů basballu. Fotografie vybíral O’Malley ze zabaveného pornografického materiálu, který nechal znovu vyfotografovat a mírně upravit tak, aby vypadal jako originály. Zvláště si dal záležet, aby se na snímcích objevovaly pouze děti mladší osmnácti let. Při posuzování mu při tom pomáhal dětský lékař.

O’Malley nechal vytisknout také speciální reklamní brožuru, kterou nazval „Sexuální akce chlapců a dívek“, v níž inzeroval sady dvanácti fotografií – každá stála patnáct dolarů – s eufemistickými názvy, v jejichž používání si výrobci pornografie libují.

Brožura začínala slovy: „Zdravíme sběratele Lolit.“ (Lolita je pro pedofily mezinárodně uznávaným kódem pro dětskou pornografii.) Dále v ní byly uvedeny názvy sérií, které si zájemci mohou objednat, jako například „Milovníci nymf“, „Incest“, „Milující děti“, „Minichlapečkové“, anebo „Joe a jeho strýček“.

Nabídky v celkovém počtu dvaceti pěti tisíc byly rozeslány pedofilům známým ve Spojených státech. Během krátké doby získal O’Malley přes dvě stě objednávek. Někteří zákazníci se také dožadovali videokazet s dětským pornem. O’Malley jich nechal rychle pár zhotovit, opět ze zabaveného materiálu, a rovněž k nim vydal reklamní leták. Objednávky se jen hrnuly.

Se svolením doručovatelské společnosti DHL Worldwide Couriers roznášeli O’Malleyovi agenti v převlecích doručovatelů balíčky s pornografiemi na různé adresy. Po každém doručení upozornili federální a místní policii, která již čekala na jejich pokyn s povolením k domovní prohlídce. Bylo jich provedeno celkem sto šedesát v třiadvaceti státech. Dva podezřelí spáchali sebevraždu. Pětadvacetiletý student z Ohia se zastřelil a právník z Wisconsinu po sobě zanechal dopis, v němž uvedl, že byl „k sexu sveden ďáblem“.

Pochopitelně že se po těchto dvou incidentech ozval protestní pokřik novinářů. O’Malley se však utvrdil, že jednal správně, jakmile se dověděl o případu z Ohia. Jeden z jeho agentů doručil zásilku jistému Davidu McNuttovi, vysloužilci vietnamské války, který bydlel v nevelkém domku v Conneautu se svou ženou Marshou a třemi malými dětmi. Agent zde objevil nejen sadu „Milujících dětí“, ale také obrázky McNuttových dětí – dvou dcer ve věku sedmi a pěti let a dvouletého chlapce, jak orálně uspokojují svého otce. Po zatčení se McNutt přiznal, že děti zamykal v pokoji a pouštěl je ven, pouze když se měly najíst a ukojit jeho sexuální potřeby. McNuttova manželka se přiznala, že o zneužívání věděla, ale byla příliš zbabělá, aby jakkoli protestovala. McNutt byl za své chování poslán za mříže.

„Jen ať si všichni liberální reportéři a právníci, kteří tvrdí, že jsem vinen za smrt těch dvou pedofilů, přečtou McNuttův spis,“ zahučel rozhořčeně O’Malley do telefonu, na jehož druhém konci poslouchal Sullivan.

Sullivan ho chlácholil: „Jacku, neplýtvej zbytečně energií a na ty chlápky se vykašli. Raději vymysli nějaký další krok v akci Borderline.“

KAPITOLA 11

* * *

Ztráty

Susan Warmsleyová přemýšlela o tom, co jí řekl Sam Lombard. Před dvěma dny se vrátil z pouště, kam se vydal pouze s biblí, kterou ostatně nosil s sebou všude, a s autoatlasem.

Příběh, který jí vyprávěl, vyslechla v naprostém tichu. Kdyby Sama dobře neznala, asi by si myslela, že přehání. Nyní ale věděla, že to, o čem mluvil, je naprostá pravda. Všechno znělo tak bizarně a nepravděpodobně, a taky hrůzostrašně.

Bob, její manžel, seděl vedle ní u prostřeného stolu a snažil se otevřít láhev vína. V talířích byly vychladlé zbytky večeře. Sam se procházel po kuchyni a každou chvilku se zastavoval, aby se dotkl nějaké věci anebo si ji jen prohlédl. Susan si uvědomila, že se chová jako někdo, kdo prožil katastrofu a chce si připomínat obyčejné, každodenní věci. Jednal jako někdo, u něhož se projevuje posttraumatický stres.

Sam pokračoval ve svém líčení. Nejdříve se vydal po dálnici směrem na jihovýchod. Cesta vedla mezi poli se zeleninou, obzor nad cestou se chvěl teplem a vzduch byl prosycen pachem chlévské mrvy. Pak se náhle objevily křoviny a s nimi i vysoké drátěné ploty. Když minul Sidewinder Mountain, odbočil na silnici číslo 395 až do Four Corners. Za zády měl vojenskou základnu Edwards Air Force Base. Zastavil, snědl sendvič, který si vzal s sebou, a mezitím pozoroval letadla, která létala sem a tam, zřejmě někde nad územím Ranče, pomyslel si. Pak se opět vydal na cestu. Po stranách míjel vyschlá jezera. V dáli se temnal národní park Sequoia a nad jeho stromy vyčnívaly vrcholky Sierra Nevady. Projel kolem pohoří Tiefort a Žulových hor, které se ztrácejí v Údolí smrti. Na mapě byla již nyní většina cest označena zákazem vjezdu. Vedly do vojenských prostorů, v nichž se testovaly zbraně.

Na svou výpravu se Sam vydal přesně rok ode dne, kdy zmizela jeho dcera Marcia. Nyní by z ní byla třináctiletá nohatá holka s copy a se zářivým úsměvem. Kdo ví, jak teď vypadá. Pokud ovšem ještě vůbec žije. Zneužívání se na dětech výrazně podepíše už po krátké době. Marcia byla jeho jediná dcera, druhým, mladším dítětem byl chlapec.

Děvče se ztratilo na pikniku pořádaném místní komunitou. Odešlo prozkoumávat blízké okolí, jak už to děti dělávají, když jsou unavené společností dospělých. Její matka Trish i s bratrem Petem však byli poblíž. Asi za hodinu paní Lombardová znejistěla a začala svou dcerku hledat. Trvalo další hodinu, než zmobilizovala ostatní účastníky pikniku, aby jí pomohli v pátrání. Nakonec musela zavolat policii. To bylo zhruba tři hodiny poté, kdy Marciu viděla naposledy. Policie objevila v nedalekém křoví stopy pneumatik. Detektiv sdělil matce, že pokud byla Marcia unesena, může být v tuto chvíli vzdálena stovky mil.

Hosté pikniku byli z účasti na zmizení dívky vyloučeni. Policie zaměřila své vyšetřování na Marciinu rodinu.

Vyšetřovatel vyslechl matku i bratra. Pověděli někomu, že se zúčastní pikniku? Slyšeli, že by Marcia někomu říkala, kam jde? Nepovšimli si náhodou, že by v křovinách poblíž místa pikniku stálo nějaké vozidlo? Neslyšeli startování motoru? Trish i Pete odpovídali pokaždé stejně: ne.

Policie se dále zajímala o Marciino chování. Telefonovala s někým před konáním pikniku? Měla důvěrnějšího kamaráda? Nebyla poslední dobou nervózní či podrážděná?

Trish nemohla opět odpovědět jinak, než že ne. Byla si jistá, že Marcia nikam netelefonovala, alespoň ne z domu. Nepatřila k dívkám, které by propadaly depresím, a před svou matkou nic neskrývala. Neměla žádného přítele, ale samozřejmě měla spoustu místních kamarádů a kamarádek. Všichni byli později vyslechnuti a vyloučeni z podezření, že by o jejím zmizení mohli něco vědět.

Vyšetřovatel navštívil i Marciiny učitele, spolužáky a sousedy. Nikdo z nich neuvedl, že se Marcia chovala nějak nezvykle. Přesto policie nevyloučila možnost, že by Marcia utekla z domu.

Někdy se stává, že dívky v období dospívání mají těžko předvídatelné uvažování. Mohou mít i problémy s první menstruací, anebo otěhotní a bojí se to oznámit svým rodičům. Marciin lékař však tyto obavy vyloučil. Dívka byla ještě panna a neexistoval žádný zdravotní důvod, proč by měla utíkat.

Policie dál pokračovala v pátrání.

Nakonec přišel vyšetřující detektiv s teorií, že zmizení dívky může být jen záminkou, jak ze Samovy rodiny vylákat peníze. Pachatel mohl sledovat Trish, jak odjíždí s dětmi na piknik, a unesl první dítě, které se namanulo. Když se Sam otázal, proč by chtěl někdo vydírat právě jeho rodinu, odpověděl mu detektiv, že se může jednat o čirou náhodu a pachateli mohou být mladí lidé, kteří nepracují a potřebují peníze na drogy.

Nikdo se však v následujících dnech neozval, nikdo žádné peníze nevymáhal. Náhodné telefonáty byly omyly, které se po ověření ukázaly být skutečnými omyly.

Po týdnu musel detektiv uznat, že jeho teorie s únosem pro vydírání zkrachovala. Znovu se členů domácnosti vyptával na podrobnosti, které by mohly souviset s Marciiným zmizením. Byla doma šťastná? Jak se jí vedlo ve škole? Hádala se s někým? Mohla mít tajného přítele? Telefonovala někomu předtím, než se ztratila?

Jeho otázky Trish i Sama popouzely. Detektiv jim však vysvětlil, že opětovné kladení otázek je součástí běžného vyšetřovacího procesu.

Policie nakonec kontaktovala i Susanino centrum a porovnávala jejich seznam pedofilů a dětských únosců s vlastní evidencí. Susan se zmínila, že existuje místo nazvané Ranč, kam mohla být Marcia zavlečena.

Detektiv, jemuž byl případ přidělen, přislíbil, že i tuto eventualitu prošetří. Sam byl jejich hovoru přítomen, a když detektiv odešel, požádal Susan, aby mu řekla, kde se zmíněný Ranč asi nachází. Susan mu po chvíli váhání označila jeho předpokládanou polohu.

Když se Marcia ztratila, byla její fotografie uvedena ve všech oblastních zpravodajích a rovněž v televizním vysílání. Policie dostala během čtyřiadvaceti hodin na tři sta hlášení o jejím pravděpodobném pobytu. Dívka byla údajně spatřena na různých místech, od Seattlu až po mexickou hranici. Někteří svědci ohlásili, že ji zahlédli v Houstonu, který je od San Franciska vzdálen na dva tisíce mil. Lidé uváděli, že ji spatřili společně s ženou středního věku, nebo v doprovodu švihácky oblečeného mladého muže, či dokonce s členy její rodiny.

Veřejnost reagovala i na plakáty s Marciinou fotografií, jejím jménem a věkem, které byly vyvěšeny po celé Kalifornii. Kopie byly rozeslány také policii ostatních států. Sam kontaktoval kromě Susanina centra i další dětské organizace a agentury. Národní centrum pro ztracené a zneužívané děti zajistilo otištění Marciiny fotografie na kartony mléka. Když se stále nic nedělo, najali si Lombardovi soukromého detektiva. Ten po týdnu pátrání dospěl k závěru, že není schopen zjistit víc, než k čemu dospěla policie. Veškeré vyšetřování nevedlo k žádným konkrétním výsledkům.

Brzy bylo Marciino jméno nahrazeno v seznamech pohřešovaných osob jmény jiných dětí, které byly uneseny či utekly z domu z rozličných důvodů, ať již proto, že měly ve škole špatné známky, anebo nesouhlasily s nejrůznějšími zákazy svých rodičů.

FBI se nevměšovala do pátrání po ztracených dětech, dokud si nebyla jista, že dítě bylo uneseno nebo zavlečeno do jiného státu. Vyšetřování se tak obvykle stalo výhradní záležitostí místní policie, která má ovšem dost omezené možnosti a není schopna vést pátrání po delší dobu.

Po několika týdnech přicházely zprávy o zahlédnutí Marcie jen poskrovnu a po třech měsících utichly zcela. V té době už plakáty s popisem dívky vybledly anebo byly zničeny či přelepeny jinými.

Detektiv vyšetřující Marciin případ poradil rodičům, aby chodili do centra na konzultace. Krátce po dívčině zmizení je Susan viděla téměř denně a pomáhala jim překonávat velmi těžké období ztráty dítěte.

Nejtíživější okamžik nastal, když vyšetřovatel ukončil intenzivní pátrání a sdělil Samovi, že i když se nenašly žádné stopy vedoucí k nalezení malé Marcie, budou případ dále sledovat.

Trish se Susan přiznala, že měla pocit, jako by jim bylo řečeno, že už Marciu nikdy neuvidí.

O půl roku později se o případ přestali zajímat i novináři, čímž byl de facto ukončen. Susan se snažila alespoň každý týden se za Trish zastavit. Obvykleji našla samotnou doma, pouze s malým Petem. Sam byl v té době na delší služební cestě v Evropě.

A pak postihla Samovu rodinu další nešťastná událost. Pete, kterému byly právě čtyři roky, a začal chodit do mateřské školy, byl sexuálně zneužit. Trish při koupání chlapce objevila, že krvácí. Zavedla ho k lékaři a ten, když hocha vyšetřil, zavolal okamžitě policii.

Trish se ihned snažila telefonovat Samovi. V Berlíně ho již nezastihla a ve Varšavě jí také unikl. Zastihla ho až v Leningradu. Nejbližší letadlo však Samovi odlétalo až za dva dny. Domů se vrátil s pobledlým obličejem, který odrážel nejen vyčerpání, ale také zlost a pocit viny. Přičítal si odpovědnost za to, co se stalo. Měl lépe vybírat školku a zkontrolovat personál, který v ní pracuje. Měl zajistit bezpečnost Peta s takovou pečlivostí, s jakou se stará o své obchody. Sam se dokázal ovládat. Ale uvnitř v něm to jenom vřelo.

V průběhu policejního vyšetřování se ukázalo, že Pete byl jedním z dvaceti dětí, které byly zneužity ředitelem mateřské školky, do níž docházely. Tento vysloužilec války ve Vietnamu se přiznal, že sexuální náklonnost k malým dětem získal během pobytu v Saigonu. Oženil se s vietnamskou dívkou, kterou přesvědčil, aby o jeho touhách mlčela. Občas ho při sexuálních stycích s malými dětmi fotografovala. Když ji policie vyslýchala, uvedla, že byla ještě jako nezletilá manželem znásilněna.

Když si Susan prohlížela fotografie z jeho spisu, byla šokována bezmocným výrazem, který se zrcadlil v očích zneužitých dětí.

Po ukončení případu se snažila společně s několika svými spolupracovníky pomoci postiženým dětem a poskládat střípky jejich rozbitého dětství. Peta si vzala pod vlastní kontrolu. Susan věděla, že pro chlapce bude nejlépe, když zůstane doma v rodinném kruhu, v němž se mu dostane nejvíce lásky.

Nebylo jednoduché odstranit Petovu nejistotu a strach a zbavit rodiče pocitů viny a studu. Zejména se Samovým hněvem bylo nesnadné nakládat, protože ho uměl dobře skrývat. Sam se choval laskavě, nutil se k úsměvům a zdvořile odpovídal na všechny Susaniny otázky. Ale Susan věděla, že hněv, oprávněný hněv, je v Samovi někde hluboko ukryt.

Avšak skrývat jej a tlumit bylo téměř to nejhorší, co Sam mohl dělat. Taková zloba ho mohla pohltit a zničit. Sam se však naštěstí začal postupně otvírat a více hovořit o svých pocitech. Jednoho dne propukl v pláč, v nezastíraný a uvolňující pláč, který v sobě měsíce dusil.

Susan si později uvědomila, že zřejmě v tento okamžik se v Samovi zrodilo rozhodnutí vypravit se do pouště na vlastní pěst.

Susan věděla, že zhruba před padesáti lety zabrala toto území armáda, která zde po útoku na Pearl Harbor zřídila internační tábory pro Američany japonského původu. Obehnala jej drátěnými ploty a označila tabulkami, na nichž stálo, že kdokoli by se pokusil o jejich překročení, bude zastřelen. O dvacet let později sem byli umístěni američtí váleční zajatci, kteří byli psychicky týráni Číňany ve válce o severní Koreu.

Během šedesátých let přešla tato oblast do civilní správy a byla úspěšně prodána. Poslední pozemkový spekulant ji nabízel jako území, kam je možné uniknout ze současného hektického světa.

Z dálnice vypadá tento kus země tak, jak ho kdysi pánbůh stvořil.

Sam pokračoval ve svém vyprávění o tom, jak se mu podařilo najít odbočku k Ranči.

„Nejdříve jsem dvakrát odbočil nesprávně. Prvně jsem si zajel asi míli až dvě. Podruhé o něco víc. Pokaždé jsem sledoval náklaďák, který se mi však někam ztratil.“

Bob nalil do skleniček víno.

Když Sam hovořil, rozšiřovaly se mu nozdry a jeho ruce se začaly třást. Musel se zřejmě hodně ovládat, aby zůstal klidný.

„I další odbočka vedla bůhví kam, navíc jsem asi po míli píchl. Než jsem stačil vyměnit kolo, potil jsem se jako kůň.“

Až dosud si Susan nedovedla představit, že by byl Sam schopen něčeho takového, jako je vyměnit kolo.

Sam pomalu přecházel po místnosti sem a tam.

„Nakonec se mi podařilo auto objevit. Asi po půli míle sjelo do vyschlého koryta řeky.“

Susan věděla, že Sam potřebuje k vyprávění své vlastní tempo. Prožití šoku obvykle ovlivňuje myšlenkový proces. Němci pro to mají speciální slovo vorbeireden. My bychom řekli – obcházení okolo horké kaše.

Bob v tichosti dolil víno.

„Po čtyřech pěti stech metrech vyjel náklaďák z řečiště a začal šplhat po úzké cestě. Nebylo tam místa, kde by se dalo vyhnout. Jednosměrná cesta, která nevedla nikam.“

Sam se odmlčel a usrkl ze své skleničky.

„Asi po další míli jsem dojel k něčemu, co vypadalo jako stará strážnice. Možná ještě z dob, kdy území obývali Japonci. Neměla dveře ani okna. Na zdi byla připevněna cedule. Nová. Anebo alespoň velmi udržovaná.“

Susan si povšimla, že se Sam vyjadřuje krátce a přerývaně. Oběti stresu často zažívají pocit zvyšujícího se napětí, když vyprávějí o svých zážitcích.

„A co na ní bylo napsáno?“ zeptal se Bob a nespouštěl ze Sama oči.

„Pouze ‚Soukromý pozemek. Vstup zakázán.‘ Možná to bylo naopak. Už si přesně nevzpomínám.“

Susan vycítila, že Sama něco podráždilo. Nějaká vnitřní mocná síla, která ho drtila.

„Na tom nezáleží, Same,“ ujistil ho Bob. „Jel jste dál?“

Sam přikývl. „Cedule vlastně přesně neříkala, kde začíná soukromý pozemek. Žádný plot. Ani žádný milník. Nu, jel jsem tedy dál.“

Následovala delší odmlka.

„Ano, jel jsem dál asi čtvrt míle. Další strážnice. Stejná jako ta první. A na ní zase cedule.“

Bob povzbudivě přikývl. „Stejný nápis?“

„Ne. Pouze ‚Zakázané území‘. Jo, to tam stálo. ‚Zakázané území‘.“

„Mohla to být stará vojenská značka,“ namítla Susan.

Sam zavrtěl hlavou. „Vystoupil jsem z vozu a šel si ji prohlédnout. Byla nově natřená. Pak jsem se podíval dovnitř strážnice. Vypadalo to, jako by ji v zimě používala zvěř. Děsně to tam zapáchalo.“

Sam se zastavil a podíval se na ně. „Když jsem vyšel ven, stál tam.“

„Kdo tam stál, Same?“ Bob se snažil, aby jeho hlas zněl klidně. Susan děkovala bohu, že s ní Bob je.

„Mladík. Dvacet pětadvacet let. Nevím, odkud se tam tak najednou vzal. Měl na sobě maskáče. Jako voják. S ruční pistolí.“

„Vyhrožoval vám?“ zeptala se Susan.

Sam zavrtěl podrážděně hlavou. „Jenom se zeptal, co dělám na soukromém pozemku. Pouze to. Na soukromém pozemku? podivil jsem se. Žádný plot jsem neviděl. Kde tedy začíná soukromý pozemek? Díval se na mne a řekl, že jsem musel projet kolem značek s upozorněním. Takže pokud mi to ještě nedošlo, jsem na soukromém pozemku. Zeptal jsem se ho, jestli je voják. Podíval se na mne s takovým podivným výrazem. Jako by chtěl naznačit, že další vyptávání by mi mohlo způsobit potíže. Řekl jsem, dobrá tedy, je tady někde místo, kde bych se mohl otočit a odjet? Chvíli přemýšlel a pak řekl, abych pokračoval dál a u plotu se otočil.“

Bob mírně přikývl. Susan Sama pozorně sledovala. Po chvíli přerušil ticho.

„Pozoroval jsem ho ve zpětném zrcátku. Sledoval mě. A najednou tam nebyl. Jako by se propadl do země. Napadlo mě, jestli jsem nenarazil na nějakou tajnou výcvikovou základnu. Třeba Zelené barety. Ale vojáci si svá území pečlivě značí.“

Sam se zadíval před stůl a pak zamručel: „Byl jsem si však jistý, že na vojenském území nejsem. Ani FBI ani CIA či jiné speciální zásahové jednotky neprovádějí výcviky svých členů v těchto končinách. A i kdyby, nebudou své prostory hlídat jedním hošíkem. Vypadalo to spíš, že jsem ho svou přítomností překvapil. Zdálo se, že nevěděl, co si má se mnou počít. Jenom chtěl, abych rychle vypadl.“

„Měl u sebe vysílačku nebo přenosný telefon?“ zeptala se ho Susan. „Anebo něco, čím by přivolal pomoc?“

Sam zavrtěl hlavou. „Asi po pěti stech metrech jsem opravdu narazil na plot. Zdálo se, že nikde nekončí. Byl vysoký tak dvanáct patnáct stop. Za plotem jsem zahlédl náklaďák, jak mizí za valem. A jak mladík předpověděl, před plotem bylo místo, kam by se vešlo několik aut. A také brána. Hlídaná kamerou a mluvítkem. Jako by to byl vstup do nějakého vojenského zařízení. Pomyslel jsem si, že by to nakonec opravdu mohla být jedna z těch tajných základen, o nichž se povídá, že jsou ukryty na poušti.“

Zavřel oči, jako by chtěl překonat únavu. „Same, něco vám udělám k jídlu. Sendvič?“ zeptala se Susan.

Sam otevřel oči. „Nechte mě domluvit. Otočil jsem auto. Věděl jsem, že mě mohou sledovat kamerou. Vtom jsem si uvědomil, že tam, někde za tím plotem, může být Marcia. Jednal jsem zkratkovitě, přiznávám. Vyskočil jsem z vozu, utíkal k bráně a začal ječet do mluvítka, že se k ní musím dostat.“

Samova ruka položená na stole se opět začala třást. Susan se natáhla a přikryla mu ji lehce svou dlaní. Ani si toho nepovšiml a pokračoval.

„Náhle se objevil džíp. Řítil se k vratům plnou rychlostí. Vzadu stál chlapík se samopalem v ruce. Ani jsem si nevšiml, že má zbraň, dokud jsem neuslyšel výstřely. Tehdy jsem si řekl, je načase, abych odtud zmizel. Skočil jsem do auta. Slyšel jsem, jak kulky narážejí do skály. Hvízdaly všude kolem mne.“

Sam se zhluboka nadechl. „Můj chevrolet není žádnej sporťák, přesto jsem jel, jak jen se dalo. Skákal jsem po hrbolech, vytáčel motor na plné obrátky. Stále jsem slyšel střelbu. Ve zpětném zrcátku jsem viděl, že džíp projel bránou bez zastavení. Začal se přibližovat. A pak se objevil problém přede mnou. Mladík, kterého jsem potkal před strážnicí, stál uprostřed cesty jako nějaký dopravák. Namířil jsem si to na něj v okamžiku, kdy proti mně zvedl pistoli. Myslím, že jsem ho zachytl, když se snažil uskočit. Ani nevím, kdy jsem minul druhou strážnici.

Džíp se neustále přibližoval. Držel jsem plynový pedál na podlaze a jel jako přiopilý. Naštěstí můj chevy dobře sedí. Snažil jsem se kličkovat, abych nebyl snadným cílem. Chlapík z džípu po mně čas od času vypálil dávku. Konečně jsem dojel k řečišti a přehoupl se přes ně. Za několik minut jsem si uvědomil, že už mě nikdo nesleduje. Džíp zůstal patrně na druhé straně řečiště. Zřejmě bylo příliš riskantní, aby po mně střílel tak blízko cesty.“

Sam si vydechl. „A tak jsem zde.“

Bob se ho zeptal, co hodlá dělat dál.

„Půjdu na policii.“

Bob se podíval na Susan. Hleděla na Sama a přemýšlela o tom, že zmizení dítěte je něco naprosto zvláštního. Neexistuje žádné tělo, které by bylo možné oplakávat, zbývá pouze nejistota. A možná také naděje.

„Půjdu na policii,“ řekl znovu Sam, aniž se snažil zakrýt svůj hněv.

Susan věděla, že následujících pár minut bude kritických. Začala mluvit tiše, ale s jistotou v hlase.

„Same, dříve, než vše oznámíte policii, podívejme se na to z jiného pohledu.“

„Ne, Susan. Z žádného jiného pohledu to nemíním hodnotit. Chci, aby tam policie zajela a prohledala to místo kousek po kousku.“ Samův hlas přeskakoval.

Susan se natáhla přes stůl. „Same, to bychom chtěli všichni. Stejně jako vy.“

„Tak pojďte se mnou na policii.“

Susan z něj nespouštěla zrak a mírným hlasem pokračovala.

„Ignoroval jste značky, které vás varovaly, že se nacházíte na soukromém pozemku. Nikdo vám ničím nevyhrožoval, jenom vás nějaký mládenec vyzval, abyste odjel. Místo toho jste začal křičet do mluvítka. Chlapík v džípu se mohl oprávněně domnívat, že hodláte přerazit bránu a napáchat kdovíjaké další škody. A proto párkrát varovně vystřelil…“

„Susan!“ vykřikl nevěřícně Sam. Oči mu plály hněvem.

Stikla mu pevněji ruku. Musela dokončit to, co mu chtěla říci. „Několik varovných výstřelů, Same. Nic víc. Každý je k tomu oprávněn v místech, kde není možné dovolat se ochrany policie. Chtěli pouze, abyste jim nezasahoval do soukromí. Kdyby vás mínili zastavit, prostřelili by vám pneumatiky. A kdyby vás chtěli zabít nebo zranit, mohli to lehce udělat. Ale všechno, co požadovali, bylo, abyste zmizel. Pokud zde někdo porušil zákon, byl jste to vy, Same!“

Sam vyskočil ze židle. Teď už se nedokázal ovládat. „Co to na mne, Susan, hrajete? O co se ksakru snažíte?“ zařval.

„Sedněte si, Same.“ Podívala se na něj klidným pohledem. „Chovám se přesně tak, jak by se zachovala policie. A jak by jednali obhájci majitelů Ranče.“

Sam se konečně posadil.

Susan pokračovala. „Postaví celý případ do zcela jiného světla. Nebudou popírat, co se stalo, ale úplně obrátí skutkovou podstatu.“

V kuchyni opět zavládlo ticho.

Sam nakonec navrhl, aby informovali televizi a noviny.

Bob se podíval na Susan. Opět zavrtěla hlavou. „Co byste jim chtěl říci? Že jste jel do pouště – kvůli čemu? Jaké máte důkazy, že je Marcia právě tam? Nakonec byste vypadal jako nějaký pomatený rodič. A to by vám moc nepomohlo. Ani Marcii, ani nikomu z nás.“

Sam nepřítomně zíral kamsi do nekonečna. Susan se natáhla přes stůl a ještě jednou mu stiskla ruku.

„Nemůžeme s tím jít na veřejnost, Same. Nikdo z nás neví, jestli je Marcia vůbec naživu. Rok je dlouhá doba. Jestli byla na Ranči, je velmi pravděpodobné, že už tam dávno není. Po tom, co jste udělal, ji nejspíš přemístili někam jinam. A možná že odvezli všechny děti pro případ, že by tam policie udělala šťáru. Jsou zvyklí jednat rychle. Děti jsou v této zemi neustále přemísťovány sem a tam. Je to hrozné, ale je to tak, Same. Moc bych si přála, abych vám mohla říct, že dostaneme Marciu zpátky. Ale nemůžu. Ani FBI to není schopna slíbit. Ani policie. Nikdo. Taková je realita. Ukrást dítě je snadnější, než ho najít. Tohle je velká země, a policajti jsou také jenom lidi. I ti nejlepší se nekonečným pátráním časem unaví.“

V tichu, které následovalo, držela Susan Samovu ruku. Po chvíli ucítila, jak na hřbet její ruky spadla jeho slza.

ROZUZLENÍ

* * *

Objasnění případu, jenž se týká zneužívání osob, vyžaduje ohromné množství informací a důkazů. K jejich zajištění jsou nutné nejen finanční prostředky, ale také nesmírná lidská obětavost a píle. Kromě toho hrají v odhalení zločinu velkou roli i politické síly: země, v nichž je otrokářské využívání lidí ještě stále běžným jevem, prosazování spravedlnosti příliš nepodporují. Pokud je však o tom nepřesvědčíme, zbude malá naděje, že se nám podaří vymýtit vykořisťování lidí, které vzkvétá bez ohledu na rasu či barvu pleti, náboženskou příslušnost anebo geografickou polohu. Dnešní otrokářství je výplodem jednak chamtivosti a zvrácenosti a jednak nesmírné chudoby.

Maureen Alexander-Sinclairová, The Anti-Slavery Society

KAPITOLA 12

* * *

Povinnosti detektiva

Šestá ulice se nacházela jen několik bloků od té, po níž ujížděl jednoho sobotního říjnového večera detektiv Sanders a snažil se nalézt nějaký záchytný bod, který by mu pomohl vyšetřit vraždu Johna X Sixtyho. Od okamžiku, kdy opustil pitevnu, slyšel a viděl věci, o nichž doposud neměl vůbec tušení.

Je pravda, že objasňování vražd závisí na dobré spolupráci celého vyšetřovacího týmu, a zároveň na znalostech a intuici detektiva. Sanders by navíc k tomu dodal, že všechny vraždy mají obecně řečeno cosi společného: jsou páchány v afektu, ze strachu či nenávisti – k zabití dochází při loupežných přepadeních, při domácích hádkách, při bitkách v baru, anebo se jedná o úkladné vraždy, jejichž motiv nebývá složitý. Někdy dojde k zabití prostitutky, jindy na pobřeží zbude po odlivu tělo bez hlavy.

Čtrnáct vyšetřovatelů z oddělení vražd dělá, co může a co v rámci svých schopností mohou udělat, přestože se jim příjmy neustále snižují.

Sanders věděl, že práce většiny detektivů není dobře ohodnocena. On sám má základní plat třiačtyřicet tisíc dolarů ročně, s přesčasy dosahuje jeho výdělek šedesáti tisíc hrubého. Po odečtení daní a ostatních srážek přinese domů okolo sedmi set dolarů týdně, přitom jeho pracovní doba často přesahuje sedmdesát hodin týdně. Deset dolarů na hodinu tedy není zrovna plat hodný detektiva, který musí být ve střehu čtyřiadvacet hodin denně. A už vůbec neodpovídá námaze, kterou musí vynaložit při vyšetřování takového případu, jako je vražda Johna X Sixtyho.

Tento případ zatáhl Earla Sanderse a Napa Hendrixe do satanského podsvětí. Sandra Gallantová jim pomohla určit, z jakých kultů či čarodějnických sekt v oblasti Zálivu by mohl vrah anebo vrahové pocházet. Oba detektivové si ověřovali alibi podezřelých osob a vylučovali jeden kult po druhém.

Členové jednotlivých kultovních skupin často sami napomáhali vyšetřování, poněvadž byli popuzeni, že se na celou satanskou komunitu pohlíží jako na společnost, jež si libuje v rituálním obětování. Sandersovi bylo konečně jedno, proč jim pomáhali, hlavně že to dělali.

Sanders společně s Hendrixem nedávno navštívil jednoho vysoce postaveného kněze, jehož dům se nacházel naproti baptistickému kostelu, v němž Earl kdysi jako chlapec ministroval. Kněz byl muž středního věku. Byl jednatelem jednoho z nejvlivnějších městských finančních domů. Přivítal je ve velmi jednoduchém, střízlivém obleku. Sanders si povšiml, že cestou do obývacího pokoje prošli kolem relikviáře, v němž byly uloženy satanistické předměty – zvířecí lebky, kosti, amulety. Pokoj, do něhož vešli, byl temný. V jednom rohu stál oltář potažený černým suknem, na němž stál obrácený kříž, athamé – rituální nůž a stříbrný pohár.

Jemným, kultivovaným hlasem jim kněz vysvětlil, že nůž, jehož rukojeť byla černá a svítivě lesklá čepel asi třicet centimetrů dlouhá, je „mečem moci“. Obrácený kříž zesměšňuje smrt Ježíše a znázorňuje Satanovu moc nad Kristem. Pohár je „kalichem extáze“. Z něho pije, když chce dosáhnout uklidnění anebo zintenzívnit své emoce.

„A co při takových příležitostech pijete?“ zeptal se Hendrix bez většího zájmu.

Muž se mírně pousmál. „Krev, zvířecí krev, pochopitelně. Kupuji ji od řezníka. Chcete znát jeho adresu?“

Hendrix zavrtěl hlavou. Pochyboval, že by kněz lhal ve věci, kterou si lze velmi snadno ověřit.

Detektiv přistoupil k oltáři a prohlížel si maketu mužského údu vyřezanou ze dřeva. Kněz ji uchopil a demonstroval, k jakým účelům slouží. Třepal s ní tak dlouho, až z jejího vrcholku vytryskl pramének vody.

„To je součást našeho přijímání,“ vysvětloval trpělivě.

Sanders ukázal na velkou černou svíci stojící na jednom konci oltáře a na menší bílou, jež byla umístěna na opačné straně.

„Černá svíce,“ pokračoval muž, „je Luciferovo světlo.“ Pokývl hlavou k bílé. „A ta reprezentuje pokrytectví a úpadek křesťanství a jiných náboženských vyznání.“

Sanders si podřepl a zadíval se na masku kozla, visící uprostřed oltáře.

Kněz se opět usmál. „Je vyrobena z umělé hmoty. Ale vypadá věrohodně, nemyslíte?“

Sanders se narovnal. „Vy tomu všemu opravdu věříte?“

Muž přikývl. Jeho výraz v tváři náhle zvážněl. „Samozřejmě.“

Poklonil se před oltářem a monotónně odříkal: „In nomine Dei nostri Satanas Luciferi Excelcis!“ (Ve jménu našeho nejvyššího boha Satana Lucifera. – Pozn. překl.) Téměř šeptem vysvětlil, že tato modlitba chrání bránu pekla, v němž sídlí „ďáblové“, od Abaddona po Yen-lo-Wanga, bohové pekla.

Hendrix si povzdechl. „Jsem trochu staromódní. Já věřím v tohle,“ a lehce si poklepal na levou stranu žeber, kde měl připásanou pistoli.

Kněz je zavedl do druhého kouta místnosti, kde stála v životní velikosti socha ďábla. U nohou modly hořela ve vyznačeném kruhu svíce.

Muž uchopil zvoneček, který se rovněž nacházel v kruhu, a pokračoval ve vysvětlování.

„Tyto předměty reprezentují Posvátný plamen. Jestliže zazvoním, zjeví se Síly noci.“

Sanders rychle poznamenal. „Doufám, že nehodláte zvonit. Už tak máme dost problémů.“

Kněz vrátil zvoneček opatrně na původní místo. Pak, aniž by se ohlížel na přítomnost obou detektivů, se pomalu otočil proti směru hodinových ručiček, pokaždé se zastavil v poloze určující světové strany a polohlasně si odříkal další zaklínadlo.

Hendrix zavrtěl hlavou a nenápadně Sandersovi zašeptal: „Připadám si, jako bychom slavili Halloween.“

Kněz se postavil před sochu a hlasem, kterým by mohl navádět k nějaké nekalé finanční transakci, pokračoval v rozpravě o moci uhrančivého pohledu. Ti, kteří jej mají a ovládají ho, jsou schopni manipulovat jinými osobami.

Hovořil dále o velkém drakovi vodního království a o síle, již mají Gorgo, Leki, Mormo a Thoth. Čím déle mluvil, tím byl jeho hlas vzrušenější.

Nakonec se zasnil a utichl. Oba detektivové na sebe mrkli a po špičkách se vytratili z pokoje.

Venku si Hendrix hlasitě oddechl. Sanders se se smíchem zeptal: „Tak co, neměli bychom vyslechnout také Morma?“

Nasedli do auta a vydali se přes záliv do čtvrti Marin, kde chtěli vyslechnout starou ženu, která se zabývala magií. Avšak téměř nic, o čem mluvila, se neshodovalo se znaky, které souvisely se smrtí Johna X Sixtyho. Nebyl zabalen do vyšívaného hávu ani nebyl obložen bylinami.

Odjeli tedy do Berkeley, aby se zde setkali s okultistou, který se specializoval na obětní předměty, jakým byl například i athamé. Ukázal jim svou sbírku dýk, z nichž každá měla trojhrannou čepel a rukojeť ve tvaru blesku. Když odcházeli, poznamenal muž, že osoba nebo osoby, které detektivové hledají, by mohly pocházet z Tibetu. Sanders se ho zeptal, podle čeho tak usuzuje. Okultista mu odvětil, že Tibeťané často cestují v astrální rovině.

A tak si oba vyšetřovatelé v další hodině vyslechli přednášku o tom, jak někteří lidé, zejména kouzelníci a čarodějové, jsou schopni využívat zvláštní energie, opustit své tělo a cestovat v „duchovní podobě rychlostí světla“ na jiná místa naší Země. Během jediné noci mohou navštívit všech pět kontinentů a plnit úkoly, které jim dali jejich „staří bohové“.

Když se vraceli do města, Sanders uličnicky poznamenal: „Myslím, že se Kalifornie nemusí bát, že by někdy ztratila svůj věhlas.“

Kromě těchto výletů si Sanders s Hendrixem doplňovali znalosti četbou různé naučné literatury. Dověděli se o padlých andělech, o hadech a jiných symbolech. O čtyřech princích pekla. Přečetli také vše, co by mohlo souviset s pentagramy. Kromě jiného objevili, že „znak ďábla“ padne na satanistu již v okamžiku jeho zrození. Sanders zjistil, že tímto znamením může být například jeden prst navíc anebo u žen třetí prsní bradavka. Předpokládá se, že Anna Boleynová, manželka Jindřicha VIII., měla třetí prsní bradavku, proto byla obviněna z čarodějnictví a popravena. Třetí neboli čarodějnická bradavka byla rovněž uvedena jako rozpoznávací znak čarodějnictví ve speciálním zákoně, jejž vydal parlament za dob vlády krále Jakuba.

Hendrix si rozmrzele odfrkl: „Nevzpomínám si, že by náš John X Sixty měl třetí prsní bradavku. Ani že by vypadal jako nějaký chlapík, jehož popisují statutární knihy staré Anglie.“

Sanders se usmál. „Možná se k nám dostal astrální rovinou.“

Odjeli na setkání okultistů do okrajové čtvrti Heywood. Scházeli se tam jednou měsíčně kouzelníci a čarodějky v době úplňku. Ukázalo se, že na těchto shromážděních se předčítají staré magické legendy, balady a zpívají písně, které nějak souvisejí s uctíváním měsíce. Mezi nejpopulárnější patřily „Zelené rukávy“ a „Uhelně černé hory“. Ve výškové budově na Grant Street jim velmi vzdělaná žena začala vysvětlovat, že nezasvěcení těžko pochopí význam a důležitost rituálů zaměřujících se na plodnost. Vyzývala Shemhamforashe, velkou babylónskou děvku, a pohanské bohyně Lilath a Hekaté, aby ukojily její smyslnost. Ve svých prosbách pokračovala, i když se oba detektivové kvapně vytratili pryč.

Ještě stále nenarazili na nějakou kloudnou informaci. Hovořili i s místním hypnotizérem. Ten potvrdil, že hypnóza je jednou z nejpoužívanějších kouzelnických technik. Říká se jí „okouzlení“. Ale bylo těžké říci, jestli byl John X Sixty před svou smrtí v transu, či nikoli. Oba inspektoři nahlédli do tajů používání kadidel, zasvěcovacích obřadů, zaříkávání, měsíčního uctívání, přípravy nápojů lásky a obeznámili se s úlohou nudity v rituálech.

Ve Starém zákoně objevil Sanders zmínku o tom, že proroci Izraele vykonávali svá proroctví nazí. V knize Jobově, jež se považuje za nejstarší v bibli, se dočetl o měsíčním uctívání. Příprava nápojů lásky sahá v historii až kamsi k legendám o Tristanovi a Isoldě, zaříkávání se používalo již ve starém Babylóně a zasvěcovací obřady byly známy dávno před Kristem.

Sandersovi se přes usilovné pátrání a srovnávání nepodařilo najít žádnou vazbu mezi těmito praktikami a smrtí Johna X Sixtyho.

Nejvíce ho překvapilo, že satanské obřady ve všech svých formách nebyly určeny pro nevzdělané, zaostalé či chudobné lidi – mezi které však zřejmě John X Sixty patřil. Okultisté, s nimiž se detektivové setkali, byli často velmi vzdělaní, finančně dobře situovaní lidé, kteří zastávali významné funkce v místních nebo federálních úřadech, v armádě, v průmyslu či v obchodování. Všichni se nad smrtí neznámého pohoršovali a odmítali, že by jejich sekty mohly mít něco společného s takovou brutalitou. „To porušuje všechna naše starodávná pravidla,“ protestoval jeden lékař, který byl vyznavačem Satana.

Vysvětlil jim zásady enochiánského jazyka používaného v rituálech satanistů, o němž se říká, že je starší než sanskrt. V některých případech se podobá arabštině, jindy hebrejštině a latině. Pak přečetl několik znaků a seznámil je s šiframi, podle kterých se vykládají. Vysvětlil jim, že jsou pokládány za „okna do čtvrté dimenze“. Sanders se později Hendrixovi přiznal, že měl pocit, jako by nahlédl do pekla.

Gallantová přišla s myšlenkou, že vrah nebo vrahové mohli být překupníky drog. Mnoho lidí, zabývajících se okultismem, shání peníze na svou činnost prodejem heroinu, kokainu nebo jeho derivátů. Ale ani na podporu této domněnky neměli Sanders s Hendrixem sebemenší důkaz.

Po jednom z dalších dlouhých dnů neúspěšného pátrání seděli oba detektivové ve služebně oddělení vražd.

„Nape, zdá se, že jsme uvázli na mrtvém bodě,“ prohodil Sanders. „Běžného vraha dokážeme vypátrat, ale tohle…“

V jedné zapadlé kavárničce na rohu ulice se dověděli, že John X Sixty patřil nejspíše mezi stovky mladých lidí, kteří jsou každým rokem obětováni v kultovních rituálech. Šeptalo se, že čím mladší oběť, tím lepší.

Hendrix pak prohledal hromadu nejrůznějších výpovědí, z nichž vybral jednu. „Zde jakýsi chlapík uvádí, že novorozenci a malé děti jsou nejlepšími kandidáty pro rituální oběti. Satanisté jedí s oblibou jejich prsty. Zejména pravý ukazováček.“ Hodil papír na stůl a vytáhl další.

„Tady tvrdí nějaká žena, že satanisté prý věří, že pravá strana lidského těla představuje stranu Ježíše. Své tvrzení zdůvodňují tím, že Kristus sedí v nebi po pravici Boha. Když zničíte pravou stranu, zničíte prý i Ježíšův vliv.“

Položil spis na hromádku k ostatním.

„Myslíš, že na základě této úvahy byla Johnovi X Sixtymu odříznuta pravá testikula?“ zeptal se Hendrix Sanderse.

Sanders pokrčil rameny. „Nevím. Vůbec nevím, co si mám o tom všem myslet,“ podotkl rezignovaně. Celý případ vypadal tak neuvěřitelně, že si občas musel připomenout skutečnou realitu.

Přispívaly k ní i mnohé výpovědi, které uváděly, že po Severní Americe se křížem krážem tajně převážejí lidé, kteří byli do Spojených států propašováni z Mexika anebo z Kanady. Někteří z nich, zejména ženy, byli určeni k prostituci či pro pornografický průmysl. Stále častěji se však objevovaly výpovědi, které poukazovaly na obětování a kanibalismus.

I Gallantová přišla s podobnými zkušenostmi. Uvedla, že zvyšující se počet hlášení podobného druhu zaznívá nejen ze známých dětských center, jakým bylo i centrum Susan Warmsleyové, ale i z jiných míst. Na zhoršující se situaci upozorňovalo i několik zkušených policejních vyšetřovatelů. Jedním z nich byl i Robert Simandle z Chicaga. Gallantová ho považovala za jednoho z nejlepších vyšetřovatelů trestných činů souvisejících se satanismem.

Simandle po léta sledoval mezinárodní síť satanistů, která byla stejně rozsáhlá jako síť obchodníků s drogami nebo s dětskou pornografií, a byl pevně přesvědčen o tom, že v devadesátých letech vzroste počet trestných činů, do nichž budou zapleteni vyznavači Satana či jejich praktiky. Jiný uznávaný vyšetřovatel, Larry Jones z Boise v Idahu, tvrdí, že satanismus se může bez větších potíží rozvíjet také proto, že vyznavači této sekty zaujímají v justičním systému významné pozice.

Sanders zvažoval, má-li jim zavolat. Pak ale usoudil, že ani Susan, ani Simandle či Jones mu neřeknou více, než co se už dověděl od Gallantové.

Možná že se mu v tento sobotní večer konečně podaří najít nějaký pádný důkaz.

Za náměstím Union Square dopravní ruch zeslábl a naopak zhoustla mlha, což bylo neklamnou známkou, že se Sanders pohybuje v blízkosti pobřeží. Zálivem se sunula nákladní loď a směřovala do doku. Sanders si uvědomil, že Kalifornie představuje jakýsi nepřetržitý, dlouhý dopravní pás, na který se vykládá zboží pocházející z opačné strany Pacifiku. Přijel až k velké tabuli, na níž bylo napsáno – VÍTEJTE V SAN FRANCISKU, USA – a přemýšlel, co se napříště stane terčem rozpínajícího se jenu. Světla jeho auta osvítila orientální znaky nastříkané sprejem na pilíře, které podpíraly tabuli. Byly japonské, anebo čínské? Na to by nedokázal odpovědět. S určitostí ale věděl, že zde donedávna nebyly. Najednou pocítil touhu ochránit tuto oblast zatím nedotčenou penězi z Tokia, které však už poznamenaly město na mnoha jiných místech.

Jel pomalu. Nalevo za sebou zahlédl koutkem oka věže mrakodrapů, které stály tak blízko u sebe, že vypadaly jako jedna velká masa budov. Když sem přišel poprvé, hrozil se, že se při prvním zemětřesení okamžitě zřítí. Nyní už o takových hloupostech nepřemýšlel. Byl rád, že žije v tomto městě jako ostatní miliony lidí. Připadalo mu zábavnější a krásnější než třeba Řím, Londýn, Paříž anebo v každém případě New York.

Avšak jen málo obyvatel města zná jeho opačný konec. Tady, daleko od centra, nezáří reklamy a ulice se lomí v rozličných úhlech. Kdyby neviděl špičky věžáků vykukujících z mlhy, sotva by mohl říct, že jede stále na jih. V průchodu se objevila nějaká postava a opět zmizela. Možná další z bezdomovců, pomyslel si Sanders. Možná že John X Sixty tady někde žil. A taky zemřel. Zvolil Eddie tuto část města jako místo jejich setkání záměrně? Chtěl mu snad ukázat, kde k vraždě došlo?

Možná, pomyslel si Sanders. To se teprve dozví.

Zločiny, jako je případ Johna X Sixtyho, nutily Sanderse zamýšlet se nad otázkou, kam spěje dnešní svět. Pokud jeho práce skončila úspěšným vyřešením případu, nevadily mu přesčasy ani zbytečné papírování. Ale netěšilo ho, když se honil sem tam a vyšetřování se téměř nikam neposunulo. A to byl případ Johna X Sixtyho. Důkazy, které doposud měl, byly mizerné. Dokonce neznal ani přesný okamžik jeho smrti.

Všechny ostatní důkazy – ohledání místa činu, vzorky, pitevní nálezy – byly bez přesného určení úmrtí jen podpůrnými údaji. Pro Sanderse bylo stanovení doby, kdy byla spáchána vražda, cosi jako kompas, podle něhož směroval další průběh vyšetřování. Takhle mohl přemýšlet o tisíci variant, a žádná z nich nemusela být pravdivá. Mohl si klást stovky otázek, na něž nedokázal odpovědět. Byl již John X Sixty mrtev, když byl pohozen na Šesté ulici, anebo ještě živ? Proč ho odložili právě tam? Byla všechna jeho zranění spáchána najednou, anebo postupně? Nachází se Šestá ulice poblíž místa, kde téměř vykrvácel? Anebo z něj vypouštěli krev postupně? Pokud ano, nestalo se tak v přívěsu, který technici prohledali centimetr po centimetru.

Jestliže vykrvácel najednou, kam se poděla nádoba s krví? Na jedno napití jí muselo být poněkud mnoho – jestliže se ovšem obřadu neúčastnilo více lidí. Sanders se pokoušel představit si hlouček lidí, jak sedí v kroužku a popíjejí krev. Takové věci se prý skutečně dějí. Ale nikdo z jeho lidí nasazených mezi obyvatele Šesté ulice nic podobného nehlásil.

Soudní lékař potvrdil, že krev je možné skladovat delší čas v lednici nebo mrazničce. Pokud však není uchovávána ve speciálních podmínkách, hrozí jejímu uživateli otrava močovinou.

Lékař však také poznamenal, že věznitelé mohli Johna X Sixtyho udržovat při životě několik týdnů či měsíců, pokud mu podávali dostatek tekutin. To Sanderse znovu přivedlo na Šestou ulici. Když z něj dostali poslední kapku krve, zabili ho a hodili sem, protože to bylo nejblíž? Nebo byla Šestá vybrána proto, že se nachází daleko od místa skutečného zabití?

John X Sixty mohl být zavražděn někde mimo město. Pak ho sem jeho vrah či vrahové pouze přivezli a vyhodili. Mohl anebo mohli pocházet z místa vzdáleného od San Franciska tisíce mil.

Ale proč ho pohodili? Proč ho raději nezakopali někde v horách? Nebo na poušti? Všude nedaleko existují stovky, k čertu, tisíce míst, kde by ho nikdo nenašel, ani kdyby se do pátrání zapojily všechny policejní síly Kalifornie. Zamýšleli vrahové objevení Johnova těla? Je součástí jejich zábavy i pozorování, jak půlka policejního sboru běhá kolem mrtvoly jako hejno bezhlavých slepic? Domnívají se snad, že po požití mladíkovy krve se změní ve vlkodlaky a vampýry?

Všechny ty otázky zněly nesmyslně, ale Sanders je nemohl pominout.

Nejraději přemýšlel při jízdě autem. Nejinak tomu bylo i onoho sobotního večera, kdy se snažil poskládat dohromady všechny střípky případu, které mu byly známy. Většinou se mu ale hlavou honily samé otázky.

Byla vražda Johna X Sixtyho jedinou toho druhu, anebo byla součástí celé série vražd? Byl zabit primárně kvůli sexuálnímu uspokojení? Anebo se jednalo o čistě rituální vraždu? Zabil jeho vrah či vrahové poprvé, anebo opakovaně? Jaké jsou rasy? Bílé, černé, žluté? Je pachatel či pachatelé mladistvý, anebo již dospělý?

Instinkt mu napovídal, že v případě Johna X Sixtyho se jedná o ojedinělou vraždu. Kdyby patřila k nějaké sérii, už by se zřejmě objevila další mrtvola. Měl rovněž neurčitý pocit, že John X Sixty byl zabit z obou příčin – jak ze sexuálních, tak obětních. A instinktivně usoudil, že vrah či vrahové jsou dospělí, bílé pleti. Nějak se mu nezdálo, že by černí nebo žlutí obětovali osobu pocházející z jiného etnika. A i když věděl z vlastní zkušenosti, že děti dokáží být často velmi kruté, musely by být vystaveny velké brutalitě, aby dokázaly něco tak hrozivého.

Podle laboratoře byla zranění na zádech zavražděného způsobena zřejmě bitím řetězem. Inspektorka Gallantová usoudila, že ani Piquetové, ani členové Petrova společenství by nesáhli k takovým krutostem.

Johna X Sixtyho tedy musel zabít mimořádně bezcitný, otrlý a zlý člověk.

A Nap měl pravdu. Vyšetřování se může táhnout dál a dál a dál.

Dokud však nezavolal Eddie.

Ve státě Kalifornie žije několik milionů lidí a je překvapivé, kolik z nich chce „nezištně“ pomoci policii.

Sanders se zastavil na křižovatce, aby zjistil, kde se nachází. Někde v dáli zahoukala lodní siréna.

Je zvykem, že v průběhu vyšetřování se ozve nejméně jeden blázen, který tvrdí, že zná vraha anebo důležité okolnosti, které by mohly přispět k jeho vypátrání.

Nakonec se z toho vyklube nějaká drobnost, o níž si přečetl v novinách. Pomatence však vyzpovídá nejdříve jeden vyšetřovatel, pak druhý, třetí, police tím ztrácí čas a peníze, kdežto bláznovi stoupá popularita. Vše se točí kolem něj a on si najednou připadá nesmírně důležitý. Nelze však zavřít všechny blázny ani předem vyloučit, že si vymýšlejí.

Eddie však jako blázen nemluvil. Blázen se na první pohled chová klidně, zodpovědně a autoritativně. Eddie do telefonu naopak mumlal a něco váhavě naznačoval. Přesto zněl jeho hlas věrohodně.

Sanders minul další blok budov, které vypadaly opuštěně. Nakládací plocha vedle nich zela prázdnotou. Za ní byl pozemek, na němž parkovaly přívěsy obehnané drátěným plotem. Sanders zabočil.

Proč Eddie vůbec zavolal? Chtěl za svou informaci peníze? Možná. Někteří lidé jsou ochotni se za pár dolarů obrátit proti své partě, ale v takovém případě se obvykle předem dohodnou na ceně. Eddie se o penězích nezmínil. Musí mít tedy jiný důvod.

Sanders dříve, než se vydal na schůzku, zkontroloval, jestli Eddie nemá záznam v trestním rejstříku. Nic neobjevil.

Možná že se Eddie stal svědkem zločinu a nyní dostal strach. To se stává, i když ne často. Proč by ale telefonoval? Proč nezašel na nejbližší policejní stanici? Místo toho si vybral ke schůzce tohle zapadlé místo.

Mohlo by se ale stát, že Eddie chce spolupracovat s policií ze zcela zištných důvodů. Možná spáchal nějaký jiný trestný čin a svědectví v závažnějším případě považuje za polehčující okolnost.

Sanders pohlédl na hodinky: je tu příliš brzy. Jestli s ním Eddie hraje nějakou hru, pak si vybral skvělé místo. Kdyby byl všední den, asi by se tady nepohnul, aniž by neriskoval, že ho někde přimáčkne obrovský náklaďák. Teď, v sobotu večer, zde není ani noha. Pokud by ho tady někdo zabil, našli by ho až v pondělí ráno.

Pak ale usoudil, že i přes týden na toto místo málokdo zavítá. V okolních skladech a budovách by se jistě našel nejeden kout, v němž by bylo možné schovávat tělo Johna X Sixtyho po týdny. Jistě se zde nacházejí i mrazicí boxy. Při troše opatrnosti mohl někdo ukrýt tělo mladíka mezi hromady masa, aniž by si kdo čeho všiml. Jiná možnost je, že Johna X Sixtyho již přivezli zmrzlého a nechali jeho tělo někde rozmrazit, než ho odvezli na Šestou. Pak si ale uvědomil, že chlapci z laboratoře trvali na tom, že tělo po smrti zmraženo nebylo.

Druhá otázka, která nedala Sandersovi spát, byla, kdo je zavražděný John X Sixty? Není to syn nějakého politika? Vzhledem k jeho poměrně zanedbanému stavu by řekl, že ne. Nicméně šéfovi nahlásil, že to může být kdokoli a odkudkoli. Od studenta přes námezdního dělníka až po náhodného stopaře, kterých je na dálničních výpadovkách požehnaně. Těžko se jim vysvětluje, že stopování může být nebezpečné. Pro ně představuje levnou a snadnou dopravu. Ale ne všichni stopaři končí jako kořist podsvětí.

Sanders popojel o další blok. Odněkud zvenku k němu dolehl zvuk praskajícího dřeva. Po chvíli uviděl ve světle reflektoru hromadu dřevěných bedniček a několik mládenců, kteří je rozlamovali na kousky. Bylo jich asi pět nebo šest. Pálili prkénka v sudu od oleje. Na chvíli ustali v práci a sledovali přibližující se auto. Sanders jel uprostřed cesty stále stejnou rychlostí. Koutkem oka zahlédl, jak jeden z chlapců zvedl poleno a zamířil k jeho vozu. Jiný ho okřikl, hoch se vrátil a přiložil poleno do barelu. Za několik okamžiků se mu mládenci ztratili v houstnoucí mlze.

Protože byla sobota, oficiálně nepracovní den, oblékl si dnes hnědé sportovní sako, světlé kalhoty, hnědé mokasíny a krémovou košili, kterou u krku nedopnul. Zbraň měl připevněnou pod sakem. V náprsní kapse měl kromě peněženky a služebního odznaku také útlou koženou knížečku Nového zákona.

Při vyšetřování případu pomáhali Sandersovi a Hendrixovi nepřímo i ostatní detektivové. Instruovali své informátory, aby roznesli, že každý, kdo by skrýval vraha či vrahy Johna X Sixtyho, bude stíhán. Zpráva se dostala zejména do oblasti kolem Šesté ulice.

Otisky prstů nalezené na krku, hrudníku a hýždích mrtvoly byly zaslány FBI. Nebylo možné je kvalitně sejmout, takže nikdo příliš neočekával, že by přinesly nějaké výsledky. A taky nepřinesly. Rovněž otisky samotného Johna X Sixtyho nebyly dosud v registru. Policie neměla o tomto muži žádný záznam. Jeho fotografie společně s dentální identifikací byla rozeslána na všechny policejní stanice. Přiřadila se pouze ke všem ostatním, ale nepřinesla nijakou odezvu.

Hendrix prozkoumal záznamy FBI o lidech, kteří byli obviněni z kanibalismu, z rituálních vražd a mučení a z jiných trestných činů, které byly vykonány ve jménu bohů voodoo a model gris-gris. Ale ani zde nenašel žádný klíč, který by mu pomohl při vyšetřování.

Ve zprávách z patologie a toxikologie objevil Sanders několik zajímavých výsledků. John X Sixty měl krevní skupinu AB negativní, v krvi byly nalezeny stopy heroinu a kokainu. V konečníku byla zjištěna přítomnost dvou druhů spermií, jedny patřily zvířeti. Chlupy, které z těla mrtvého Hendrix odstranil, byly psí, s největší pravděpodobností pocházely z německého ovčáka. Zpráva uváděla, že nelze zjistit, jestli muž používal drogy regulérně, anebo byl nadopován krátce před zneužitím.

Sanders prošel s Hendrixem celou Šestou ulici a dům od domu se vyptával, jestli někdo nespatřil modrý dodávkový vůz se dvěma pasažéry. Nikdo nic neviděl, nikdo nic neslyšel. Muž, který toto svědectví uvedl, byl znovu vyslýchán. Čím déle se ho vyptávali, tím si byl nejistější. Jeho popis pachatele byl tak obecný, že se dal přiřadit téměř ke komukoli.

Budovy, které Sanders míjel, byly do výše dvou metrů postříkány sprejem. Grafiti prozrazovala jména gangů a aktivistických skupin, groteskně vymalovávala Ježíše a následovníky Satana.

Sanders se opět zamyslil nad Eddiem. Nemluvil ani jako někdo, kdo by se mu chtěl třeba pomstít. Přesto se snažil vzpomenout si, kdo byl nedávno propuštěn z věznice v San Quentinu. Na nikoho však nepřišel.

Minul další ztichlý blok skladištních budov a uvědomil si, že propuštění trestanci nejsou jediným problémem, kterému musí čelit.

Existují i jiné, poněkud odlišného charakteru. Jsou to rozličné teorie a názory různých expertů. Již dlouhou dobu si je vědom, že neexistují dvě vraždy, které by byly navlas stejné, ani že neexistuje člověk, o kterém by bylo možné tvrdit, že je „kriminální typ“. Přesto často vycházejí vědecké články o tom, čím se odlišuje mozek vraha od jiného mozku. Jeden týden je publikován článek o chromozomech typu XYY, jejichž přítomnost signalizuje úchylku k násilí. Další týden je původní teorie popřena a lidé s těmito chromozomy mají naopak ke zločinu daleko. Každý týden se ve sdělovacích prostředcích objevují nové a nové teorie.

Sanders obecně nic proti vědcům neměl. Jen si přál, aby věděli, kde je jejich místo. Koneckonců, vyšetřování vražd přísluší profesionálním detektivům.

A proto také přerušil svůj pokojný víkend a jede si pohovořit s Eddiem.

Eddie zavolal na jejich oddělení dnes odpoledne. Chtěl mluvit s detektivem, který byl pověřen vyšetřováním případu. Spojovatelka ho požádala, aby chvíli počkal, než najde Sandersovo číslo, a mezitím dala pokyn centrále, aby se pokusila zjistit stanici, ze které muž volá. Zřejmě ho dobře odhadla, protože většina informátorů v tomto okamžiku zavěsí.

Když se operátorka dovolala na jedno ze dvou Sandersových telefonních čísel, jež slouží výhradně policejním účelům, zastihla ho, jak sleduje v televizi fotbalový zápas.

Espańola se vynořila z kuchyně a tázavě se na něj zadívala. Sanders se pousmál, pokrčil rameny a přiložil sluchátko k uchu. Jeho žena se vrátila k vaření. Když se brali, slíbil jí, že se pokusí netahat práci domů. Ale už dávno zjistil, že to zkrátka není možné.

Sanders si zapsal Eddieho telefonní číslo a dal spojovatelce několik tipů, kde by mohla sehnat Hendrixe, kdyby nebyl doma. Pak si nechal přepojit Eddieho.

„Tady inspektor Earl Sanders z oddělení vyšetřování vražd. Jak se máš, Eddie?“

„Fajn.“

„Pochopil jsem, že bys mi rád pomohl s tím, co se stalo na Šesté, je to tak?“

„Jo, je to tak, pane.“

„To je od tebe hezké, Eddie.“

„To je O.K., pane.“

Jeho hlas zněl mladě.

„Ty jsi ho znal, Eddie?“

Chvíli zavládlo ticho. „No, částečně.“

„Víš, jak se jmenuje?“

Následovalo opět ticho. „Bezejmenný, pane.“

„Jakže se jmenoval, Eddie?“

Opět pomlka. „No, přece Bezejmenný, pane.“

„Aha, takhle jsi mu říkal, Eddie? Bezejmenný?“

„Jo, pane. Bezejmenný. To je jeho jméno. Evin kámoš mu tak říkal. Bezejmenný. Tak se jmenoval.“

Sanders si načmáral na kus papíru: Bezejmenný.

„Jak k tomu jménu přišel, Eddie?“

„To já nevím, pane, prostě mu tak říkali.“

„Kdo mu tak říkal, Eddie?“ Sanders se snažil, aby jeho hlas nezněl příliš naléhavě.

„Cliff, pane. A také Clint. Má stejný jméno jako ten herec Eastwood. Akorát je mocnější.“

Sanders si poznamenal: Cliff a Clint.

„Kde bydlí, Eddie?“

Chvilka zaváhání. „Nic zvláštního.“

„Jak se jmenují dál?“

„A k čemu by vám to bylo? Evin kámoš je zná líp. Oba.“

Sanders nechal tuhle záležitost stranou.

Neexistují žádná pravidla, podle nichž je nutné se při kladení otázek řídit. Vyslechněte poslední odpověď a chvíli porozmýšlejte o další otázce, říkával své třídě na policejní akademii. A neobávejte se být od počátku ostří. Klidně jděte přímo k jádru věci.

„To oni ho zabili, Eddie?“

„Kdože ho měl zabít, pane?“

„Cliff s Clintem. U nich doma?“

„Oni ho nezabili, pane. To se stalo na jiném místě. Na Agarthi.“

Eddieho slova byla doprovázena popotahováním. Zapomněl si snad včas šlehnout?

„Jste tam, pane?“

„Ano, jsem, Eddie.“

„Cliff s Clintem to dělají pouze výjimečně.“

Sanders si poznačil: Agarthi. „Co je to Agarthi, Eddie? Nějaké místo? Klub, anebo nějaké speciální místo ke schůzkám?“

Ve sluchátku se ozvalo zahihňání.

„To je psina, pane. O žádnej klub se nejedná. Ani o místo. Je to cosi jako startovací dráha pro duše. Chápete?“ Eddieho hlas zněl podrážděně. „Myslel jsem, že se v těchle věcech orientujete, pane.“

„Trochu, musel bys mi napovědět,“ odpověděl Sanders a snažil se vzpomenout si, co mu doktor říkal o enochiánském jazyku.

Eddieho hlas zanotoval. „Milej pane. Odo Quava. Zodonga, lape zodiendo. Chápete?“

Sanders pocítil, jak se mu rozbušilo srdce. „Eddie, kde ses tak naučil mluvit?“

„Tajnej jazyk.“

Eddie si povzdechl. „Bezejmenný byl jejich otrokem, pane. Cliff říká, že ten, kdo věří ve smyslnost, bude žít věčně. Chápete? Noco Mada!“

„Eddie, můžeme si promluvit?“

„Vždyť spolu mluvíme, pane.“

„Myslel jsem, že bychom se mohli setkat a promluvit si. Jen ty a já.“

Ozvalo se další nesrozumitelné zanotování. „Lape zodiac ionad.“

„Znamená to, že se můžeme setkat?“

„Člověče, spadl ste z višně? To znamená, že já budu žít věčně.“ Eddiho hlas zněl dotčeně. „Jaký má smysl, abychom spolu mluvili, když mi stejně nerozumíte?“

„Možná, že když se setkáme, budeš mi moci toho vysvětlit více.“

Ticho bylo přerušováno slabým popotahováním. „Víte něco o Otahia Gigaphe? O dvanácti královstvích, pane. Abyste se tam dostal, musíte jíst koule.“

Eddie znovu sklouzl k hantýrce, jíž Sanders pramálo rozuměl „Nastane věčný spánek. To říkají Cliff s Clintem. Přijde věčný spánek. Na to jsou dobré koule, pane.“

Sanders si činil poznámky a zároveň přemýšlel. Eddie se mohl o tom, jak byl John X Sixty znetvořen, dovědět od někoho z ulice. Fáma o rituální vraždě už mohla proniknout do různých míst.

„Eddie, mohl bych se tě na něco zeptat?“

„Jistě, pane.“

„Řekni mi…“ Sanders se snažil nenápadně zjistit, proč pachatelé uřízli Johnovi X Sixtymu levou testikulu.

Eddie si povzdechl. „Milej pane, co to na mě hrajete? Sám nejlíp víte, že mu ufikli pravou. Stejně tak i díra na krku byla na pravý straně. A vosk jste našli v pravým oku. Přece víte, co znamená pravá strana, ne? Bajile Madarida!“

Sanders si to poznačil foneticky. Doufal, že se v tom Gallantová vyzná.

Eddie pokračoval. „Desátá šifra, pane. Velká moc. Chápete?“

„Ne tak zcela, Eddie.“

Eddie zaúpěl. „Člověče. Vy jste opravdu natvrdlej.“ A znovu něco zadrmolil. „Od ragaline maasibajile caosigi. Znamená důtky s kovovými hroty, pane, a živý blesky. Všechno směřuje proti němu.“

Sanders si domyslel odpověď ještě dříve, než se zeptal. „Proti komu?“

„Jemu! Ježíši přece! Vy nechápete? Pravá strana je Ježíšova strana. Pravá strana, je strana, která zklame. Když odstraníte pravou kouli, oslabíte Ježíšův vliv. Už rozumíte?“

„Myslím, že ano.“

Sanders si vzpomněl, že pro satanisty symbolizuje pravá strana těla pokrytectví a úpadek křesťanství a jiných náboženství.

„Tak co, Eddie? Sejdeme se?“

Eddie nakonec souhlasil, že by se mohli sejít v restauraci, kam se chodí stravovat dělníci pracující na směny, a která je tudíž otevřená i přes víkend.

Během cesty mu zavolala policejní spojovatelka a oznámila mu, že se jí Hendrixe nepodařilo sehnat. Sanders chápal, že jeho kolega se může v tuto denní dobu nacházet prakticky kdekoli, v posilovně, na procházce, na večeři či v kině. Přesto spojovatelku požádal, aby to zkoušela dál.

Na další křižovatce opět zkontroloval, kde se přesně nachází, a pak zabočil doleva. Na ulici stála zaparkovaná auta a v několika budovách se svítilo. Úředníci zřejmě dopisovali poslední záznamy do účetních knih a vypisovali nové objednávky.

Většina Eddieho rozhovoru nedávala Sandersovi smysl. Cliff a Clint, Agarthi. Co to bylo? Na druhé straně zmínky o šifrách a o rozkazech se zdály být pravdivé.

Přes přední okno auta se překulila mlha. Sanders zapnul topení. Tady, u vody, bylo vždycky chladněji.

Eddie přeložil některé rozkazy do angličtiny. Jak se jim naučil rozumět? Od Cliffa a Clinta?

Pohlédl na hodinky. Nemá smysl tam jít dříve. Nechce, aby vypadal nedočkavě. Zpomalil a přemýšlel. Eddieho znalosti o odstranění pravé testikuly, vosku v oku a zranění na krku prozrazovaly, že je nějakým způsobem s případem svázaný. Ale jak? Zúčastnil se přímo spáchání zločinu a teď se snaží zachránit si kůži? Anebo pouze přihlížel? V obou případech má tedy spojení s vrahy. Chlapík, kterému hrozí tak dvacet let v lapáku, přece nebude volat policii a nabízet jí pomoc. Sanders nemohl přijít na motiv, který mladíka přiměl k tomu, že mu zavolal.

Fakt je, že Eddieho hlas zněl podivně. Ano, velmi podivně. Možná že měl absťák a vůbec si neuvědomil, že ho mohou stíhat jako spolupachatele. Anebo je to opravdu nějaký blázen?

Někde před ním nastartovalo auto a cestu ozářily dva kužely světel. Sanders přemýšlel, kdo v sobotu provádí nákladní přepravu. Zvedl vysílačku, zavolal silniční hlídku a požádal ji, aby auto zkontrolovala. V poslední době docházelo poměrně často ke krádežím přívěsů.

Zajel do další ulice. Asi uprostřed stála restaurace, která lákala k návštěvě rozzářenými okny a cedulí s nápisem „Domácí kuchyně“. Sanders zaparkoval na chodníku, vypnul motor a ještě chvíli poseděl. Nakonec se vysoukal z auta a zamkl ho. Zapnul si sako, aby nebylo vidět, že má pod ním pistoli, a vešel do restaurace přesně ve chvíli, na níž se s Eddiem domluvili.

V předním boxu sedělo pár chlapíků středního věku, jedli a povídali si. Číšník se bavil s dalším zákazníkem.

Eddie seděl v zadním boxu. Poznal ho podle těkavého pohledu, kterým se vyznačovali všichni informátoři či lidé, s nimiž si dal schůzku.

Za okny projelo auto. Sanders si uvědomil, že je to policejní vůz. Nejspíš to byla hlídka, která jela prověřit nákladní auto.

Inspektor prošel místností a zastavil se u zadního boxu. „Ahoj, Eddie,“ usmál se a sedl si naproti mladíkovi.

„Nazdárek,“ zamumlal Eddie a nechal pusu napůl otevřenou. Sanders si povšiml, že Eddie má zplihlé černé vlasy, prořídlý knír, mírně zahnutý kolem rtů, lehce nažloutlou pokožku a špatné zuby. Na sobě měl vybledlé džíny a modré bavlněné triko s dlouhými rukávy. Na hlavě měl naraženou červenou pletenou čepici. Sanders mu hádal tak dvacet let. Mladík si pohrával s prázdným pohárkem.

„Kávu, Eddie?“

Eddie přikývl. Sanders objednal dvě kávy. Pak se otočil zpět k Eddiemu.

„Kde bydlíš?“

„Tady nedaleko.“

Číšník přinesl kávu.

„A tady taky pracuješ?“ Sanders nasadil opět kamarádský tón.

„Jak kdy,“ prohodil Eddie.

„Co děláš?“

Eddie zakroužil pohárkem.

„Cokoli. Nakládám, vykládám, balím. Za všechno se platí.“

„Bezejmenný pracoval s tebou?“

Eddie se usmál. „Ne, on nepracoval, pane. Jeho si drželi pro jiný věci.“ Zakoulel očima „Zodacre lea od Zodameracu odo cicale Qua!“ Poslední slovo Qua doslova vykřikl.

„Klid, Eddie. Kde ses tak naučil mluvit?“

„Od Cliffa a Clinta, pane.“

„Mají i nějaká příjmení?“

Eddie se usmál. „Hm, nejspíš ano.“

Sanders se jemně a bez jakýchkoli výhrůžek znovu zeptal na jejich jména.

Eddie si povzdechl. „Co je to s váma? Tak já vám zavolám, chci vám pomoct, a vy mě teď sekýrujete. Proč?“

Sanders se nenechal vyprovokovat a mírným hlasem odvětil: „Eddie, když mi chce někdo pomoci, musím vědět, že mi říká pravdu. O všem.“ Musím ho trochu přitlačit, pomyslel si.

„Já vám říkám pravdu, pane,“ ohradil se mladík.

Sanders se záměrně tvářil, že mu důvěřuje. „Dobrá, Eddie. Cos mínil tím Qua…“

„Q-ua, pane,“ artikuloval Eddie pečlivě. „Q-ua.“

Sanders se usmál. „Nikdy jsem o žádném Qua neslyšel. Jediné, co vím, je, že mám na starosti chlapíka, se kterým bys mi mohl pomoci. Tak co s tím uděláme, Eddie?“

Opět mírně přitlačil.

„Jak sem říkal, drželi si ho.“

„Jak to myslíš?“

„No, Cliff a Clint si ho vydržovali.“

Sanders položil ruce na stůl. „Jak víš, co se Bezejmennému stalo? Pomáhal jsi ho zabít?“

Eddie obrátil oči v sloup. „Co to říkáte, pane. Já jsem Bezejmenného nezabil. Nikoho jsem nezabil. Vy si myslíte, že kdybych ho zabil, že bych vám zavolal? Máte mě za blázna?“

„Klid, Eddie. Jestli si chceš povídat tady, dobrá, nejsem proti. Můžeme se ale taky sbalit a odjet do centra. Žádný problém.“ Odepnul sako a mírně ho uvolnil tak, aby Eddie zahlédl pouzdro pistole.

Eddie dopil kávu.

„Chceš něco jíst, Eddie? Sendvič?“

Eddie přikývl. Sanders požádal číšníka, aby mu ho přinesl. Pak se naklonil k Eddiemu. „Eddie, kdo jsou ti dva kámoši? Chci znát jejich plná jména a adresy. A kdo z nich co udělal Bezejmennému. Kdy mu to udělali a kde. Chci znát všechno, co víš ty.“

Eddie si povzdechl. „Nejdříve se najíme.“

„Dobrá Eddie, nejdříve se tedy najez, a pak budeš povídat.“

Když se mladík najedl, začal konečně mluvit trochu srozumitelněji. Nicméně neustále odbíhal od tématu, chvíli mluvil o tom, chvíli o onom. Sanders ho přerušoval jen zřídka, chtěl slyšet první verzi příběhu bez podstatnějších zásahů.

Eddie přesně vylíčil všechny rány na těle Johna X Sixtyho. Pak mu sdělil seznam lidí, kteří se na rituálech podobného druhu zúčastňují. Pojednou odbočil ve svém vyprávění a hovořil o černé bedně, jež byla plná obřadních nožů, svící a knih. Pak se zase vrátil k tomu, jak z těla Johna X Sixtyho vypouštěli krev, přestože ještě žil. Jak byl nadopován drogami, svázán řetězy a nahý držen v kruhu, který byl kolem něj namalován. Jak byl opakovaně zneužit německým ovčákem, přičemž Cliff provedl mnoho zaříkávání, většinu řezných zranění a také konečnou smrtící ránu. Předtím ještě Johna X Sixtyho sešvihal řetězem, což prý mělo prohloubit účinek obětování. Z téhož důvodu Cliff také vypil krev Johna X Sixtyho a snědl jeho pravou testikulu.

Když Sanders vyslechl Eddieho příběh, dospěl k několika závěrům. Mladík byl nejspíš pouhým svědkem, a to ještě ne přímým. O všem se dověděl od Cliffa. Sanders rychle uvažoval. Pokud se případ dostane před soud, vyvstane pár problémů. Žalobce bude tvrdit, že Cliff by Eddiemu přece nelhal, když jsou kamarádi. Obhajoba ale může snadno argumentovat tím, že Eddie mohl proti svému příteli chovat zášť, anebo se mohl pomást. Klidně ho mohli označit za pouličního povaleče. Naopak Cliff vypadal na člověka, který si může dovolit dobrého advokáta.

Eddie označil Cliffa a Clinta za „pokrevní bratry“, kteří bydlí ve velké vile, postavené ve viktoriánském stylu na Třetí. Tedy nedaleko Šesté.

Sanders požádal Eddieho, aby je popsal. Ani jeden z nich se však nehodil k popisu dvou mužů, kteří byli údajně spatřeni na místě činu. Na otázku, jestli bratři vlastní modrou dodávku, Eddie zavrtěl hlavou.

Sanders narazil na ještě další problém. Mladík nikdy neviděl Johna X Sixtyho na vlastní oči. Ani neznal jeho pravé jméno, odkud přišel, jak dlouho znal Cliffa a Clinta, kde se s nimi seznámil a jak. Obhajoba by v Eddieho výpovědi nalezla mnoho prázdných míst, do nichž by mohla úspěšně šťourat.

Sanders se tedy zaměřil na osobu Eddieho.

Eddie znal Cliffa St. Josepha od svých třinácti, kdy spolu začali udržovat homosexuální styk. Po nějaké době si mladík našel jiného partnera, ale s Cliffem se občas scházel. Jednoho dne se objevil Clint. Cliff ho představil jako svého bratra, který žije v Kanadě. Nikdy předtím se o bratrovi nezmínil.

Sanders se nakonec nemohl nezeptat, proč mu Cliff všechno vybreptal.

„Cliff mě chtěl pozvat k dalšímu obětování, které hodlá uspořádat na Clintovo uvítání.“

Sanders přikývl. Mezírky se začínají vyplňovat, pomyslel si. Pak se postavil. „Tak pojďme, Eddie.“

Eddie vypadal vyděšeně. „Pane, jestli se to Cliff dozví, obětuje napříště mě.“

Sanders se sebejistě usmál. „Budeš v pořádku, slibuji, že ti zajistíme ochranu.“

Vzhledem k tomu, že ochranná vazební lhůta byla poměrně krátká, neměl Sanders ponětí, jak svému slovu dostojí. A budou zdi cely natolik silné, aby odolaly démonické pomstě bratrů St. Josephových?

KAPITOLA 13

* * *

Akce mistra Stinga

Bylo ráno posledního říjnového dne. O’Malley právě před chvílí zkontroloval pronajatou poštovní schránku u Oak Parku. Byla prázdná. Přesto se domníval, že je to jen otázka několika dní, než dostane další obálku.

Sturmer se neozval po mnoho týdnů, až konečně před deseti dny od něj dostal dopis.

Vyjádřil v něm své představy o sexuálních rozkoších a vyslovil naději, že je Sheila bude moci brzy uspokojit.

O’Malley si přečetl dopis několikrát a lišácky se přitom usmíval. Uvědomil si, jak je vyjadřování tvůrců pornografie nízké a bezduché. Promptně mu jménem Sheily odepsal, že „by byla nesmírně potěšena, kdyby ji Sturmer přijel do Chicaga navštívit“. O’Malley si dával pozor, aby se v dopise nijak přímo nezmínil o uspokojování Sturmerových sexuálních choutek. Mohl by tím poskytnout obhájcům argument, jejž velmi rádi používají: že mu nastražila past.

Dopis byl napsán v přátelském tónu, jen některé pasáže mohly znít poněkud dvojsmyslně: „Jistě existuje spousta záležitostí, o nichž bude lépe jednat osobně.“

O’Malley ukápl několik kapek Opia na dopisní papír. Když jej odeslal, vrátil se do osmého poschodí. V břišní dutině měl zvláštní šimravý pocit. Začátek zimy se vždycky vyznačoval nárůstem akcí. Je to období napětí, vylaďování instinktů a vybrušování neviditelných chemických procesů v mozku, kterým se říká zkušenost.

Když procházel chodbou osmého patra, cítil, že je celý jeho nervový systém v pohotovosti, že přijímá a vysílá různé signály. Stejně jako se sněhová vločka nepodobá žádné jiné, je i každý případ odlišný od druhého. Možná jen nepatrně, ale přece jen. Rozlišit tyto drobnosti mu právě napomáhají nepatrné signály, které se mihnou šedou kůrou mozkovou a upozorní ho na věci, které nesmí opomenout. Pro O’Malleyho je intuice stejně důležitá jako víra.

V potemnělé kanceláři zpracovával jeden z jeho agentů poslední zabavenou zásilku, hromadu videokazet, která by otřásla i pěkně otrlým zvrhlíkem.

O’Malley sledoval, jak se na obrazovce objevují nemravnosti všeho druhu. Zneužívanými nebyl nikdo jiný než děti. Jedno mělo obličej poznamenaný akné, druhé bylo boubelaté na nepatřičném místě, třetí mluvilo sprostě, ale hlas se mu zajíkal. Všechny vypadaly neduživě a v očích se jim zrcadlila beznaděj a odevzdanost. Na těle jim prosvítaly modřiny a okolí pohlavních orgánů měly zarudlé. Žádné z dětí nemohlo být starší dvanácti let.

„Pokud společnost umožní, aby byly děti zneužívány, nachází se v těžkém průseru,“ prohodil znechuceně agent.

„Amen,“ zamumlal O’Malley a šel dál. V jiné kanceláři vysvětloval inspektor nově příchozím agentům, na co musí dávat pozor.

„Je to, jako byste byli členy nějaké tajné sekty, která má speciální kódy pro identifikaci svých lidí, aby je varovala před nebezpečím a podobně. Jako byste měli spojení na Orfea, ale bez hudby.“

O’Malley se usmál. Orfeovo podsvětí. Tuto frázi použije ve své příští přednášce.

Poslouchal dál, jak agent poučuje nováčky o základních pravidlech při jednání o pornografii.

„Pokud budete mít jen na okamžik pocit, že už nemůžete dál, nepanikařte. Takové stavy prožíváme všichni. Nejdříve se budete cítit zaskočeni, ale až se s těmito situacemi budete setkávat denně, zvyknete si a otupíte. Pak je ovšem nutné, abyste se chytli za nos a uvědomili si, že se nejedná o nějakou nevinnou hru, ale o zvrhlost nejvyššího řádu. Budete-li mít jakékoli problémy, nestyďte se za mnou přijít.“

Agent se otočil na O’Malleyho. „Je to tak, Jacku?“

„Je.“

O’Malley odcházel s dobrým pocitem. Agent jako tenhle je k nezaplacení. To, co řekl, by mohlo být vytesáno do kamene a pověšeno nad vchod do osmého poschodí. Slova, která sypal nováčkům na hlavu, by mohla být určena nejen jim, ale všem lidem v této zemi. Navíc z nich vyzařovala zvláštní oddanost. Oddanost, kterou od svých mužů O’Malley vyžadoval. Vždy a všude.

V další kanceláři byli dva agenti ponořeni do četby novin a časopisů. Každý den sem putuje stoh materiálu, některé časopisy jsou pornografické, jiné zcela běžné. Agenti sledují převážně inzertní rubriky, v nichž vyhledávají slova, či fráze, které se zdají být na první pohled nevinné, ale při bližším prozkoumání perfektně zapadají do rámce jejich činnosti. Tato práce není jednoduchá, ale často bývá prvním krokem cílené akce.

I Sturmerův případ se zrodil zde, nad inzerátem, jejž objevil pár bystrých očí.

„Mám ho,“ pronesl suše agent a zvýrazňovačem zakroužkoval inzerát v časopisu, který vydává organizace NAMBLA.

O’Malley k němu přistoupil. „Dokážeš ho zdolat?“ zeptal se s úsměvem. „Tohohle chlápka jsme zkrouhli tak před dvěma roky. A nyní je zpátky se stejně starými blafy.“

Zvedl časopis a se slabounkým pohvízdáváním odešel. Začal přemýšlet o tom, jak zasadí další novou ránu, zatímco bude čekat, až dozraje Sturmerův případ.

O’Malley by si nedokázal spatra vzpomenout, kolik výrobců pornografie usvědčil díky pečlivému prohlížení časopisů, mezi něž patřil i časopis organizace NAMBLA, který nabízel dětský sex, publikační možnosti distributorům pornografie a byl zároveň i kontaktním místem pedofilů. O’Malley došel až ke konferenční místnosti. Kolem stolu seděli tři agenti, dva muži a jedna žena, kteří projednávali možnosti nové akce. Agentka měla v ruce kopii časopisu NAMBLA a v něm zatržený stejný inzerát, jako měl i O’Malley.

„Lituji, ale já ho objevil první,“ zasmál se.

„No tak dobrá,“ řekla. „Tady ho máš,“ a podala mu výtisk. Její oči prozrazovaly, že se necítí nijak dotčeně.

O’Malley odsunul židličku a posadil se. „Vsadil bych se, že když se podíváte lépe, najdete tam ještě jeden.“

Nalistoval stránku a hlasitě četl.

Časopis organizace NAMBLA tvrdil, že děti a dospělí jsou oprávněni k „uspokojování svých emocionálních a sexuálních potřeb, pokud dospějí k vzájemnému souhlasu. Do intimního života by společnost neměla zasahovat tím, že bude stanovovat nějaké věkové hranice. Naopak, mládež by měla mít právo vybrat si svého dospělého intimního společníka.“

O’Malley dočetl tuto pasáž a nijak nezakrýval svůj hněv a pobouření.

„Tato filozofie zcela opomíjí skutečnost, že dítě není téměř nikdy schopno plně pochopit, co všechno může nastat, pokud se zaplete do intimního vztahu s dospělým. Znamená to pro něj konec nevinnosti, ztrácí kus dětství, může být fyzicky zraněno, a to už nehovořím o psychických následcích.“

Jeden z agentů, statný chlapík s širokým hrudníkem a silným zátylkem, uchopil další časopis.

„Zkus si přečíst tohle.“

O’Malley zpozorněl. „Něco nového?“

Agent zavrtěl hlavou. „Ale kdepak. Starý Tetcher. Zabalený do stejně starého hávu.“

Tetcher využíval každou příležitost, aby mohl nabízet sex s „ochotnými dětmi“. Vydával časopis Wonderland, jehož stránky byly okořeněny „potěšením z mezigeneračního sexu“. Shromažďoval kolem sebe společnost, jež se označovala jako „dobrovolná asociace lidí, kteří se domnívají, že otiskování nudistického materiálu patří k projevům svobodné vůle“.

Každé číslo časopisu obsahuje fotografie dětí a Tetcherovy „filozofické úvahy“. S odkazem na knihu Vladimíra Nabokova Lolita, jež se stala pro pedofily jakousi biblí, a díla Davida Hamiltona, anglického fotografa, který se specializuje na portréty mladých dívek, propaguje Tetcher „radost“ z „rodinné zábavy“: „rodina, která si spolu hraje, spolu i zůstane“. Všichni, kteří seděli kolem stolu, však věděli, co se skrývá pod pojmem „rodinná zábava“. Znamená sex mezi členy nejužší rodiny anebo mezi dětmi a dospělými, které důvěrně znají. Heslo „rodina, která si spolu hraje, spolu i zůstane“ představuje ustálenou frázi pro uzavřený sexuální kruh.

Poprvé od chvíle, kdy O’Malley vstoupil do zasedací místnosti, promluvil třetí agent, jenž byl menší štíhlé postavy.

„Tetcher a jiní kreténi z NAMBLA se ještě chovají dost dětinsky.“

Natáhl se pro kufřík. V napjatém tichu jej otevřel a vyndal na stůl hromádku papírů. Z ní vytáhl jeden list a bezbarvým hlasem začal předčítat:

„Sex s dětmi je nejvhodnější začínat tak, aby celá činnost vypadala jako hra. První krůček k němu může někdy udělat i dítě. Hodně záleží na stimulaci. Ideální je, když se dospělému podaří vytvořit situaci, v níž si dítě o sex samo řekne. Nesmíme zapomínat, že v těchto případech hraje velkou roli zvědavost. Té lze využít k hře na průzkumníky. Vzájemné ohledávání je také dobrým začátkem. Cokoli mezi sebou dělají dospělí, mohou dělat i s dětmi. Je lépe, a také zábavnější, postupovat zezačátku pomalu. Měli byste si také dávat pozor na takové maličkosti, jako jsou rozdíly v rozměrech. Dětem se více líbí sex, při němž nedochází k přímému pohlavnímu styku. Při hrátkách s malými dětmi ho ani nedoporučujeme. Sex je hlavně zábava, při níž by se měly bavit obě strany. Sex je hra, a ne práce. Když máte sex s někým, komu se to líbí, můžete doufat, že se o tom dotyčný zmíní někomu jinému, kdo o něj také projeví zájem. Skupinový sex je dobrým experimentem, při němž se mohou zkoušet různé styly s různými partnery. A to je ta nejlepší cesta, jak se mu řádně naučit!“

Agent založil pečlivě papír zpět mezi ostatní listy.

„Panebože,“ vydechla agentka do ticha. „Panebože na nebesích.“

O’Malley se obrátil k agentovi drobnější postavy.

„A tahle skupina lidí ještě stále funguje?“

Agent přikývl. „A velmi čile.“

Skupina lidí, o níž byla řeč, se nazývala Společnost Howarda Nicholse. Byla pojmenována po fiktivním muži, který přepadával v televizním filmu Fallen Angel mladé dívky. Na základě svého pamfletu „Jak mít sex s dětmi“ získala společnost před deseti lety údajně tisíce členů. Agent právě přečetl jejich úvodník.

O’Malley se rychle rozhodl. „Od tohoto okamžiku jsou tví. Můžeš použít čehokoli a kohokoli. Pěkně si na ně došlápni.“

Postavil se. Jeho hlas se zajíkal. „Tihle neřádi zničí příští generaci. Už teď se jim daří ničit přirozeně zdrženlivý vztah mladých k sexu tím, že jim podávají alkohol a drogy. Ukazují jim pornografický materiál a přitom tvrdí, že chovat se podle něj je normální. Své malé oběti nutí k poslušnosti v lepším případě odměnami, v horším případě násilím a výhrůžkami. Všichni víme, co dokáže udělat jedna pitomá kompromitující fotka.“

Rozhlédl se po přísedících. „To všechno je nám známo, že?“

Mlčky přikývli.

„Tak tady neseďme a pojďme něco dělat. Každý z vás mi do zítřejšího rána předloží plán nové operace.“

Přistoupil ke dveřím, otočil se a mírně se na ně pousmál. Pak odešel.

Na cestě do kanceláře se mu hlavou honily všelijaké myšlenky. Věděl, že svým agentům nemusí připomínat, proč jsou tady. Přestože mu bylo nanic z tohoto špinavého světa, nebránil se mu. Ani na něj nechtěl zapomenout. Nikdy. Někdo přece se špínou bojovat musí. A on si tento boj vybral dobrovolně. Vešel do kanceláře a zavřel za sebou dveře.

Po zbytek rána O’Malleyho nikdo nespatřil. Chvíli seděl za stolem a hodnotil nové operace. Jeden z jeho agentů měl políčeno na fotografickou laboratoř v Detroitu, která zpracovávala videokazety s dětskou pornografií, jejichž matrice byly pašovány do Spojených států z Amsterodamu. Druhý jeho člověk hodlal zakročit proti fotografovi z Pittsburghu, který se specializoval na zhotovování sérií fotografií předpubertálních děvčátek. Třetí agent vyšetřoval skupinu lidí podezřelých ze sexuálního zneužívání dětí, jež působila v Arkonu ve státě Ohio.

O’Malley věděl, že všechny operace spolu navzájem více či méně souvisí. Zboží z detroitské laboratoře zásobovalo skupinu vyznavačů dětského sexu z Arkonu. O’Malley navrhl, aby však byla nejdříve provedena akce namířená proti poslední jmenované skupině, neboť ta mu připadala nejzávažnější. Ostatní mohou počkat.

Operace zaměřená na zničení skupiny, jejímž hlavním předmětem zájmu byl sex, měla vždy prioritu před ostatními. Důvod byl zřejmý. Tyto skupiny nejen že zneužívaly děti přímo k sexuální činnosti, ale také k výrobě pornografie, kterou prodávaly dalším skupinám. Mnohé skupiny si pak mezi sebou děti prodávaly, a to i na velké vzdálenosti.

Detektivové v Tulse a v Houstonu odhalili nedávno činnost skupiny, která se zaměřovala výhradně na obchodování s dívkami ve věku od osmi do jedenácti let. Tyto dívky byly rozváženy do různých motelů v oblasti Mexického zálivu a nuceny k prostituci. Klienty byli často bohatí postarší pánové s nemalým vlivem. Ukázalo se, že dívenky byly mnohdy mladšími sestrami dívek, které byly dříve také zneužívány k prostituci, dokud nevyrostly do puberty.

O’Malleymu bylo známo, že některé skupiny podobného charakteru působí v Severní Americe desítky let. Svou činností se významnou měrou podílejí na vzniku nových skupin, a tak se vytvářejí nekonečné řetězce táhnoucí se od jednoho konce Spojených států na druhý.

Nad jednotlivými akcemi přemýšlel nejraději tak, že se zabořil do svého pohodlného křesla s vysokým opěradlem, dal si ruce za hlavu a v tichosti dumal. V této poloze se dokázal nejlépe koncentrovat.

Po chvíli strnulého sezení s očima napůl zavřenýma se napětí kolem jeho očí a úst uvolnilo. Začal přemýšlet o tom, jak neuvěřitelně rychle dětská pornografie za posledních pár let expandovala.

Před deseti lety nebyl tento jev téměř vůbec znám. Nyní neexistovalo větší město, v němž by nepracovala alespoň jedna skupina.

Sexuální kruhy se už často ani nenamáhají pracovat v anonymitě. Po léta byly děti ve vesnici Waterville ve státě Maine nabízeny za třicet dolarů za jedno „zapůjčení“. S ubohými oběťmi obchodovali samotní rodiče, kteří tak získávali mimořádné příjmy na zaplacení účtů. Těžko lze uvěřit, že aféra s prodejem dětí zde byla odhalena teprve v roce 1988. Kdo ví, na kolika podobně idylických místech, jakým bylo Waterville, dochází k poskytování dětí, které slouží sexuálnímu uspokojení. Kruhy, jež se tímto obchodem zabývají, se vyskytují zejména tam, kde se objeví poptávka po sexu s dětmi. A ta se podle O’Malleyho zkušeností projevuje téměř všude.

Věková hranice zneužívaných dětí se neustále snižuje. Existují skupiny, které obchodují s dětmi ve věku pěti let. Jednou se O’Malley setkal i s organizací, která nabízela dvouletá mrňata. Když děti příliš zestárnou (některé skupiny mají hranici deseti let, pro většinu je limitem puberta), jsou oběti prodány pasákům, kteří své ovečky nutí šlapat chodník. Policie v Los Angeles odhaduje, že ve městě a jeho okolí prostituuje okolo pěti tisíc dětí, které svou neblahou dráhu začaly právě v sexuálních kruzích.

Podobné zprávy přicházejí i z řady jiných měst – New Yorku, Chicaga, Bostonu, San Franciska, Las Vegas, Miami.

O’Malley se natáhl pro sešit ležící na stole, který byl silný asi jako sešitky, které kolují mezi náboženskými skupinami. Knížečka mu byla doručena v ranní poště a posílala ji policie západního pobřeží.

Zatím měl čas do ní nahlédnout jenom zběžně. Nyní si ji může přečíst podrobně. Byla návodem, jak týrat malé děti.

Naklonil se nad stůl, hlavu si opřel do dlaní a četl.

„Oběť by měla být nahá a bezmocná, svázaná provazem nebo řetězem za ruce, nohy, někdy i přivázaná za krk…“

Hned po prvním řádku se O’Malleymu stáhl žaludek.

„Provazy a řetězy je vhodné utáhnout co nejsilněji, aby se zařezávaly do kůže a způsobovaly bolest. Oběť je nejlépe uvázat s roztaženýma rukama i nohama tak, aby pociťovala, že se roztrhne.“

O’Malley se přemáhal, aby při četbě nemyslel na vlastní děti.

„K mučení je lépe přistupovat na místech, která lze hlukově odizolovat. Pokud je vykonáváno doma, je vhodné zapnout televizor, rádio nebo jiný přijímač, který by pohltil křik.“

Na sešitku nebylo uvedeno, kdo ho napsal ani kdo ho vytiskl. Lidé, kteří se zabývají výrobou a distribucí těchto příšerností, nezanechávají po sobě žádné stopy.

O’Malley položil brožurku na spis určený pro akci v Pittsburghu. Nejspíš proto, že filmovat mučení se stalo v poslední době módní záležitostí. Možná že fotograf z Pittsburgbu už něco podobného filmoval. Agentovi, který bude akcí pověřen, musí připomenout, aby na tuto okolnost nezapomněl. Na výsledek operace si ale bude muset O’Malley ještě nějakou dobu počkat.

Znovu se usadil do křesla a přemýšlel o tom, že nyní mnohem častěji než jindy se američtí výrobci dětské pornografie snaží produkovat zboží, které by bylo srovnatelné s materiálem, který nabízí například Sturmer. Fotografové, jako chlapík z Pittsburghu, nevyužívají asijských dětí, ale místních, amerických. O’Malley měl možnost vidět sadu fotografií, na nichž děti vykonávaly sex se zvířaty, mezi sebou navzájem anebo se svými rodiči, často s matkami.

I v této oblasti došlo k nárůstu zneužívání dětí vlastními rodiči. Podobně jako ve Waterville uvádějí rodiče na svou obhajobu, že jsou nuceni přistupovat k této činnosti z ekonomických důvodů. Na tyto důvody však O’Malley nemohl přistoupit. Pokud má matka za to, že na domovní činži vydělá prostitucí, měla by to být její vlastní kůže, s níž by měla jít na trh.

O’Malleymu neustále docházely z různých míst zprávy o tom, že matky vláčejí své děti z jednoho studia do druhého a nabízejí je za sto až pět set dolarů za jedno ranní sezení. Obratný fotograf je během dopoledne schopen udělat až na dvě stě záběrů. Sada fotografií mu může vynést čistý výdělek až třicet tisíc a roční příjem z této činnosti může dosahovat milionu dolarů.

Novým trendem v distribuci dětské pornografie jsou speciální syndikáty, které nabízejí nejen fotografie a videokazety, ale také prostituci, sexuální turistiku, striptýz a další praktiky, o nichž lze hovořit jako o čistém sexuálním otroctví. K těmto věcem nedochází v Bangkoku či v Manile, ale v severoamerických městech. O’Malley si poznamenal, že na to musí poukázat ve své příští přednášce.

Naklonil se ke kraji stolu a zapnul magnetofon, na nějž si nahrál všechny své nápady, o kterých by rád pohovořil. Jeho připomínky byly jasné, stručné a přímočaré.

Na některých svých přednáškách si musel občas dávat větší pozor, zejména když hovořil k publiku, které tvořili rodiče, učitelé, církevní organizace. Na těchto schůzkách nikdy nevěděl, kdo sedí mezi přítomnými. Tehdy nemělo smysl odhalovat, jak si počínají výrobci pornografie. Ale za několik dnů by měl přednášet skupině policistů o tom, jak připravuje a řídí své operace. Zde by mohl poodhalit něco více ze svých zkušeností, i když ne všechny. Některé tajné informace nikdy neopustí osmé patro této budovy.

Opět zapnul nahrávání a začal formulovat své myšlenky pro policejní přednášku.

„Mezi usvědčenými pedofily figuruje velké množství lékařů, zubních lékařů, bankovních úředníků, účetních i soudců. Ti totiž patří mezi lidi, kteří mohou vynaložit nemalé peníze, za něž se pornografické materiály prodávají. Někteří jsou ochotni utratit stovky, ba i tisíce dolarů měsíčně za nové přírůstky do svých sbírek videokazet a časopisů. Když si vybírám falešné jméno, pod nímž vystupuji v jednotlivých případech, volím takové, aby v dané komunitě příliš nevynikalo. Nevyberu si například židovské jméno, pokud chci proniknout do prostředí katolíků. Ani bych si nevybral polské či jméno typické pro jinou národnost, které by na mne zbytečně upozorňovalo.“

Odmlčel se. Tohle byly obecné záležitosti. Musí jim také říci, že pornografové bývají stejně mazaní jako ostatní kriminální živly.

„Dříve než s vámi začne dodavatel jednat, vyzkouší si vás různými způsoby a prověří si, co jste zač. Zeptá se vás, kdo vám na něj dal kontakt. Naštěstí máme k dispozici slušný seznam jmen výrobců pornografie. Někdy si dodavatel ověřuje vaši existenci v telefonním seznamu. Jindy může zavolat na místní poštu a zjistit si, zda máte pronajatou poštovní schránku a na jak dlouho. Zkušenosti ukázaly, že nejlépe je vybrat si poštu někde v okrajové části města, v oblasti, kde žije střední třída. Dodavatelé dětské pornografie vědí, že z těchto oblastí se rekrutuje největší množství pedofilů.“

Opět se odmlčel, aby si utřídil myšlenky. Na policisty nemusí nijak tlačit. Stačí, když jim řekne holá fakta.

„Za materiál, který si od výrobců objednáváme, posíláme peníze poštou. Vždy se snažíme vyhnout se přímému kontaktu s dodavatelem. Někteří dodavatelé jsou však obezřetní a hlídají naše poštovní schránky. Proto je chodíme vybírat nepravidelně a ještě přitom dáváme pozor, aby nikdo nebyl v nejbližším okolí. Jakmile obdržíme odpověď, zašleme objednávku. V okamžiku, kdy dostaneme zboží, můžeme tento akt hodnotit jako trestný čin zasílání pornografického materiálu poštou. První objednávka nikdy nezní na tvrdý pornomateriál. V opačném případě by mohla u dodavatele vzbudit podezření. Po obdržení první dodávky zašle agent další objednávku. Pomalu, ale jistě se snaží navázat s dodavatelem užší kontakt. Může se nenápadně zmínit o jiných výrobcích pornografie, které by dodavatel mohl znát, anebo uvést jména pedofilů, s nimiž by dodavatel již mohl spolupracovat.“

O’Malley stiskl tlačítko magnetofonu a přerušil nahrávání. Vybudovat vztah mezi agentem a výrobcem pornografie není jednoduchá záležitost. Agnet se ocitá v roli kouzelníka, který se přidal k nové sektě. Zná jejich znaky, zaříkávání, ale není si jistý, kdy jich má použít. Stačí jediná chyba a všechno, co dosud vybudoval, se mu sesype jako domeček z karet. Orfeus mu zmizí v podsvětí bez sebemenší stopy. O’Malley opět stiskl tlačítko nahrávání.

„Když se celá akce rozvíjí bez chyb, agent požádá o dodávku něčeho pikantnějšího, hrozivějšího: znásilnění malých děvčátek, zneužívání chlapců, týrání dětí. Tento druh pornografie vás ubezpečí o tom, že jednáte s opravdovým zločincem, a ne s nějakým překupníkem druhého řádu. Na toto zboží se v podstatě nedá dívat. Po jeho zhlédnutí bývá nevolno i velmi ostříleným agentům. Kdyby pak obhajoba začala vykřikovat, že jste použili ‚návnadu‘, můžete jim nějakou kazetu k prohlédnutí poskytnout.“

O’Malley ukončil nahrávání. To by snad stačilo, aby mu zatleskali.

Po obědě začal O’Malley vyřizovat věci, jimž říká „zahraniční záležitosti“. Nadiktoval seznam otázek a požadavků, které měl na celní zástupce Spojených států působících v různých zemích Evropy a Asie, a odpověděl na dopisy, které dostal od policejních složek z různých částí světa. V některých zemích – v Dánsku, Švédsku, Thajsku a na Filipínách – zaujímaly oficiální místa k otázce zneužívání dětí neutrální až laxní postoj. Při jednání s nimi měl často pocit, že se „pokouší balancovat na surfingovém prkně v potápěčském obleku proti nepřekonatelné přílivové vlně“.

V některých případech se nedalo téměř nic dělat – staré kulturní praktiky převažovaly nad vším ostatním. V Indii má například sexuální styk s dětmi ještě stále jistou dávku náboženské vážnosti. Dokladem toho je přítomnost mladých žen v klášterech. Po tisíciletí nabízely svá těla mnichům jako prostitutky a dnes tomu není jinak. Mezi Číňany je sex s dětmi považován za garanci dlouhověkosti.

O’Malley tušil, že dopisy ze zahraničí budou jedna další záplava děsivých příběhů.

Filipínská organizace na ochranu dětí mu zaslala zprávu, v níž uvedla, že v ulicích Manily prostituuje na pětasedmdesát tisíc dětí. Přestože prezidentka Aquinová je ve svém úřadě již třetí rok a slíbila nápravu v otázkách zneužívání dětí, nic podstatného se nezměnilo. V dopise z Thajska se O’Malley dověděl, že do dětské prostituce je v Bangkoku zapojeno více než čtyřicet tisíc jedinců. Rovněž hodnocení z Paříže poukazovalo na zhoršující se situaci, neboť v ulicích tohoto evropského velkoměsta je do prostituce vtaženo více než deset tisíc dětí. V Amsterodamu byla šestiletá holčička systematicky dopována drogami a nucena k prostituci. Nakonec zemřela na předávkování kokainem. V Bangladéši, v Dháce, byla jedenáctiletá dívenka utýrána k smrti za to, že se opovážila utéci z nevěstince. V Phuketě v Thajsku bylo nalezeno pět mrtvých prostitutek, které byly za zápěstí přivázány ke svým postelím.

Hrůzné zprávy se množily, ale v žádné z nich nebylo uvedeno, že by proti zlu volajícímu do nebe někdo zakročil. Tento fakt přiměl O’Malleyho, aby se znovu zaměřil na tlustý spis ležící na jeho stole. Bylo v něm obsaženo vše, co se mu dosud podařilo získat o Sturmerovi.

O’Malley jej znal skoro nazpaměť. Stokrát si pročetl všechny záznamy, stokrát si prohlédl fotografie, které Sturmer produkoval. Přesto však, když spis znovu otevřel, hledal něco nového, co by doplnilo jeho znalosti.

Kdysi dávno, ještě ve škole, četl Macauleyovo pojednání, v němž bylo uvedeno, že dobrý historik by měl mít silnou představivost, kterou je však schopen ovládat, a dokáže pracovat s dostupným materiálem, k němuž nic dalšího nepřiřazuje. Pokud by se Macauley držel těchto postulátů, nemohl by v osmém poschodí pracovat ani minutu. Jedním ze zásadních pravidel práce O’Malleyových agentů je, že si všímají všech maličkostí a nejasností a snaží se o nich všemožně spekulovat. Dalším pravidlem je, že i jen trochu pravděpodobná hypotéza je stejně důležitá jako pravda. I pouhá domněnka může někdy přinést nenadálé výsledky.

Sturmerův spis byl toho důkazem.

O’Malley začal číst. Čas od času se u něčeho zastavil – u fráze, věty, odstavce, stránky. Znovu se soustředil na klienty, které měl Sturmer ve Spojených státech. Získat jejich seznam nebylo ani tak obtížné, jako spíš zdlouhavé. Nejdříve musel získat povolení k elektronické kontrole všech Sturmerových dopisů a balíčků. Pak nechal vypracovat program na vyhledání Sturmerovy korespondence podle dopisu, který od něj dostal pro Sheilu. Tento program byl potom vložen do zařízení, které prohlíží veškerou poštu přicházející do Států. Vše ostatní už bylo jen otázkou času. Pokaždé, když se objevila Sturmerova obálka, byla z ní sejmuta adresa a dopis byl pak běžně doručen. O’Malley tak získal nejen adresu potenciálního distributora, pedofila či výrobce pornografie, ale i možnost sledovat jejich korespondenci.

Zachycené dopisy přinášely další důkazy o tom, že je Sturmer nadán sadistickou povahou, zejména při zneužívání dětí. Muži z Houstonu popisoval různá „dobrodružství“ s mladými chlapci. V dopise pedofilovi z Kentucky detailně vylíčil své sexuální zkušenosti s prepubescentní dívenkou. Klientovi z Havaje napsal o svých sadomasochistických sklonech při „práci“ s dětmi.

O’Malley věřil, že pokud se Sturmerův případ dostane před soud, bude obhájce hledat případný únik i v lékařských znaleckých posudcích, které by mohly znít tak, že obviněný potřebuje spíš lékařskou ústavní péči než vězení. Existují lékaři, kteří by neváhali prohlásit o Sturmerově chování, že se jedná o úchylku, jež byla vyvolána sexuální nevázaností, s níž je možné se v současné době setkat téměř všude – v televizi, v časopisech, ve filmech, v inzerátech. O’Malley si je dokázal představit, jak v roli svědků vypovídají váhavě na otázky, jestli mohou podle fotografie posoudit věk dítěte anebo zda může přítomnost dětí při sexuálním styku, ať již pasivní nebo aktivní (je zvláštní, jak se lékaři vyhýbají nazvat tyto sexuální hrátky zneužíváním), ovlivnit dlouhodobě jejich psychiku.

A pak by lékař svým vážným profesionálním hlasem ocitoval Freuda anebo nějakého jiného sexuologa, ovšem nikdy ne Kinseye, který ve své stati o lidském chování uvedl: „Není důvod, aby dítěti bylo osaháváno přirození nebo aby bylo nuceno dívat se na přirození jiných lidí či být znepokojováno jiným sexuálním kontaktem.“

Pokud by se o tomto názoru zmínil žalobce, mohl by lékař, jenž by byl svědkem obhajoby, vždy namítnout, že na věc existují různé pohledy. Sebejisté chování těchto znalců má pak často významný vliv na porotu.

O‘Mailey by si přál, aby si tito lékaři mohli přečíst alespoň malou část Sturmerova spisu. Kdo ví, jak by pak jejich sebevědomí vypadalo.

Jednou z částí Sturmerova spisu byl i oddíl nadepsaný Jeanie Copelandová. Když si ho O‘Malley přečetl, znovu se musel sám sebe zeptat: Jak se může takto chovat žena, navíc matka dvou dětí?

Případ Copelandová se začal odehrávat v okamžiku, kdy byl jeden ze Sturmerových balíčků doručen na adresu obchodní školy v Santa Barbaře v Kalifornii. Copelandová připsala na objednávku dalšího pornografického materiálu poznámku, aby Sturmer „z důvodu poštovní inspekce zasílal všechnu korespondenci na adresu školy a aby před její jméno uváděl i titul – úředníci prý mají větší respekt před vzdělanými lidmi“. Copelandová se podepsala jako profesorka obchodních věd.

O’Malley si zjistil, že Copelandová skutečně patří mezi výše postavené školní učitele. Dále se mu podařilo vypátrat, že sledovaná žena je matka dvou dcer ve věku třinácti a patnácti let a že je vdaná za bohatého obchodníka s nemovitostmi. Na fotografii, kterou zaslala Sturmerovi, se jevila jako příjemná, pohledná žena s inteligentním pohledem a přátelským úsměvem. Fotografii doprovázel dopis napsaný úhledným písmem. Jeho obsah odpovídal Sturmerovým jednoznačným požadavkům.

To O’Malleymu stačilo. Copelandová se stala jednou z jeho nejsledovanějších osob.

Když pročítal kopie jejích zachycených dopisů, znovu si uvědomil, že se na ženy těžko pohlíží jako na zneuživatelky dětí. Zřejmě proto, že jsou v mysli lidí zafixovány jako nositelky života. Copelandová však byla příkladnou výjimkou.

V jednom ze svých dopisů, provázejících objednávku na videokazety s názvy Matka & dcera, Sexuální orgie školáků, Lolita a zvířata uvedla: „Jak asi víte, s manželem jsme své dcery vychovávali tak, že se s námi účastní sexuálních radovánek. Jsem si jistá, že byste byl s oběma jako zdravý muž žádoucí sexu velmi spokojen. Mé dcery se na setkání s vámi nesmírně těší.“

Její sexuální pozvánka byla zpestřena radou. Navrhla Sturmerovi, aby své balíčky s pornografií prokládal brožurami o nabídkách nemovitostí a evropskými obchodními časopisy.

„Protože doufám v náš oboustranný častější kontakt, bylo by vhodné umožnit nejdříve poštovním úředníkům, aby si na naše dopisování přivykli. Může se stát, že zpočátku budou dopisy prohlížet. Proto je nezbytné, aby prvních sedm až osm zásilek obsahovalo pouze nabídku běžného německého zboží. Celníci se budou domnívat, že patříte mezi stovky podnikatelů, kteří obchodují písemnou cestou. Teprve po nějaké době, až se kontroly stanou zbytečnými, můžete začít posílat pornomateriál.“

O’Malley okamžitě informoval poštovní inspekci, aby dohlížela na veškerou korespondenci určenou pro Copelandovou.

Copelandová prokázala velkou obezřetnost i ve způsobu placení. „Navrhuji, že vám za dodávky zboží budu platit mezinárodními platebními příkazy ze svého osobního bankovního účtu, který mám u Santa Barbara Bank & Trust Corporation. Pokud mi zašlete například materiál za pět set dolarů, obdržíte několik peněžních příkazů znějících na menší částky, například na sto a dvě stě dolarů. Poukazování většího množství peněz najednou by mohlo zbytečně vzbudit pozornost.“

O’Malley proto upozornil i bankovní úředníky. Ti souhlasili. že všechny převody z bankovního účtu paní Copelandové do zahraničí budou sledovat.

Když O’Malley pokračoval ve čtení jejích materiálů, povšiml si data, které vyznačil na jednom z jejích dopisů – bylo to datum akce v Georgetownu.

Akademici a učitelé začali odpovídat na dotazník, který jim z univerzitního městečka zaslal jeden z jeho agentů vystupující jako výzkumný pracovník. Učitelé v něm odhalovali nejen svá přání, ale z odpovědí vyplynulo, že někteří využívají adres škol, ve kterých pracovali, jako místa doručení pro zásilky pornografického materiálu.

O’Malley dál zkoumal spis Copelandové, který byl podivnou směskou předstírané obchodní korespondence a mravního úpadku.

Copelandová ve svých dopisech neopomněla upozornit Sturmera, že videokazety vyráběné v Evropě se nedají ve Spojených státech přímo použít, protože jsou nahrány v jiné normě. Požádala jej, aby zajistil jejich přehrání na americkou normu ještě v Německu. „Z bezpečnostních důvodů“ by také bylo lépe, kdyby zasílal pouze lehké balíčky. Text dopisů byl místy proložen velmi eroticky znějícími nabídkami. „Toužila po jeho těle“, „společně s manželem se znovu shodli na tom, že si Copelandová musí domluvit se Sturmerem intimní schůzku“, „její milované dcery ho chtějí a ona jim umožní se s ním setkat, pokud budou dodrženy diskrétní podmínky“. Když se zmínila o kursu dolaru – „který poslouží jako základ pro všechny platby“ – napsala: „Mé dcery se budou těšit na váš balíček. Jistě zvýší jejich touhu po vás. Obě mají rády sex, co se kvality i kvantity týče.“

V dalším dopise Copelandová opět připomněla, že Sturmer musí stanovit cenu každé položky pornomateriálu, ještě než ho pošle. Rovněž se zmínila, že se jí podařilo navázat styk s německým párem žijícím v Los Angeles. „Hans a Lotte Schreiberovi jsou nám velmi blízcí. Jsou otevření, netají se svými plány. Právě nyní se snaží přivydělat si trochu více peněz, aby mohli splácet nové prázdninové sídlo. Prodávají film a sady fotografií malé dívky. Viděla jsem je a mohu říct, že jsou velmi kvalitní. Dívence je dvanáct, ale vypadá mladší.“

Schreiberovi jí údajně sdělili, že dítě jménem Charlene získali od pasáka Steva z Montrealu. „Zjistili jsme, že Steve ji vyměnil za ojeté auto.“

Copelandová dále napsala, že Charlene byla do Spojených států propašována vlakem. „Na hranicích se v rychlících Amtrak nedělají téměř vůbec žádné kontroly.“

O’Malley narazil na další svou poznámku tužkou – informovat imigrační úřad. Vzpomněl si, že mu nedávno došel příslib o pečlivějším dohledu. O’Malley však věděl, že občas se najde skulinka, kudy bude možné proklouznout.

Otočil stránku a v krajině břišní mu nepříjemně mravenčilo. Přestože neměl spis v rukou poprvé, vždycky ho jeho četba dokázala pořádně rozdráždit.

Charlene a její pasák opustili vlak v Bostonu. Copelandová se otevřeně rozepsala o tom, co se dověděla od Schreiberů. „Steve řekl Lottě, že měl s malou nejdříve pořádné potíže. Odmítala dělat, co jí řekl, a neustále vzdorovala. A tak ji zamkl do jednoho pokoje se čtyřma nadrženejma chlapíkama. Postupně se na ní všichni vystřídali. Podle toho, co říkala Lotte, to musela být náramná podívaná. Steve si všechno natočil na kameru.“

Takhle jednoduše a brutálně započal pro malou dívenku její pekelný úděl. Copelandová pokračovala: „Steve cestoval s Charlene z východního pobřeží na západní buď autobusy Greyhound, nebo vlakem. Pasák měl v různých městech své známé, a tak za to, že se s malou vyspali, zajistili, aby mohla šlapat chodník na nějakým bezpečným místě. Někdy se ubytovali v motelu na konci města, kam patrola zajíždí jen zřídka, a prodával holku přímo tam. Aby si zajistil, že hoteliéři budou zticha, nabídl jim ji jako bonus. Na žádným místě se však nezdrželi déle než pár dní. Steve si účtoval za každou návštěvu tak sto dvě stě dolarů a malá jich v pohodě zvládala i deset za noc. Než se dostali do Kalifornie, mohl si Steve přijít na částku kolem čtvrt milionu dolarů. Kromě toho s ní natočil několik filmů. Tak se nakonec seznámil se Schreiberovými. Chtěl byste si nějaké koupit pro své evropské klienty?“

Sturmer nabídku odmítl slovy: „Pochybuji, že máte k dispozici něco lepšího, než mám já.“

Copelandová se ale nevzdávala a přišla s dalším návrhem. Napsala mu, že ukázala jeho některé pornomateriály Ramonu Baukovi, „mému dobrému příteli, který si to vždycky rád rozdá s mými dcerami“. Bauk řekl, že Sturmerovy materiály by „byly dobré pro jeho bysnys“.

Bauk je Kolumbijec a na počátku osmdesátých let působil jako pasák v Los Angeles. Byl obžalován z obchodování s nezletilými, ale týden před zahájením soudního jednání byla hlavní svědkyně nalezena mrtvá s injekční jehlou v paži. Policie případ uzavřela konstatováním, že děvče se předávkovalo drogami.

Bauk byl propuštěn na svobodu. Občas se tu a tam objevil, pokaždé v jiném městě na západním pobřeží Států. Jeho adresami byly vždy poštovní schránky vypůjčené na krátkou dobu. O’Malley se nyní konečně dověděl, proč Bauk tak často měnil místo svého působení. Copelandová se v dopise Strumerovi zmínila, že Kolumbijec dodává zboží výhradně pro zámožnou klientelu. „Známá hollywoodská jména, právníci, mocní lidé. Nabízí jim děti. Dovede splnit každé přání. Noc s jedenáctiletou nebo dvanáctiletou žábou stojí až dva tisíce dolarů. A někdy i více, je-li zaručeno, že je naprosto zdravá. Přirozeně, nejvíce se platí za dosud neposkvrněné dívky. Slyšela jsem, že za desetiletou pannu kdosi v San Francisku zaplatil tři tisíce dolarů. A za pamětní videonahrávku dalších dvě stě.“

O’Malley si tedy mohl připsat Bauka na seznam sledovaných osob. Jeho polapení ale nebude zřejmě snadnou záležitostí, jak vyplynulo z dopisu Copelandové.

„Ti, kteří jsou ochotni zaplatit Ramonovi, vědí, že zboží, které jim nabízí, je kvalitnější než to, které se nabízí na ulici. Bauk si v podstatě diktuje ceny, protože ví, že poptávka dalece překračuje nabídku. Kromě toho jeho klienti vědí, že nic neriskují. Rodiče dětí dostanou pořádně zaplaceno. Proto také zůstanou zticha. A kdyby náhodou nějaké dítě promluvilo, kdo mu uvěří? Jak prosté!“

O’Malley věděl, že Copelandová má v tomto bodě pravdu. Děsivou pravdu.

Ve svém posledním listě Copelandové se Sturmer zmínil, že by se s Baukem velice rád setkal a že by se jejich schůzka mohla uskutečnit dříve, než původně plánoval.

O’Malley si povšiml data razítka na dopisu. Shodovalo se s datem, které měl na dopisní obálce pro Sheilu. Na tváři se mu objevil úsměv.

Zavřel desky spisu a pohodlně se uvelebil v křesle. Přemýšlel. Vypadal jako muž, který má ve své mysli klid a mír. Tohle však byly chvíle, kdy nikdo nevěděl, co se mu skutečně honí hlavou.

Náhle se vztyčil, posbíral papíry na stole a strčil je do kufříku. Na chodbě ještě stačil kývnout na pozdrav zbylým spolupracovníkům, seběhl jedno patro a vecpal se do výtahu k ostatním zaměstnancům tohoto domu, již byli zaneprázdněni vlastními myšlenkami, takže se ho ani nezeptali, jak se má. Stejně by jim to neřekl.

Asi o hodinu později dorazil ke své poštovní schránce. Otevřel ji a našel uvnitř dopis, na němž bylo úhledně napsáno: „Sheila, P.O. Box 2455, Oak-Park, IL 60302, USA.“

O’Malley dopis vzal a schránku zase pečlivě uzamkl. Ve voze opatrně otevřel obálku a četl:

„Drahá Sheilo! Děkuji Vám za krásný dopis. Domnívám se, že je možné, abych přijel do USA na jeden až dva týdny. Bohužel se momentálně nacházím v menší finanční krizi. Dlužím nějaké peníze bance a daňovému úřadu. Myslíte, že byste mi mohla poskytnout půjčku, zaplatit mou letenku a zajistit mi hotel?“

V následujícím odstavci bez okolků vylíčil, co všechno hodlá se Sheilou „vyzkoušet“. Svůj dopis zakončil tím, že posílá fotografii, podle níž si může udělat „představu o jeho proporcích“. Zároveň požádal, aby mu i ona poslala svou fotografii. Podepsal se jako „horký polibek“.

Fotografie zobrazovala Sturmera nahého, se sebevědomým úsměvem.

O’Malley zastrčil dopis i snímek zpátky do obálky a zavřel ji do kufříku. Zařadil se do proudu aut a začal si pískat irskou písničku, což dělal vždy, když cítil, že mu k zdárnému konci chybí už jenom krůček.

KAPITOLA 14

* * *

Vymítání ďábla

Krátce před třetí hodinou v pondělní odpoledne ujížděly Susan s Pamelou do kostela. Stánek Páně, který hodlaly navštívit, byl impozantní budova z pálených cihel. Jeho vchod směřoval do ulice, průčelí vyzývalo k důstojnosti. Uvnitř působil sice příjemně, ale chladně. Obě sem přišly proto, aby se staly svědkyněmi obřadu vymítání zlého ducha. Susan přinesla nenahranou videokazetu, kterou narychlo koupila po cestě.

Prošly hlavní uličkou svatyně, jejíž okna zářila rozptýleným světlem, a došly až k oltáři. Poblíž něj byla umístěna televize, v níž bude možné celý proces vymítání sledovat. Samotný obřad totiž proběhne v sakristii, kam budou přizváni pouze nezbytní účastníci duchovního obrácení: Tomy, reverend Ed a jeho dva asistenti, oba teologové. Všichni tři duchovní již na procesu vymítání zlého ducha dříve spolupracovali.

Celou scénu budou pozorovat zejména Tomyho rodiče, kteří si tiše odříkávali modlitby. Dále zde byl jeden pastor, jenž předčítal pasáže z bible.

Tomy zatím seděl na lavici a čekal. Měl na sobě bílou košili a šedé šortky. Velkýma vážnýma očima sledoval, co se kolem něj děje, ale ani se přitom nepohnul. Reverend Ed požádal svého asistenta, aby našel vhodné místo, kam by umístili kameru. Nakonec se rozhodl postavit ji do rohu sakristie, odkud bylo možné pořídit nejširší záběr. Pak se naklonil před objektiv a usmál se. „Už jsme téměř hotovi,“ oznámil přítomným v hlavní lodi kostela.

Pastor začal odříkávat další ze známých pasáží Písma svatého. Pamela se kolem něj tiše protáhla a posadila se vedle Tomyho rodičů. Kdyby bylo zapotřebí, poskytne jim duchovní útěchu.

Z obrazovky zaburácel hlas reverenda Eda: „Je už tady Susan?“

„Právě jsem přišla,“ zvolala Susan a hned vzápětí si uvědomila, že ji reverend stejně neuslyší. Otočila se k chlapcovým rodičům a s úsměvem je chlácholila: „Bude v pořádku.“

Proklouzla kolem oltáře k menším dvířkům vedoucím do sakristie a po cestě uvažovala, co se v situacích, jako je tato, obvykle říká.

V sakristii na ni přátelsky zamával ministrant a dál pokračoval v úpravě a zkoušce mikrofonů. Jeho oči všechno bystře kontrolovaly.

Malý Tomy měl pohled někoho, kdo byl sice chycen při činu, ale neví při jakém.

Susan vešla dovnitř a podala kazetu pastorovi. Pak se obrátila k Tomymu.

„Jak se máš, Tomy?“

„…bře,“ zamumlal a kousek si poposedl.

„Za chvíli budeme připraveni, Tomy,“ řekl reverend Ed.

Chlapec bezděčně přikývl.

„Sem, můžeš se podívat semhle?“ požádal ho pastor a ukázal mu na kameru. Tomy se zadíval do objektivu.

„Výborně. A mohl bys říct pár slov, abychom se ujistili, že je ti dobře rozumět?“ zeptal se pastor.

„A co mám říct?“

Susan ho jemně chytla kolem ramen. Tohle pro něj nebude lehký den.

„V hlavní lodi sedí Pamela, tvoje maminka a táta. Všichni se teď na tebe dívají. Nechceš jim říct pár slov?“

Po chvilce mlčení prohodil: „Ahoj, mami, ahoj, tati. Nazdar, Pamelo.“

Jeho hlásek bylo sotva slyšet.

„Tomy, prosím tě, co kdybys to zkusil znovu a trochu hlasitěji?“ zeptal se jeden z asistentů.

„Co kdybyste přinesli blíž mikrofon?“ navrhla rychle Susan.

Reverend Ed přikývl a přemístil mikrofon blíže k Tomymu.

Susan se usmála. Pohladila malého po vlasech a měkce mu šeptla: „Možná bys jim mohl říct, že jsi v pořádku.“

„Jsem O.K., mami.“ Pokusil se o úsměv. „Až to skončí, koupíš mi zmrzlinu?“

„To víš, že jo. Jakou budeš chtít,“ slíbila mu Susan.

Od kamery se ozval ministrant. „Všechno přichystáno.“

Susan si klekla vedle Tomyho a pohleděla mu do očí.

„Budeme sice vedle, já, Pamela a tví rodiče, ale jako bychom byli s tebou. Ničeho se neboj.“

Naklonila se a jemně ho políbila na čelo. Jeho pokožka byla horká a suchá.

„Budu v pořádku, Susan? Slib mi to.“

„Slibuju, Tomy. Bůh je s tebou. S námi všemi.“

Vstala a vyšla ze sakristie do prostorné lodi chrámu. Před obrazovkou se mezitím shromáždilo početné publikum. Přihlíželi jáhnové a další kněží, mužové a ženy v tmavých šatech.

Hluboké ticho, jež nastalo v hlavní lodi kostela, rušil pouze zvuk bublající vody z akvária, jež stálo poblíž obrazovky. Někteří přítomní se naklonili, aby lépe slyšeli, co se odehrává v sakristii.

Reverend Ed a jeho asistenti stáli se skloněnými hlavami a modlili se. Tomy se upřeně díval na kameru. Susan cítila, že jí vyschlo v krku.

Zůstala stát u dveří a přemýšlela, kolikrát se v posledních několika týdnech modlila, aby byl chlapec vysvobozen z utrpení, které na něm zanechalo zneužití.

Cesta k duchovnímu obrácení je často pomalá a nelehká. Mnohdy bývá nesprávně chápána, lidé se jí obávají, nebo v ni nemají důvěru.

Nejdříve se o tomto způsobu zmínila Tomyho matce Lili Pamela. Pak oba rodiče navštívila společně se Susan a vysvětlila jim, že duchovní obrácení již pomohlo několika obětem, které byly zneužity k rituálním účelům.

Tomyho otec se zpočátku netvářil příliš nadšeně. „Jak víte, že mu to pomůže?“ burácel. Susan chápala jeho podezíravost.

„Musíme v to doufat,“ přidala se k ní tenkrát Lili a chytla manžela za ruku. Ten se ale odtáhl.

Susan si opět uvědomila, že krizové situace některé rodiny stmelí, jiné zase naopak dovedou k rozvratu. V případě Tomyho rodičů nastala spíše druhá, nepříjemnější varianta. To, co se přihodilo jejich chlapci, je hluboce ovlivnilo. Oba Tomyho milovali, ale sami se nedokázali zbavit pocitu viny. Susan byla přesvědčena, že jejich rodinu, jako celek, lze zachránit jedině tak, že chlapec podstoupí duchovní obrácení.

Znovu vysvětlila, že Tomyho používají někteří lidé jako nástroj zla, ale nic není ztraceno. Ještě může být zachráněn.

Tomyho otec seděl jako zařezaný, jeho oči mu tmavly nedůvěrou. Lili mu opět jemně stiskla ruku.

„A co když se něco stane?“ zeptal se zakaboněně.

Pamela zavrtěla hlavou. „Modlitbou se nedá nic pokazit.“

Nechtěl se nechat odbýt. „Co když to nebude fungovat?“

Susan se pousmála. „To ale nemůžeme říct, dokud to nezkusíme.“

Nakonec krátce přikývl.

Susan pověděla chlapcovým rodičům, aby však od samotného obrácení nečekali nějakou dramatickou a náhlou změnu. Často i po úkonu trvá delší dobu, než se věci dají do pořádku. Je to zatím ale nejlepší způsob, o němž ví, že přináší výsledky.

Susan a Pamela si pak promluvily s Tomym. V návštěvní místnosti centra seděli na zemi a listovali si v ilustrované bibli pro děti. Susan nechala Pamelu, aby chlapci vysvětlila jejich záměr. Pamela se rozpovídala o Ježíši, který má velkou sílu, dokonce takovou, že může zmírnit všechnu bolest a trápení. I jeho. Ale protože sám musí dělat jiné skutky, vybral si svého zástupce, reverenda Eda.

Při této zmínce sebou Tomy trhl.

„Reverend Ed není stejný jako pastor, kterého se bojíš. Je to velice hodný a dobrý člověk,“ konejšila ho Susan.

Tomy se zavěsil do Pamely a beze slova si opřel tvář o její paži. Nakonec zašeptal, že za ním půjde jenom tehdy, když s ním půjde i Pamela. Pamela mu přislíbila, že se od něj ani na krok nehne a že tam bude i Susan.

Ale než mohli navštívit reverenda Eda, uběhla spousta času. Když se k němu konečně dostali, zeptal se nejdříve duchovní, jakého vyznání jsou Tomyho rodiče. Pak se za ně nějakou dobu modlil. Jakmile ukončil modlitby, označil jim výňatky z Písma a požádal je, aby je četli každý den, nejlépe nahlas. Tak se jim podaří odvrátit snahy Satana, jenž bude nepochybně chtít udržet si Tomyho pod svou nadvládou.

Na tváři Tomyho otce se objevily známky nedůvěry. „Jak můžou našemu chlapci pomoci pouhé modlitby?“

Reverend Ed ho uklidnil podobně jako Pamela tím, že modlitby pomohou každému.

Chlapcův otec už dál nic nenamítal.

Nakonec se duchovní obrátil k Tomymu, který si cucal palec a zíral do podlahy. Susan se líbilo, jak s ním pěkně a opatrně zachází.

Pastor mu nejméně hodinu trpělivě vysvětloval skutečný význam víry.

Nyní, o několik týdnů později, může Susan sledovat proces, o který tak dlouho usilovala. Reverend s dlaněmi obrácenými k chlapcovu obličeji pronášel slova o Ježíšově síle a moci, která je větší než moc podsvětí. Tomy stále upřeně zíral do objektivu kamery.

Jeden z pastorů, jenž seděl poblíž Susan, vstal, postavil se před skupinu přihlížejících a začal se modlit.

Ve stati z bible, kterou si přeříkávali, se jakoby odráželo všechno úsilí uplynulých týdnů, splétaly se v ní různé pramínky, zaznívala z ní pravda.

Když se Susan dívala na tři postavy, které se v tichosti nakláněly nad Tomym a modlily se, nemohla si nevzpomenout na všechny děti, které k ní přišly, aby ji požádaly o pomoc. Kéž by se i za ně někdo takto mohl pomodlit.

Počet dětí, o které se centrum staralo, začal v poslední době znatelně narůstat. Bylo to způsobeno nejen tím, že se rozmáhaly případy rituálního zneužívání, ale také proto, že existovalo jen opravdu málo míst, kde dokázali s postiženými dětmi pracovat. Výsledky mnoha klinik nebyly často uspokojivé, a tak se malí pacienti ocitali v jejím centru buď na doporučení samotného lékaře, anebo z iniciativy rodičů, kteří se na Susan obraceli jako na poslední možnou spásu.

Fakt je, že Susan to s dětmi uměla. Ačkoliv v jižní Kalifornii byla spousta terapeutů, kteří používali různých metod, jen málo z nich se specializovalo na problematiku sexuálního zneužívání dětí, zejména pak na zneužívání, jež prováděly satanské sekty.

Ani zkušení psychologové se nesetkávali s tak děsivými příběhy, s nimiž se každodenně potýkala Susan a její kolegové. Zaměstnanci centra byli přesvědčeni, že to, co se k nim doneslo prostřednictvím výpovědí dětí, je jen zlomkem rozsáhlého zla a mohutného hnutí, které svými kořeny sahá až k Pilgrim Fathers (Puritáni, kteří roku 1620 odpluli lodí Mayflower z Anglie a usadili se v Massachusetts. Pozn. překl.). Někteří z nich si s sebou z Evropy do Nového světa přivezli tajné a sadistické praktiky, aby i zde, na americké půdě, mohli zasít semínko satanských kultů, jež při svých rituálech obětují dětské životy. V minulosti však tyto činnosti vypluly na povrch jen zřídka. Přesto k nim docházelo, o čemž svědčí i případ ze Salemu v Massachusetts, k němuž došlo v roce 1692.

Od konce sedmdesátých let se rozrůstá počet trestných činů, jež mají nějakou vazbu k satanismu. Veřejnost na ně obvykle reaguje zděšením, ale vzápětí se jimi přestává zabývat, neboť nevěří, že by se něco podobného mohlo vůbec přihodit. Jsou jednoduše tak odpudivé, že nemohou být ani pravdivé.

První terapeuti, kteří se setkali s takto zneužitými lidmi, těžko mohli se svými teoretickými znalostmi něco dokázat. Většina z nich ani nevěděla, že číslo 666 představuje Satana jako Antikrista v knize Zjevení. Právě toto číslo, když se po mnohokráte objevilo v malůvkách postižených dětí, upozornilo některé psychology, že se jedná o něco závažnějšího, co souvisí s tajemnými silami podsvětí.

Neuvěřitelné výpovědi dětí však byly často zpochybňovány zejména policejními pracovníky, kteří tvrdili, že děti fantazírují. Záležitosti nepomohla ani její komercionalizace.

Některé firmy začaly vyrábět různé pomůcky k ohlídání dětí, mezi nimi například tak zvaný Kiddie Alert, malou radiovysílačku, která začala hlásit, když se dítě vzdálilo z určitého dosahu. Za cenu sto dvaceti devíti dolarů a devadesáti pěti centů byla pultovým trhákem. Jiný výrobce nabízel Kiddie Kufs, nylonový náramek, jímž se dítě přivázalo k dospělému. Dva náramky stály sedm dolarů. Společnost uvedla, že pokud zákazníci náramky neuplatní při hlídání dětí, mohou je využít jako psí vodítka. Zubaři dokonce přišli na možnost implantovat jméno a adresu dítěte na jeho zub. Za úkon si pak účtovali částku mezi padesáti až sto padesáti dolary.

Mezi různé pokusy, jak zabránit, aby se děti ztrácely, se pochopitelně vloudily i ty podvodné. Na Floridě vznikla organizace s názvem Child Search Inc., která si dala za úkol najít „řešení k problémům ztracených a pohřešovaných dětí“. Později se ukázalo, že tato společnost byla založena skupinou pedofilů.

Doktor Benjamin Spock nejenže odsoudil tyto komerční hlouposti, ale také zpochybnil tvrzení a výpovědi, jak a proč se děti ztrácejí. „Celá záležitost vede pouze k tomu, že se mezi dětmi vytváří strach.“ Spockův kolega, psycholog Lee Salk, se vyjádřil: „Amerika si pěstuje generaci dětí, které budou mít panickou hrůzu promluvit s neznámým člověkem.“

Ze začátku přijímala Susan tyto kritiky mírně. Shromažďovala však dále všechny důkazy a nové případy. Vzhledem k jejich obsahu si myslela své. Je jednoduché o problému mluvit, ale těžší je ho řešit. Pro ni bylo tehdy nejdůležitější vytvořit metodu či terapii, která by malým obětem skutečně pomohla. Při práci s dětmi poznala, že mají opravdu velkou fantazii, ale ne vždy si automaticky vymýšlejí, když popisují různé nástroje, jež byly údajně zabodnuty do těla, anebo když líčí podávání narkotik a sedativ. Výsledky terapií ji také přesvědčily o tom, že děti si nevymýšlejí příběhy o podivných písních a zaříkáváních, ani že se samy nenaučily psát pozpátku. Děti se těmto věcem naučily od dospělých. A toto zjištění se stalo základní součástí jejího přístupu k malým pacientům.

Susan věděla, že počet terapeutů a psychologů, kteří svou kariéru zasvětili léčbě pacientů zneužitých rituálními praktikami, je stále velmi nízký. V celých Spojených státech jich bylo jen kolem tří set padesáti. V roce 1988 uvedl v tisku doktor AI Carlisle ze státní mužské věznice v Utahu, že podle vlastního soukromého výzkumu, jejž zaměřil na trestné činy s rituálním podtextem, by mohl počet lidských obětí dosáhnout ve Spojených státech ročně až „několika tisíc“. Poznamenal, že jeho odhad je přitom velmi mírný. Existuje totiž řada lidí, jako jsou John X či Jane X, které nikdo nepostrádá. A pokud se nenajdou jejich těla, nikdo si ani nevšimne, že zmizeli z tohoto světa. Za svůj názor však doktor Carlisle sklidil od svých kolegů, ale také právníků, posměch.

Podobný postoj policejních a mocenských složek se odrazil i na výkonu různých předpisů znějících na ochranu dětí před zneužíváním. V roce 1990 činil roční federální grant na výzkum aspektů směřujících k zneužívání dětí pouhých třicet milionů dolarů, což nebyla ani polovina částky představující zahraniční pomoc Spojených států na podporu takových režimů, jako je například na Haiti. Susan byla přesvědčena, že aby bylo možné pochopit, kde má zneužívání dětí své kořeny, je nutné sledovat oběti po zbytek jejich života: pozorovat, jak vyrůstají, jak se mění v pubertě, kdy se žení či vdávají, jestli mají vlastní děti. Byla si jistá, že jedině dlouhodobé studium poskytne dostatek informací a ukáže, proč třeba zneužití lidé se později často stávají zneuživateli.

Susan doufala, že někdy v budoucnu možná přijde den, kdy její centrum bude mít dostatek financí na podobný projekt. V současnosti však musela počítat každý cent, a navíc už se nemohla spoléhat na schopnosti Allena Simmonse.

Allen za ní přišel nedávno do její kanceláře. Když se ho zeptala, co má na srdci, řekl jí, že chce odejít. Na otázku, proč se tak rozhodl, se jen usmál a sdělil, že je čas, aby šel o dům dál. Žádné jiné vysvětlení nepodal. A Susan se ho na nic dál nevyptávala. V koutku duše však přemítala, jestli Allen neměl potíže vypořádat se s náhlým přechodem z celibátního života do prostředí centra, kde pracoval jako jediný muž. Když ji požádal, zda může odejít ihned, souhlasila. Zmizel stejně nenápadně, jako přišel. Susan napadlo, že kněží mají v sobě nějaké mystérium, kterého se po celý život nejsou schopni zbavit.

*

Susan zpozorovala, že proces vymítání zlého ducha již nastal. Pastor stál před Tomym, po stranách obklopen svými asistenty, kteří drželi v rukou bibli. Všichni tři vytvořili kolem chlapce jakýsi ochranný štít. Reverend Ed začal předčítat z Písma. Jeho zvučný hlas se vznášel na bublavým zvukem linoucím se z akvária. Kolem se lidé tiše modlili. Susan si povšimla, že Tomy se na chvíli znepokojeně zahleděl směrem ke dveřím.

Sakristií se dále rozléhal reverendův hlas, jehož intonace klesala, dokud se nedostal k upozornění na nebezpečí síly Satana.

V tomto okamžiku se Tomyho rty začaly třást. Neměl daleko k pláči. Susan ho v takovém stavu nikdy neviděla. Byla to úleva – nebo strach? Pozorně se zadívala na obrazovku.

Na lavici v hlavní lodi kostela uchopila Pamela Lilinu ruku a jemně ji stiskla, jako by chtěla Lili ubezpečit, že je všechno v pořádku. Pastor sedící vedle Tomyho otce opakoval reverendova slova.

Reverend Ed poodstoupil na krok od chlapce a zalistoval v bibli. Pak začal znova číst a společně s ním i někteří starší duchovní kolem Susan.

Když se Susan zahleděla na scénu v sakristii, nemohla se ubránit myšlence, že Tomy, kterého obklopovali muži v černých hábitech, vypadá uprostřed nich jako drobný vězeň. Z reproduktorů zazněl opět reverendův hlas.

Pak nastalo ticho. Jen v lodi kostela se vznášel nepatrný šepot. Všechni upírali své oči na obrazovku.

Tomy náhle zdřevěněl. Pouze jeho rty se pohybovaly, ale nebylo slyšet jediné slovo.

Lili se mírně nadzvedla a vztáhla ruce k obrazovce. Pamela ji usadila zpět na lavici. Tomyho otec sklopil hlavu. Pastor mu položil ruku kolem ramen.

Chlapec náhle vyskočil z lavice a rozběhl se do kouta sakristie, kde se zastavil. S pusou dokořán a s očima vyjevenýma se celý třásl.

Susan ztuhla a rychle přemítala, jestli má zasáhnout. Několik lidí kolem ní si zakrylo tvář dlaněmi. Nakonec se rozhodla, že se do záležitosti nevmísí, pokud to nebude skutečně nutné.

Reverend Ed se pomalu vydal k Tomymu. V rukou svíral krucifix. Před chlapcem se zastavil.

Tomy ucouvl a ještě více otevřel pusu.

Susan si povšimla, že pastor nehovoří přímo k Tomymu, ale jakoby k nějaké síle kolem něj.

Reverend postoupil o krůček blíž k chlapci. Tomy se tísnil v koutku.

V lodi kostela bylo slyšet Lilino zavzlykání. Nedívala se, hlavu měla zabořenou do manželovy paže. Ten ji mlčky objal. Po tvářích mu stékaly slzy.

Susan se zadívala na reverenda. Měl zavřené oči a modlil se. Tomyho chvění se stupňovalo, jeho oči se leskly, jako by měl horečku, ale dosud stále nepromluvil.

Pastor otevřel oči. Klidným hlasem se ho zeptal.

„Byl Satan tvým spojencem?“

Tomyho rty se pohnuly, ale nevyšel z nich ani hlásek.

„Tomy, přiznej to. Nejdříve musíš přiznat, že Satan byl tvým spojencem. Musíme to všichni slyšet.“

Pastorův hlas byl hlubší. Susan sledovala, jak se chlapcovy rty pokoušejí něco vyslovit.

„Byl Satan tvým spojencem, Tomy?“

Ale hochovy rty se jen bezezvučně hýbaly.

„Byl, Tomy?“ naléhal pastor. „Byl tvým spojencem? Řekni, Tomy, byl tvým nejlepším spojencem?“

Susan si přála, aby na chlapce mohla zakřičet. Tomy, řekni ano! Jedině tak můžeš začít. Stačí říct ano!

Lili hlasitě plakala, nyní už zcela zachumlaná do košile svého manžela.

Reverend Ed začal znovu odříkávat pasáže z bible. Nakonec se chlapce zeptal, jestli se chce osvobodit od Satana.

„Ne!“

Tomyho výkřik rozřízl ticho v lodi kostela. Susan vyskočila a už už by se rozběhla ke dveřím, kdyby ji přísný hlas duchovního sedícího vedle ní nezastavil.

„Ano, Tomy! Chceš se od něj osvobodit! Chceš být volný! Satan si nemůže na tebe činit nárok. Nemá s tebou nic společného! Nic z tebe mu nenáleží! Nemá nad tebou žádnou moc!“

Susan fascinovaně sledovala obrazovku. Tomy se napřímil, zašklebil se, až mu byly vidět zuby, a pronikavě vykřikl. „Satan je se mnou! Já jsem Satan! Je se mnou! Já jsem Satan!“

Pastor vztyčil jednu ruku. Jejich hlasy splynuly do hučivého proudu – jeden hlásal boží slovo, druhý obscénnosti.

Tomy však nevydržel tak dlouho argumentovat jako pastor. Jeho slova přestávala dávat smysl. Pastor ani na chvíli nezakolísal. Přistoupil k chlapci blíže.

Tomy zařval, jako by pocítil fyzickou bolest.

Susan zůstala prkenně stát a pozorovala duchovní zápas, jenž probíhal v sakristii. Zdálo se jí, že jeho mocná síla prostupuje obrazovkou. Vycítila, že jde o boj dobra proti zlu. Bůh a ďábel spolu zápasí o Tomyho duši.

Reverend Ed pomalu přistupoval k chlapci. Před sebou držel kříž.

Tomy ustupoval ke zdi, jeho tělo se třáslo, rukama rozhazoval kolem sebe. Slova o zneužívání se z něj jen řinula.

Pastor a jeho dva asistenti vytvořili kolem něj svými těly ochrannou hradbu.

Pamela společně s jedním knězem se snažila uklidnit chlapcovy rodiče.

Susan nespustila oči z obrazovky.

Tomy křičel.

Muži okolo něj se modlili hlasitěji.

Tomy vydal ze sebe další táhlý jekot.

Nyní už reverend Ed stál jen několik centimetrů od chlapce.

Tomy neustále vzdoroval.

„Ne! Ne! Já jsem Satan!“

Věřící kolem Susan klečeli a modlili se. Lili vzlykala, kněz, jenž pomáhal chlácholit Tomyho otce, mu vsunul do rukou bibli.

Reverend Ed uchopil chlapce za ruku, čímž ho asi překvapil, protože hoch se tomu nebránil. Náhle se však sesul k zemi. Oba asistenti přiskočili a pomohli mu vstát.

Lidé kolem Susan se postavili. Všichni upřeně sledovali vývoj událostí. Tomy znovu zavyl jako zvíře. Opět ochabl a neupadl jen díky tomu, že ho podpírali oba asistenti. Susan cítila, že v Tomym něco skomírá. Její naděje v jeho uzdravení narůstala.

Pojednou chlapec promluvil hlasem, který neznala. „Ve jménu Ježíše přikazuji: Satane, opusť mé tělo!“

V sakristii, v hlavní lodi kostela i v předsálí nastalo hrobové ticho.

Reverend Ed se sklonil k chlapci. „Řekni to znovu. Ještě jednou. Ať tě všichni slyší.“

Tomy vše zopakoval.

Pastor ho objal. „Vyhráli jsme, Tomy!“ zvolal. „Vyhráli! Ďábel se tě už nikdy nebude moci ani dotknout. Ježíš tě ohlídá.“ Jeho slova se zadrhávala emocemi.

Lili tázavě pohlédla na svého muže a na Pamelu. Všichni tři se na sebe s ulehčením pousmáli, ale pak se ještě jednou obrátili k televizní obrazovce.

Z Tomyho obličeje se vytratila veškerá bolest a zloba. Rozhlížel se kolem sebe a usmíval se, jako každé jiné dítě. Byl to ten nejkrásnější úsměv, jaký kdy Susan viděla.

Zamířila do sakristie. Tomyho rodiče, Pamela a pastor se vydali za ní. V sakristii bylo najednou plno lidí. Tomy se rozběhl k matce, která ho láskyplně objala. Pak je oba objal jejich otec. Poté se obrátili k Susan a k Pamele, aby objali i je. Vzápětí se sakristie přeměnila v místnost, kde se všichni navzájem objímali.

Reverend Ed přistoupil k nahrávači, přetočil kazetu a předal ji Susan. Susan mu poděkovala. Nejen za kazetu, ale hlavně za to, co udělal.

„Děkujte Bohu, ne mně,“ řekl skromně. „Já byl jenom prostředníkem.“ Jeho hlas zněl vyčerpaně.

Susan a Pamele chvíli trvalo, než se jim podařilo odejít ze slavnosti, která nastala po obřadu. Tomyho matka i Pamela přece slíbily malému zmrzlinovou hostinu. Tomy se na Pamelu stydlivě zadíval.

„A mohu si někdy přijít s tebou hrát?“

Pamela přikývla.

Pak se Tomy otočil k Susan. „A budeš mi pořád číst pohádky?“

Usmála se a podívala se na Lili. „Znám lepší řešení. Půjčím tvojí mamince pár knížek, a kdykoli budeš chtít, nějakou pohádku ti přečte.“

Susan si byla jistá, že nakonec se rodina dá zase dohromady.

Ještě jednou všechny objala, a když s Pamelou odcházely, Tomy už byl zaneprázdněn výběrem zmrzlin.

Než přijely k centru, začalo se stmívat. Susan zaparkovala a odemkla hlavní vstup. Nikdo ze zaměstnanců zde již nebyl.

Susan byla vlastně ráda, že jsou s Pamelou samy. Nechtěla, aby někdo další sledoval záznam procesu. Zatím ještě ne.

Susan zamkla a společně s Pamelou vešly do zasedací místnosti.

Zatímco se Pamela pohodlně natáhla do křesla, Susan zasunula kazetu do videorekordéru. Od okamžiku, kdy ji dostala od reverenda Eda, ji měla celou dobu v kabelce. Krátce před procesem ji zakoupila v Rádio Shacku a pak byla v sakristii, dokud nahrávání neskončilo.

Susan stiskla tlačítko přehrávání a ustoupila stranou, aby nepřekážela Pamele.

Obrazovka zrnila a sem tam se na ní objevil jakýsi neurčitý stín. Monotónní hučivý zvuk občas přerušilo zabublání z akvária.

Susan nechala přehrát pásek až do konce. Obraz i zvuk se po celou dobu vůbec nezměnily.

„Možná je porucha na přehrávači,“ řekla Pamela s nadějí v hlase.

Susan vytáhla kazetu, vybrala z poličky jinou, vsunula ji do přístroje a zmáčkla tlačítko „play“. Přístroj hrál perfektně. Susan ho vypnula.

Pameliny oči se zúžily. „Tak se jim to opět povedlo.“

Její poznámka nezněla ani překvapivě, ani nazlobeně.

„Zato jsme získaly Tomyho.“ Susanin hlas byl zuřivý.

Obě na chvíli zmlkly. Když pak Susan promluvila, byla už klidná a vyrovnaná.

„Musíme se postarat o to, abychom získaly zpátky všechny děti. Ať si zkoušejí, co chtějí. Ale nakonec zvítězíme my. Nyní se nám podařilo získat Tomyho, příště získáme Danyho.“

Pamela přikývla. „Měli by se na to připravit.“

Společně vyšly ze dveří, rozhodnuty bojovat ve svém poslání až do samotného konce.

Obě věděly, že je čeká ještě spousta práce, než se jim podaří nasbírat dostatečné množství důkazů, které by přesvědčily policii, aby zahájila vyšetřování ve věci Ranče. Ale obě věděly, že se jim to nakonec povede. Jejich optimismus byl směsicí víry a přesvědčení, které nezasvěcení těžko rozuměli. Susan Warmsleyová však už dávno nečeká, že lidé budou chápat, co ji žene kupředu.

KAPITOLA 15

* * *

Za hranicemi pochybností

Od chvíle, kdy se Sanders s Hendrixem vydali poprvé do Šesté ulice vyšetřovat vraždu Johna X Sixtyho, uplynulo už sto sedmapadesát dní. Dnes jedou na místo činu znovu. Záliv kolem San Franciska profukoval mírný pacifický větřík. Když nasedali do auta před městským policejním ředitelstvím, těžko mohli věřit tomu, že je začátek února. Počasí naznačovalo spíše pozdější období, tak duben, proto se mu Sanders přizpůsobil i svým oblečením. Měl na sobě pouze polovlněný oblek pískové barvy, krémovou košili a kostkovanou kravatu. Vypadal jako nějaký zástupce investiční společnosti, zatímco Hendrix ve svém tmavěmodrém převlečníku, jednořadovém obleku, bílé košili a pruhované vázance nezapřel policistu.

Hendrix při jízdě poznamenal, že tohle mírné počasí nevydrží dlouho – v ranních zprávách předpovídali sněhové přeháňky, které má přinést studená fronta směřující ke Kalifornii od Aljašky. Pak nastalo v jejich autě ticho. Ani jeden z nich nechtěl spekulovat o tom, jestli se jim podaří případ vyřešit. Nechtělo se jim opakovat pořád dokola skutečnosti, které byly dosud známé, a dohady, kdo mohl vraždu spáchat. Zbytečně by opět došli k spoustě nezodpověděných otázek.

Dnešní ticho rozprostírající se kolem nich neznamenalo nějaké usilovné přemýšlení. Oba věděli, že sebezpytování není v jejich práci ta nejúčinnější metoda. Dělají, co dělají. A co udělali, patří minulosti. Vždycky ale zachovávali určitá pravidla. Vždycky.

Šestá ulice vypadala stále stejně jako před necelým půlrokem. Pouze přívěs byl pryč a všudypřítomný plevel vyrostl o trochu výše. Lidé se stejně opírali o zdi domů pomalované spreji, s rukama zkříženýma přes prsa a s obličeji netečnými, ale zároveň sledujícími dění kolem. Tiše si povídali a zírali na auto, které se pomalu šinulo ulicí. Jako by si jednotlivé přihlížející skupinky posílaly mezi sebou tajné zprávy. Na chodnících postávali překupníci lehkých drog, pasáci, ranní kurvičky na vysokých podpatcích, mladé dívky, jejichž ňadra se při chůzi pružně pohupovala. Všichni sledovali auto, jak se líně plouží zaprášenou ulicí.

Odněkud ze vzdálenější budovy se ozvaly zvýšené hlasy. Před dům vyběhl muž a zastrkával si košili do kalhot. Sanders ihned odhadl jeho věk kolem dvaceti, výšku na metr sedmdesát. Jinak to byl docela slušný svalnáč. Za ním se vypotácela žena asi tak sto šedesát centimetrů vysoká, s blonďatými ruzcuchanými vlasy, v noční košili a něco na muže vykřikovala. Mladík pokračoval ve své nejisté chůzi a nevěnoval jí pozornost. Žena poklusávala za ním, a když se dvojice více přiblížila, bylo rozumět, že svému milenci nadává.

Hendrix se zašklebil na Sanderse, který zpomalil auto a sledoval, jak se situace bude dále rozvíjet. V této oblasti se do rodinných hádek, pokud nešlo o život, nikdo cizí nemíchal. Zdálo se, že nejhorší, co v daném případě hrozí, je pád jednoho z dvojice. Oba se pohybovali, jako by byli pořádně opilí. Žena spílala cosi o zneužití a chlapík se snažil co nejrychleji zmizet.

Přihlížející oživli, když žena svého druha dostihla. Pověsila se na něj, ale muž, když se ohlédl, ztratil rovnováhu a složil se na hromadu smetí i s ní. Okolí zaburácelo smíchy. Chlapík se odkutálel, postavil se a popošel. Jeho pronásledovatelka si to za ním namířila po čtyřech. Povzbuzována davem se ztěžka postavila a znovu na muže zaútočila. Oba se opět skáceli na zem. Žena začala úpět, aby ji neopouštěl, aby s ní zůstal. Ale chlapík se nenechal zastavit. Vyskočil na nohy a bez ohlédnutí prchal pryč.

Když představení skončilo, vrátili se přihlížející na svá místa a vše vyhlíželo, jako by se nic nepřihodilo. Sanders přidal rychlost. Přemýšlel, kde jsou začátky konce manželství.

Gallantové to její skončilo rychle. Zmínila se mu o tom před několika dny, jen tak náhodou, mezi řečí. Když se jí Sanders zeptal, jestli si nechce popovídat, zavrtěla hlavou, řekla děkuji, nechci, stejně by nebylo o čem a usmála se, aby celou situaci zlehčila. Vypadala, jako by její manželství přestalo existovat už hodně dávno.

Hendrix se zasmál a hlavou pohodil směrem k místu, kde před chvílí odezněla manželská roztržka. Uražený mladík se vrátil a pomohl své dívce vstát. Ta se ho chytila kolem krku a políbila ho. V objetí se odpotáceli zpět do domu.

O blok dál dojeli chlapce na kole. Urputně šlapal do pedálů, co mu síly stačily. Kdo ví, jak k němu přišel. Možná na roznášku drog. Obchodníci s drogami často využívají k distribuci svého zboží právě tento způsob. Jindy by Sanders nejspíš zastavil a trochu blíže si hocha prohlídl. Ale dnes ne.

Sanders cyklistu předjel. I Eddie měl od Cliffa St. Josepha slíbeno kolo. Mladík se o tom zmínil, když ho Sanders bral s sebou v sobotu večer na policejní ředitelství.

Když spolu odjížděli z průmyslové čtvrti, vybral si Sanders schválně cestu po Šesté. Chtěl vidět, jak bude Eddie reagovat v okamžiku, kdy budou míjet místo trestného činu. Mohlo by v něm vyvolat nějakou zapadlou vzpomínku. Mladík se však celou cestu jen krčil, čepici staženou co nejníž, a očima přejížděl z jedné strany vozovky na druhou.

Eddie se evidentně něčeho bál a Sanders nepochyboval, že důvodem mladíkova strachu je Cliff St. Joseph a jeho bratr Clint. To, co udělali Johnovi X Sixtymu, by muselo vyděsit každého. Eddie si musel domyslet, že příští obětní rituál konaný na oslavu Clintova návratu z Kanady bude stejně děsivý, a že se ho navíc bude muset zúčastnit. Byl snad tohle důvod, proč zavolal policii? Eddie v tom možná spatřoval jediné východisko, jak z celé záležitosti vycouvat. Sanders se ho na nic neptal a nechal mladíka na pokoji. Jízda v policejním autě a v naprostém tichu často umocňuje schopnost soustředit se.

Sanders přemýšlel o tom, co mu Eddie řekl. Popis zranění Johna X Sixtyho souhlasil, od řezné ranky na rtu až po sérii zranění na hýždích, která byla způsobena těžkým řetězem. Teď bude nejdůležitější postavit Eddieho výpověď tak, aby zněla pravdivě a aby Sanders na základě ní získal povolení k domovní prohlídce St. Josephova bytu.

Musí také vzbudit v Eddiem více optimismu. Nějak ho přesvědčit, že případ by vyřešili i bez jeho výpovědi. Pak možná přestane mít strach z Cliffa a z Clinta a vyrukuje s někým, kdo by jeho tvrzení mohl podpořit. Dva svědci jsou přece jen lepší než jeden.

Když odbočovali z Šesté, mihl se kolem nich někdo na kole. Sanders musel dupnout na brzdu, aby cyklistu nesrazil. A právě tehdy Eddie utrousil poznámku, že mu Cliff slíbil kolo.

Sanders se zasmál. „Doufejme, že si tvůj přítel do té doby hezkou chvilku posedí. Než vyjde ven, budou mít kola raketový pohon.“

„Já bych si nebyl tak jistej, pane. Cliff říkal, že ho žádný vězení nezadrží.“

Inspektor se mírně pousmál. „Naštěstí máme věznice, odkud se ani ďábel nedostane.“

Eddie vyhlížel i nadále stísněně. Sanders zaparkoval před budovou policejního ředitelství a zavedl Eddieho dovnitř. Vyjeli do čtvrtého poschodí a vešli do přijímací místnosti. Sanders mladíka usadil, donesl mu kávu a nechal ho chvíli o samotě. Byl to jeho způsob, jak získat kontrolu nad situací.

Krátce nato přijel Hendrix. Operátorce se ho nakonec podařilo najít a nasměrovat do kanceláře. Hendrix oželel své plány na sobotní večer a ihned přijel. Sanders se s ním letmo pozdravil. Společně pak vstoupili do přijímací místnosti, Sanders nesl kávu, Hendrix magnetofon.

Následující dvě hodiny vyslýchali Eddieho. Mladík zopakoval vše, co řekl Sandersovi v restauraci, a dále uvedl seznam lidí, kteří se účastnili Cliffových satanských rituálů. Hendrix na Eddieho mírně zatlačil.

„Viděl jsi někoho z nich s Cliffem?“

Eddie vzdychl. „Ne, pane. Pouze mi řekl jejich jména.“

„A to sis všechna zapamatoval? Jen tak?“ Hendrix se schválně zatvářil podezíravě.

„Tak moment, snad si nemyslíte, že jsem si je vymyslel!“ rozhořčil se Eddie.

Sanders se ho snažil uklidnit. „Nikdo tě nepodezírá, Eddie, tak se hned nečerti.“

Oba inspektoři si nenápadně rozdělili role. Hendrix útočil, Sanders stál v obraně.

Eddie zakoulel očima a podíval se s otevřenou pusou na Sanderse.

Vyšetřovatel se na něj umál. „Tak kdo ještě je na Cliffově seznamu, Eddie?“ zeptal se.

„Ricky.“

„Jaký Ricky?“ rozohnil se Hendrix. „Ricky – muž, nebo žena? Vymáčkni se trochu konkrétněji!“

Eddie zíral na Sanderse jako na spasení.

„Ricky Hunter. Chlapík. Homouš.“ A po chvíli dodal: „Jako já –“

„A kde je teď?“ zeptal se Hendrix.

„Schovává se.“

„A kde se schovává, Eddie?“ obrátil se na mladíka Sanders.

„U homosexuálů proti násilí.“

Hendrix rychle přikývl. „Skupina, která vede centrum proti zneužívání. Nachází se poblíž trhu.“

Eddie přikývl a vděčně se usmál na Sanderse, který mu dolil kávu.

Detektivové se vrátili k svému hlavnímu bodu zájmu: Johnovi X Sixtymu. I když Hendrix na Eddieho různě dorážel, nic nového se od něj nedověděl.

„Nikdy jsem se s ním nesetkal.“

Hendrix pokrčil rameny a nevěřícně zakroutil hlavou.

„Ten tvůj Bezejmenný pracoval na ulici, že jo? A na place se přece navzájem všichni znají, nemám pravdu? Takže jak to, že jsi jeho jméno najednou zapomněl?“

Eddie usrkl kávu.

„Ale, pane inspektore, to vy jste zapomněl. Bezejmenného držel Cliff s Clintem. On nešlapal chodník. Už jsem vám to přece říkal.“

Hendrix ho přerušil. Nezajímalo ho, co řekl předtím. Chtěl to slyšet znovu.

Eddie obrátil oči v sloup, bláznivě se zasmál a zopakoval, že nikdy osobně Johna X Sixtyho nepotkal. A co ví, ví do Cliffa.

Hendrix se pokoušel Eddieho zmást. Záměrně mu kladl otázky, které by ho mohly usvědčit, že se přímo podílel na vraždě.

Eddie se však nenechal zaskočit. Nikdy Bezejmenného nepotkal, všechny informace má od Cliffa.

Sandersovi se jeho výpověď náramně hodila. Pokud se nezamotá do Napových záludných kliček, znamenalo by to, že nejspíš mluví pravdu.

Adresa Clifforda St. Josepha se shodovala s adresou, kterou Hendrix našel v policejním rejstříku. Z něho také vyčetl, že Cliff byl již dříve několikrát usvědčený ze sexuálního zneužívání mladých mužů. Lékařská zpráva popisovala St. Josepha jako člověka se sklonem k náhlým výbuchům zuřivosti a posedlostí k rituálům.

Sanders se pousmál. „Staří dobří psychiatři. Ti nikdy nezklamou.“

Hendrix vytáhl ze spisu fotografii. „Moc hezky přihřátej. Mohl by kandidovat na Miss Universe,“ rýpnul si uštěpačně.

Fotografie zobrazovala muže s mrtvolně bílým obličejem, s vlasy sčesanými dozadu a s polovičatým úsměvem. Sandersovu pozornost upoutaly jeho oči. I když odrážely světlo fotoblesku, bylo v nich něco děsivého.

Sanders vzal fotografii do přijímací kanceláře. Položil ji na stůl a zeptal se Eddieho, jestli je na obrázku Cliff. Mladík odpověděl okamžitě.

„Je to on, pane. Ale teďka je už trochu starší. Clint je mladší.“

Sanders sebral fotografii a poznamenal: „Až je budou naši hoši fotit příště, bude to jejich poslední snímek.“

Přestože jeho hlas zněl velmi sebejistě, věděl, že předchozí St. Josephova provinění ho neobviňují automaticky ze smrti Johna X Sixtyho. Obhájce, i kdyby byl ve své profesi zelenáčem, by lehce dokázal nepřípustnost směšování dřívějších trestných činů s novým. Ukázalo se, že Eddieho identifikace podezřelého byla na nějaký čas poslední dobrou zprávičkou. Hendrix zavolal lékaři, který napsal o Cliffovi odborný posudek. Zastihl ovšem jeho osobního sluhu, který se uctivě zeptal, je-li nutné pána v tuto noční hodinu rušit. Na to mu Hendrix odpověděl, že pokud ho okamžitě nesežene, bude nucen poslat pro lékaře policejní vůz. Sluha hned obrátil a sdělil Hendrixovi, aby chvíli posečkal. Za několik minut se na druhém konci telefonu ozval lékařův hlas. Hendrix mu vysvětlil, proč volá, ale lékař odmítl o uzavřeném případu hovořit. Popřál mu dobrou noc a zavěsil.

V Cliffově záznamu, který Hendrix objevil, nebyla o Clintu St. Josephovi ani zmínka. Rubrika týkající se rodinných příslušníků byla prázdná. Cliff ho tam jako svého bratra, byl-li to ovšem jeho bratr, vůbec neuvedl.

„Nemusí být koneckonců jeho pokrevný příbuzný. Tenhle Cliff je dost mazaný na to, aby si nějakého bratříčka opatřil.“ Hendrix sešpulil rty.

„Hra, zatraceně. To nevypadá dobře,“ utrousil Sanders.

Vrátili se do přijímací místnosti. Sanders se zeptal Eddieho, jestli slyšel, že by Cliff nazýval Clinta ještě nějakým jiným jménem.

Eddie přemýšlel. Po chvíli řekl, že si vzpomíná, jak Cliff občas mluvil o Clintovi jako o Morrisovi.

„Možná si v Kanadě změnil jméno,“ navrhl Sanders Hendrixovi, když odešli z místnosti. Usilovné vyhledávání v rejstříku FBI však nepřineslo žádný výsledek. K jménu St. Joseph nebylo jméno Morris nikde přiřazeno.

Znovu prošli celý Cliffův spis.

Pak začali kontrolovat adresy lidí, které jim poskytl Eddie. Část z nich žila ve výstavní čtvrti města. Na seznamu se ovšem také nacházela jména bez adres. Sanders byl stále více přesvědčený, že Eddie tato jména a adresy získal opravdu od Cliffa. Třeba tím chtěl Cliff na Eddieho zapůsobit.

Další pátrání ukázalo, že osoby spojené se satanismem jsou lidé, kteří si mohou dovolit právní ochranu. Pokud by nastalo podezření, že jsou do případu zapleteni, muselo by se postupovat velmi opatrně. Těžko by se ale prokazovalo, že se podíleli na vraždě Johna X Sixtyho. Tihle lidé si vždy obstarají nějaké alibi.

Sanders pak porovnal satanská slova, která se Eddie naučil od Cliffa, s frázemi, jež mu poskytla inspektorka Gallantová. Zjistil, že patří k stejnému jazyku.

Sanders jí proto zavolal a zeptal se jí, zda kromě slov nezná i některá jména, a přečetl jí Eddieho seznam. Gallantová několik z nich znala.

Těsně před půlnocí se oba detektivové vrátili do přijímací místnosti. Sanders přinesl další kávu, Hendrix magnetofon. Eddie zaujímal stejnou polohu jako posledně. Opíral se o stůl a pohrával si s prázdným pohárkem od kávy. Sanders položil konvici s kávou na stůl a posadil se do křesla naproti Eddiemu. Hendrix se opřel o dveře.

„Budeme ti muset položit ještě několik otázek,“ řekl Sanders zdvořile.

„To je O.K.,“ utrousil Eddie a hlasitě usrkl z pohárku.

Hendrix se ho zeptal, proč byl Ricky vybrán jako příští oběť. Eddie se podíval na Sanderse. Inspektor na něj povzbudivě zamrkal. Mladík vzdychl.

„Nahradil pouze Bezejmenného.“

Hendrix se vyptával dál. „Znali se?“

Eddie pokrčil rameny. „Na ulici se všichni znají i neznají. Chápete?“

Hendrix na něj vyzývavě zíral.

Sanders se pousmál. „Dobrá, Eddie, zkusme to jinak. Řekni nám, co se přesně stalo od doby, kdy se Ricky setkal s Cliffem.“

Eddie začal popisoval, jak se oba muži seznámili. Několik dní po smrti Johna X Sixtyho potkal St. Joseph na trhu Rickyho a přesvědčil ho, aby s ním šel domů. Eddie tam byl a viděl, co se dál dělo.

„Clint mu dal něčeho napít. Byl v tom alkohol.“ Hendrix ho přerušil. „Proč myslíš?“

Eddie se zasmál. „Jednou si lokl a byl namol. Cliff s Clintem ho svlíkli a svázali řetězem. Pak ho odtáhli do Agarthi…“

Ukázalo se, že oním mysteriózním místem Agarthi byl střed obývacího pokoje. Muži srolovali koberec a pod ním se objevil kruh namalovaný křídou, do něhož umístili Rickyho. Pak k němu podřepli a začali odříkávat zaklínadla. Eddieho přinutili sednout si mezi ně.

„V jednu chvíli přišel Ricky k sobě. Když uviděl, že je svázanej, začal ječet. Cliff zapnul magneťák a vyhulil hlasitost. Pak se vrátil do kruhu a ošoustal Rickyho, jak jen se dalo. A tak to dělali celou noc.“

Mezitím, co mládence zneužívali, podávali mu další alkoholové nápoje.

Eddie upil kávu a pokračoval.

Následující ráno přivedl Cliff německého ovčáka a dovedl ho ke styku s Rickym, stejně jako dříve s Johnem X Sixtym. Eddiemu se zvedal žaludek.

A tak to probíhalo celý týden, noc co noc.

„Pak Cliff řekl, že uspořádá párty na oslavu Clintova příjezdu. A že obětujeme Rickyho. Když prohlásil, že uřízne Rickymu pravou kouli, Ricky začal šílet. Cliff opět zesílil hlasitost magneťáku a řekl, že musí udělat Rickymu na krku díru. Aby mu pustil žilou. A pak se na mne podíval takovým způsobem, že jsem pochopil, že já budu další jejich oběť. To mě opravdu vyděsilo. Když odešli shánět hosty na párty, vytáhl jsem Rickyho z domu.“

Když si Sanders s Hendrixem uvědomili, jak se věci mají, snažili se Eddieho přesvědčit, aby přijal ochrannou vazbu. Mladík ale jejich nabídku odmítl a konstatoval, že bude-li ho Cliff chtít najít, najde ho třeba i ve vězení. Souhlasil ale, že zůstane v cele předběžného zadržení na policejním ředitelství. Oba detektivové věděli, že je to prozatímní řešení, ale doufali, že se jim podaří brzy vymyslet něco lepšího.

Nejdříve se ale vydali do krizového centra homosexuálů. Tam se jim podařilo najít Rickyho, který zde přirozeně hledal ochranu. Ještě stále byl v šoku, ale schopen potvrdit vše, co říkal Eddie. Dokonce se nechal přemluvit a odjel se Sandersem a Hendrixem na policejní ředitelství, kde učinil písemnou výpověď. Když ji podepsal, mohl se setkat s Eddiem. Mezitím oba detektivové studovali Rickyho hlášení. Nenašli v něm žádnou zmínku o vraždě Johna X Sixtyho.

Sanders se podíval na Hendrixe. „Z toho, co uvedli, se skutečně můžeme domnívat, že k vraždě Johna X Sixtyho došlo v bytě St. Josepha. Odtud byl odvezen na Šestou, která je nedaleko, a odhozen. V noci by si toho nikdo nevšiml. Tělo bylo zabaleno do něčeho, co vypadalo jako starý koberec nebo závěs. Lidé se v této části města neustále zbavují opotřebovaných věcí.“

„Ale ne těl,“ zamručel Hendrix. „Abychom potvrdili tvou domněnku, musíme najít ještě nějaký další hmotný důkaz, který by spojoval tělo mrtvého s Cliffovým bytem. Potřebujeme povolení k domovní prohlídce. Ale tu nezískáme bez přímého důkazu.“

Chvíli seděli a mlčky na sebe koukali. Pak se Sanders zvedl. „Ještě jednou si s nimi promluvím.“

Když vstoupil do Eddieho cely, oba mladíci trvali na tom, že chtějí odejít. Nedokázal jim to vymluvit. Tak si alespoň vynutil slib, že se mu budou pravidelně hlásit. Poprvé měli zavolat nejpozději do šesti hodin odpoledne. Nicméně do sedmé se nikdo neozval. Sanders uvědomil všechny osádky policejních vozů a pak zavolal do krizového centra. Tam se už ale Ricky neobjevil. Čekali až do půlnoci, ale ani jeden z mladíků nezavolal.

V následujících čtyřech měsících nedělali Sanders s Hendrixem téměř nic jiného, než že pátrali po dvou zmizelých svědcích. Prohlédli nesčetné množství domů, bytů, budov, barů a restaurací – byli všude, kde by Eddie s Rickym mohli být, ale ani jednoho z nich nenašli.

Důkladně prozkoumali celou oblast mezi Druhou a Třetí ulicí, včetně bloku, kde žil St. Joseph. Detektivové obcházeli dům po domu a všude se vyptávali. Ale lidé většinou vrtěli hlavami a prohlašovali, že jim nemůžou pomoci, čímž dali jasně najevo, že ani nechtějí.

Ke Cliffovu bytu se dostali Sanders s Hendrixem jednoho odpoledne. Museli zazvonit několikrát. Chlapík, který jim přišel otevřít, nebyl nikdo jiný než Cliff. Ani se nemusel představovat. Vypadal úplně stejně jako na fotografii, kterou měli k dispozici, jen byl bledší. Sanders si opět povšiml jeho očí. Hluboko posazených, vyzařujících nejen potlačovanou zlost, ale ještě něco navíc. St. Joseph měl oblečené tričko a kraťasy, byl neoholený a páchl vínem.

Detektivové spustili svou rutinní odrhovačku. Sanders popsal Eddieho, Hendrix zase Rickyho. Pak se začali vyptávat.

Viděl je někdy? Na ulici? V baru, v obchodě nebo někde jinde? Pozorně sledovali, jak reaguje na otázky. Cliff na ně s klidem zíral. Nakonec pokrčil rameny. Ani jednoho z popisovaných nezná.

Nakonec se ho Sanders zeptal, jestli není v bytě někdo, kdo by jim mohl pomoci. St. Joseph zavrtěl hlavou.

Zevnitř se ozvalo zvonění telefonu. Cliff se stroze omluvil a zavřel dveře. Při odchodu z budovy Hendrix poznamenal: „Tvrdohlavec.“

Sanders se pousmál.

„Ano, ale nějak příliš sebejistý. Což je dobré znamení.“

V následujících týdnech vyslechli Sanders s Hendrixem spoustu lidí, jejichž jména získali od Eddieho. Mnoho z nich žilo v rozlehlých apartmánech a luxusních domech. Detektivové byli nejednou uvedeni dovnitř livrejovaným sluhou a kávu jim servírovaly služebné s bílou zástěrou a naškrobeným čepečkem. K rozhovoru byli často přizváni právní zástupci zpovídaných. Někdy byli přímo odkázáni na advokáty. Ale ať se s dotazovanými setkali doma, či v kanceláři jejich právních zástupců, vždy se nejdříve alespoň pohledem na advokáta ujistili, mají-li odpovídat, či mlčet. A všichni tvrdili totéž, že Eddieho ani Rickyho, natož Cliffa St. Josepha či jeho bratra neznají a ani se s nimi nikdy nesetkali. Nikdy také nebyli v bytě posledních dvou jmenovaných.

Když Sanders s Hendrixem odjížděli z návštěvy jedné advokátní kanceláře, mladší z detektivů utrousil: „Za peníze je možné si koupit vše.“

Sanders se tiše usmál. „Kromě svědomí a klidu v duši, Nape. Teď všichni vědí, že i my víme. Šklebí se na nás svými zkřivenými úsměvy, ale zároveň jim stéká pot po zádech. A žádný deodorant jim nepomůže.“

Týdny míjely a Sanders s Hendrixem se navzájem přesvědčovali, že dva lidé nemohu jen tak zmizet ze světa, aniž by po obě nezanechali nějakou stopu. Vždy se někde objeví účtenka s číslem jejich kreditní karty nebo zinkasovaná platba či kontaktní číslo, které napsali na kus novinového papíru či zadní stranu obálky. Lidé si obvykle neuvědomují, že i z těchhle maličkostí lze vypátrat, kde se skrývají.

Nakonec k objevení Eddieho přispěla náhoda. Hendrix si vzal pár dnů dovolené a odjel za příbuznými do Los Angeles. Poslední den, když projížděl ulicí, v níž nikdy nebyl, spatřil na chodníku Eddieho.

Mladík byl vyhublý, kůže na něm jen visela. Z obličeje mu vystupovaly lícní kosti. Hendrix ho okamžitě poznal podle pletené čepice, kterou nebylo možné zaměnit s žádnou jinou. Eddie se potácel ulicí v jakémsi poloběhu. Detektiv zajel k obrubníku a otevřel boční dveře. Rychle se rozhlédl kolem. Opodál si hrály nějaké děti a pár starších lidí zacházel do vchodu jednoho z domů.

Když přišel Eddie blíže, Hendrix strčil do dveří a nenápadně vyklouzl z auta, aby si ho nikdo nevšiml. Chvíli počkal a pak si stoupl doprostřed chodníku. Odepnul si sako a připravil si pistoli do pohotovostní polohy. V kapse mu zachřestila želízka. Doufal, že je nebude potřebovat. Eddie byl už nyní tak blízko, že ho mohl slyšet. Hendrix mu vstoupil do cesty.

„Nazdar, Eddie.“

Mladík do něj setrvačností narazil, otevřel ústa a nic neřekl. Hendrix ho uchopil pod paží.

„Co tady děláte, inspektore?“ vymáčkl Eddie ze sebe.

„Jenom se tak projíždím. Jak se ti vede?“

Eddie zavrtěl hlavou. „Kdepak. Vy jste mě hledal, že jo?“ Podíval se na Hendrixe.

Hendrix jej trochu více přitiskl k sobě. „Hledal i nehledal, Eddie.“

Eddie si povzdechl. „Ale hledal, pane.“

Ještě to odpoledne spolu odletěli do San Franciska. Na letišti je očekával Sanders. Pak se všichni tři vydali na policejní ředitelství. Oba detektivové se až do pozdního večera snažili mladíka přesvědčit, aby našel Rickyho. Nakonec Eddie souhlasil a požádal, jestli si může zatelefonovat.

O hodinu později se Ricky objevil na ředitelství. Po celou dobu se schovával v přítelově bytě.

Pár dní nato došla Sandersovi zpráva, která uváděla, že nějaký Morris Bork byl odsouzen a poslán do vězení. Trestné činy, které spáchal, byly únos dítěte a vloupání. Nejzajímavější na sdělení bylo, že pachatel je Kanaďan, a jeho adresa se shodovala s adresou St. Josepha. Záhada Cliffova bratra se pomalu začala objasňovat.

Vyšetřování vraždy Johna X Sixtyho nabralo po nové zprávě spád. Navíc dostali Sanders s Hendrixem od Borka žádost, aby ho navštívili. Bork si začal právě odpykávat svůj trest ve věznici ve Folsomu, jenž se nachází asi sto dvacet mil od San Franciska. Přežije-li zdejší nelehké podmínky, bude poslán do Kanady, kde na něj čeká další vězení. Vypadalo to, že zbytek života stráví Bork za mřížemi.

„Co si od toho slibuje?“ mručel Hendrix, když vstoupili se Sandersem do budovy věznice.

„Možná má rád návštěvy,“ poznamenal pobaveně Sanders.

Z Kanaďana se vyklubala poměrně nezaujatá osoba drobných kostí, načervenalé pleti a rozcuchaných vlasů. Měl mírně vystouplé vodnaté oči a malou bradu, která se ztrácela pod masitými rty. Podle spisu mu bylo devětadvacet let, ale ve skutečnosti vypadal o deset let starší. Měl překvapivě příjemně hluboký hlas, jejž bylo nesnadné spojit s člověkem, který se v Kanadě živí vykrádáním obchodů a pošt.

Sanders s Hendrixem se posadili v návštěvní místnosti k jedné straně stolu, z opačné strany se usadil Bork.

Hendrix zapnul magnetofon.

Sanders se Borka zeptal, proč si přál s nimi mluvit. Bork odpověděl, že by jim mohl pomoci vyřešit případ Johna X Sixtyho. Sanders se otázal jak. Bork odvětil, že zná „závažné informace“. Vzápětí dodal, že by byl rád „přeložen“. Sanders si povzdychl a pobídl ho, aby se vyjádřil přesněji. Kanaďan rozvážně pohlédl na oba detektivy. Pak svým příjemným hlasem vysvětlil, že si chce svůj trest odpykat kdekoli jinde, ale ne v Kalifornii. Pokud by to šlo zařídit, bude svědčit proti Cliffovi St. Josephovi.

Detektivové věděli, že přemístění vězně z jednoho státu do druhého není snadná záležitost. Musel by o ní rozhodnout ředitel věznice a zřejmě také nejvyšší státní zástupce. Pak by bylo nutné najít jiný stát, respektive věznici, kam by Borka přijali. Celou věc navíc komplikoval jeho dřívější pokus o útěk z vězení.

Sanders s Hendrixem na chvíli opustili myšlenku, proč si Bork přeje vyměnit místo svého vězeňského působení, a zaměřili se na zjišťování jiných podrobností. Sanders požádal Borka, aby mu řekl, jak se seznámil s Cliffordem St. Josephem. Byl to na pohled zcela obyčejný příběh. Když Bork uprchl z kanadského vězení, protloukal se různými způsoby směrem na jih, až se dostal do San Franciska. Zde navštívil bar, kde se scházeli především homosexuálové. Tam potkal St. Josepha, který mu nejdříve koupil večeři a pak ho pozval domů. Bork se mu zřejmě líbil, neboť mu nabídl, aby u něj zůstal. Za týden představil Borka Eddiemu a ostatním hochům z místní teploušské komunity jako svého bratra, který dosud žil v Kanadě.

Po několika týdnech St. Joseph přejmenoval Borka na Clinta – podle Clinta Eastwooda, svého oblíbeného filmového hrdiny. Řízl jej obřadně na rameni a vysál z rány trochu krve.

St. Joseph pak ukázal Borkovi svůj „rodinný poklad“ – sbírku satanských knížek a různých nástrojů, které měl uloženy v černě natřených krabicích. Vysvětlil mu, že pomocí nich by mohl přivolat ďábla, aby ho ochránil.

St. Joseph koupil také německého ovčáka. Většinu dne byl zavřený v jedné zadní místnosti, ale dvakrát denně s ním chodili na procházku. Oba muži v těchto chvílích vypadali jako milenci, vedli se za ruce anebo se objímali kolem ramen. Na jedné z procházek se St. Joseph Borkovi svěřil, že Lucifer „vyslyšel jeho prosby“, neboť mu přinesl Clinta.

„Měl jsem postel, třikrát denně co jíst, a tak jsem se o ty jeho ďábelské věci příliš nestaral,“ připustil Bork.

Brzy ho však St. Josephova fantazie začala děsit. Cliff pověděl Borkovi, že celý svůj život sní o tom mít neomezenou moc nad kteroukoli osobou. Jeho oběť měla být na něm totálně závislá, bezmocná, odkázána mu na milost. Cliff Borkovi vylíčil pár sadistických úkonů, které už na několika mládencích vyzkoušel.

Přesto St. Joseph Borka ujistil, že jemu nikdy neublíží, protože je „dárkem“ samotného Satana.

Bork připustil, že se později začal o vše trochu více zajímat, zejména když mu Cliff předčítal ze satanských knih a vysvětloval význam předmětů, které měl ve své sbírce.

Jednoho dne St. Joseph prohlásil, že nastal čas „poděkovat Nejvyššímu“, že přivedl Borka do jeho života. Za nejvhodnější způsob považoval obětování lidského tvora. St. Joseph se tehdy vydal hledat vhodnou oběť. Za několik hodin se vrátil s Johnem X Sixtym.

V tomto okamžiku Bork znovu zdůraznil, že má-li svědčit proti Cliffovi, musí mít zaručeno přeložení do věznice mimo stát Kalifornie.

Oba detektivové na něj zvědavě pohlédli.

„A proč, Morrisi?“ zeptal se Hendrix. „Lidé považují naše věznice za jedny z nejlepších v celých Spojených státech.“ Bork seděl, těžce oddychoval a ruce zatínal v pěst. Sanders si uvědomil, že ho neovládá zlost, ale strach.

„St. Joseph má své přátele všude. Nejen mezi lidmi v podsvětí, ale i mezi nejvyššími úředníky. Jestli mám přežít a svědčit proti Cliffovi, musím se odsud dostat. Je mi jedno, kam mne pošlete, hlavně že mě tam nebudou znát. Pomozte mi a já pomůžu vám.“

Sanders se Borka zeptal, zda se přímo účastnil vraždy Johna X Sixtyho.

Bork zavrtěl hlavou. „Nejsem žádnej vrah.“

Sanders se koutkem oka podíval na Hendrixe. Oba si mysleli totéž. Bork jim nelže.

Inspektor řekl, že i když zatím nemůže nic přislíbit, bude se snažit ovlivnit převoz Borka do jiné věznice, pokud ovšem jeho výpověď usvědčí St. Josepha z vraždy.

Bork seděl tiše, ale jeho těžký dech prozrazoval, že svádí vnitřní boj. Nakonec se pustil do líčení rituální vraždy Johna X Sixtyho. St. Joseph nejdříve podal mladíkovi, podobně jako Rickymu, nějaký alkoholický nápoj. Pak jej svázal řetězy a odtáhl ho doprostřed kruhu, jenž byl namalován na podlaze obývacího pokoje. Tam Johna X Sixtyho několikrát znásilnil. Poté mu nožem udělal ránu na hrudi a začal z ní sát krev. Nakonec přivedl psa a pomohl mu oběť zneužít.

Tento rituál se opakoval po několik následujících dní. Před každým zneužitím a po něm odříkával St. Joseph dlouhé pasáže ze satanských knih. Občas mladíka nakrmil a dal mu jakousi drogu.

Bork se odmítl rituálů aktivně účastnit, ale poslouchal Cliffovy příkazy a reguloval hlasitost hudby, aby nebylo slyšet naříkání Johna X Sixtyho. Jednoho večera namaloval St. Joseph na hrudi mladíka pentagram a pak jej řízl do rtu. Poté si lehl vedle něj a několik hodin sál jeho krev.

St. Joseph si pravidelně maloval krví na tělo a do rozkroku podivné obrazce. Borkovi pověděl, že jsou to Satanova znamení.

Následující noc poklekl Cliff vedle oběti a malým nožíkem ji bodl do krku. Schválně na sebe nechal stříkat krev. Teprve když začala vytékat mírněji, odchytával ji do speciálního poháru. První vypil a několik dalších uložil do ledničky. Pak ránu ucpal stočeným kouskem obinadla.

St. Joseph od té doby podával Johnovi X Sixtymu kaši, umixovanou ze syrového hovězího masa, jater a jehněčích srdcí. Borkovi vysvětlil, že v jeho knihách existují přesné návody, jak docílit zvýšení krvetvorby oběti.

Jednoho dne se St. Joseph, když svou oběť nakrmil, nadopoval a nechal spát, vrhl do telefonování. Přitom často hovořil záhadným jazykem, kterého užíval při zaříkávání.

Toho večera k nim přišla první návštěva. Byla jí mladá, vkusně oblečená žena, s níž se Bork dosud nesetkal. St. Joseph představil Borka jako svého pokrevního bratra, ale o jejím jménu se nezmínil. Pak přinesl z lednice pohár s krví. Žena se z něj několikrát dlouze napila a v přestávkách odříkávala zaklínadla. Pak se nechala odvést k Johnovi X Sixtymu. Postavila se nad něj, zvedla sukni a pomočila jeho tělo, přičemž opět přednášela nějaká zaříkávadla. Nato odešla.

V průběhu noci se dostavilo ještě několik lidí. Mezi nimi byli muži i ženy. Všichni se napili krve a hovořili neznámým jazykem. Někteří švihli Johna X Sixtyho přes hýždě. Jedna žena středního věku, s mnoha prsteny na obou rukou, poklekla vedle oběti a slízala krev, která zaschla kolem rány na krku.

Podobné výjevy vyplňovaly poslední dny života oběti. Borkovi bylo jasné, že mládenec, přestože mu dávají jíst a pít, umírá.

Bork se podíval na detektivy.

„Měl jsem z Cliffa opravdový strach. Vypadal jako ďábel. Vůbec nespal, jeho oči plály, zuby měl pokryté krví. Podobal se vlkodlaku.“

Magnetofon dál nahrával jeho vyprávění.

Jednoho večera, když odešel poslední návštěvník, začal St. Joseph plnit pohár čerstvou krví. Náhle John X Sixty zaryčel jak zvíře a zakoulel očima. St. Joseph si vedle něj klekl, vzal nůž a uřízl mladíkovu pravou testikulu. Překrojil ji napůl a snědl ji. Pak zapálil černou svíci a ukápl vosk do pravého oka oběti. Při těchto úkonech neustále odříkával nesrozumitelná zaklínadla.

Byl tak zaneprázdněn, že si ani nevšiml Borkova odchodu. Ten se ve zmatku procházel několik hodin ulicemi. Příliš se bál, proto ani nezašel na policii. Někdy nad ránem se vrátil. Zastihl St. Josepha, jak sedí vedle Johna X Sixtyho a stále se modlí. Mladík už nebyl svázaný řetězy.

„Vzpomínám si, že stále opakoval: ‚Odešel k Luciferovi! Chvála Satanovi!‘“ dopověděl Bork.

V hlavě mu také utkvěly zvuky čmuchání psa, vycházející ze zadní místnosti.

St. Joseph přikázal Borkovi přinést deku ze psího pelechu. Zabalil do ní Johnovo tělo, převlékl přes něj velký odpadkový pytel a celý náklad odnesl do auta. Oba muži pak odjeli na Šestou ulici a zabalené tělo odhodili vedle starého přívěsu.

Když Bork domluvil, rozhostilo se v místnosti ticho. Po chvíli ho prolomil Sanders.

„Proč jste ho odložili právě v Šesté?“

Bork pokrčil rameny. „K tomu jsme neměli žádný zvláštní důvod. Cliff byl unavený a nechtěl se nikam daleko vláčet. Říkal, že je pod ochranou Satana, takže je jedno, kde tělo necháme. Prý mu nikdo neublíží. Když jsme se vrátili do bytu, požádal mě, abych tam trochu uklidil, a šel spát.“

Bork vyhodil koberec a snažil se vyčistit podlahu, na níž byly skvrny zaschlé krve. Nakonec se zbavil i hader, s nimiž pracoval.

Sanders mu položil poslední otázku. „Kdo byl John X Sixty?“

Bork zavrtěl hlavou. „Kluk z ulice. Beze jména. Nikdo nevěděl, odkud přišel. A pochybuji, že se to někdo někdy dozví.“

V následujících týdnech byla Borkova výpověď pečlivě zkoumána právníky a soudci trestního oddělení Nejvyššího soudu. Nakonec vrchní státní zástupce a guvernér státu Kalifornie souhlasili s přemístěním Borka do jiné věznice mimo území státu. V den, kdy opouštěl Kalifornii, podepsal své místopřísežné prohlášení.

Nyní, o několik hodin později, projíždějí Sanders s Hendrixem Šestou ulicí se zatykačem na Clifforda St. Josepha. Zároveň mají povolení k prohlídce jeho bytu. Za nimi se šinou hlídkové vozy a kolonu uzavírá dodávkové auto kriminální techniky.

Bylo krátce před polednem. Sanders zaparkoval před budovou a dříve, než vyšel na chodník, si poklepal ze zvyku na náprsní kapsu, v níž nosil příruční vydání Nového zákona. Když vystoupil z auta, kolem se již hemžili mládenci v uniformách, kteří čekali na další pokyny. Na protější straně ulice se začali scházet čumilové.

Oba detektivové vešli do budovy. K bytu St. Josepha to vzali po schodišti, následováni policisty a mládenci z kriminální techniky. Za dveřmi Cliffova bytu bylo slyšet hudbu. Sanders zaklepal. Po chvíli se ve dveřích objevil St. Joseph, který byl oblečen jako při jejich poslední návštěvě, v tričku a kraťasech.

Sanders s Hendrixem mu ukázali své služební odznaky a povolení k domovní prohlídce. St. Joseph se jen mírně pousmál, ale neřekl ani slovo. Pak ho Sanders obvinil z vraždy dosud neidentifikovaného mladého muže bílé pleti a předal mu zatykač. Nezapomněl ho poučit o jeho právech, která má jako obviněný. Nejen vyšetřovatelům, ale i lidem, kteří často porušují zákon, jsou tato pravidla známa pod názvem Miranda. Nicméně Cliff i nadále zůstal zticha. Hendrix požádal dva pochůzkáře, aby odvezli zatčeného na policejní ředitelství. St. Joseph se nechal odvést bez sebemenších protestů.

Při prohlídce bytu objevili detektivové v obývacím pokoji rituální místo Agarthi, o němž se zmiňoval ve své výpovědi Bork. Bylo ukryto pod novým, levným kobercem. Hendrix našel uvnitř kruhu kapky vosku a ztmavělá místa. Sanders se ihned dovtípil, že jde o zbytky krve. Policejní fotograf začal pořizovat dokumentaci.

Ve skříňce objevil Hendrix knihy o satanství a magnetofonové pásky s hudbou. Nikde však nenašel černě natřené bedny, o nichž vyprávěl Bork. V bytě nebyl ani německý ovčák, i když se technikům podařilo najít v zadní místnosti zvířecí výkaly.

Detektivové pozorovali hochy z kriminální techniky, jak sbírají důkazy a pečlivě je ukládají do igelitových sáčků. V rituálním kruhu nalezli i pár psích chlupů. Bylo zřejmé, že se jedná o tytéž chlupy, které se našly na těle Johna X Sixtyho.

Sanders si oddychl. Konečně všechno skončilo. Zůstala jediná nevyřešená otázka: Kdo to byl John X Sixty? Detektiv nečekal, že na ni najde odpověď. Když odcházeli z bytu, pronesl Hendrix, že nechápe, jak je možné, aby bylo s člověkem takto nelidsky zacházeno a navíc se nenašel nikdo, kdo by mu poskytl pomoc. Pak dodal, že to hodně vypovídá o dané společnosti.

Sanders se pousmál, i když mu Hendrixova slova nepřipadala vůbec směšná.

KAPITOLA 16

* * *

Záležitost usvědčení

Nábytek odvezl stěhovací vůz, drobné nepotřebné věci byly rozprodány, dům zůstal prázdný.

Susan Warmsleyová čekala, až Sam odstraní jmenovku připevněnou k domovní poštovní schránce. Trish a Peter Lombardovi už seděli v autě. Za pár dní budou tisíce mil odsud, někde v centrální části Států, kde se pokusí začít nový život.

S nápadem odstěhovat se přišla nakonec Trish. Byla to podle jejího názoru poslední naděje, jak se zbavit viny, která ji pronásledovala po zmizení Marcie. Susan souhlasila. Pokud existuje vykoupení, musí se k němu Lombardovi propracovat sami.

Susan přistoupila k autu.

„Přijedete se za námi podívat, Susan?“ zeptal se Sam.

Susan přikývla. Nesnášela loučení. Objala rychle Peteho a políbila Trish a Sama na tvář. Pak se postavila na chodník.

Sam nastartoval vůz a pomalu se rozjel. Na rohu ulice jí Trish s Petem naposledy zamávali. Susan jim zamávala také. Když usedla do svého auta, uvědomila si, že nikdo z nich se o Marcii ani slůvkem nezmínil. Čas jim umožní překonat nejtěžší bolest.

Ale na Susan čekala spousta práce. Po cestě do centra začala přemýšlet o Danym.

Susan se podařilo sehnat pro Danyho matku novou práci, správcovství v komplexu domů, v nichž bydlely převážně rodiny s malými dětmi. Společně s Bobem jí pomohli přestěhovat se do nového bytu. Když se Dany postavil na práh svého pokoje, nemohl uvěřit, že je určen pouze jemu.

Bob vzal Danyho na prohlídku celého komplexu, k němuž patřilo kromě jiného také baseballové a fotbalové hřiště a plavecký bazén. Když stáli na jeho okraji, bylo na chlapci vidět, jak moc si přeje zaplavat si. Jako zázrakem vytáhl Bob z kapsy kalhot balíček, v němž byly plavky. Byl to dárek od něho a od Susan.

Později, když se s ním Susan s Bobem přišli rozloučit, našli ho uprostřed hloučku dětí, které si hrály ve vodě na honěnou. Chlapec jim zamával a za chvíli už byl pod vodou.

V následujících týdnech se Dany začal spravovat. Přibral, tváře mu zrůžověly, pomalu nacházel sebejistotu. Jeho hrůzné sny ustaly.

Susan však věděla, že ještě nějakou dobu potrvá, než chlapec zcela pochopí, co mu otec provedl.

I když jí dosud nepověděl celou pravdu, znělo i to málo, co odhalil, jako opravdový horor. Chlapec jí vyprávěl, jak ho otec přinutil, aby pomočil bibli a krucifix. Jak mu lidé v kápích a dlouhých hábitech otírali genitálie stránkami z Písma. Jak musel stát před oltářem v jedné z budov na Ranči a dívat se na svého otec, jak souloží s nějakou ženou. Jak byl i s ostatními dětmi přinucen pokálet státní vlajku a spálit rodinné fotografie.

Susan věděla, že účastenství je jedním z nejefektivnějších způsobů, kterým satanisté získávají moc nad dětmi – zvláště, když vynucenou činností mohou narušit jejich přirozenou víru v Boha, rodinu a vlast. To, co se stalo Danymu, byla příprava na účast při obětování, jehož součástí je také konzumace tělesných částí oběti.

Dnes se Susan pokusí objevit další hrůzostrašné taje, jichž byl Dany svědkem.

Zavedla chlapce do přijímací místnosti. Dany už byl nyní natolik vyrovnaný, že nepotřeboval, aby s ním nejdříve po dlouhé hodiny hrála šachy. Byl připraven zodpovědět její otázky ihned. Susan zapnula magnetofon.

„Řekni mi, co se stalo, když vás probudili v bunkru,“ vybídla ho.

Dany začal popisovat, jak byl s ostatními dětmi zaveden uprostřed noci na hřbitov. Tam stáli v kápích nějací lidé, kteří svírali v rukou hořící pochodně. Kousek opodál byl čerstvě vykopaný hrob. Nosiči pochodní obklopili děti a začali odříkávat zaklínadla. Ze tmy vystoupili další lidé s kapucemi na hlavách a přiváděli s sebou nahou dívku.

Susan se nenásilně vmísila do vyprávění.

„Jak byla stará, zlato?“

„Co já vím. Asi jako já.“

Příliš mladá, aby to mohla být Marcia, problesklo Susan hlavou.

„Dělala něco, anebo něco říkala?“

Dany zavrtěl hlavou. „Ne, měla jen otevřené oči.“

„A co bylo dál, Dany?“

„Všichni začali opakovat zaklínadlo.“

„Pamatuješ si, jaké?“

Chlapec přikývl. „‚Z prachu jsi vzešla a v prach se obrátíš. Vrať se k Satanovi, odkud jsi přišla. Z prachu jsi vzešla a v prach se obrátíš. Vrať se k Satanovi, odkud jsi přišla.‘“

Dany vylíčil, co následovalo. Lidé, kteří svírali pochodně, je zvedli vysoko nad hlavu a opakovali zaklínadla. Pak náhle přestali. Ticho přerušilo zvířecí zaúpění, které vyšlo z dívčina hrdla. Muži, kteří ji drželi, ji položili do rakve, přibili na ni víko a spustili ji do hrobu. Nakonec hrob střídavě zasypali hlínou.

Susan Danyho pevně objala.

Uvědomovala si, že jeho příběh má jednu vadu: kdo mu uvěří? Satanisté nikdy neponechávají svou oběť v zemi. Zvyšuje to nebezpečí odhalení, a pak – každá lidská oběť je příliš „cenná“, aby ji jen tak zakopali.

Susan si byla jistá, že rakev byla ze země vytažena, jakmile Danyho a ostatní děti odvedli zpátky do bunkru. Udušenou oběť poté nejspíš rozčtvrtili, snědli a její kosti spálili. Kdyby se policie náhodou obtěžovala s prohlídkou místa, našla by jen čerstvě rozkopanou půdu.

Danyho příběh jí připomněl, že detektiv, který tráví svůj čas vyšetřováním vražd nebo pátráním po překupnících drog (kde podezřelými jsou obvykle dospělí), neumí s dítětem, jež mu líčí rituální vraždu, téměř vůbec jednat. Policie dětem nevěří, protože neví, jak by jim měla uvěřit.

Ale Susan ji k tomu nějak musí přimět. Možná ne dnes. Možná ani ne zítra. Pochopila, že toto úsilí jí zabere více času, než původně předpokládala. Ale ona to dokáže. Určitě.

Danyho případ byl jedním z mnoha článků dlouhého řetězce, který musí rozplést.

Shambu a Dany. Samina a Marcia. Kolik jich ještě bude? Kdo ví. Jediné, co věděla, bylo, že bude bojovat, dokud nenastane den, v němž už nikdo žádnému dítěti neublíží.

Podívala se na Danyho a něžně ho k sobě přitiskla.

John O’Malley procházel vestibulem letiště O’Hare v Chicagu. Přišel sem zatknout Rikiho Sturmera.

Po cestě k příletové hale sledoval obrazovky, které podávaly informace o jednotlivých letech. Neustále si opakoval, že nyní se snad už přece nic neočekávaného nemůže stát, pokud ovšem nespadne letadlo. Pro Sturmerův výlet do Spojených států vybral O’Malley linku společnosti American Airlines, která letěla z Frankfurtu přímo do Chicaga. O’Malley nechtěl ponechat Sturmerovi příležitost, aby si svou návštěvu u Sheily rozmyslel a někde během cesty vystoupil.

Od okamžiku, kdy Sturmer přijel na letiště ve Frankfurtu, byl sledován agenty Německého celního úřadu. Jeden s ním šel až do letadla, aby se přesvědčil, že usedl na své sedadlo s číslem 47C. Když letadlo odstartovalo, obdržel O’Malley telegrafickou zprávu, že Sturmer je na palubě. Nyní, o devět hodin později, mělo letadlo přistát na letišti v Chicagu.

O’Malley si dokázal představit, že si Sturmer během dlouhého letu znovu pročítá Sheiliny dopisy a těší se na setkání s touto mladou zajímavou dámou, jejíž fotografie se mu zamlouvaly.

Když Sturmer požádal Sheilu o zaslání jejích fotografií, musel O’Malley vymyslet, odkud je vezme. Nejdříve zalovil v „komoře hrůzy“, místnosti v osmém poschodí, v níž shromažďoval zadržené sady fotografií, tisíce videokazet a pornografických materiálů, jež občas využíval pro své akce.

V materiálech se ale často objevovaly tytéž obličeje – zejména v časopisech pocházejících ze Švédska, z Nizozemií a ze západního Německa. Ačkoliv evropští policisté a celníci nyní argumentují, že většina těchto fotografií byla původně pořízena ve Spojených státech a v Kanadě, byl O’Malley přesvědčen, že v Amsterodamu, Frankfurtu, Stockholmu a v Londýně existují stovky žen, které se nechávají pravidelně fotografovat pro pornografické účely. Sturmer by mohl tyto obličeje důvěrně znát.

Z mnoha dívčích tváří na snímcích bylo znát, že jejich majitelky byly v minulosti hrubě zneužívány. Proto neodpovídaly Sheilině obrazu ženy, která sice znala o sexu vše, ale stále byla svěží a ve skvělé kondici. O’Malley také zamítl myšlenku získat fotografii dívky od profesionální agentury. I když by neměl problém vymyslet si důvod, proč ji potřebuje, existovalo velké riziko, že by později mohlo dojít k soudnímu sporu o nedovolené využití soukromých materiálů.

Nakonec se rozhodl zaslat snímky jedné illinoiské policistky, které se podařilo proniknout do kruhu prostitutek pracujících „na zavolání“. Aby nebyla nápadná a vypadala jako jedna z nich, pořídila si sadu fotografií, na nichž s provokativním výrazem v očích pózovala pouze ve spodním prádle. O’Malley se pousmál a poznamenal, že tohle je typ dívky, která určitě ví, jak používat Opium.

Společně s fotografiemi zaslal O’Malley Sturmerovi dopis, v němž ho Sheila ubezpečila, že chápe důvod, proč nemůže zaplatit letenku. Vzhledem k tomu, že sama hodně cestuje, získala u letecké společnosti American Airlines bonus, který má hodnotu jedné zpáteční letenky. A ten mu nyní posílá. Ve skutečnosti musel O’Malley letenku zaplatit ze svého zvláštního fondu.

Sturmer navrhl několik termínů svého příjezdu. S ohledem na Sheilinu povahu vybral O’Malley jedno z pozdějších dat. Chtěl Sturmera napnout. Teď snad bude pořádně nažhavený a už neucukne.

O’Malley se cítil spokojený. Policie v Santa Barbaře by nyní měla vyslýchat Copelandovy. Byl si jistý, že má dostatek důkazů na to, aby usvědčila oba manžele ze zneužívání dcer.

O’Malley ve svém posledním dopise Sturmerovi naznačil, že by mohl s sebou přivézt něco ze své „nejnovější akce“. Chtěl Němce zatknout především za šíření dětské pornografie. Ale i kdyby s sebou nic neměl, O’Malley měl dost jiných důkazů, na základě nichž ho mohl poslat za mříže. V několika posledních hodinách policie udělala domovní prohlídku u jedenácti Stumerových zákazníků, při které našla a zabavila přes čtyřicet kilogramů materiálů s dětskou pornografií. Podle nedávno zrevidovaných předpisů postihnou pedofily za shromažďování a přechovávání dětské pornografie pokuty, které jsou desetinásobně vyšší, než byly původně. Osobě usvědčené z tohoto trestného činu hrozí pokuta až do výše dvou set tisíc dolarů a odnětí svobody až na patnáct let. O’Malley ale pochyboval, že někdy vůbec bude tak vysoká pokuta uložena. Soudy zatím nechápou, jaké důsledky může tento materiál přinést. Zdá se, že někteří členové porot se domnívají, že sbírání pornografie je stejně neškodné jako výměna baseballových karet.

O’Malley přemýšlel, jak by se chovali, kdyby se jednalo o jejich děti. V zákonodárství bohužel existuje poměrně velká mezera v ochraně dětí. Platná právní úprava hovoří pouze o „vizuální pornografii“. Zcela však opomíjí slovní, která bývá často mnohem horší, zejména popisy mučení a týrání dětí.

Předpisy také neupravují vnitrostátní obchod s dětskou pornografií. Legálně lze tyto materiály přechovávat ve všech státech kromě šesti. Mnoho zákonodárců se domnívá, že Nejvyšší soud by právo na toto vlastnictví jen potvrdil.

Zastánci občanských svobod dále argumentují, že nelze prokázat, že by sbírání pornografického materiálu nějakým způsobem ovlivňovalo samotné sexuální chování, zvláště sexuálně zaměřené trestné činy páchané na dětech. O’Malley pochyboval, jestli si někdy tito sociální vědátoři uvědomí skutečnost, že k sexuálnímu zneužití dítěte musí nezbytně dojít už při pořízení každého jednotlivého snímku. O’Malley poukázal na tuto skutečnost při zadávání studie, která by se měla zabývat právě dopady vizuální dětské pornografie na sexuální chování. Doufal, že její závěry potvrdí jeho teorii. Pak by měl vůči všem liberálním psychologům a právníkům o argument víc.

S těmito myšlenkami došel až k prostoru celní kontroly, kde už čekal příslušník letištní bezpečnostní stráže a policista. O’Malley byl s nimi domluvený, že mu poskytnou asistenci, kdyby ji potřeboval.

Obrazovka informovala, že letadlo z Frankfurtu právě přistálo. O’Malley sledoval řadu cestujících procházejících imigrační a celní kontrolou.

Kolik z nich, uvažoval, by souhlasilo s tím, co nyní hodlá udělat? Kolik z nich by jen pokrčilo rameny a prohlásilo, že jim do tohoto nic není? Byli by překvapeni, kdyby jim řekl, že počet zneužitých dětí vzrostl ve Spojených státech ze sto padesáti tisíc v roce 1963 na téměř dva miliony v roce 1988? A že jsou to navíc pouze hlášené případy? Kolik dalších stovek a tisíců dětí bylo zneužito, aniž to někdo ohlásil?

O’Malley odsuzoval zejména lékaře, kteří vědomě zamlčují fakta o zneužívání dětí. Ti se totiž podílejí na odhalování případů pouhými čtrnácti procenty. Teprve od roku 1988 vyžaduje Asociace amerických pediatrů, aby lékaři, kteří pracují v nemocnicích, prošli základním kurzem, v němž by se naučili rozpoznávat příznaky sexuálního zneužití. Přes snahu asociace zacelit určité mezery ve vzdělávacím systému neexistuje ve Spojených státech lékařská fakulta, která by se daným problémem zabývala podrobněji. Podobná situace je v Británii, v Evropě, a pokud bylo O’Malleymu známo, i všude jinde.

V jednom vzdělávacím časopise, který se dostal na jeho stůl, si O’Malley přečetl článek nějakého profesora psychiatrie, který uvedl, že problémy této oblasti není možné řešit, neboť neexistuje standardní etiologie. Jiný lékař, urolog, označil koncept sexuálního zneužívání dětí za problém spíše intelektuálský než medicínský.

O’Malley by rád věděl, zda si tento lékař někdy položil otázku, nemůže-li být u dětí postižených chronickým pomočováním příčinou jejich choroby sexuální zneužití. Ba ani pediatři, když vyšetřují podlitiny dítěte, neodebírají z ústní dutiny a z konečníku vzorky k rozboru, který by prokázal přítomnosti či nepřítomnost spermií.

Dokonce dvacet let poté, co američtí lékaři přišli se syndromem bitého dítěte, jejž identifikovali jako chování „dítěte, které bylo naučeno snášet ubližování bez křiku“, existuje stále mnoho lékařů, kteří odmítají připustit, že sexuální zneužívání dětí je poměrně rozsáhlým, ne zcela zanedbatelným jevem. O vaginálních výtocích, které mimochodem často doprovázejí pohlavní choroby, jsou schopni prohlašovat, že jsou reakcí na dráždivý materiál spodního prádla anebo na nevhodnou pěnu do koupele. Bolesti v podbřišku, hlavy a nesoustředění jsou rovněž bez dalšího zkoumání považovány za součást „dospívání“.

Selhávání ochranných funkcí společnosti umožňuje lidem, jako je Sturmer, aby jednoduše a beztrestně vykonávali svou činnost.

O’Malley vytáhl z náprsní kapsy malou fotografii, podíval se na ni a znovu ji zastrčil. Pomalu vykročil k řadě, která se vytvořila před budkou imigračního úředníka, a očima přeskakoval z jedné tváře na druhou.

Když uviděl Sturmera, na okamžik se zarazil. Byl menší a jaksi sešlejší, než jak si ho představoval. Sturmer měl na sobě džíny Levis a s brýlemi na nose, zplihlými vlasy a s ohnutými zády vypadal jako nějaký odrostlý student.

O’Malley přistoupil blíže k budce. Chtěl slyšet, jestli je Sturmerův hlas podobný tomu, který zná z videokazety s thajským děvčátkem.

Úředník vzal Sturmerův pas a zkontroloval jej se seznamem, na němž byla uvedena jména teroristů, obchodníků s drogami a jinými zločinci. Sturmer v něm dosud nefiguroval. Možná proto se tak bezvýrazně usmíval.

„Jaký je účel vaší návštěvy, pane Sturmere?“ zeptal se ho úředník.

„Zábava. Přijel jsem sem za zábavou.“

„Čím jste?“

„Bitte?“

Úředník si povzdychl. „Jaké je vaše zaměstnání?“

Sturmer chápavě přikývl. „Ach tak. Jsem fotograf.“ Pantomimicky znázornil používání fotoaparátu.

Úředník se pousmál. „Přeji vám hezký pobyt,“ pronesl a podal orazítkovaný pas zpět Sturmerovi. Pak ho mávnutím ruky propustil.

O’Malley k němu pomalu vykročil.

Sturmer stál uprostřed haly a s úsměvem na rtech se rozhlížel kolem sebe.

„Hledáte Sheilu?“

Sturmer se na něj zadíval a několikrát zamrkal.

„Bitte?“

Jeho úsměv se pomalu vytrácel. Vzápětí pochopil. „Vy… jste… Sheila!“

„A vy jste určitě pan Sturmer,“ řekl O’Malley, který se představil vlastním jménem a svou hodností. Uchopil Sturmera pevně pod paží, sdělil mu, že ho zatýká a proč.

Pak v tichosti opustili letištní budovu.

Jejich odchodu si povšimlo jen pár lidí.

Závěr tohoto příběhu probíhal následovně: Sturmer se přiznal k vývozu pornografie z Německa do Spojených států. Byl formálně obžalován a uznán vinným ze tří na sobě nezávislých případů. O’Malleymu se však už nepodařilo prokázat jeho obchodování s dětmi na Středním východě a v Asii, neboť k tomu neměl potřebné důkazy.

Sturmer byl odsouzen ke čtyřem měsícům vězení. Po propuštění si musel zaplatit zpáteční letenku do Německa.

O’Malley se mezitím zaměřil na své další akce. Stále si připomínal, že i když nadále existuje obchod s dětmi, musí existovat naděje na lepší zítřek. Bez této naděje by pro ty, kteří zůstávají zotročeni, neexistovala žádná budoucnost.

KAPITOLA 17

* * *

Kultura pornografie

Ani rok 1991 není, co se týče zneužívání a využívání lidských bytostí otrokářským způsobem, výjimkou. Zločinecké konglomeráty těžící z prodeje svých obětí pronikly do všech koutů země.

Jean Fernand-Laurent, bývalý dopisovatel OSN specializující se na otrokářství, sdělil, že činnost těchto skupin den ode dne stoupá.

Uvedl:

Existují početné, vzájemně propojené systémy, jež se zabývají obchodováním s živým masem: jeden proud míří z Latinské Ameriky do Portorika a dále do jižní Evropy a na Střední východ, druhý z jihovýchodní Asie na Střední východ, do střední a severní Evropy, další směřuje do Lucemburska a Německa, jiný zásobuje Severní Ameriku.

Obchod s lidmi je často maskován různými záminkami – zinscenovanými sňatky, falešnými pracovními místy a podobně. Existují důkazy o dodávkách žen a dětí, jež jsou převáženy z Paříže do Ženevy, z Bangkoku do Švýcarska a Německa, z Malajsie a Filipín do Singapuru. Jihoamerické prostitutky jsou z Argentiny převáženy do Melbourne, mladé havajské a kalifornské ženy do Japonska a švédské dívky na Střední a Dálný východ. Systémy se často propojují. Tak jako si letecké společnosti vypomáhají s přepravou zavazadel, pomáhají si i otrokářské trusty s tříděním svého lidského karga. Tyto organizace jsou velmi dobře maskovány a téměř všechny se zabývají tajným obchodem s nemajetnými ženami, jež prodávají bohatým mužům na celém světě. Teprve nyní začínáme plně rozpoznávat důsledky této činnosti.

Maureen Alexander-Sinclairová z Anti-Slavery Society hodnotí potenciál novodobých otrokářů takto: „V Bangkoku si na kterémkoli z větších nádraží můžete koupit dítě za částku od sedmdesáti do sta liber. Dítě je tak vaše a můžete si s ním dělat, co chcete.“ Na těchto nádražích se každoročně prodá na šedesát tisíc dětí. Jejich věk se pohybuje od tří let výše. Nejčastěji jsou skupovány agenty, kteří je využijí v nejrychleji se rozvíjejícím průmyslu na světě, v pornografii.

Tento průmysl by nemohl přežít a rozvíjet se, kdyby nedisponoval nekonečným řetězcem dodávek v podobě dětských otroků. Děti jsou využity pro všechny dosud známé druhy pornografie, včetně nafilmovaných sexuálních vražd neboli snuff movies. Hrůza, již dítě prožívá, umocňuje sexuální uspokojení těch, kteří takový film sledují.

Desítky tisíc otroků v Asii a v Latinské Americe zpracovávají heroin a kokain do podoby, která může být nabídnuta na severoamerickém nebo evropském trhu. Jiné děti, samy oběti drogové závislosti, jsou využívány jako kurýři. Často jsou přinuceny k tomu, aby spolkly malé tobolky drog, které z nich vyjdou s jejich výkaly. Některé se je naučily zpátky vyzvracet. Dochází ale i k vraždám malých přenašečů a k rozřezání jejich útrob, pokud není možné se k drogám jinak dostat. Všechny tyto děti jsou oběťmi jevu, který můžeme nazývat kulturou pornografie.

Představa, že děti a ženy jsou něčím méně, je dominantním rysem této kultury. Jsou prezentovány jako méně silné, méně inteligentní, méně tvořivé, méně duchovně vyspělé, vyžadují méně respektu. V rámci této kultury nejsou svéprávnými bytostmi, ale jsou zcela závislé na existenci mužů. Proto pro ně není nic neobvyklého, že se musí podřídit vrtochům svých mužů.

Fernand-Laurent popsal některé z praktik, jimž jsou ženy a děti běžně vystavovány. „Jsou jim podávány drogy, které usnadňují jejich únos nebo odloučení. Jsou bity, mučeny, vydírány. Žijí pod neustálým strachem, že budou zmrzačeny či zabity.“ Tyto „zbraně“ patří k technikám, jež otrokáři používají denně při obstarávání lidského masa, při jeho koupi či prodeji.

Přestože otrokářství bylo zrušeno před více než sto padesáti lety a na jeho potlačení bylo vydáno na tři sta mezinárodních dohod, přežívá i nadále jako endemické zlo.

Podle Anti-Slavery Society existuje ve světě kolem dvou set milionů otroků, z nichž polovinu tvoří děti. Některé organizace, které bojují proti otrokářství, jako United Nations Center for Social Development and Humanitarian Affairs, The Defense for Children International nebo The International Abolitionist Federation, se domnívají, že toto číslo by mohlo být i větší. Nikdo není schopen určit přesný počet. Kdysi byli otroci sčítáni a registrováni. Dnes však o těch, kteří jsou drženi v nucené službě, neexistují žádné záznamy.

V Perském zálivu a v rozsáhlých pustinách Arabského poloostrova – kde služba amerického vojska byla ukončena v roce 1991 – se otroctví zachovalo jako symbol blahobytu a moci. V této části světa byste nenašli jediného šejka, který by neměl svůj vlastní harém, v němž pracuje na sta eunuchů. Každý pouštní princ je obklopen svými strážnými otroky, kteří jsou odhodláni pro něj kdykoli zemřít. Ve světě, kde západní hodnoty dosud nic neznamenají, zůstávají otroci součástí náboženských tradic, které říkají, že vybraní muži by měli ovládat životy jiných. Tak to bylo napsáno v koránu a tak je tomu dodnes.

V Íránu je posvátné učení využíváno k maskování nové formy sexuálního zneužívání nazvaného sigheh. Z islámského písma svatého je vyňata pouze část, podle níž je vytvořena kategorie „dočasného“ sňatku, který umožňuje mužům, aby měli „tolik žen, kolik si mohou dovolit“. Tato „svatá činnost“, která v podstatě není nic jiného než prostituce, je posvěcována samotnými mulláhy, islámskými kněžími.

Ženy jsou zde sexuálními otrokyněmi, stádem, které nemůže vznést jediné slůvko proti tomu, kdo užívá jejich tělo, stádem, s nímž může být manipulováno podle vůle „jeho pána“.

V roce 1991 bylo v Íránu více prostitutek než kdykoli jindy od smrti proroka Mohammeda, jenž zemřel v roce 632 našeho letopočtu. Vzhledem k neustále se zhoršující hospodářské situaci v zemi dosáhl počet žen přinucených k této formě sexuální exploatace zhruba dvou milionů.

Otrokářství zůstalo podstatnou součástí života také v Africe. V okrajových částech Sahary přežívá mezi nomádskými kmeny na milion otroků. V Mauretánii a v Čadu, dvou nejchudších státech Afriky, otrokářství bují. Hojně je rozšířeno také v Jižní Americe: v Brazílii, Paraguai a v Chile.

Jenom v Indii je počet lidí přinucených k práci odhadován na pět milionů. Nejsou sice v přímém područí nějaké konkrétní osoby, ale žijí a pracují v podmínkách, které odpovídají zacházení s otroky.

Do svého otrockého postavení se mnohdy dostávají kvůli nemožnosti splácet půjčku na kousek země, kterou obdělávají. Počáteční dluh často nepřevyšuje jednu libru. Lichváři však k ní připočtou úroky, které tvoří několikanásobek původní sumy. A tak lidé podepíší dlužní úpis, který splácejí po celý svůj život. Pokud nejsou schopni uhradit dluh během svého života, zaváží k němu i své děti. V roce 1976 Indíra Gándhíová, pozdější ministerská předsedkyně Indie, prohlásila tyto dlužní úpisy za nezákonné. Přesto se jich nadále užívá.

Tato forma „dlužního“ otrokářství existuje dlouho. Přestože už několik staletí bojují některé státy o její potlačení, patří k největším zdrojům pracovní síly na světě.

Snad nejvíce šokujícím faktem je neustále rostoucí počet sexuálně zneužívaných dětí. Někteří odborníci zabývající se ochranou lidských práv uvádějí, že v polovině devadesátých let bude počet dětí zatažených do komerčního pornografického průmyslu větší než počet dětí využívaných ke klasickým otrokářským pracím. Moderní technologie pronikla i do zapadlých koutů Indie, kde v továrnách na výrobu skla pracovaly především děti. Mikročipy se však vyplatí víc než starost o malé pracanty. O tyto děti pak projevují zájem obchodníci pornografického průmyslu.

V odborné studii dvou amerických sociologů, Daniela Cambagny a Donalda Poffenbergera, se uvádí: „Hazard a risk z obchodování podněcuje vykořisťovatele k experimentům v inovaci metod. Nástup počítačové techniky a její využití, například k vytvoření různých ‚zábavných‘ bulletinů, usnadňuje komunikaci mezi pedofily. Jste-li trpěliví, vždy se vám podaří najít někoho, kdo vám nabídne dodávku dětí. Rozliční obchodníci vycházejí z předpokladu, že i když je něco zakázáno, existuje po tom poptávka. Pokud jsou překupníci tvrdě právně stíháni, nastávají dvě skutečnosti: cena dětí prudce stoupá a obchodníci se lépe maskují.“

Pro počítačové nadšence se nabízí možnost získat pornografický materiál poštou. Event Horizons Inc., společnost založená v Portlandu ve státě Oregon, zasílá ze své skromně vybavené kanceláře na čtyři sta barevných fotografií, jež jsou zpracovány na disketách. Cena jedné diskety je deset dolarů – tedy suma, která je běžně dostupná dětem téměř všech věkových kategorií. Společnost připouští, že ji nezajímá, kdo jsou jejími zákazníky a jaký je jejich věk.

Počítačově propojené sexuální kluby působící po celé Evropě nabízejí nekonečné množství materiálu, v němž můžete často najít scény, při nichž jsou děti znásilňovány dospělými či zvířaty.

Jeden z bulletinů na rok 1990 nabízel v Amsterodamu, Frankfurtu a ve Stockholmu obrázky ze snuff movies – ilustrující, jak jsou lidé, včetně dětí, vražděni. Jestli se jedná o padělky, či nikoli, není v danou chvíli podstatné. Co však mohou tyto obrázky napáchat v mysli mladých a vnímavých osob, lze jen těžko domyslet.

Další sjednocování zemí Evropského společenství vyvolává zejména úzkost lidí, kteří bojují proti všem formám otrokářství. Ti se obávají, že odstranění hraničních kontrol mezi státy usnadní obchodování se ženami a dětmi.

Jejich obavy jsou podloženy mnoha důkazy. Vzrůstá počet argati – jugoslávských cikánských dětí, které byly ukradeny nebo prodány rodiči. Je těžké odhadnout jejich celkové množství. Italské dětské organizace se domnívají, že počet dětí propašovaných do Itálie v roce 1990 přesáhl deset tisíc.

V roce 1990 vydala milánská policie kolem sedmdesáti zatykačů na „bosse“ malých argati. Pasáci naučili tyto malé děti krást anebo se nabízet k prostituci. Své ovečky ubytovávají v kempech mimo města. Děti, které nevydělají za den určitou částku peněz, jsou bity a často mučeny. Organizace Defense for Children International uvedla, že jsou běžně páleny cigaretami na citlivých místech těla.

Dále zjistila, že když „bossové potřebovali více dětí, zavolali jednoduše do Jugoslávie, odkud získali novou zásilku“.

V roce 1991 pokračoval obchod s dětmi evidentně bez jakékoliv kontroly.

Všeobecně lze říct, že v Itálii neexistuje žádný přehled o dětské zaměstnanosti. Přestože oficiální statistiky uvádějí, že děti pod zákonnou hranicí čtrnácti let nejsou pracovně zneužívány, skutečnost je jiná. Tisíce dětí pracují v otrockých podmínkách. Nejhoršími oblastmi jsou Neapol, Miláno, Turín, Janov a provincie Apulie, Lazio a Sicílie. Nejmenovaná firma v Padernu ještě v roce 1990 vyžadovala, aby v ní děti pracovaly pět hodin poté, co se vrátí ze školy, osm hodin v sobotu a čtyři hodiny v neděli. Kongres italských odborových organizací konaný v Neapoli dospěl k závěru, že za podobných podmínek pracuje v oblasti Neapole kolem padesáti tisíc dětí. Na Sicílii může jejich počet dosahovat až dvou set tisíc.

Všechny děti jsou pochopitelně placeny mnohem méně než dospělí, přestože vykonávají těžkou práci v lomech, v přístavech, v továrnách. Mnoho z nich pracuje přes noc, zejména v centrální části Itálie, kde osévají pole. Na Sardinii jsou děti najímány jako strašáci. Od rána do večera stojí na poli a odhánějí ptactvo.

Přeměna diktátorské vlády na demokratickou ve Španělsku a v Portugalsku byla velikým politickým úspěchem konce druhé poloviny tohoto století. Byl však opominut jeden důležitý aspekt. Vykořisťování dětí zůstává nadále černou skvrnou, se kterou si vlády obou zemí nevědí rady.

Před více než dvaceti lety zakázala vláda v Lisabonu zaměstnávat děti, které nedovršily čtrnáct let. Postihy za nedodržení tohoto předpisu jsou ovšem směšné. Průměrná pokuta nedosahuje ani hodnoty páru bot ušitých chlapcem pracujícím v jedné z tisíců obuvnických dílen na severu Portugalska.

Zde, jako by vypadli z románů Charlese Dickense, otročí stovky malých chlapců a děvčat. Jejich týdenní pracovní doba činí až šedesát hodin.

Vzhledem k vysoké nezaměstnanosti si mohou zaměstnavatelé vybírat. Dávají přednost mladším dívkám, protože ty hned neotěhotní. Ještě žádanější jsou chlapci, neboť mohou pracovat déle a více.

Muži, kteří je najímají, patří často k bývalým emigrantům, tak zvaným gastarbeiterům, kteří se vrátili ze západního Německa nebo z Francie. I když byli v severní Evropě sami vystaveni tvrdým pracovním podmínkám, používají vůči svým zaměstnancům tytéž nemilosrdné techniky, jakým se naučili v Lyonu či v Hamburku.

Portugalská vláda se vzdala snahy situaci řešit. Ministr spravedlnosti prohlásil, že ani nejvyšší pokuty či tresty nejsou odpovědí na daný problém. Uvězní-li jednoho vykořisťovatele, brzy ho nahradí druhý. Jiný ministr dodal, že bez dětské práce by portugalské hospodářství zkolabovalo. Jisté naděje se vkládají do finanční pomoci vyspělejších států Evropského společenství. Političtí pragmatici v Lisabonu jsou však skeptičtější. Domnívají se, že i přes hospodářskou intervenci zvenčí bude těžké dětskou práci zcela odstranit – zisk z ní je totiž natolik velký, že je nesnadné se ho vzdát.

Proto děti v Portugalsku zůstávají nadále jedním z hlavních koleček vykořisťovatelského systému.

V roce 1973 podepsalo Španělsko zákon, který stanovil minimální věkovou hranici zaměstnanosti, a to na patnáct let. Přesto i po osmnácti letech jeho působnosti je dětská práce v této zemi zcela běžnou záležitostí. Děti jsou placeny hluboko pod průměrné mzdy, nemají zajištěny žádné sociální či zdravotní zabezpečení.

Mnohem znepokojivější jsou však hlášení, že Španělsko se stalo jedním z hlavních kanálů, kudy se pašují ženy a děti ze severní Evropy na Střední východ a dále. Někteří odborníci zabývající se ochranou dětských práv tvrdí, že lodi přivážející drogy z Afriky a z Asie do zchátralého soukromého přístaviště Puerto Banus nedaleko Marbelly, jsou používány na zpáteční cestě k nalodění lidským zbožím. Španělská policie záležitost několikrát vyšetřovala, ale nenašla žádné důkazy. Zprávy o této činnosti však neustávají.

Obecně lze říct, že v celé oblasti Středomoří je obtížné získat důkazy o vykořisťování dětí. Jeden z pracovníků společnosti Anti-Slavery Society uvedl: „Zaměstnavatelé se zdráhají návštěvníkům povolit prohlídku pracovního prostředí svých zaměstnanců. V nejednom případě byl vstup do dílen přímo zakázán. Dá se předpokládat, že zaměstnavatel nechtěl, aby někdo viděl, kolik lidí u něj pracuje a jakého jsou věku.“

Turecko je dalším příkladem zneužívání dětí jako levné pracovní síly. Když se země otevřela turistice, podílely se na zabezpečení služeb pro cizince nemalou měrou děti. V roce 1990 se více než šest milionů školáků zabývalo místo studia prací v dílnách, kde vyráběli zboží pro turistický ruch: umělohmotné plážové balony, sluneční brýle, sandály, trička. V roce 1991 bylo mnoho z nich přinuceno pracovat v továrnách na výrobu bot a uniforem pro turecké vojáky, kteří byli odveleni do boje proti Saddámu Husajnovi. V Turecku se proti tomu ozvalo pouze pár hlasů. Ze Spojených států ani nikdo jiný ze spojenců však neprotestoval.

Podobnou situaci bychom našli rovněž v Řecku. V této kolébce demokracie pracují v zastrčených dílnách Athén tisíce dětí. Mnohé z nich neumějí číst a psát, a tak nemají ponětí o tom, jaká práva se jim upírají.

Dokud bude přetrvávat požadavek velkých průmyslových mocností, jakými jsou například Spojené státy, Německo či Velká Británie, na levný dovoz zboží z třetího světa, bude přetrvávat i dětská práce.

Bangkok si i v roce 1991 uchoval světové prvenství ve zneužívání dětí: nejen v sexuální oblasti, ale také k otrocké práci, zejména v oděvním průmyslu. Děti, které se sotva naučily chodit, jsou nuceny trávit dlouhé hodiny za šicími stroji.

Spojené státy dovážejí v současnosti z Thajska zhruba padesátkrát více zboží než před deseti lety. Důvodem je nízká cena produktů.

Thajská vláda zaujala k otázce dětské práce postoj jako většina států třetího světa. Její mluvčí uvedl: „Ekonomická situace v zemi nutí rodiče, aby vysílali své děti pracovat. Tento problém vyřeší zřejmě pouze zvýšení životní úrovně, která může být dosažena tím, že získáme více tvrdé měny za naše výrobky. Aby Thajsko obstálo ve světě konkurence, musí vyvážet své zboží co nejlevněji – což znamená snižovat náklady na produkci, tedy zaměstnávat levnou pracovní sílu – děti. Je to začarovaný kruh, který může prolomit větší příliv peněz. Jedině pak mohou výrobci vytvořit lepší pracovní podmínky.“

Tato beznadějná situace se však nevztahuje pouze na rozvojové země.

V dnešní době pracuje na plantážích Spojených států amerických kolem osmi tisíc dětí z Mexika a Střední Ameriky. Jejich pracovní podmínky jsou velmi těžké – nízké platy, nevhodné ubytování, práce od úsvitu do soumraku. Děti si vaří a perou v neupravované vodě, žízeň na polích zahánějí pitím z nádob, v nichž se dříve přechovávaly pesticidy.

Ve Spojených státech bude zneužívání dětí k podřadným pracím pokračovat díky chudobě, nevšímavosti vládní politiky a společnosti, která před skutečností raději zavírá oči. Nedá se očekávat, že se v dohledné budoucnosti jejich situace podstatně změní. Dětští otroci dneška se stanou zatracenci zítřka.

Ani čtyři roky poté, co prezidentka Corazon Aquinová vyhlásila rok 1987 „Rokem boje za osvobození dětí od vykořisťování“, jenž měl ukončit zejména sexuální zneužívání mladých filipínských dívek, se příliš mnoho nezměnilo. Cizinci přijíždějí na ostrovy i nadále za sexuální turistikou. Ochránci dětských práv uvádějí, že filipínská vláda se příliš nestará o možné následky, které na obětech zanechá sexuální styk s dospělými, jenž často hraničí se sadismem. Nikdo se nezajímá, jaké dopady bude mít sex na psychiku mladých děvčat či jak se změní jejich myšlení, budou-li přinuceny prostituovat, aby vůbec přežily.

Na Filipínách, ale i kdekoli jinde, je boj proti prostituci nelehký. Podle některých expertů je jediným řešením zlepšení hospodářské situace: skončí-li chudoba, skončí také prostituce. Zvýšení finančního rozpočtu rodiny by mohlo zajistit bezpečnější zázemí pro děti. Pracovníci dětských organizací tvrdí, že je nutné nejdříve vyřešit zásadní problém: stáhnout děti z ulic zpět do rodinného kruhu. Musí být vytvořena legislativa, která by více postihovala ty, kteří přestupují zákon. To jsou jen základní požadavky, bez nichž není možné řešit krizové situace nejen na Filipínách, ale i v jiných zemích, jako je například Thajsko.

Město Pattaya, kdysi tichá rybářská vesnice, se stalo za posledních pár let jedním z nejvyhlášenějších míst na světě, co se prostituce týče. Desetitisíce mladých dívek zde provozují prastaré ženské řemeslo. Oblast navštěvuje ročně více než milion návštěvníků – od severoamerických námořníků po turisty ze západní Evropy – kteří tady nacházejí sexuální uspokojení všeho druhu.

Thajská aktivistická skupina Friends of Women (Přátelé žen) neustále dohlíží nad okolím Pattaye a shomažďuje důkazy o zneužívání dětí. Jejich zprávy jsou dobře známy ministerstvu zdravotnictví, které však doposud neudělalo žádný rozhodný krok. Podle oficiální thajské politiky je prostituce v zemi zakázána – a proto podle mluvčího vlády „zde nemůže existovat“.

Realita je však zcela jiná. V roce 1990 byly v zemi téměř tři miliony prostitutek. Polovina z nich nedosáhla věku patnácti let, minimální věkové hranice, pod níž by v Thajsku neměl nikdo pracovat. Friends of Women se obávají, že thajský sexuální průmysl bude reagovat na příchod AIDS, respektive jeho rozšíření mezi již existujícími prostitutkami tak, že zatáhne do prostituce ještě mladší děti dosud nenakažené, a to zejména z chudých severních provincií. Thajsko riskuje, že by se mohlo stát jednou ze zemí, jejíž příští generace bude postižena nejrůznějšími mutacemi pohlavních chorob, AIDS nevyjímaje. Vzhledem k tomu, že umožňuje uspokojování sexuálních potřeb návštěvníků ze zahraničí, zvyšuje prudce možnost přenosu těchto chorob i do jiných částí světa.

V Thajsku, poznamenává Allan Whittaker z Anti-Slavery Society, je tragédií narodit se chudý. „A je dvojitou tragédií narodit se chudý, a navíc ještě hezký. Chudé děti z chudých provincií se jednoduše zařadí mezi ostatní nedospělé pracující. Ale chudé a hezké děti si odpracovávají svůj nelehký úděl v něčí posteli či v nevěstincích.“

Bangkok, jak už bylo uvedeno dříve, je největší světovou tržnicí, na níž můžete prodat anebo koupit dítě téměř jakéhokoli věku. Během období sucha, které obvykle nastává mezi lednem až březnem, přijíždějí do hlavního města vlaky plné prepubertálních dětí, nejčastěji ze severovýchodu země.

Whittaker uvádí: „Každý týden jich přijede kolem pěti set. Jejich cena není vyšší než hodnota náramkových hodinek. Jakmile jsou jednou prodány, stráví zbytek svého života jako otroci.“

V lednu roku 1991, krátce před počátkem války v Perském zálivu, byly Iráku prodány stovky thajských dívek, které se staly prostitutkami vojáků Saddámovy armády. Dodávky dalších dívek pokračovaly i během vojenských akcí.

Život žen na Filipínách byl vždycky těžký. Jejich diskriminace způsobila, že obtížněji získávaly práci, navíc za nižší mzdu. Proto mnoho žen emigrovalo.

Dnes se jich využívá jako levné pracovní síly v hotelech a restauracích anebo v soukromých domácnostech.

Mnoho Filipínek uzavírá smluvní manželství, aby se vyhnuly deportacím. Sňatky bývají často zprostředkovány specializovanými agenturami, jež mají exotické názvy, stejně jako dívky, které nabízejí. Svou činnost nevyvíjejí pouze ve Spojených státech, ale také v Evropě a v Austrálii.

Nějakou dobu se nevědělo, jak se takovým ženám daří. Po čase se ale začaly vynořovat různé příběhy: Filipínky strádaly odloučeností a rozdílnými kulturními podmínkami, manželé se stali nesnesitelnými, když zjistili, že jejich manželky nejsou tak exotické a poslušné, jak si představovali.

Filipínský Výbor na podporu žen, který vznikl v Londýně, došel k následujícímu závěru: „Sňatkové kanceláře vydělávají na zprostředkování manželství obrovské peníze. Problém je v tom, že v honbě za ziskem vnucují svým klientům falešné představy a informace. Orientální ženy, zejména Filipínky, prezentují jako manželky, které se zcela podřídí vůli svých mužů, zatímco ‚bílé‘ ženy ze Západu jsou označovány za svobodomyslné, agresivní a pro manželství nevhodné. Na druhé straně muži ze Západu jsou popisováni jako ideální manželé, kteří své ženy ekonomicky zajistí a vyplní jejich sny.“

Ani Spojené státy nejsou v zotročování dětí výjimkou. V malém texaském městečku Kerrville si jedna farmářská rodina původem z Německa vydržovala do roku 1985 kolem sedmdesáti pěti mladých otroků, které „sesbírala“ kolem dálnice číslo 10. Byla to převážně mládež pubertálního věku, která stopovala, anebo se jen tak potulovala. Nikdo tyto děti zřejmě příliš nepostrádal – ani rodiče, ani přátelé. Na zemědělské usedlosti, kde pracovaly, byly přivázány řetězy, a aby neutekly, byly hlídány ozbrojenými hlídači.

Děti kácely stromy a ze dřeva vyřezávaly suvenýry, které se prodávaly turistům. Ranč se nacházel v blízkosti rodného místa prezidenta Lyndona Johnsona. Při práci byla dětem pouštěna píseň Elvise Presleyho „Jailhouse Rock“ neboli „Vězeňský rock“. Hlídači děti běžně mučili – elektrické dráty k hrazení dobytka jim přikládali na jazyk nebo na genitálie. Pokud někoho náhodně zabili, jednoduše ho zakopali. Nakonec byl ranč prohledán texaskou jízdní policií. Téměř další dva roky uběhly, než se případ dostal před soud. Rančerovi a jeho synům hrozil trest odnětí svobody až na devětadevadesát let. Jeden z obžalovaných byl odsouzen na patnáct let, druhý na čtrnáct. Třetí z nich byl zproštěn viny.

V Kerrville stále existují lidé, kteří se domnívají, že případ byl vykonstruován, neboť nevěří, že by k něčemu takovému mohlo ve Spojených státech dojít. Bohužel k němu skutečně došlo – a k podobným skutkům stále dochází. Při čtení zápisu ze soudního jednání o kerrvillském případu začínáme chápat, proč Susan Warmsleyová pokračuje ve sbírání důkazního materiálu o kalifornském Ranči.

Kolik však takových neobjevených míst existuje?

V poslední době dochází k výraznému rozšiřování satanských kultů a jejich projevů násilí. Němečtí odborníci na náboženské sekty uvedli, že v roce 1990 mohlo být na světě kolem třiceti milionů vyznavačů Satana. Vznikají nové skupiny, jiné se rozpadají nebo přeměňují. Satanské uctívání je namířeno proti křesťanství, má hédonistický, nemorální pohled na život.

Turínský badatel Massimo Introvigne, ředitel Katolického církevního centra pro studium nových náboženství, je přesvědčen, že v současnosti dochází k náhlému vzrůstu počtu kultovních skupin, které se vyznačují „sadistickými a orgiastickými sklony a používáním drog“. J. Gorgon Melton, ředitel Institutu pro studium amerického náboženství na Kalifornské univerzitě v Santa Barbaře, kde se také nachází hlavní dokumentační centrum satanských studií, odhaduje, že ve Spojených státech se satanismu věnuje kolem pěti tisíc lidí jako své hlavní pracovní činnosti.

Susan Warmsleyová uvedla, že ve statistikách za rok 1990 nejsou zahrnuti tak zvaní „sólo satanisté“, kteří vyznávají Satana, aniž by byli organizováni v nějaké sektě. Dále poukázala na skutečnosti, že mnoho závažných trestných činů bylo v posledních letech spácháno satanisty, jako byl například David Berkowitz, který ve jménu Satana zavraždil v New Yorku šest lidí, anebo Richard Ramirez, zvaný losangeleský „Noční stopař“, který rovněž vraždil pod vlivem satanského učení.

Také ostatní odborníci se shodují se Susan v tom, že dochází k nárůstu rituálů, při nichž jsou obětováni lidé. V dubnu 1989 našla policie na odlehlém ranči poblíž mexicko-texaské hranice pozůstatky třinácti obětí. Satanisté jim vydlabali mozky a odřízli končetiny. Jejich vnitřnosti uvařili v kotli naplněném krví. Okultisté jsou přesvědčeni, že lidské orgány je ochrání před vězením, či dokonce před kulkami policistů. O měsíc později byl v Mexico City zastřelen policistou jeden z kultovních vůdců, Jesus Constanzo.

Zůstává zřejmé, že satanské sekty často dlouho přežívají, aniž by si jejich činnosti povšimly policejní orgány nebo úřady místní moci. Mnoho lidí se domnívá, že mocenské složky jsou za svou netečnost „pravidelně upláceny“. Stejného pocitu nabyla i Susan Warmsleyová, která několikrát upozorňovala policii na existenci Ranče nacházejícího se pravděpodobně v jihozápadní části Kalifornie, zatím ovšem bezvýsledně.

V Turíně, kde satanské rituály vzkvétají, varoval městský specialista na vymítání ďábla, otec Guisseppe Ruarta, že nedostatek víry může umožnit, aby se Satan stal „náhražkou Boha, který je v každém z nás. Touha po nezávislosti a vykoupení v nás vyvolává potřebu mít nad sebou někoho, kdo je větší, kdo nás ochrání. Pokud se ale necháme zmást, dovolíme Ďáblovi, aby zaútočil.“

Paradoxní je, že právě katolická církev nevykazuje téměř žádnou snahu o konfrontaci s ďáblem. Není ani schopna vytvořit nějaký fond, který by podporoval výzkum satanských rituálů.

Neméně závažnou otázkou je zvyšující se počet únosů dětí a mladých lidí, aby byly získány jejich orgány k transplantacím. Doktor George Abouna, vedoucí katedry transplantace orgánů na Univerzitě v Kuvajtu, patří podobně jako Susan k těm, kteří shromažďují důkazy. Zjistil, že v roce 1990 bohatí pacienti ze Středního východu, Evropy a Severní Ameriky cestovali mnohem více než jindy do Indie, na Filipíny a do Thajska, kde jim na soukromých klinikách byly provedeny transplantace ledvin. Odhaduje, že jen v samotné Indii bylo provedeno těchto operací kolem několika set.

Doktor Abouna uvádí, že „vybavení těchto klinik často nedosahuje potřebné úrovně. Objevují se zejména nedostatky v hygieně. Pacienti odcházejí z nemocnic, aniž by někdo dohlížel, jestli se neobjevily pooperační komplikace, k nimž často dochází v období tří měsíců po zákroku. Pracovníci klinik v mnoha případech nekontrolují nezávadnost transplantovaného orgánu, takže se stává, že někteří pacienti bývají nakaženi žloutenkou nebo AIDS.“

Doktor Abouna se domnívá, že je jen otázkou času, než se obchod s lidskými orgány „zprofesionalizuje“ na stejnou úroveň, jakou má nyní obchod s drogami. „Nemocniční personál a podsvětí jsou spojeny stejným zájmem – vysokými zisky, které při tomto druhu podnikání vznikají.“

Rosalie Bentellová z torontské International Commission of Helping Professions, organizace, jež dohlíží na dodržování lidských práv ze strany lékařů, se rovněž věnuje shromažďování důkazního materiálu. V roce 1990 dostala hlášení o „exhumovaných dětech, jimž chyběly orgány, a dále i o speciálních ‚vykrmovacích‘ domech ve Střední Americe, v kterých se starají o podvyživené děti, z nichž se později, až se jejich zdravotní stav zlepší, stanou donátoři.“

Další zprávy o nekalých obchodech se objevily v lednu 1990 v Mexico City. Policie zde nalezla mrtvé dítě, na jehož těle se nacházely chirugické jizvy. Pitva prokázala, že dítěti byly odborně vyňaty ledviny.

Na druhé straně polokoule v indickém Madrasu působí jeden z nejuznávanějších lékařů země doktor Kristina Reddy. Je přesvědčen o tom, že v této části světa obchod s lidskými orgány velice prosperuje. Jen v samotné Indii dochází každoročně k osmdesáti tisícům případů selhání ledvin. Lékaři však mají k dispozici pouze šest set dialyzačních přístrojů. „Není divu, že se pak uplatní starý zákon nabídky a poptávky,“ říká doktor Reddy. „Na jedné straně máme spoustu nemocných, na druhé jen několik přístrojů, které jim mohou pomoci. Existuje však ještě jiné řešení. Potřebný orgán je získán z jiného těla. Je to děsivé, je to proti lékařské etice, ale taková je realita.“

V roce 1991 bylo odhaleno, že v Číně – kde probíhaly popravy politických vězňů – využili vězně zároveň jako donátory orgánů.

Tyto praktiky, jichž se účastnili samotní lékaři, provázely téměř každou popravu, jež byla uskutečněna po rozehnání demonstrace na Tienanmenském náměstí. Mnoho orgánů putovalo za hranice Číny, přičemž cena jednoho se pohybovala okolo dvaceti tisíc dolarů. Prodej transplantátů ovšem vyvolal prudkou kritiku a Čína byla obviněna, že získává tvrdé valuty výměnou za lidské orgány.

Transplantáty byly získávány bez předchozího souhlasu vězňů či jejich rodinných příslušníků, čímž byla porušena mezinárodní konvence o mučení a jiném krutém, nelidském nebo degradujícím zacházení, kterou Čína podepsala v roce 1986. Mezinárodní výbor za lidská práva Čínu vyzval, aby se takového jednání zdržela. Čínské vládní úřady připustily, že v předcházejícím roce bylo v zemi popraveno sedm set osob, ale Mezinárodní organizace pro amnestii se domnívá, že jich bylo daleko více. Mnoho z popravených bylo usvědčeno z trestných činů. Nicméně Asiawatch, organizace na ochranu lidských práv v Asii, jež byla založena v New Yorku, uvedla zprávu, že nejméně jednačtyřicet lidí bylo popraveno pouze za to, že se účastnili prodemokratických demonstrací.

Mnoho bohatých Číňanů ze zahraničí, včetně Hongkongu, bylo zapsáno v čínských nemocnicích, převážně v provincii Guangdong, jako čekatelé na transplantaci orgánů. Většina z nich si byla vědoma toho, že orgány pocházejí z popravených vězňů.

Běžná praxe je taková, že policie v předstihu uvědomí nemocnici o počtu popravených. Jakmile se lékaři dovědí, kdy obdrží požadovaný orgán, ihned informují pacienta faxem, telexem či telefonicky o možnosti operace.

Popravy v Číně se provádějí obvykle zastřelením do hlavy, což umožňuje získat z těla vězně téměř všechny potřebné orgány, zejména ledviny. O jejich vyjmutí se stará odborný lékař. Popravy jsou však velmi pečlivě plánovány. Pozorovatelé uvádějí, že je-li nutné získat například oko, je vězeň zastřelen do srdce.

Okamžitě po exekuci je vězňovo tělo převezeno do speciální místnosti, kde lékař vyjme orgán, který je ihned odeslán do příslušné nemocnice. Při takto přesně zorganizovaném postupuje možné provést operaci ledvin do dvanácti hodin po smrti vězně.

Nemocnice Nanfang v Kantonu je jednou ze dvou nemocnic na jihu Číny, která se specializuje na transplantace orgánů. V několika posledních letech se počet transplantací ledvin pohybuje okolo padesáti ročně. Většinu pacientů tvoří Číňané ze zahraničí.

Čínské ambasády působící v různých zemích jsou o těchto praktikách informovány. Avšak zejména po masakru na Tienanmenském náměstí mají přísné nařízení uvedené tvrzení popírat.

Přesto však zástupkyně nanfangské nemocnice v Hongkongu doznává, že „na této činnosti nevidí nic špatného nebo neetického“.

Hongkongský specialista a předseda urologické společnosti doktor Man Kam Chan, který doporučuje transplantaci v čínských nemocnicích pacientům s chronickým onemocněním ledvin, potvrzuje, že „ledviny pocházejí z popravených vězňů“.

Londýnským novinám Sunday Times, jež celý příběh zveřejnily, poskytl rozhovor, v němž uvedl, že je nutné se podívat na tuto záležitost z poněkud jiného hlediska, než jaké se uplatňuje v západním světě. „Tito lidé jsou kriminálníci. Proč bychom se jich měli ptát na jejich souhlas, když budou stejně popraveni? Tohle je koneckonců jejich poslední příležitost, kdy mohou pro ostatní lidi vykonat něco dobrého.“

Otrokářství ve všech svých projevech představuje v současnosti nejrozšířenější formu lidského zneužívání. Neohlíží se ani na rasy, ani na náboženská vyznání. Obecně lze říci, že je produktem nenasytnosti a síly těch, kteří využívají chudoby a bezmocnosti druhých. Doktor Roger Sawyer z Anti-Slavery Society říká, že potřeba zotročovat je v lidském podvědomí zřejmě hluboko zakořeněna. Své tvrzení opírá o fakt, podle něhož v dnešním světě přežívá v otrokářských poměrech okolo dvou set dvaceti milionů lidí. Jejich počet rok od roku narůstá.

Ale situace není, doufejme, zcela beznadějná. Pokud bude existovat kolektivní snaha jednat, vždy je možné daný problém řešit.

To ovšem znamená, že každý z nás by měl podle svých možností usilovat o zajištění práva emancipace pro všechny muže, ženy a děti, kteří zůstávají v otrockém područí. Musíme protestovat proti jejich ponižujícímu postavení. Musíme protestovat proti všem, kteří je zneužívají. Pobízet k zodpovědnosti vlády, režimy. Protestovat však znamená hlavně jednat. Ptát se, psát poslancům, lobbovat.

Pro začátek by každý z nás měl požádat své poslance v parlamentě, aby zajistili zákaz práce dětí mladších čtrnácti let. Ačkoliv tento limit byl přijat Mezinárodní organizací práce již v roce 1973, do roku 1990 ratifikovalo konvenci o minimální pracovní věkové hranici pouze třicet pět států. Spojené státy patří mezi země, které tak dosud neučinily.

Země třetího světa musí zvýšit věkovou hranici školní docházky. Vzdělání je jedním ze způsobů, kterým lze přetrhnout cyklus chudoby. Povinná školní docházka navíc napomáhá eliminovat výskyt dětské práce. Země by měly znovu prozkoumat návrh Clauda Cheyssona, bývalého zahraničního poradce Evropského hospodářského společenství. Ke konci sedmdesátých let přišel s nápadem, aby zahraniční pomoc a obchodní úlevy nebyly poskytovány zemím, které zneužívají k práci dětí. Jeho ideje však dopadly na neúrodnou půdu. Přesto se domnívám, že by měly být znovu přehodnoceny.

Takový projekt by ovšem vyžadoval smělé a inovační myšlení. Vyžadoval by také nákladné finanční zajištění. A navíc by vyžadoval od zemí Starého a Nového světa, aby učinily dosud největší a nejdalekosáhlejší gesto, které by ovlivnilo budoucnost celého světa.

Je nutné začít. Čím dřív, tím líp, neboť ani hlasy všech dvou set dvaceti milionů zotročených lidí nejsou natolik silné, aby si vykřičely pomoc.

KAPITOLA 18

* * *

Vysvětlení

Při sestavování podkladů k této knize jsem hovořil s více než devadesáti lidmi ze čtyř kontinentů, kteří byli, a dodnes z nich většina je, zapojeni do boje proti obchodování s lidmi.

John Sullivan mi umožnil setkat se s pracovníky tajných služeb a s vládními přidělenci, kteří spadají pod jeho úřad ve Washingtonu, D.C. Sullivan mi přislíbil, že mi on sám anebo jeho muži pomohou, kdykoliv to budu potřebovat.

V roce 1990 byl vedoucím oddělení Celní správy USA, jež sledovalo obchod s dětskou pornografií. Jeho oddělení úzce spolupracovalo s jinými vládními složkami nejen ve Spojených státech, ale i mimo ně, zejména pak s těmi, které se zabývaly pornografií všeobecně a drogami.

Ve své kanceláři na 1301 Constitution Avenue, jež se nachází v samotném středu washingtonské byrokracie, mi sdělil, že podle jeho názoru utrácí lidstvo za vedlejší produkty otrokářství – prostituci, pornografické filmy, časopisy, knihy, videokazety a „vše ostatní, co se zneužíváním sexu souvisí“ více peněz než za oblečení, jídlo, zdravotní péči a vzdělání.

Pod Sullivanovou ochrannou rukou mi bylo umožněno dostat se do míst, která jsou veřejnosti zakázána. Jeho muži se pohybují na amerických ambasádách ve stejných prostorách jako agenti CIA, FBI či agenti speciálních protidrogových jednotek.

Zdálo se, že mezi nimi panuje nepsané pravidlo: protože jsem měl Sullivanovo požehnání, mohl jsem nahlížet do spisů, které byly červeně označeny jako DŮVĚRNÉ nebo pročítat zprávy s nadpisem TAJNÉ, či dokonce PŘÍSNĚ TAJNÉ.

Kromě agentů pracujících v kancelářích existuje spousta dalších, kteří působí v terénu. Dnem i nocí sledují podezřelé osoby, jsou neobyčejně bystří a často nejlépe vědí, kde udeřit, aby jejich zásah byl co nejefektivnější.

V Amsterodamu mě jeden agent ubytoval přímo v nevěstinci. V Bagdádu mi jiný sdělil, že při své práci využívá především informátorů a tajných, v seznamu neuvedených telefonních čísel. Na letišti v Bangkoku jsem byl upozorněn na linky, které převážejí otroky na Střední východ. V hale hotelu Manila mi další agent vysvětlil systém, jak lze přepravit mladé Filipínky do Evropy.

Ne všichni agenti však pracují pro dobro věci. Existují i muži, jako je El Rey – Král. Bylo mi řečeno, že má nejlepší kontakty na překupníky s drogami a na lidi z podsvětí. Trvalo mi několik týdnů, než se mi podařilo se s ním sejít. Leteckou společností American Airlines jsem nakonec odletěl z Dallasu do Mexico City. Na letišti jsem zavolal jeho číslo a nějaký mladý, téměř chlapecký hlas mi sdělil adresu, na kterou jsem se měl dostavit.

Cesta směřovala do oblasti, která se vyznačuje špinavými uličkami, v nichž se prodávají levné oděvy, boty a elektronika. El Rey pracoval v drogistickém obchůdku. Na Mexičana byl dost vzrostlý, měl špatně udržovaný chrup a hladové oči. Bylo těžké věřit tomu, co o něm jiní tvrdili. Zavedl mě do zadní místnosti zaplněné nerozbalenými krabicemi. Zamkl za sebou dveře a pak mi na stůl pečlivě rozložil série fotografií, jako by to byly drahocenné známky.

Ustoupil o několik kroků, abych se na ně mohl lépe podívat. Obličeje na snímcích patřily dětem, dívkám a chlapcům ve věku od pěti do deseti let, a všechny podle pleti pocházely ze Střední nebo Jižní Ameriky. Vypadaly hladově a vystrašeně.

El Rey mi hrubým hlasem sdělil, že tyto děti jsou určeny k prodeji pro jednoho muže ze San Diega, který vyrábí pornografické filmy. Pohlédl na mne koutkem oka a pravil, že mi za částku tisíc dolarů může zprostředkovat rozhovor s některými z nich.

Dobře jsem si fotografie prohlédl. Všechny děti měly stejně beznadějný výraz v očích, jako děti, jejichž snímky jsem našel ve spisech Anti-Slavery Society nebo jiných organizací bojujících za lidská práva. Věděl jsem, co tenhle pohled znamená – vyjadřoval utrpení těch, s nimiž je brutálně zacházeno a kteří slouží k sexuálnímu uspokojení jiných.

Musel jsem utlumit svou zlost a rozhořčení nad jeho požadavkem. Z lidí, jako byl on, jsem měl vždy pocit znechucení. Řekl jsem El Reyovi, že nemám zájem ještě více podporovat vykořisťování těchto dětí. Pokrčil rameny a navrhl, že za pět set dolarů mi odpoví na otázky týkající se překupnických aktivit ve Střední a Jižní Americe. S odstupem času mohu říct, že to byly dobře investované peníze.

Lidí podobných El Reyovi existuje mnoho. U nich jsem si ale nikdy nebyl jist, jak na mé otázky zareagují. Někteří odpovídali bez skrupulí, jiní se skrývali za tajemnými úsměvy nebo odpovídali vyhýbavě. Ale ať jsem se s nimi setkal na Středním východě, v Asii, či v Jižní Americe, vždy mi dali nenápadně najevo, že s sebou nosí zbraň.

Sledovat mimiku jejich tváří a poslouchat jejich hlasy, které dokázaly být mrazivé jako ostrý horský vzduch, se pro mne stalo nezapomenutelnou zkušeností.

Ne vždy bylo jednoduché podle vzezření usoudit, o jakého člověka jde. Richard Rivera by mohl být klidně představitelem pistolera nebo mexického indigenisty, který celý svůj život prchá před federales, zatímco ve skutečnosti s nimi spolupracuje. Když jsme se setkali poprvé, byl asistentem celního atašé Spojených států v Mexiku a vůbec si nedělal starosti s cenou, která byla vypsána podsvětím na jeho hlavu poté, kdy odhalil machinace se zbraněmi v Nikaragui. Byl hrdý na to, že pracuje jako tajný agent ve Střední a Jižní Americe, kde bojuje proti pašerákům drog a překupníkům se zbraněmi.

Dokázal hodiny hovořit o věcech, o jejichž existenci ví jen několik málo lidí. Pouze chvílemi, když nechtěl na otázku odpovědět, se jeho oči zahleděly někam do dáli, jako by si přály zapomenout. Ale pak začal opět mluvit, z očí se mu vytratil smutek a na tváři se objevil úsměv.

Inspektorka Gallantová ze sanfranciské policie byla v roce 1989 převedena na úsek boje proti obchodníkům s drogami. Osm měsíců po rozvodu se znovu provdala. Svého nastávajícího potkala krátce před svým odjezdem na Havajské ostrovy, kde se chtěla zotavit se z emocionálního stresu, jejž jí způsobilo rozvodové řízení. Doufá, že u policejní služby zůstane až do svého důchodu, kam by měla odejít v roce 1996.

Detektivové Earl Sanders a Napoleon Hendrix patřili i v roce 1991 na území San Franciska k nejlepším inspektorům z oddělení pro vyšetřování vražd. Jejich důkazy, společně s výpověďmi Borka, Eddieho a Rickyho, přispěly k odsouzení Clifforda St. Josepha k třiceti devíti letům žaláře za vraždu Johna X Sixtyho. St. Joseph by měl být propuštěn z vězení v roce 2029. Bork si odpykává svůj trest v některé věznici mimo území Kalifornie. Detektivové občas zahlédnou Eddieho s Rickym, kteří stále „šlapou chodník“.

Speciální agent Jack O’Malley i nadále pokračuje ve svých „dobře mířených“ operacích, které směřují do celého světa. V roce 1990 patřil k nejaktivnějším agentům celní služby Spojených států, zejména v boji proti dětské pornografii. Jeho kolegové tvrdí, že O’Malleův úspěch částečně spočívá v tom, že lidi, které pronásleduje, považuje za své osobní nepřátele.

Susan Warmsleyová (což není její pravé jméno) přemístila své centrum do jiné okrajové části San Franciska, aby tak snížila náklady na jeho chod. I když neustále pracuje ve stísněných finančních poměrech, některé kalifornské organizace přislíbily pomoc. Susan dále shromažďuje důkazy o Ranči. Její úspěchy v péči o mladé oběti zneužívání jsou pozoruhodné. V novoročním pozdravu, který zaslala svým sponzorům, uvedla, že za rok 1990 mohlo centrum pomoci většímu počtu dětí, než v předcházejících letech. Pamela v květnu 1989 svou činnost v centru ukončila a vystěhovala se z Kalifornie, „protože tento stát není místem, kde by chtěla vychovávat své děti“.

V dubnu 1989 oslavila Anti-Slavery Society padesát let od svého založení. Maureen Alexander-Sinclairová, která je v této organizaci zástupkyní ředitele již pětadvacet let, pronesla, že vzhledem k rostoucí tendenci v zotročování se dá předpokládat, že její nástupci jednou oslaví i dvousté výročí. Pokud taková situace nastane, bude to znamenat, že svět nedokázal potlačit otrokářství, přestože bude zřejmě na takové technické úrovni, která mu umožní kolonizovat vesmír.

V březnu 1990 prodal otec malého chlapce Shamba další své dítě do otroctví. Peníze, které za ně dostal, byly náhradou za příjem, který rodina dostávala z prostituce Shambovy sestry Saminy. V prosinci předcházejícího roku přišla do vesnice zpráva, že dívka zemřela v jednom z nevěstinců v Heera Mundi. Samině nebylo ještě patnáct let.

Kolik z vás si nyní řekne, že toto vykořisťování musí skončit? Na vaší odpovědi závisí, obrazně řečeno, životy nejen dvou set dvaceti milionů lidí, kteří se v současnosti nacházejí v otroctví, ale i mnoha dalších.

nakladatelství OLDAG

Gordon Thomas

Zotročeni

Z anglického originálu ENSLAVED, vydaného nakladatelstvím PHAROS BOOKS, New York 1991, přeložila Jarmila Sysalová.

První vydání.

Obálku navrhl a zpracoval Zbyněk Janáček.

Redakce Věra Slaninová.

Vydalo nakladatelství OLDAG, Ostrava 1998, jako svou 57. Publikaci.

Vytiskly Těšínské papírny, spol. s r. o., Český Těšín.

ISBN 80-85954-46-X

OBSAH

ÚVOD

VZDÁLENÉ HROMOBITÍ

KAPITOLA 1

KAPITOLA 2

PŘEDSTAVITELÉ NADĚJE

KAPITOLA 3

KAPITOLA 4

KAPITOLA 5

KAPITOLA 6

PERFEKTNÍ OBĚTI

KAPITOLA 7

KAPITOLA 8

KAPITOLA 9

KAPITOLA 10

KAPITOLA 11

ROZUZLENÍ

KAPITOLA 12

KAPITOLA 13

KAPITOLA 14

KAPITOLA 15

KAPITOLA 16

KAPITOLA 17

KAPITOLA 18