William Tenn

VENUŠE
A SEDMERO
POHLAVÍ

Z amerického originálu Venus and the Seven Sexes z knihy The Seven Sexes, vydané nakladatelstvím Ballantine Books, New York 1968, přeložil Jaroslav Veis

V Knize sedmic stojí psáno:
Když Pluch potká Plucha, mluví spolu o pohlaví. Svolají poradu, vyberou koordinátora a za jásotu a radosti vejdou v prospěšný stav manželský. Druhá mocnina sedmi je čtyřicet devět.

Toto byl, má drahá dítka - mí nepočetní, avšak rozmanití potomkové - toto byl citát, jejž jsem si zvolil poté, co jsem obdržel od nzreda nzredda poselství, že lidé, kteří nás kdysi jako první na Venuši navštívili, si konečně vzpomněli na slib daný našim předkům a vyslali kulturního emisara, aby nás vedl na těžké cestě k civilizaci.
Nechť mě barbaři mezi námi za výběr citátu haní sebevíc, nechť si namítají, že vyjadřuje Zlatý věk Pluchhství, nechť opovržlivě připomínají, jak hluboce jsme klesli od té doby, co skvělý Hogan Shlestertrap z Hollywoodu Kalifornie USA Země u nás zavedl systém »Škatule, škatule, hejbejte se «.
Památka Hogana Shlestertrapa je věčná, zatímco oni pominou. Naneštěstí - ale co se dá dělat...
Až se vydáte do světa koordinovat své rodiny, uvědomte si, prosím, že v oné chvíli jsem netušil, jakou pomoc má pozemšťan na mysli. Měl jsem jen podezření, že se mi té cti dostalo, protože se zajímám o knihy čísel a protože to byl můj předek - a taky váš, mé drahé dítky - velký nzred fanobrel, jemuž oni první pozemšťané na Venuši dali ten báječný slib kulturní pomoci.
Tu zprávu od nzreda nzredda přinesl tkan, dokonce tkan mé vlastní rodiny. Zrovna jsem se skrýval - bylo to v období větrem hnaných dešťů a velcí flekatí hadi přitáhli jako obvykle na jih, aby se dali do požírání každoročního přídělu Pluchhů - a jedině tkan, který umí létat rychle, mě dokázal najít ve vysoké trávě na mokřině, kde se my nzreddi touto dobou schováváme.
Tkan mi ve chvilce vyřídil vzkaz. Tenkrát to ještě bylo možné, protože jsme nebyli civilizovaní a místo angličtiny - jazyka vzdělanců - jsme používali řeči svých předků.
»Včera večer přistála na desáté nejvyšší hoře ohnivá loď,« řekl mi tkan. »Obsahovala dlouho slibovaného posla ze Země - shlestertrapského hogana.«
»Hogana Shlestertrapa,« opravil jsem ho. »Nejmenují se jako my. Jsou tak vzdělaní, že to my se svým zmateným rozumem vůbec nechápeme. To, jaks ho nazval, by u nás znamenalo asi jeden ze Shlestertrapů.«
»Budiž,« odpověděl tkan. »Nejsem učený nzred, abych se schovával daleko v blatech a kategoricky aplikoval čísla. Jsem tkan, který létá daleko a je užitečný řetězci mnoha rodin. Ten Hogan Shlestertrap pak vylezl z lodi a nechal si od svých - jakže jim nzred nzredd říká? - připravit bydlení.«
»Od žen?« navrhl jsem, pamětliv Knihy dvojic.
»Ne, od žen ne, od robotů. Prapodivná stvoření, tihle roboti. Pokud to chápu, nejsou články žádného řetězce, a přesto se rozmnožují. Když se ten - ten Hogan Pozemšťan ubydlel, navštívil ho nzred nzredd. Dozvěděl se, že je to Hogan, co hnízdí v místě, kterému se říká Hollywood Kalifornie USA Země, a co byl na Venuši odeslán kvůli nám. Vypadá to, že vláda na Zemi považuje Hollywood Kalifornie USA Země za největší zdroj civilizace ve vesmíru. Civilizují pomocí jakýchsi stereofilmů.«
»Poslali nám toho nejlepšího,« zamumlal jsem, »skutečně toho nejlepšího. Jak správně to můj předek vystihl, když řekl, že přirovnávat k jejich nesobecké velikosti cokoli je jen pustým výsměchem. Taková nicotná stvoření jako my Pluchhové, vzrůstem malí, bez jakýchkoli praktických vědomostí, vyhledávaná oběť všech netvorů naší planety, kteří nás považují za transcendentální lahůdku - a tito skvělí rytíři ducha nám pošlou kulturního misionáře z tak významného místa, jako je Hollywood Kalifornie USA Země.«
»Naučí nás Hogan Shlestertrap, jak stavět ohnivé lodě a bezpečná horská obydlí?«
»Naučí nás toho mnohem víc. Přeměňovat prsť naší planety na palivo, stavět lodi, které nás přenesou prázdnem až na planetu Zemi, takže jim budeme moci osobně vyjádřit svou vděčnost, místo dvanácti knih čísel jich budeme mít tisíce a čísla sama za nás budou pracovat jako na Zemi - vyrábět elektřinu a politiku. Samozřejmě že učení půjde zpočátku pomalu. Cos mi měl vlastně vzkázat?«
Tkan zkusmo máchl křídly. Byl to dobrý tkan, měl tři plně vyvinutá křídla a čtyři zakrnělá - velmi slušný variabilní potenciál. »To je všecko. Pozemšťan chce, aby mu někdo z nás, kdo má velké vědomosti a plné knihy, pomáhal. Bude potom mít v procesu zcivilizování Pluchhů funkci, které se říká „technický poradce“. Nzred nzredd má malé tykadlo stářím ztuhlé a špatně uzpůsobené, aby mohl mluvit anglicky. Tudíž se rozhodl, že to budeš ty, kdo musí Hoganovi technicky radit.«
»Okamžitě se vydám na cestu,« slíbil jsem. »Ještě něco?«
»Nic důležitého. Budeme potřebovat nového nzreda nzredda. Když mi před obydlím pozemšťana vyřizoval vzkaz, spatřilo ho stádo tricefalů a sežrali ho. Byl starý a okoralý a myslím, že jim moc chutnat nemohl.«
»Nzred chutná vždycky,« řekl jsem okřídlenému Pluchovi pyšně. »Jen on jediný z Pluchhů má tykadla a jejich kořeněná chuť se nedá přirovnat k ničemu. Takže nzred tinoslep se stane nzredem nzreddem - poslední dobou ho opouštěly síly a často špatně koordinoval.«
Tkan zamával křídly a rychle se vznesl. »Dej si pozor na tricefaly,« zavolal. »To stádo se ještě pořád pase před Hoganovým obydlím. Jsi vypasený a sklouzneš do žaludku jako malina. Rodina by těžko hledala jiného nzreda.«
Ptakoještěr, přilákaný jeho hlasem, se střemhlav vrhl dolů. Tkan se prudce otočil a pokusil se nabrat výšku. Příliš pozdě. Dlouhý krk ptakoještěra se natáhl, hrozivý zoban se otevřel a -
Ptakoještěr pokračoval v letu a potěšeně si přitom bublal.
Pravda pravdoucí je zapsána v Knize jednic:
Pýcha předchází spolknutí.
Jak jsem řekl, byl to dobrý tkan s vysoce variabilním potenciálem. Naštěstí cyklus právě skončil - nenesl už žádná vejce. A tkanů bylo v téhle sezóně dost.
Mluvili jsme spolu daleko kratší dobu, než jak by se vám mohlo podle mého vyprávění zdát. Tenkrát umělo anglicky jen pár nzreddů; tento jazyk naučili první lidští výzkumníci mého předka nzreda fanobrela a ostatní Pluchhové používali pitoreskní jazyk našich necivilizovaných předků. Měl jisté drobné výhody, to je pravda. Především nás bylo méně sežráno, když jsme se zapovídali, neboť stará pluchština přinášela maximální množství informací v minimálním čase. A navíc jsme se, když jsme mluvili o sobě, nemuseli omezovat na »on«, »ona«, »ono«; angličtina, přestože je nutno uznat, že to je skvělá řeč vzdělaných bytostí, má žalostný nedostatek zájmen.
Vyprostil jsem tykadla z trávy a přichystal se kutálet. Moje tělo přestalo tlačit na bláto pode mnou a mlenb, na jehož noře jsem spočíval, zmenšující se tlak ucítil. Provlhlými, chvějícími se ploutvemi se vyhrabal na povrch.
»Je to možné?« šeptal ten hlupák. »Období větrem hnaných dešťů už je pryč a velcí flekatí hadi odtáhli. Nzred se chystá opustit bažinu.«
»Zalez,« řekl jsem mu. »Musím si něco zařídit. Flekatí hadi jsou pořád stejně hladoví a teď se slétli k bažině i ptakoještěři.«
»Óch!« Otočil se a začal se zahrabávat do bahna. Vím, že není slušné dělat si legraci z mlenbbů, ale ta stvořeníčka jsou tak zbrklá a přitom tak pomalá, že v jejich přítomnosti sotva udržím tykadla zpříma.
»Něco nového?« zeptal se už skoro celý v blátě.
»Zrovna nám snědli tkana. Kdybys viděl nějakého nezapojeného s dobrou variabilitou, měj ploutve připravené. Nehoří to, pro naši rodinu začíná nový cyklus až koncem období. Sežrali taky nzreda nzredda - ale to tě nemusí zajímat, blátotlačko.«
»To nemusí. A slyšel jsi, že taky mlenb mlenbb to už má za sebou? Včera večer vylezl z nory a flekatý had ho chytil. Takové období větrem hnaných dešťů tu ještě nebylo, kam se podíváš, pokládají největší z Pluchhů své životy.«
»Pro mlenba je každé období „to tu ještě nebylo“,« vysmíval jsem se mu. »Počkej na období časných záplav, a pak mi řekneš, co je lepší. Zase vás sejde spousta ze světa a možná i naše rodina si bude muset hledat nového mlenba.«
Zachvěl se, prskl po mně bláto a zmizel pod zemí.
Ach, kde jsou ty časy, kde jsou dny našeho šťastného, bezstarostného dětství. Co jsou to skutečné starosti, jsme neměli ani potuchy.
Snědl jsem trochu trávy a začal se kutálet pryč z mokřiny. Za chvíli nabrala má rotující tykadla takovou rychlost, že jsem se nemusel obávat nikoho kromě těch největších z velkých flekatých hadů.
Jeden z těch obrovitých plazů po mně nečekaně skočil - málem to vypadalo, že rodina šafalonů bude potřebovat nejen nového tkana, ale i nového nzreda, avšak mé devatenácté spirálovité tykadlo mi pomohlo z bídy. Zuřivě jsem ho rozvinul a obrovským máchnutím se přenesl nad slintající tlamou flekatého hada na pevnou zem.
Trpce lituji, moji milí nzreddíci, že jste nikdo z vás po mně nezdědili tohle spirálovité tykadlo. Mou útěchou je, že se objeví, byť v modifikované podobě, u vašich potomků. Bohužel nebude asi dominantní vlastností. Ale vy všichni - alespoň z tohoto cyklu - máte velmi výkonné malé tykadlo, které jsem já podědil po nzredu fanobrelovi.
Ano, říkám vaši potomci. Prosím, nepřerušujte mě nezralými myšlenkami nedávno vyseděných. Vylíčím vám příběh velkých dnů našeho rozbřesku a jak se stalo, že jsme teď tam, kde jsme. Je na vás, abyste našli řešení, protože nějaké řešení existovat musí, a já jsem už příliš starý a dobrý tak pro něčí tlamu.
Jakmile jsem se dostal z mokřin na pevnou zem, musel jsem se samozřejmě pohybovat mnohem rychleji - velkých flekatých hadů je tu víc, jsou větší a taky hladovější.
Znovu a znovu jsem byl nucen využívat skrytých schopností svého spirálovitého tykadla. Několikrát, když jsem vyskočil střemhlav do vzduchu, se po mně vrhli ptakoještěři a roje gridníků. Znovu a znovu jsem se při dopadu na zem sotva vyhýbal vyplazeným jazykům obřích žab.
Na vrcholek desáté nejvyšší hory jsem však dorazil celkem rychle, bez opravdového dobrodružství. A tam jsem poprvé spatřil lidské obydlí.
Byl to dóm, průsvitný, a přesto zbarvený těly mnoha bytostí, které se v naději, že se dostanou k živému masu uvnitř, plazily po jeho povrchu.
Víte, co je to dóm? Představte si tisíckrát zvětšenou polovinu těla právě vylíhnutého nzreda bez tykadel. Představte si, že místo temného odstínu je průsvitný a že odříznutou částí spočívá na zemi, zatímco oblina tvoří vršek. Samozřejmě že na tomhle dómu nebyly žádné knoflíky ani prohlubeniny, které používáme k různým organickým účelům. Byl docela holý.
Vedle se do výšky tyčila ohnivá loď. Nelze ji vylíčit, snad jen že trochu připomíná mlenba bez ploutví a trochu guura bez úponků.
Objevili mě tricefalové, navzájem se však udupali, protože každý se na mě chtěl vrhnout první. Měl jsem chvíli plno práce, abych se těm tříhlavým netvorům vyhnul, a začínal jsem ztrácet trpělivost. Jak je možné, že mě nás spasitel Hogan Shlestertrap nechá tak dlouho čekat venku? Mám totiž pocit, že z nespočetných způsobů, jak Pluchhové scházejí ze světa, je nejnepříjemnější nechat se tricefalem roztrhnout na tři nestejné kusy a pak být pomalu sežvýkán. Ale vždycky jsem měl pověst tak trochu přemrštěného estéta: většině Pluchhů vadí gridníci ještě víc.
Naštěstí dřív, než mě mohli chytit, objevilo jejich stádo trs guurrů, kteří zakořenili poblíž, a začali se pást na nich. Ujistil jsem se, že žádný z guurrů není od nás z rodiny, a znovu jsem se snažil upoutat Shlestertrapovu pozornost.
Teprve zadlouho se část dómu otevřela a jakási síla mě uchopila za tykadla a vzduchem vtáhla dovnitř. Dóm se za mnou zase zavřel a já zůstal v malé kabině poblíž vnějšku. Pohled na mě přilákal spoustu bestií, které zuřivě škrábaly na průhlednou hmotu, z níž byl dóm vystavěn.
Pak vstoupil robot - vypadal přesně tak, jak ho nzred fanobrel popsal. Pomocí malé trubicovité zbraně rychle odstranil milióny stvoření i jejich zbytků, přisátých na mou maličkost.
A pak jsem, mí rozmanití potomci, byl uveden před samotného Hogana Shlestertrapa.
Jak vylíčit tento výhonek rasy zasahující všude? Podle toho, co jsem z něho viděl, měl dva páry hlavních tykadel (říkejte jim, jak chcete - ploutve, úponky, křídla, pařáty), klasifikované jako ruce a nohy. Viditelné bylo ještě páté tykadlo, zvané hlava - umístěné na vrcholu konstrukce. Mělo mnoho hrbolů a prohlubní, sloužících ke smyslovému vnímání. Celého živočicha - s výjimkou nejvzdálenějších konců tykadel - pokrývala modrobílá proužkovaná látka, která nevzniká v žádném případě sekrecí, nýbrž mu ji dodávají ostatní lidé v komplikovaném řetězci, jejž přesně nechápu. Každé ze čtyř hlavních tykadel se dále dělilo na pět malých tykadel - podobných tak trochu blapovým pařátům - zvaných prsty. Vlastní tělo tohoto Hogana Shlestertrapa bylo vzadu ploché, zpředu se však vyznačovalo příjemnou dómovitou protuberancí, připomínající nzreda těsně před snesením vajec.
Představte si, jestli vůbec můžete, že tento člověk se vůbec nelišil od těch, jaké před šesti generacemi popsal můj předek nzred fanobrel. Jednou z velkých výhod civilizace je, že není třeba neustále variovat potomstvo. Takové bytosti si potom mohou zachovat týž obecný vzhled třeba i deset až dvanáct generací.
Samozřejmě každá výhoda něco stojí. A to odpadlíci mezi námi odmítají pochopit...
Když jsem vstoupil, Hogan Shlestertrap spočíval na židli. Židle, to je - o tom snad až někdy jindy. V ruce (to je ta část, kde začínají prsty) držel láhev (připomíná sroba bez ploutví) s whisky. Každou chvíli prováděl to, co nzred fanobrel nazýval aktem kopulace. Já, který jsem tento akt viděl, vás ujišťuji, že se to jinak popsat nedá. Jenom mi není jasné, jaký užitek má z toho aktu láhev whisky.
»Chceš židli?« zeptal se Shlestertrap a zavlněním prstů dal robotovi příkaz, aby odešel.
Stočil jsem se na židli s dobrým pocitem, že se umím zachovat podle lidského protokolu. Udržet se na ní mi však dělalo potíže, protože neměla výčnělky, za které bych se mohl chytit. Nakonec se mi podařilo poskládat se do poněkud křečovité polohy tak, že jsem se zapřel tykadly do stran a spodku.
»Připomínáš mi pavouky, který jsem občas viděl po pořádným flámu,« poznamenal Shlestertrap laskavě.
Jelikož náš zakrnělý mozek mnoho lidských myšlenek nechápe, pečlivě jsem zaznamenával všechno, co Velký civilizátor pronesl, bez ohledu na to, jestli tomu rozumím. Tedy: »pavouk«? »pořádný flám«?
»Jste Hogan Shlestertrap z Hollywoodu Kalifornie USA Země a přišel jste nás vyvést z propasti tmářství na výsluní moudrosti Já jsem nzred šafalon, potomek nzreda fanobrela, který se setkal s vašimi předky, když u nás přistáli. Zesnulý nzred nzredd mne jmenoval vaším technickým poradcem.«
Seděl bez pohnutí, jen malý otvor v jeho hlavě - říkají mu ústa - se rozevíral stále víc a víc.
Nepokrytý zájem z jeho strany mě potěšil i povzbudil. Přikročil jsem ke své nejcennější informaci. O její skutečné ceně jsem však tenkrát neměl ani zdání.
»V Knize sedmic stojí psáno:
Když Pluch potká Plucha, mluví spolu o pohlaví. Svolají poradu, vyberou koordinátora a za jásotu a radosti vejdou v prospěšný stav manželský. Druhá mocnina sedmi je čtyřicet devět.«
Ticho. Hogan Shlestertrap rychle zakopuloval s lahví.
»Šoupli mě do penze,« zamumlal za chvíli. »Velkýho Hogana Shlestertrapa, producenta a režiséra „Lunární milostný písně“, „Štěpení roku 2109“ a „Prchli jsme na asteroidy“. Šoupli mě do penze a poslali na pošahanej koláč, kterýmu taky říkaj svět! Odsouzenej strávit zbytek života mezi ukecanejma matematickejma pavoukama a hladovejma potvorama.«
Vstal a začal kráčet, což je činnost prováděná dolními tykadly. »Točil jsem jim jednu ságu za druhou, nejskvělejší sterea, co kdy Hollywood viděl a cejtil, a jen proto, že moje verze „Dobytí Marsu“ dopadla jako epos, mi dali padáka. Sebral jsem je na ulici, nadělal z nich hvězdy, který zná každý děcko, a co oni? Měli dost slušnosti, aby mi opatřili třeba flek v distribuci na Titanu nebo Ganymedu? Neměli! A když už mě museli vyšoupnout na Venuši, copak by to bylo tak těžký pokusit se ulehčit svýmu svědomí a poslat mě dejme tomu na polární kontinent? Tam člověk narazí aspoň sem tam na hospodu, trochu si pokecá s lidma! Pché! Netroufli si, mohl bych se třeba se slávou vrátit, kdyby mi nechali jen půl šance. Sonny Galenhooper - a to si říká přítel! - mi sežene mizernej džob u Meziplanetární kulturní mise a já potom zjistím, že jsem žbluňknul do rozpařenýho velekontinentu a mám s sebou nádobí na stereo pro zvířata, o kterých polovina biologů tvrdí, že nemůžou existovat. Vynikající kšeft, jen co je pravda! Ale Shlestertrapovo studio se vrátí, větší a lepší než kdy předtím!«
Toto jsou jeho památná slova a já je věrně tlumočím. Snad jednou přijde doba, kdy naše civilizace dosáhne vyšší úrovně - podaří-li se nám ovšem vyřešit současné problémy - a generace zatím nenarozených, daleko kulturnějších Pluchhů, než jsme my, těmto slovům porozumí a docení je. Jim tedy připisuji tento projev velikého civilizátora.
»Ty,« obrátil se ke mně. »Víš, co to je stereo?«
»Přesně ne. Víte, dosud jen jeden z nás mluvil s lidmi, a tak známe jen málo z jejich skvělých způsobů. Naše Kniha dvojic téměř postrádá užitečné informace a je hlavně věnována popisu šesti vašich průzkumníků, jejich lodi a robotů, jak se to jevilo nzredu fanobrelovi. Domnívám se však, že stereo je nezbytná součást průmyslové civilizace.«
Zamával lahví. »Přesně. Sterea jsou základem všeho. Například vaše literatura, vaše hudba, vaše malířství -«
»Promiňte mi,« přerušil jsem ho. »Ale nic z toho se nám ještě nepodařilo vytvořit. Pronásleduje nás tolik -«
»Dere se to ze mě ven!« zařval. »Neopovažuj se mě přerušovat. Tvořím. Kde jsem to byl? Aha. Například vaše literatura, hudba, malířství - víš, co s nimi můžete? Stereo obsahuje všecka umění dohromady a předkládá to masám v jediným kolosálním balíku, celou tu nepokojnou historii lidský cesty dál a dál. Není to náhražka umění ve dvaadvacátým století - je to umění dvaadvacátýho století. A bez umění, kde byste byli?«
»Kde?« zeptal jsem se, protože otázka mě zaujala. 
»Nikde. Vůbec nikde. Možná někde v křoví to projde, ale nakonec rozhodne kvalita. Musíte zaskórovat nějakým Oskarem a předvést kritikům, že vám jde jak o kasovní trhák, tak o umění.« 
Soustředil jsem se, abych se to naučil zpaměti, s tím, že interpretaci nechám na později. Snad jsem chybil, snad jsem se měl ptát víc. Ale bylo to tak zarážející a zároveň povzbudivé...
»Sterea urazily od středověkejch zvukovejch filmů kus cesty,« pokračoval. »Trojrozměrný obrazy, který působí na všech pět smyslů, v úchvatným panorámatu vnímání.«
Hogan Shlestertrap se odmlčel a pak pokračoval ještě vášnivěji. »Copak neplatilo, že Shlestertrapovo studio má svý vlastní cestičky, svý vlastní techniky, jak okouzlit smysly? Ano, pane! Stereu se nedá udělat větší poklona než říct, že má autentickej shlestertrapovskej šmak. Kolik jsem se nadřel, jen abych to vystihnul. A skoro vždycky se mi to podařilo. Však se tvrdí, že člověk je tak dobrej jako jeho poslední stereo.«
Využil jsem odmlky a váhavě klepl malým tykadlem. Kulturní vyslanec vzhlédl. »Promiň, kámo. Máme spolu natočit stereo o vašem životě, o vašich touhách a nadějích. Něco, po čem si sednou na zadek a čeho si všimnou až v Peorii. Něco, co by vám taky dalo kulturu.«
»To hrozně potřebujeme. Hlavně takovou, co by nám pomohla bránit se proti -«
»Jasně. Já to teď rozjedu. Koukej, teď se budu jen vykecávat. Nikdy se nerozhoduj u dřív, než se vyspím, starý dobrý podvědomí si musí taky vodpracovat na každý myšlence svůj díl. Protože chápeš, o co jde ve stereu po technický stránce, mužem se pustit do příběhu. Náboženství a politika, to zabírá vždycky, ale pokud jde o umění, který má udělat díru do světa, vždycky tvrdím, dejte mi poctivou zamilovanou historku. Takže jak to u vás vypadá s milostným životem?«
»Odpověď na tuto otázku je poněkud komplikovanější,« odvětil jsem pomalu. »V tomto ohledu jsme měli vážné komunikační potíže už s prvními badateli od vás. Připadalo jim to velmi složité.«
»Ále,« mávl opovržlivě rukou. »Potrhlí vědci si vždycky najdou nějaký komplikace. Dostat se na kořen problému chce obchodníka a umělce v jedny osobě - pozor, každým coulem umělce. Takže začnem třeba takhle: jak se ty vaše dvě pohlaví jmenujou?«
»V tom je právě ten problém. My nemáme dvě pohlaví.«
»Aha. Vy jste ty - takový tamty, co... V takový situaci asi moc konfliktů nebude. No jo. S jedním pohlavím ne.«
Byl jsem nešťastný. Zjevně mi neporozuměl. »Chtěl jsem říct, že máme víc než dvě pohlaví.«
»Víc než dvě pohlaví? To myslíš jako u včel? Dělnice, trubci a královny? Ale ty mají ve skutečnosti taky jen dvě. Dělnice -«
»My Pluchhové máme sedm pohlaví.«
»Sedm pohlaví! To se nám to teda trochu zkomplikuje. To abysme vymejšleli historku se SEDMI POHLAVÍMA?« zaječel.
Padl bez vlády do židle a prohlížel si mě svými optickými orgány. Chvěly se jako tykadla.
»Jsou to podle pořadí v Knize sedmic srob, mlenb, tkan, guur -«
»Dost, dost!« přikázal. Opět zakopuloval s lahví a poručil robotovi, aby přinesl další. Nakonec si vzdechl a řekl: »Proč proboha jste si museli vybrat sedm pohlaví?«
»Kdysi jsme mysleli, že všichni živočichové potřebují minimálně sedm pohlaví. Až když přiletěli badatelé od vás, zjistili jsme, že to neplatí ani o všech tvorech na naší planetě. Můj předek nzred fanobrel mnohokrát užitečně rozmlouval s biology expedice a ti mu poskytli teoretické znalosti, aby nám vysvětlil to, co jsme znali jen z praxe. Například biologové usoudili, že jsme se vyvinuli k sedmipohlavní formě, abychom podpořili variabilitu.«
»Variabilitu? To jako že vaše děti budou každý jiný?«
»Přesně tak. Víte, jen jedno žerou všichni požírači na Venuši raději než sebe navzájem - a to jsou Pluchhové. Přicházejí z druhého světadílu, ze všech ostrovů a moří Venuše, v nejrůznější doby, jen aby si pochutnali na Pluchovi. Když takový normální býložravec narazí na Plucha, utluče k smrti třeba silného masožravce, mrtvoly poraženého protivníka si nevšimne, jen aby si mohl pochutnat na Pluchovi.«
Veliký civilizátor mě se zájmem pozoroval. »A proč? Co je na vás tak senzačního?«
»To přesně nevíme. Možná mají naše těla chuť, která vzrušuje příslušné buňky všech Venušanů. Ale taky možná proto - což naznačil jeden z biologů nzredu fanobrelovi -, že naše tkáně obsahují nějaký prvek či vitamín, nezbytný jako součást stravy všech životních forem na Venuši. My jsme malá, bezmocná stvoření a máme-li přežít, musíme se reprodukovat ve velkém množství. Velká část z tohoto množství se musí lišit od rodiče, jemuž se podařilo dožít se reprodukčního stadia. Po sedmi rodičích, kteří vydrželi na světě tak dlouho, že se mohou rozmnožovat, dědí potomek maximum vlastností nutných k přežití, stejně jako dostatečnou odlišnost od každého z nich. Tím je zajišťována stále a rapidně se vylepšující rasa Pluchhů.«
Zabručel na znamení souhlasu. »To asi jo. Mít odlišnýho potomka je při jednopohlavnosti téměř nemožný. U bisexuálů už je proměnlivost dosti značná. Se sedmi pohlavíma neexistuje hranice. Ale copak se vám někdy nevyvede Pluch, kterej není k jídlu a kterej se dokáže vyboxovat z bryndy?«
»Ne. Zdá se, že to, co způsobuje naši chutnost, je nepostradatelné pro naši fyzickou stavbu. A podle biologů z expedice je náš vývoj zaměřen vždycky k schopnosti unikat - ať už rychlostí, ochranným zbarvením nebo schopností ukrýt se. Bojovný Pluch se nikdy nevyvinul. Nikdy jsme to nedokázali - a ne že bychom měli jen jednoho či dva nepřátele. Pluchhy požírá každý, kdo sám není Pluch. S výjimkou lidí - mohu vám při této příležitosti vyjádřit náš hluboký vděk?
Někdy se v našich knihách čísel dočteme, že Pluchhové se sjednotili a pokusili se spojeným úsilím klást odpor vyhlazování. Ale zbytečně, místo jednoho zmizela celá skupina. Nikdy jsme neměli dost času vyvinout fungující systém obrany, vynalézt tak skvělé věci jako zbraně, které - jak tomu rozumíme - lidé mají. Proto jsme měli z vašeho příchodu takovou radost. Konečně -«
»Ten aplaus si ušetři. Mám práci, musím natočit stereo. Když už tu není dost materiálu na ságu, ať to je alespoň epos. Tak jak to tu u vás vlastně funguje?«
»Dovolíte, abych řekl, že vám budeme stejně vděčni a budeme vám navždycky blahořečit? Stačí, když nám ukážete cestu k civilizaci, stačí, když se naučíme stavět bezpečná obydlí A -«
»Jasně, jasně. Počkej, vemu si další flašku. Jak těch vašich sedm pohlaví vypadá a jak je to u vás s rodinama?«
Uvažoval jsem. Dobře jsem si uvědomil, jakou mám v této chvíli zodpovědnost, jak důležité je poskytnout našemu dobrodinci úplné a přesné informace, na jejichž základě vytvoří stereo, první krok k civilizaci, který musíme učinit.
»Prosím, nezapomínejte, kolik zůstává mimo dosah našeho chápání. Víme, co se napohled děje, ale k vysvětlování onoho dění používáme teorií biologů z první ohnivé lodi. Naneštěstí měli teorií zahalených do lidského jazyka mnoho, a jak sami dokonce přiznávali, pro aplikaci na proces reprodukce Pluchhů to byly teorie poněkud elementární. Jednu celou generaci z fanobrelovy rodiny jsme obětovali na mikroskopický výzkum, ale dospěli jsme jen k základům. Našich sedm pohlaví je -«
»Slyšel jsem, že to je komplikované,« přerušil mě Shlestertrap. »Když se expedice vrátila, nechali biologové venušské sekci Interplanetární kulturní mise řadu čísel dlouhou pět mil. Jenže hned pak přišly volby, k vládě se dostala jiná strana a všem jim dala padáka. A já nejsem cvok, abych se prokousával tou vědeckou hatmatilkou. Jeden z nich - myslím, že Gogarty - nasadil všechny páky, aby mě vyšťouchnul a jel sem místo mě. Některejm lidem prostě nikdy nedojde, že se octli, co se týče politiky, mimo mísu. Teď jsem tu já a budu točit stereo - a jaký stereo! Přijel jsem, abych, jak to stojí v prospektu venušské sekce, „vyhověl Pluchhstvu a donesl mu kulturu“.«
»Díky. My jsme se divili, proč se Gogarty nevrátilo - promiňte - proč se nevrátil, když se tolik zajímal o naši úroveň a jak žijeme. Ale bezesporu byl v lidském pojetí věcí proces vyhazovu novou stranou po volbách velmi produktivní. Ještě jsme nedospěli do takového stadia, abychom měli strany nebo volby a podobné nástroje. Pro nás jsou všichni lidé stejně vševědoucí a skvělí. Jistě rozumíte lidské genetice.«
»Jasně. Myslíš jako chromozómy a tak dál?« 
Dychtivě jsem zaplácal malým tykadlem. 
»Ano, chromozómy a takdál. Zejména takdál. Myslím, že právě „takdál“ zapříčinilo, že se nám celá ta záležitost jeví trochu obtížná. Gogarty se o takdálu nikdy nezmínil. Hovořil jenom o chromozómech a genech.« 
»Už mi je jasný, proč mi dali tu nalejvárnu z biologie. Počkej: chromozómy jsou soubory genů, který určujou znaky. Když je živočich schopný reprodukce, každá jeho zárodečná - neboli reprodukční - buňka se dělí do dvou buněk dceřiných, zvaných gamety. Dceřiná buňka obsahuje polovinu chromozómů rodičovské buňky a každý chromozóm v každé gametě odpovídá chromozómu v druhé dceřiné buňce. Tento proces se nazývá meióza. Jestli jsem to někde popletl, klidně mě oprav.«
»Jak by mohl člověk něco poplést?« zeptal jsem se oddaně.
V obličeji mu naskočily vrásky. »Samičí zárodečná buňka má u lidí dvacet čtyři páry chromozómů. Jednomu páru se říká chromozóm X a určuje pohlaví. Tato ženská zárodečná buňka se dělí do dvou ženských gamet se čtyřiadvaceti vzájemně si odpovídajícími chromozómy a s jedním chromozómem X v každé gametě. Jelikož mužská zárodečná buňka má - jestli si to dobře pamatuj u - jenom dvacet tři identické páry chromozómů a jeden pár chromozómů X-Y, dělí se na dvě mužské gamety se čtyřiadvaceti chromozómy v každé, ale jenom dvacet tři z nich mají navzájem protějšky. Čtyřiadvacátý je v jedné mužské gametě chromozóm X a ve druhé chromozóm Y. Jestliže se mužská gameta - neboli spermie - obsahující chromozóm X spojí s ženskou gametou - neboli vajíčkem, jak to nazýval ten chlapík, co mě nalejval, obsahujícím chromozóm X - bude výsledkem ženská zygota. Jestliže oplodní vajíčko gameta s chromozómem Y, vznikne mužská zygota. Než mě nechali odletět, hustili to do mě ze všech sil. Přednášky, hypnopedie, všecko.«
»Přesně tak,« řekl jsem nadšeně. »V našem případě však -«
»Když o tom teď tak přemýšlím, ještě si vzpomínám na jedno. Chromozóm Y se považuje za trochu nedovyvinutý nebo ve vývoji opožděný a způsobuje, že gameta, která ho obsahuje, je slabší nebo co. Proto se vždycky rodí trochu víc kluků než holek - spermie s chromozómem X je rychlejší a má větší šanci, že oplodní vajíčko. A proto taky ženský jsou odolnější a žijou dýl než muži. Jednoduchý. Jak to funguje u vás?«
Z toho, jak se konverzace vyvíjela, se mi začínala motat hlava a atmosféra dómu - s malým obsahem par - vysušovala mé smysly. Ovšem byla to historická příležitost a nemohl jsem dovolit, aby ji má osobní slabost narušovala. Napjal jsem tykadla a spustil.
»Po manželské poradě, kdy se ustaví řetězec, jsou všechny pohlavní zárodečné buňky stimulovány do stavu meiózy. Zárodečná buňka se rozdělí na sedm gamet, přičemž šest z nich má brvy a sedmá je sekretována dovnitř nebo vně Plucha - podle pohlaví.«
»Co je to zač ten řetězec?«
»Reprodukční řetěz? Normálně uváděné pořadí je srob (vodní forma), mlenb (obojživelník), tkan (okřídlený), guur (rostlinná forma), flin (norník), blap (žije na stromech). Řetězec samozřejmě pokračuje v kruhu: srob, mlenb, tkan, guur, flin, blap, srob, mlenb, tkan, guur, flin, blap, srob -«
Hogan Shlestertrap uchopil hlavu do rukou a pomalu se houpal sem a tam. »Začíná to sroby a končí blapy,« řekl, že ho skoro nebylo slyšet. »A já jsem -«
»Srobby,« opravil jsem ho nesměle. »A blappy. Ale nemusí to začínat jedním a končit druhým. K zplození může dojít kdekoli v řetězci rodiny za předpokladu, že zygota projde všemi pohlavími tak, aby získala všechny chromozómy.«
»Dobrá. Vrátíme se, prosím tě, k chromozómům a zdravému rozumu. Právě se rozdělila zárodečná buňka, třeba u sroba, na sedm gamet - místo na poctivý dvě, jak je to u všech logickejch druhů.«
»Pokud to jsou naše chabé mozky s to pochopit, tak chromozómový systém, vypracovaný Gogartym a jeho asistentem Wolfstenem po důkladném mikroskopickém zkoumání, je takový. Gogarty přitom mého předka nzreda fanobrela varoval, že to je jen předpoklad. Podle této analýzy každá zárodečná buňka daného pohlaví má čtyřicet devět chromozómů, po sedmi od typů A, B, C, D, E, F, šest typů G a jeden typu H, přičemž typ H určuje pohlaví. Při meióze vznikne šest pohyblivých gamet. Každá obsahuje identickou skupinu sedmi chromozómů typu A až G. Sedmá neboli stacionární gameta obsahuje chromozómy A, B, C, D, E, F a H. Tuto gametu nazval Gogarty ženskou neboli H-gametou, protože tělo Plucha nikdy neopouští, dokud se nevytvoří plně oplodněná buňka s čtyřiceti devíti chromozómy neboli sedmi gametami - a taky protože určuje pohlaví. Tedy pohlaví onoho Plucha, v jehož těle stacionární gameta je.«
»Samozřejmě,« zamumlal Shlestertrap a dlouze a zamyšleně zakopuloval s lahví.
»Musí to tak být, neboť v konečné zygotě je to jediný chromozóm H. Ale ty to víš sám. Se svou lidskou inteligencí jsi vše už dávno anticipoval a celý proces extrapoloval z několika faktů, o kterých jsem se zmínil.«
Na vrcholu hlavy našeho civilizátora se hromadila vlhkost a kutálela se v nejroztodivnějších vzorech po tváři. »Já ti rozumím,« připustil, »a samozřejmě že jsem už dávno všechno pochopil. Ale nemyslíš, že bys mohl klidně pokračovat, jen aby sis v tom udělal jasno sám?«
Poděkoval jsem mu za nikdy neselhávající lidskou zdvořilost. »Začíná-li náš řetězec srobem, předá srob jednu ze svých šesti mobilních gamet mlenbovi, v němž se tato gameta spojí s jednou z mlenbových buněk A až G a vytvoří to, čemu Gogarty říkal dvojitá gameta neboli prezygota. Tato prezygota obsahuje sedm párů chromozómů A až G a v těle tkaná - dalšího v řetězci - se spojí s tkáňovou mobilní gametou, čímž vytvoří trojitou gametu se sedmi trojicemi chromozómů A až G. Tak to pokračuje dalšími pohlavími a vždy přibývá jedna sedmichromozómová gameta, takže u blapa už je to dvaačtyřicet chromozómů - šest A, šest B až k šesti G. V tomto okamžiku ztrácí šestinásobná gameta své brvy a spojuje se v blapovi se stacionární gametou H, aby vytvořila zygotu se čtyřiceti devíti chromozómy a samozřejmě pohlavím blapa. Následuje snesení vajíčka a po krátkém sezení se narodí malý blap. Pečuje se o něj, jak jen to je možné. Během deseti dnů ho rodič naučí všechno, co dokáže, o životě Plucha s pohlavím blapa. Po deseti dnech napůl dospělý blap vyrazí a začne se živit sám. Za sto dní je schopen přidat se k rodině a jako zcela dospělý se reprodukovat.
Řetězec může začít kdekoliv, ale vždy postupuje stejným směrem. Takže flin předá původní gametu se sedmi chromozómy blapovi ze svého řetězce, aby se stala dvojitou gametou, blap předá dvojitou gametu srobovi a ten z ní učiní trojitou, takže v tomto případě bude proces naplněn v úponcích guura s výslednou guurovou zygotou. Nebyl ten Gogarty i na člověka hodně chytrý? Mimochodem - naznačoval, že možná vlastně nejsme tvorové se sedmi pohlavími, ale sedm různých druhů, žijících v reprodukční symbióze.«
»Gogarty byl ďábel! Ty, počkej! Srob, mlenb, tkan, guur, flin, blap - to je jen šest!«
Konečně jsme dospěli tam, kde to začíná být doopravdy zajímavé. »Přesně tak. Já jsem zástupce sedmého pohlaví - nzred.«
»Tak nzred, hm. A co děláš ty?«
»Já koordinuji.«
Jekot přivolal jednoho z robotů. Přikázal mu donést celou bednu s lahvemi whisky a položit mu ji k židli. Poručil mu taky, aby byl nablízku pro případ naléhavé potřeby.
Bylo to velice zábavné. Moje informace působily ještě větší senzaci, než jak mi to líčil můj předek nzred fanobrel. Nám Pluchhům se nestává často, že bychom poskytovali nějakému jinému druhu rozptýlení intelektuální a nikoli chuťové.
»Von koordinuje! Potřebujou speditéra nebo dispečera?«
»Já splňuji všecky tyto funkce. Přesto však převážně koordinuji. Pochopte, mlenb je primárně zainteresován, aby si získal přízeň vhodného sroba, a hledá tkana, kterého by mohl milovat. Tkan se pouze dvoří mlenbovi a je přitahován k dobrému guurovi. Já jsem zodpovědný za vytvoření úplného a účinného řetězce těchto jednotlivců - tedy kompatibilního řetězce, kde dokonalé přátelské vztahy tvoří uzavřený kruh, řetězec, který vyprodukuje potomstvo o maximální variabilitě. Po manželské poradě, kdy je řetězec vytvořen, začíná každé pohlaví vylučovat svou původní zárodečnou buňku s plnými čtyřiceti devíti chromozómy. V té době má nzred plno práce. Musí zabezpečit, aby se všechny zárodečné buňky vyvíjely stejnoměrným tempem - každé pohlaví se pokouší v průběhu cyklu oplodnit sedm gamet H. Smrt každého z jednotlivců uprostřed cyklu znamená úplné zrušení rodiny s výjimkou gamet, které už byly přivedeny do násobného stavu. S pomocí náčelníka daného pohlaví lze někdy sežraného jednotlivce nahradit dalším téhož pohlaví, jemuž byl zbytek rodiny vyhlazen.«
»To máš teda fofr,« poznamenal Hogan Shlestertrap. »Ale jak se může nzred narodit, když nejseš v řetězci?«
»Nzred je vně a zároveň i uvnitř řetězce. Šest pohlaví, která si předávají gamety přímo, tvoří řetězec a řetězec plus nzred tvoří rodinu. Nzred se se svými reprodukčními funkcemi hodí do řetězce v kterémkoli místě podle toho, jak vyžaduje situace. Může přijmout šestinásobnou supergametu od tkana a předat původní jednoduchou guurovi, může být mezi flinem a blapem, blapem a srobem, kdekoli je to zapotřebí. Například v období dvanácti hurikánů nemůže tkan létat a uskutečňovat své reprodukční vztahy s guurem, ať ten se zakoření, kde chce: nzred tedy zaplní mezeru, která by v řetězci vznikla. V cizím jazyce se to vyjadřuje poněkud těžko - i biologům z expedice to přišlo komplikovanější než mitóza oplodněné pluchské buňky, ovšem -«
»Zadrž,« přikázal Hogan. »Ještě mi zbylo deko zdravého rozumu, tak si ho nechám pro případ, že bych se chtěl zbláznit. Už mě ani za mák nezajímá, jak se nzred v tomhle bláznivém rozmnožovacím kolotoči zapojuje a vypojuje, a rozhodně nechci slyšet ani slovo o vaší mitóze. Mám dost svejch vlastních starostí a každým momentem jich je čím dál víc. Řekni mi tohle: kolik potomků má každý v každým cyklu?«
»Podle toho, kolik rodičů se dožije konce cyklu a kolik nevysezených vajec se vlivem nadměrné variace -«
»Dobrá! Na konci dokonalýho cyklu - když se zvedne mlha - kolik máte celkem mladejch?«
»Čtyřicet devět.«
Zvrátil hlavu na opěradlo židle. »Na to, jak rychle scházíte ze světa, to moc není.«
»Máte pravdu, naprostou pravdu. Ale bohužel v našich podmínkách žádný rodič víc než sedm vajec nevysedí a rozhodně víc než sedm mláďat nevychová tak, aby všem předal své schopnosti přežít. V nejlepším případě.«
»To si myslím.« Vyňal ze svého oděvu špičatý nástroj a list bílého materiálu. Za chvíli jsem podle fanobrelova popisu poznal, jakou činnost provádí. »Moment,« řekl a psal. »Hned tě zavedu do promítačky a ukážu ti nový stereo s lidskejma hercema. Není moc dobrý, ale pro tebe se hodí, protože uvidíš, co chci pro vaši kulturu udělat. Přemejšlej přitom, jak mi můžeš pomoct s příběhem. Takhle vypadají podle Gogartyho chromozómy v rodičovský buňce, když se rozdělila - jo?«
Strčil mi pod smyslová tykadla list:

Mobilní gamety (obrvené)		A	A	A	A	A	A	A		stacionární gameta určující pohlaví, „oplodněná“ supergametou složenou z šesti mobilních gamet, po jedné z každého ze šesti pohlaví	
		B	B	B	B	B	B	B			
		C	C	C	C	C	C	C			
		D	D	D	D	D	D	D			
		E	E	E	E	E	E	E			
		F	F	F	F	F	F	F			
		G	G	G	G	G	G	G			

»Zcela správně,« řekl jsem a obdivoval nadřazenost psaných symbolů proti těm, které jsme nuceni rýt do písku nebo bláta.
»Fajn,« dál si zapisoval. »Který pohlaví je ženský a který mužský? Všiml jsem si, že říkáš on a -«
Musel jsem ho přerušit. »Používám toto označení, protože se jich angličtině víc nedostává. Uvědomuji si, jak skvělý jazyk to je, a že když jste ho vytvářeli, neměli jste důvod brát v úvahu Pluchhy. Přesto zájmeno pro tkana, blapa a guura postrádá. Ve vztahu jednoho k (druhému jsme všichni mužského pohlaví v tom smyslu, že přenášíme oplodňující gamety, ale jsme taky ženského pohlaví, protože musíme vysedět výslednou zygotu. A pak zase -«
»Přibrzdi, chlapče, přibrzdi. Musím z toho udělat příběh a ty mi vůbec nepomáháš. Takhle vypadá vaše rodina, viď?« znovu mi podržel list papíru.

»Ano. Jenom to, jak jste nakreslil nzreda, není přesně -«
»Poslouchej, Frantíku,« zaúpěl, »bude to, jak to chápu já. A já to chápu takhle. A teď zamilovanej příběh, počkej, budu přemejšlet...«
Čekal jsem, zatímco mu mozek pracoval na té podivné věci, zvané příběh, nezbytné pro stereo, které je zase naopak nezbytné pro vznik naší kultury a civilizace. Brzo, už brzo budeme mít obydlí, nedobytná jako dóm, v němž jsem seděl, budeme mít trubkovité zbraně, jako je ta, kterou použil robot, když jsem přišel -
»A co takhle?« zeptal se najednou. »Pochop, nic ještě není definitivní - jenom to sypu z rukávu, zkouším, co to udělá. Srob potká mlenba, tkan ztratí guura, flin dostane blapa. Jak to vypadá? Jenom nevím, jak tam dostat nzreda.«
»Já koordinuji.«
»Jo, koordinuješ. Jasně. Srob potká - Drž zobák. Jediný, co máš čas od času říct, je ano.« Zamumlal několik slov k robotovi, který se objevil vedle mé židle. »Bronzák tě zavede do promítačky. Já budu zatím přemejšlet.«
Celý rozlámaný jsem sešplhal na podlahu a chystal jsem se jít za robotem.
»To bude zamilovanej příběh jak stehno,« uvažoval za mými zády Shlestertrap. »Už to mám. Jako trojrozměrný šachy: všichni pióni se zbláznili a dáma operuje z hyperprostoru ven a zase dovnitř. Jen by mě zajímalo, jestli ty brambory mají taky náboženství. Občas si střihnout hezký zbožný stereo - Hele! Máte náboženství?«
»Ano,« řekl jsem.
»Jaký? Zajímá mě, v co věříte. Obecně. Jednoduše. Filozofii si necháme napotom.«
Po uplynutí intervalu, který jsem odhadoval jako čas od času, jsem znovu velmi uvážlivě řekl: »Ano.«
»Cože? Jestli se chceš dozvědět, co je pro tebe dobrý, tak si ty srandičky strč někam! Jenom proto, že jsem ti řekl, abys mi neskákal do řeči, když nahlas přemejšlím - Žádný frky, když se tě na něco ptám!«
Omluvil jsem se a snažil se vysvětlit zdánlivou nezdvořilost jednoduchými podmínkami, v nichž my Pluchhové žijeme. Vždyť když tkan letí jako o život, aby varoval rodinu, že se jejich směrem plíží za kořistí smečka strintů, nikoho ani nenapadne brát sdělení jinak než doslova. Komunikace pro nás v zásadě znamená informace nezbytné k přežití. Musí být explicitní a konečná.
Lidská řeč jako produkt civilizované rasy je však strom s mnoha různými plody. A jak jsem k našemu žalu zjistil, není vždy snadné najít ten, který má být stravitelný. Například mozek sžírající, nepostižitelný jev, jemuž říkají slovní hříčka.
Shlestertrap nad mými omluvami mávl rukou. »Omlouváš se a já ti odpouštím. Jak si u vás představujete posmrtnej život?«
»My vlastně nevěříme,« vysvětloval jsem pomalu, »protože žádný z Pluchhů se ještě po smrti nevrátil, aby nás ujistil, že před námi něco existuje. Avšak díky obtížím, které v tom jediném, nám známém životě zakoušíme, a díky jeho zneklidňující krátkosti si rádi představujeme, že máme ještě alespoň jednu další existenci. Není to ani tak víra jako spíše naděje.«
»Na to, že nemáte plíce, si dost foukáte. Co je zač ta vaše naděje?«
»Že se po smrti vynoříme v rozlehlé krajině malých moří, blat a hor, kde kolem dokola rostou šťavnaté růžové bylinky. Že všude, kam naše optické orgány dohlédnou, jsou jen a jen Pluchhové.«
»A?«
»Už nic. To je naše naděje: octnout se - ať už v tomto životě nebo v příštím - někde, kde jsou jen Pluchhové. Rozumějte, Pluchhové jsou jediné bytosti, o nichž bezpečně víme, že Pluchhy nepožírají. Domníváme se, že sami se sebou bychom byli velmi šťastní.«
»Z tohohle neudělám jedinej šot. Kdybyste aspoň věřili v boha, kterej chce živý oběti - ale řekl bych, že máte život už tak dost komplikovanej. Jdi se podívat na stereo. Já něco vymyslím.«
V promítačce jsem se zkroutil na židli, kterou mi robot přistrčil, a sledoval jsem, jak se svými druhy zakládá lesklé barevné proužky do pěti podlouhlých mlenbovitých přístrojů, připevněných na stropě a stěnách. Samozřejmě jsem se od té doby naučil, že v lidských termínech to je film a projektory, ale v této chvíli bylo pro mě všechno nové, podivné a nádherné; byl jsem jeden velký optický orgán a sluchový knoflík.
Jen samo množství věcí, co lidé vlastní! Kolik mají rozmanitých způsobů, jak zaznamenávat - knihy, sterea, papíry a tužky, abych uvedl jen pár příkladů. Jsem přesvědčen, že jejich paměť je především reziduálním vývojovým rysem, který již atrofuje a bude brzy nahrazen nějakou metodou spojující záznamový aparát přímo s myšlenkovým procesem. Nemusí nosit v hlavě Knihy čísel a učit se nazpaměť devět tisíc údajů o historii druhu, nemusí neustále revidovat závěry odvozené z dávných událostí, a tak se vyrovnávat s naléhavostí současných událostí. Uvažoval jsem o těch skvělých lidských možnostech a mé vlastní ego se téměř rozpustilo.
Náhle se v místnosti setmělo a malá bílá tečka se zvětšila do dokonale barevné, dokonale zvukové, dokonale čichové a částečně i hmatatelné projekce, s kterou jsme se tak dobře seznámili. Z neznámých důvodů autoři stereí naprosto opomíjejí chuť, broč, tlak a grig - i když působením na čich lze vzbuzovat přibližnou představu o chuti a vnímavý jedinec může během emotivní sekvence uspokojivě bročovat. A ta dokonalá barevnost - ano: mělo by být zřejmé, že lidé používají jen tři základní barvy namísto existujících devíti, protože to považují za civilizační jednoduchost; samotná jednotvárnost kombinací modré, červené a žluté je úmyslným limitem, jejímž smyslem je výzva jejich technice.
Jak přede mnou ožívaly lidské postavy, začal jsem chápat, co myslí Hogan Shlestertrap příběhem. Je to historie jednoho nebo více individuí ve specifické kulturní matici. Jenom jsem přemýšlel, jak Shlestertrap odvodí příběh ze skrovného života Pluchhů, vždyť znal jen několik z nás. Nevěděl jsem o existenci báječného lidského smyslu, jakým je fantazie.
Příběh, který jsem v první děsivý den naší civilizace viděl, vyprávěl o jejich dvou pohlavích. Představitelé těchto pohlaví (muž, Luis Trescott, a dívka, Bettina Bramwellová) byli protagonisty filmu.
Příběh líčil úsilí Bettiny Bramwellové a Luise Trescotta spojit se a snést vejce. Čelili mnoha složitým komplikacím, ale nakonec všechny překážky překonali, spojili se a mohli se rozmnožovat.
Díky jakémusi opomenutí končil příběh dřív, než došlo ke skutečnému snesení vejce, ale nade všechny pochyby z něho vyplývalo, že k tomuto procesu vbrzku dojde.
Bylo to první stereo, které jsem kdy viděl. Barvy zostřené zvukem prapodivné záležitosti, jíž se říká hudba, se pak stáhly a zmizely. Do místnosti opět vniklo světlo a roboti se postarali o projektor. Rozechvělý novým poznáním jsem se vrátil k Shlestertrapovi.
»Jistě,« řekl. »Je to dobrý. Dost dobrý na to, jakej mi udělali rozpočet. Teď se podívej. Mám nápad na stereo. Musí se mi ještě trochu rozležet v hlavě, ale nápad to je. Koho se, prckové, bojíte nejvíc?«
»Tak například v době dvanácti hurikánů nám nejvíc škodí strintové a savý břečťan. V ostatních hurikánových obdobích - a ta jsou pro nás vlastně nejhorší - nás nejvíc trápí tricefalové, brinosauři a gridníci.«
»Nevykládej mi o všech trablech, co máte. Zkus to takhle: Koho se bojíte nejvíc právě teď?«
Dlouze jsem uvažoval. Normálně by mi ta otázka poskytla látku k přemýšlení na dva dny, ale Velký civilizátor šoupal nohama a já grigoval jeho netrpělivost. Bylo třeba se rozhodnout: možná právě v tomto okamžiku jsem udělal chybu, mí potomci, ale pamatujte, že kdybych se rozhodoval déle, nemuselo by se nám dostat vůbec žádných výhod civilizace.
»Velcí flekatí hadi. Bojí se jich samozřejmě pouze nzreddi, mlenbbové, flinnové a blappové. Guurry teď požírají hlavně tricefalové a srobby -«
»Dobrá. Flekatý hadi. Pojď mi z pozorovatelny nějakýho ukázat.«
V místnosti, kterou jsem do dómu vstoupil, jsem natáhl svá tykadla k průhledné střeše.
»Támhle, přímo nade mnou. To zvíře, co spolklo dodla, a teď se na něho vrhají gridníkové a savý břečťan.«
Shlestertrap pohlédl nahoru a otřásl se. Když nás ty příšery zahlédly, začaly ještě zuřivěji škrábat po konstrukci, aniž přestaly žrát to, co žraly v okamžiku, kdy jsme vstoupili. Savý břečťan vlekl velikého flekatého hada pryč.
»To je mi ale místo,« mumlal Shlestertrap. »Tady by člověk udělal terno s antidovolenou. Přijeďte k nám a naučte se smát svým nočním můrám. Vynikající kuchyně nabízí všechny pokrmy - včetně vás. Staňte se hosty nejlepšího trávení. Každému podle jeho chuti - chuť každého pro všechny.«
Čekal jsem, až lidská mysl prozkoumá všechny aspekty problému, který zůstával mimo mé chápání.
»Oukej. Tak tohle byl velkej flekatej had. Pošlu roboty, aby natočili pár šotů toho fešáka do sterea. A než to bude, co uděláme s obsazením?«
»S obsazením?« tápal jsem. »S čím? Jaké obsazení myslíte?«
»Herce. Představitele rolí. Jasně chápu, že nemáte zkušenosti ani z komparsu, ale uděláme to jako de millovskej dokument. Potřebuju představitele každýho pohlaví - ty nejlepší, co máte. Měli byste je vykutat někde na soutěžích krásy nebo co tu pořádáte. Tak, aby vás bylo sedm, každej jinej.«
»Představitele můžeme získat prostřednictvím náčelníků pohlaví. Nzred tinoslep bude novým nzredem nzreddem, a jestliže se dostatečný počet mlenbbů odváží sejít v blatech, měli by vybral nového mlenba mlenbba. Víc nic pro první krok k civilizaci už zapotřebí není?«
»To je všechno. Napíšu první verzi - nebude ještě úplně dokonalá, ale vylepšit ji budu mít času dost.«
»Takže mohu odejít.«
Zavolal robota, který mě zavedl k přístroji připomínajícímu stereoprojektor.
»Mrzí mě, že s tebou nemůžu poslat nějakýho robota, aby na tebe, až budeš slejzat dolů z kopce, dal bacha. Ještě jsem nevypakoval a den dva je chci mít po ruce. Dali mi jen standardní státní modely, a z těch žádnou velkou rychlost nevymáčknu. Když si vzpomenu, že jsem míval osmnáct Klouzavých divochů, jenom aby mi uklízeli dům! Ach jó - kdeže loňský sněhy jsou!«
Musel jsem přiznat, že toto prapodivné zvolání je oprávněné, a snažil jsem se ho ujistit: »Kdyby mě někdo sežral, tak vím aspoň o třech dalších nzreddech, kteří mě dokážou zastoupit. Jen se musím dostat dost daleko dolů, potkat nějakého živého Plucha a informovat ho o vašich - o vašich požadavcích na obsazení.« 
»Fajn,« řekl mi srdečně. »S kýmkoli z vás, co umíte slušně anglicky, to hravě zvládnu. Platí: nemám chuť nechat povalovat věci v bednách dýl, než musím. Křiváku, hoď do paprskáče trochu víc šťávy, ať tady ten fešák rychle odstartuje. Pak se fofrem vrať, nebo si na nás bude chtít vypěstovat žaludeční vředy polovina všech hladovejch krků z celý Venuše.«
Robot zvaný Křivák stiskl páku paprskometu. Ve chvíli, kdy jsem si začal přístroj prohlížet s nadějí, že i přes svou omezenou mentalitu si dokážu uchovat otisk tohoto mechanismu, který by nám mohl pomoci vyřešit naši naléhavou situaci, jsem byl otvorem v dómu vymrštěn a vysazen v půli kopce. Otvor, jak jsem si všiml, když jsem vztyčil tykadla a kutálel se od liány savého břečťanu, byl ve skutečnosti částí dómu, která přestala na okamžik existovat.
Dál už jsem o tom přemýšlet nemohl. Odevšad se na mě vrhali nejrůznější chlamstouni, chňapáci a drapáci. Schoulený jsem klouzal z desáté nejvyšší hory a trpce litoval, že Hogan Shlestertrap potřebuje roboty, aby mohl vypakovat.
Při této příležitosti jsem, mé milé děti, přišel o kruhové tykadlo. Mohl to mít na svědomí tricefalos nebo velký dodl.
U mokřin jsem zjistil, že mého posledního pronásledovatele, velkého zeleného šata, chytilo hejno gridníků. Oddechl jsem si teprve ve stínu obří kapradiny.
Škrábavý zvuk nade mnou mi poskytl sotva dost času, abych napnul spirálovité tykadlo ke skoku, když jsem poznal, že ho vy dává blap koreon. Vykukoval zpod nejnižšího vejířovitého listu a slabě volal: »Nzred šafalon odchází z obydlí člověka, který nás měl vyzbrojit mnoha silnými zbraněmi. A přece vidím, že utíká před prázdnými žaludky jako správně chutný Pluch.«
»Brzo uvidíš, že se všem směje z bezpečí dómu, kde bude se svými druhy žít v důmyslném pohodlí,« odpověděl jsem důležitě. »Pomáhám člověku Shlestertrapovi z Hollywoodu Kalifornie USA Země natočit pro naši rasu stereo.«
Blap se pustil obrovského listu a dopadl na zem vedle mě. »Stereo? Je velké nebo malé? Kolik velkých flekatých hadů může zničit? Dokážeme ho taky vyrobit?«
»Až přijde čas, tak ho vyrobit dokážeme, ale žádného velkého hada nám nezahubí. Stereo je, můj netrpělivý cestovateli po větvích, nezbytným předpokladem kultury, bez něhož by jinak musela naše rasa navěky putovat nedůstojnými, děsivými temnotami. Se stereo vzory budeme nezvratně na cestě k ovládnutí životního prostředí, jak to pro své blaho dělá lidstvo na Zemi. Ale nechme neplodného přežvykování prázdné slupky. Náčelníci pohlaví musí provést soutěže krásy a vybrat představitele pro první pluchhské stereo. Kde je blap blapp?«
»Viděl jsem ho, jak v pátém nejvyšším lese skáče z větve na větev a ptakoještěr jen o délku pařátu za ním. Jestliže se ještě nepřesvědčil o oprávněnosti Naděje, dovede tě k jeho doupěti každý tkan. Ale myslím, že vím, kde se naposled zahrabal flin flinn.«
Vrhl se k hromadě kamenů a začal je odhazovat. Za chvíli se objevil otvor a v něm těžké tělo starého flina. Skutálel jsem se k němu a vylíčil mu Shlestertrapovy požadavky.
Stářím roztřesený norník si nervózně prohlížel ulámané drápy. »Ostatní náčelníci se budou asi chtít sejít na zemi. Vím, jak je pro nás stereo důležité, jenže jsem starý a neobratný - a zrovna tu máme deště hnané větrem, takže velcí flekatí hadi jsou i pod zemí dost nenažraní -«
»Brzy přijde doba časných záplav,« přerušil jsem ho, »a povídat si budou moct jen tkanni. S civilizací musíme začít co nejdřív.«
»Čeho se bojíš, starouši?« vysmíval se blap. »Hadovi bys nechutnal, jseš moc tuhý!«
Flin se skryl do díry. »Jenže to si na mně nejdřív vyzkouší žalostně definitivním způsobem,« připomenul ponuře. »Spojím se s novým mlenbem mlenbbem - jejich vlhké nory sousedí s našimi. Kde myslíš, že bychom se měli sejít, velký koordinátore, který shromažďuješ lidskou moudrost?«
»V úkrytu u paty šesté nejvyšší hory,« navrhl jsem. »Až bude foukat velký vítr, bude tam poměrně bezpečno. Zatím uvažuj, kdo z žijících flinnů nás bude v našem prvním stereu nejlépe reprezentovat. Vyřiď to taky mlenbovi mlenbbovi.«
Když se škrábání jeho drápů ztratilo v dálce pod zemí, vrátil jsem se s blapem k veliké kapradině. V Knize jednic stojí psáno: Lepší keř poblíž nežli strom na obzoru.
»Griguji už jen jednoho náčelníka,« poznamenal obyvatel stromů, »nového nzredda. Organizuje v bažině koordinaci dalšího cyklu.«
»Je to nzred tinoslep?«
»Ano. Pro svou slávu mnoho neudělal. Stále si stěžoval Nejvyšší naději. Naparoval se, že je na vrcholu koordinace, že ještě dokáže vymyslet spoustu nových uspořádání. Ale všichni vědí, jak ubohé hybridy vyprodukoval v posledním cyklu tinoslepů. Určitě jsi slyšel, jak -«
A začal mi vyprávět nejnovější sedminásobnou pomluvu, která zrovna byla v oběhu.
Pobavit mě nedokázal. »Dej si pozor, kůroškrabe, a nedělej si legraci z někoho, koho si tvůj koordinátor váží. Mohl by tě v řetězci nahradit jiným blapem a ty bys jen smutně koukal na vejce, co nejdou vysedět. Nzred tinoslep svého času organizoval skvělé cykly. Teď využívá svých zkušeností ve službě všem Pluchhům a ne jako blap blapp a flin flinn, kteří se starají o jediné pohlaví.«
Zaznamenejte, mí nzreddíci, tuto řeč pečlivě. Musíme totiž neustále vzbuzovat u slabších, upovídanějších pohlaví patřičný respekt ke koordinaci, jinak se rodiny rozpadnou a pohlaví budou operovat v geneticky nepřirozené nezávislosti. Nzred je vždy ostatním Pluchhům nadřazený - ano, a dokonce v těchto bezútěšných dobách smrti musí ostražitě střežit svou povznesenost. I dnes má dobré důvody, aby to dělal - Prosím! Nepřerušujte mě, vy, co jste byli teprve nedávno vysezeni. Nechtě si své zvídavé otázky na jindy. Vím, že dnes je situace komplikovaná...
Blap se rychle omluvil.
»Vůbec jsem se nechtěl nikomu vysmívat, všemocný organizátore zrození. Jen jsem bezmyšlenkovitě opakoval, co mi řekl toulavý, nezapojený guur, a byly to hlouposti. Prosím tě, neodtrhávej mě od ploutví nejlepšího sroba, co znám, a nejbáječnějšího flina, který kdy bročoval v noře. Už tak se na mě zlobí nzred koreon za dva malé blappíky, které jsem varioval tak, že uhynuli, a teď -«
Něco za mnou vlhce kýchlo. Oba jsme vyskočili na nejspodnější list kapradiny. Blap prchl až nahoru a odtud na nejdelší větev sousedního stromu. Já se mocnými záběry spirálovitého tykadla odrazil z listu a přistál v bažině. Za mými zády si lítostivě rolovala do tlamy jazyk obří žába.
Šel jsem si naprosto spokojen po svém: tenhle blap si dá mnoho cyklů pozor, aby se vysmíval nějakému nzredovi.
Náčelník mého pohlaví byl v té nejzarostlejší části bažiny, obklopený celým chumlem malých nzreddů. Když jsem se přiblížil, poslal je pryč a vyslechl mé hlášení.
»Pohlaví žijící na souši se na místo schůzky, které jsi navrhl flinovi flinnovi, dostanou snadno, ale co srob srobb?«
»Pod šestou nejvyšší horou si prorazil cestu potůček,« informoval jsem ho. »Moc široký není, ale náčelník srobbů by jím měl bez potíží doplout do bezpečí. Jen mlenb mlenbb bude v nevýhodě, protože potok je příliš nový.«
»Kdy, prosím tě, není mlenb v nevýhodě?« opáčil. »Je-li tam potok, bude nám úkryt úplně stačit - každopádně pokud bude foukat. Zařídils věci velmi moudře, nzrede šafalone. Ještě se dožiješ toho, aby ses stal nzredem nzreddem, zatímco tví méně uvážliví současníci se již stanou exkrementy.«
Zavrtěl jsem nad tou poctou tykadly. Když vám někdo řekne, že budete unikat asimilaci tak dlouho, až se stanete nzredem nzreddem, to už je pořádná poklona. A pomyslím-li si, že jsem posledním šéfem svého pohlaví a stále efektivně koordinuji! Pravda, civilizace nás zaskočila - a to nic neříkám o jejím nejvyšším projevu, systému »škatule, škatule, hejbejte se«.
»Potřebujete tkana,« pokračoval nzred nzredd. »Myslím, že tkan tkann pro tebe jednoho šikovného má. Tkan gadulit je jediný, kdo zbyl po útoku tricefalů na jejich manželskou poradu. (Musím si zapamatovat, že jméno gadulit se dá použít pro nové rodiny.) Variabilitu má slušnou. Co bys řekl tomu sejít se s ním, a když usoudíš, že i jinak vyhovuje, zapojit ho do řetězce? Jakmile se sejdou náčelníci pohlaví a aproximují tu podivnou záležitost se soutěží krásy, shromáždíme vybrané zástupce a ty je dovedeš k tomu hrůzyplnému Shlestertrapovi. Kéž by nás stereo dovedlo k výšinám civilizace co nejrychleji.«
»Kéž by,« souhlasil jsem vřele a šel se seznámit s novým tkanem. Pro běžné účely byl dostatečně proměnlivý; guurovi šafalonovi připadal obdivuhodný a dokonce náš mlenb, jinak náročný a zdrženlivý, přiznal, že se mu nový okřídlený člen rodiny líbí. Tkan byl nadšen, že byl přijat do rodiny šafalonů, a já schvaloval jeho rozumný postoj. Začal jsem plánovat poradu - byl právě čas začít nový cyklus.
Dřív než jsem se mohl spojit se svým srobem - vždycky za dešťů hnaných větrem uplaval velký kus od pobřeží - přiletěl tkan tkann, aby mě informoval o výběru náčelníků pohlaví - zavedl mě mezi ně. S lítostí jsem započetí potomstva odložil.
Pluchhové zvolení na soutěži krásy představovali výkvět naší rasy. Každý z nich se lišil od ostatních příslušníků svého pohlaví množstvím rysů. Spojeni v jedné rodině by vyprodukovali Superplucha.
S neskonalou noblesou mi tkan tkann sdělil, že o mně uvažovali jako o nejlepším představiteli nzreda - jenomže jako Shlestertrapův asistent mám větší cenu, a tak vybrali namísto mě jiného. »Nevadí,« řekl jsem náčelníkovi, když se vznášel do výše, »na jednoho Plucha se mi dostalo dost poct, aby mé knihy přetékaly.«
Srob, lapající těžce po dechu, byl nejvážnějším problémem. Aby nám náš oploutvenec neuschl a nezemřel, představitel tkaná nabídl, že s ním odletí přímo k dómu, aniž čekal na někoho z nás. Pak představitelé nzreda a blapa vzali rostlinného guura a začali jsme vystupovat na desátou nejvyšší horu.
Přestože doba dešťů hnaných větrem se chýlila ke konci, nepamatuji se, že bych někdy viděl pohromadě tolik uslintaných dodlů a velkých flekatých hadů. Plazili se po dómu, stáčeli a roztáčeli svá smrtonosná těla. V předtuše blížící se doby časných záplav se tu dokonce nachomýtlo i pár brinosaurů. Užasl jsem, že považují člověka za chutnou náhražku Pluchhů.
Trochu jsem svou malou skupinku předběhl, protože jsem znal lépe terén a uměl už přilákat pozornost Hogana Shlestertrapa. To bylo také naše štěstí, protože jsme nedorazili ani do půli kopce a už jsme měli co dělat, abychom se vyhnuli celé fauně Venuše, která si tu zřejmě dala sraz. Od dómu se hnala chňapající, uslintaná horda, občas se někdo zastavil, aby vysál nebo roztrhal svého souseda, nicméně hnali se s nechutnou soustředěností po nás. Našel jsem další důvod, proč ocenit moudrou volbu náčelníků pohlaví: jedině opravdu rozmanití Pluchhové se skutečně nejnovějšími parametry pro přežití dokázali tímto šílenstvím frustrovaného obžerství projít bez úhony. Relativně bez úhony.
Tentokrát stačilo mihnout se jen jednou kolem robota ve vnější zóně dómu. Rychlostí gridníka vyletěl ven paprsek, ovinul mě, pak celou mou elitní rodinku a všecky nás pronesl do dómu otvorem, který se, jen jsme se octli vevnitř, zavřel.
Byl jsem paprsku zvlášť vděčný, neboť mě obemkl mezi liánami největšího savého břečťanu, který jsem kdy viděl. Spirálovité tykadlo je velice dobré, ale moc nepomůže, když máte plno práce, jak se vyhnout třem ptakoještěrům, a musíte ještě dávat pozor, co na vás číhá na zemi.
Jeden z robotů už vyráběl zvláštní nádrž pro sroba a taky rychle opatřil trochu prsti, aby se guur mohl s hekáním zakořenit.
»To je opravdovská rostlina?« vyptával se Shlestertrap. Převlékl se ze svého původního krytí do černého oděvu, který byl slušivě ozdoben červenými cákanci. Oděv zakrýval dómovitou protuberanci mně ne zcela pochopitelným způsobem. Na hlavo měl teď věc, kterou nazýval kšiltovkou; kšilt měl ovšem obrácený dozadu - podle zvyku, jak vysvětlil, dodržovaného mezi lidmi od sterea z úcty k dávným velikánům.
»Ne. Guur ze všech Pluchhů nejvíc spoléhá, že splyne s prostředím. Část potravy si bere z půdy prostřednictvím fotosyntézy, ale není rostlina, protože je dost pohyblivý, aby -«
»Guur mu říkáte? Bezmocný, jó? Musí se přenášet přes práh? Ticho - přemýšlím!«
Vyťukal jsem ostatním překlad. Všichni jsme ztuhli. Srob vystrčil hlavu, aby si prohlédl dóm, a začal se dusit.
Konečně Shlestertrap kývl a všichni jsme se směli pohnout. Mlenb zavesloval a strčil omámeného sroba zpátky do nádrže.
»Jasně,« řekl civilizátor. »Štymuje to. Už to mám. Na umělecký stereo je to trochu moc přímočarý, ale vždycky to můžu navlíknout tak, aby nikdo nic nepoznal.« Otočil se ke mně. »Hlavní fígl v naší branži je navlíknout to tak, aby nikdo nemohl říct, že od tý doby, co ho poprvé univerzálně očkovali, vidí furt jedno a to samý. Když to uděláš šikovně, zbaští ti to každej trouba. Kritici se do tebe budou možná strefovat, ale kdo čte kritiky?«
Běda. Nevěděl jsem.
Uplynulo hodně času, než jsem měl příležitost pokračovat v konverzaci s člověkem. Nejdřív jsem musel naučit první pluchské herce anglicky, aby mohli vykonávat Shlestertrapovy pokyny. Bylo to docela snadné: stačilo, aby všech sedm chvíli soustředěně grigovalo. Mohl jsem jim předat víc terminologie, než byl s to užívat můj předek nzred fanobrel. Naneštěstí mnoho odstínů Shlestertrapových frází nám nepřipomínalo nic než neodhadnutelne sémantické figury, a když přišlo na mnohé výrazy užívané výlučně na Zemi, nemohli jsme dělat nic, jen rozhodit tykadla, úponky ploutve nebo pařáty v gestu naprosté bezmoci.
Jednou však - nikoliv my, ale snad některý z našich pravděpodobných potomků - pochopí přesně, z čeho se skládá »takdál«.
Když Pluchhové zvládli jazyk, vzali si je na starost roboti - táž přátelská stvoření, která čas od času opouštěla dóm, aby nám nasbírala růžové bylinky, bez nichž se naše strava neobejde. Před nejrůznějšími pozadími, počínaje uměle vytvořenými až po promítané stereo, museli naši představitelé vykonávat celou řadu nepochopitelných věcí.
Shlestertrap jejich plynulou činnost často přerušoval a přibližoval se s vozíky, kamerami a světly, obracel se na mě a požadoval informace o našich zvycích a já - abych mohl patřičně odpovědět - jsem si musel vybavit každičkou stránku ze všech Knih čísel, co máme.
Obvykle však, dříve než jsem skončil, zamával na roboty, aby zase začali - a mumlal cosi jako »Ále co, nějak to už sestříháme. Hlavně když to bude vypadat trochu k světu, po realismu pes neštěkne.«
A pak se zase tvářil otráveně, že někteří z nás mají hlavy, zatímco u mlenbbů a nzreddů jsou mozky v těle a guurrové hrdě vlastní to, co biologové z první lodi nazývali »roztroušenou nervovou soustavou«.
»Jak udělat dramatický detail,« kvílel Shlestertrap, »když člověk neví, co z toho zvířete tam chce mít? A to člověk doufal, že dají hlavy dohromady a dohodnou se, jak chtějí vypadat, a nebudou mě zbytečně připravovat o nervy!«
»To jsou ti nejrozmanitější Pluchhové,« připomněl jsem mu pyšně. »Vítězové soutěže krásy.«
»Jo. Vsadím se, že doma schováváte poklady klasický krásy.«
Tak citlivě a velkoryse se nás namáhal zcivilizovat. Nechť jeho jméno chová v úctě každý Pluch, jenž přežije!
Získávat další vědomosti mi činilo potíže. S roboty se příliš komunikovat nedalo (jejich přesné postavení v lidských záležitostech jsme neodhalili) a Hogan Shlestertrap mi vysvětlil, že génius jako on se nemůže zabývat každým detailem stereografické mechaniky. Takže jsme byli zcela ponecháni jeho kovovým asistentům.
Přesto jsem se nevzdával. Měl jsem pocit, že moje pronásledovaná rasa ode mě očekává, že shromáždím veškeré vědomosti, jimž jsem byl vystaven, k vybudování naší vlastní techniky. Dopodrobna jsem se Shlestertrapa vyptával, jak funguje zvukový robot, který nad herci a scénou obratně manévroval přibližovacími mikrofony, svíjejícími se, jako by byly živé, a otravoval jsem ho, aby mi řekl údaje o veliké kameře na vůně se zvláštními třpytivými čichovými čočkami a ukazateli, odlišujícími vše od růžových konstant po sirovodík.
Po jedné zvlášť dlouhé sekvenci jsem na něj narazil v kajutě, kde skládal partituru pro naše stereo. Hudba mě vždycky poněkud neurčitě stimulovala. I když mi nebylo jasné, k čemu vlastně je, byl jsem zvědavý, jak se dělá.
K jeho cti musím říct, že mi to vysvětloval velmi trpělivě. »Koukni, tady mám zvukový záznam jedný Beethovenovy symfonie a tohle je směs melodií z Gershwina. Na střídačku pouštím oboje do orchestrátoru a přitom přepínám knoflíky. V bedně to chvíli klepe a duní - ale svede to víc kombinací, než je cenťáků odtud na zem. A nakonec vyleze upravenej zvukovej záznam.
Fungl nová melodie ke stereu je na světě. Pamatuj si: něco Beethovena, něco Gershwina a fůra instrumentace.«
Řekl jsem mu, že to nikdy nezapomenu. »Který stroj vyrábí originálního Gershwina a Beethovena? Dá se alespoň jeden z nich použít ve vodě proti brinosaurům? Co spolupůsobí v procesu klepání a dunění orchestrátoru? Jak by se udělal -«
»Tumáš!« vytáhl ze stolu za sebou knihu. »Chtěl jsem ti to dát už včera, když ses mě ptal, jak se připojujou k manipulační anténě taktiony. Rád bys věděl všecko o kultuře a jak s ní lidé zacházej, viď? Chceš vědět, jak naše kultura funguje ve styku s jinejma rasama než lidma, že jo? Tohle si přečti, a dokud nedočteš, tak mě neobtěžuj. Věnuj se tomu, dokud to úplně nestrávíš. Je to ta nejzákladnější kniha, co tu máme. A teď mě nech se v klidu napít.«
Poděkoval jsem mezitím jeho zádům a uklidil se se svým pokladem do kouta. Jak inspirativně titul vypadal! Výtah z pravidel pro meziplanetární kulturní mise s vysvětlivkami a dodatky o normalizovaných úředních postupech platný pro sluneční soustavu.
Naneštěstí jsem ještě nebyl dost na výši, abych z této velká lidské pokladnice načerpal mnoho lidských vědomostí. Tápal jsem právě nad paragrafem 5, oprava oběžníku 16 (Pseudosaví masožravci, povolený přístup a jejich získání za účelem zadáni Binet-plexu), když mě robot povolal k Shlestertrapovi.
»Už je to hotový,« řekl a jen mávl rukou, když jsem se chtěl zeptat na zvlášť nejasný odstavec. »Tu knihu zas uložím do skladiště. Dal jsem ti ji, aby ses mě pořád nevyptával. Už jsme skončili!«
»Stereo?«
Přikývl. »Všechno v kupě a nahrubo sestříhaný. Tví přátelé už na tebe čekají v předváděčce.«
Odmlčel se, vstal a pomalu se prošel po kajutě. Čekal jsem na jeho další slova a skoro se bál význam tohoto okamžiku vychutnat. Naše kultura povstala!
»Podívej, Pluchu, dal jsem vám stereo, který podle mýho názoru udělá díru do světa. Na rozpočet jsem nemyslel, dal jsem do toho kus sebe samotnýho. Můžeš pro mě na oplátku něco udělat ty?«
»Cokoliv,« tepal jsem. »Pro nesobeckého génia, který -«
»Prima, starouši. Pár otravům na Zemi je proti srsti, že na tuhle misi poslali zrovna mě. Prej nemám kurs psychologie cizích bytostí. Tvrdí, že jsem postrach každý práce, a zneužívají toho, že jsem spolu s pár lidma od kumštu tenhle kšeft dostal, aby mohli současnou vládu napadat, že je zkompromitovaná a neschopná. Vždycky jsem ten kšeft tady považoval jen za přestupní stanici, jen co Hollywood zjistí, že se prostě bez originál shlestertrapovskýho šmaku ve stereu neobejde. Krom toho konto na Zemi utěšené přibejvá a momentálně o žádným lepším fleku, kam jít, nevím. Bylo by od tebe pěkný gesto, kdybys mi potvrdil ve stereozáznamu a já to mohl bleskem poslat na Zem, že jste lidstvu vděčný za to, co pro vás děláme.«
»Jsem vděčný za příležitost projevit svou vděčnost,« odpověděl jsem. »Jenom bude chvíli trvat, než si připravím vhodný proslov. Okamžitě se do toho pustím.«
Popadl mě za dlouhá tykadla a vtáhl zpátky do kajuty. »Prima. Nemá smysl, aby sis připravoval dlouhou řeč, kde by byla fůra chyb. Nechceš přece, aby si lidi potom mysleli, že na vás vyhazujem peníze. Jasně že nechceš. Tady jsem ti to napsal - přesně to, co chtějí doma slyšet. Sádelňáku! Připrav s Křivákem přístroje na natáčení.«
Zatímco roboti manipulovali se stereorekordérem, četl jsem nahlas projev, který Shlestertrap sepsal. Držel ho přede mnou - mimo záběr kamery. Překoktal jsem neznámé pojmy - například pasáže, kde jsem Velkého civilizátora vynášel za to, že nás naučil anglicky a vysvětlil nám naše složité biologické funkce -, ale v podstatě to byl jen hymnus plný chvály, již si ten člověk právem zasloužil. Když jsem skončil, křikl: »Stop. Dobrý.«
Ani jsem se ho nestačil zeptat na zdánlivé nesrovnalosti v proslovu - věděl jsem, že to nemohou být pouhé chyby, protože lidé se přece nemýlí, strčil mě do promítací síně, kde čekali pluchští herci. Myslím, že jsem zaslechl, jak si mumlá něco jako: »To by mělo Gogartymu a jeho lidem zatnout tipec až do příštích voleb,« ale byl jsem vzrušený, že uvidím náš první kulturní počin, a jen jsem pospíchal na své místo, protože projektory se rozjely. Teď si myslím, že snad - ale ne.
První stereo s výlučně pluchským obsazením! Dnes už to nic neznamená, protože je vidí všichni Pluchhové dřív, než uplyne šest dní od chvíle, kdy se vyklubou z vejce. Ale tahle předváděčka - jak tomu říkali - byla okamžikem, kdy se zdálo, že čas se zastavil a stal naším chrámem. Zdálo se, že civilizaci máme jistou.
Usoudil jsem, že ty nejasné pasáže jsou jen důsledkem prvního pohledu a že až se intelektuálně povzneseme, se vytratí.
Víte, co mám na mysli. Začátek, kdy se pohlaví seznamují a rozhodnou stát se rodinou, je zajímavý a roztomilý. Manželská porada, ačkoli procedurálně neobvyklá, je poměrně blízká metodám, které jsme tehdy používali. Ale proč najednou guur prohlásí, že se urazila, a poradu rozvrátí?
Jistě všichni víte - nebo byste měli vědět -, že osobní zájmeno ona je pro guura vyhrazeno teprve od dialogů tohoto sterea.
A dále: proč, když guur odejde, ji ostatní pronásledují - místo toho, aby hledali rozumnější vzorek, s nímž by se potom spojili? Anebo velký flekatý had, který potom guur uvidí - do té doby jsme si mysleli, že guur, jako jediná z Pluchhů, je před těmito hroznými stvořeními bezpečná. Zjevně jsme se mýlili. Na útěku potká kromě toho tricefaly a savý břečťan: ti si jí ani nevšimnou, zato velký flekatý had dostane na její úponky hroznou chuť.
A rvačka, v níž se zbylých šest Pluchhů vrhá na hada a zneškodní ho. Dokonce srob se vyhrabe z potoka a lapaje po dechu se vrhne do boje! Trvá to dost dlouho. A když už se zdá, že had zvítězí - což je logické - najednou je mrtvý.
Jsem starý nzred. Viděl jsem stereo alespoň tisíckrát a stejně často jsem jen tak tak unikal z čelistí dravých flekatých hadů. Na základě svých zkušeností mohu jen souhlasit se staršími z Pluchhů, že to vypadá, jako by byl had uškrcen. Vím, že nám to nepomůže, a uvědomuji si, co to znamená, přihlédneme-li k našim dalším potížím, avšak při prvním veřejném promítání prohlásí nzred nzredd: »Co Pluch udělal, to Pluch dokáže!«
To ostatní je celkem srozumitelné. Která guur, bez ohledu na to, proč řetězec opustila, by se nevrátila ráda do rodiny tak silné, že přemůže velkého flekatého hada? I dnes se všichni smějem (kromě mlenbbů ovšem) poslední sekvenci, v níž představitel mlenba leze pozpátku do nory, divže si přitom nepoláme ploutev.
»Senzace, co?« vyptával se Shlestertrap, když jsme se vrátili k němu do kajuty. »Je to přesně jako ze života, co? Tak co, dokážu natočit uměleckej skvost?«
Uvažoval jsem. »Dokážete,« řekl jsem nakonec. »Stereo ovlivni naše životy tak jako dosud nic v devítitisícileté historii Pluchhů.«
Plácl se do postranních částí těla. »Z uměleckýho hlediska tomu nechybí ani chlup. Způsob, jak jsem zvládl finále, rozhodně připomíná Chaplina v období hůlky, s lehkým náznakem bratrů Marxových a Vittoria de Sicy.«
Po záchvatu kopulace s lahví navrhl: »Kdybyste si to chtěli taky vyzkoušet, naučí vás roboti, jak se zachází s projektory. Nechám vám tři kompletní sady. Ukážeš pár kámošům z džungle, jak se to zapíná a vypíná, a pak se vrátíš a napíšeš další stereo.«
»Napíšu další stereo? Ó, Shlestertrape, jsem unesen! Ale nedokážu si představit, o čem bych mohl psát! Copak jsi nevyjádřil všechno sám? Zbývá-li něco, bojím se, že to moje civilizovaná bytost není s to pojmout a zorganizovat.«
»To nemá s civilizací nic společného,« řekl netrpělivě. »To je otázka pohledu na věc. O co jde v tomhle stereu, jsi viděl. Ty teď jednoduše uplatníš starý dobrý „Škatule, škatule, hejbejte se“.«
»Škatule, škatule, hejbejte se?«
»Novej úhel pohledu, novej názor, jinou situaci. Použít dobrou zápletku jen jednou je nesmysl. Já z tebe ještě nakonec udělám umělce! Koukni - i když teď mě napadá, že jsi na tenhle byznys ještě trochu zelenej, než abys všecko pochopil. Já jsem doufal, že se o to postaráš, zatímco já si dáchnu. Ale myslím, že vystřihnu ještě jedno stereo, abys tu ideu pochopil. Zatím můžeš rozjet promítačskej kurs, ať tví kámošové z džungle vidí, co pro ně Meziplanetární kulturní mise dělá.«
Krátce nato mě paprsek spolu se sadou tří projektorů vysadil před dómem. Zase jsem šťastně unikl všem netvorům, rojícím se kolem, a vrátil jsem se v doprovodu čtyřiceti mladých Pluchhů, které jsem posbíral v okolí. S vynaložením obrovské dřiny a mnoha životů jsme přístroje rozebrali na malé přenosné části a přepravili je na další kopec.
Nejrychleji, jak to šlo, jsem je naučil tajemství operací, jimž jsem se sám učil od robotů. Mimochodem jsem trochu bezohledně požádal Hogana Shlestertrapa, aby nám jeden nebo dva z těchto tvorů pomohli s obtížným úkolem transportu přístroje. »Ani za boha, když je vás tolik,« křičel. »Copak nestačí, že jsem je posílal pro ty vaše růžový bylinky, do kterých jste blázni? Dva z mejch nejlepších robotů - Sádelňák a Křivák - se mi tu teď promenujou potlučený, protože si je nějaký přerostlí švábi spletli s dlabancem. Udělal jsem pro vás stereo - tak teď se chvíli snažte sami.« Přirozeně jsem se omluvil.
Když moji pomocníci zvládli práci s promítacími přístroji k mé spokojenosti, rozdělil jsem je do tří skupin a dvě z nich poslal do terénu s aparaturou a zásobou stereofilmů. Jednu skupinu a jeď nu aparaturu jsem si nechal sám. Tkana jsem vyslal, aby zaletěl k náčelníkům pohlaví, že všechno je už hotovo.
Zatím nzred nzredd spolu s dvanácti speciálně vyškolenými pomocníky cestovali všemi směry a Pluchhům, které potkali, grigovali angličtinu spolu s příkazem, aby šli dál a grigovali rovněž. Bylo to nutné, protože angličtina je řečí sterea: výsledkem však je, že zcela nahradila náš rodný jazyk.
Jedna ze skupin, které jsem vyslal, se utábořila v dosti dobře chráněné jeskyni, kam se mohli poměrně bezpečně dostat srobbové a mlenbbové. Druhá, usídlená ve vzdáleném údolí, sloužila především guurrám, flinnům a nzreddům; můj štáb, umístěný na kopci, pak blappům a tkannům. Promítali jsme vždy obecenstvu složenému zhruba z dvou set Pluchhů, což je maximální počet slučitelný s bezpečností. I tak často rušily promítání smečky strintů, kteří se tu cestou stavili, aby se na nás napásli, nebo náhodná hejna gridníků, snášející se s potěšeným bzukotem na naše shromáždění. Po každém promítání jsme měnili místo, ale dvakrát jsem musel zacvičovat nové skupiny mladých Pluchhů, aby nahradili nešťastnou náhodou vyhlazené promítače, když někdy představení přilákalo pozornost nějakého masožravce.
Připouštím, že to není moc dobrý systém, ale lepší ještě nikdo nevymyslel. Všichni víme, jak je pro nás nebezpečné scházet se. Přeloženo do neadekvátní angličtiny: Příliš mnoho Pluchhů, zajícova radost. Nicméně poselství civilizace bylo třeba šířit co nejrychleji.
Což se dělo. Pluchhové je přijímali a jednali podle něho.
Můžete to považovat za můj nedostatek, ale musím se přiznat, že jsem pociťoval určitou malou, konkrétní radost, že patřím k už zorganizované rodinné jednotce. Kdykoliv potom jsem viděl, jak se manželská porada rozpadá, guur ze všech svých chabých sil prchá lesem, dokud nenarazí na velkého flekatého hada, a ostatních šest členů rodiny se na hada se zoufalým optimismem vrhá - kdykoli jsem tu podívanou viděl, nedokázal jsem necítit odsouzeníhodné potěšení, že moje rodina má své cykly za sebou. Byl jsem na civilizaci příliš starý.
Pamatuju se, jak jednou jeden a týž had napadl čtyři po sobě následující porady a tak se Pluchhy přecpal, že se nedokázal hnout z místa. Z podobných incidentů se vyvinul systém známý jako systém nzreda mandandu, který se dnes, pokud podmínky dovolí, užívá. Jak víte, podle tohoto systému koná manželskou poradu dohromady šest rodin a šest guurr podniká tradiční civilizovaný úprk společně. Když narazí na velkého flekatého hada, všichni zbylí členové všech šesti rodin se na něj naráz vrhnou a často se stane, že hada umačkají jen vahou svých těl. Obvykle přežívá dost Pluchhů, aby utvořili alespoň jednu kompletní rodinu. Nevýhodou je, že vzniká nadbytek guurr. Takzvaný systém blapa vintoria je obdobný.
Každopádně jsme se navzdory velkým překážkám ze sterea poučili a začali žít, ačkoli často tomu bývalo právě naopak, jako civilizované bytosti připravené přijímat technologické poznatky. Potom - ano, potom přišlo staré dobré Škatule, škatule, hejbejte se.
Doba časných záplav byla v plném proudu, když se jeden flin vyhrabal ze své podzemní nory na kopec, kde jsme nedávno instalovali projektory.
»Zadrž, šiřiteli kultury,« sípal, »nesu ti vzkaz od flina flinna, který ho má od nzreda nzredda, který ho má od samotného Shlestertrapa. Přeje si, aby ses okamžitě dostavil do dómu.«
Pomáhal jsem otáčet těžký přístroj, takže jsem zrovna měl plno práce, a tak jsem jen křikl tykadlovým kloubem: »Odtud až po desátou horu je voda. Sežeň srobby, aby mě tam dopravili.«
»Není čas,« slyšel jsem, že říká. »Není čas hledat nosiče. Budeš to muset vzít okolo po souši - a to rychle. Shlestertrap se -«
A pak jsem zaslechl dobře známé, děsivé zabublání a flinovu řeč cosi v půli uťalo. Otočil jsem se a mí pomocníci se rozprchli na všechny strany. Zpoza vrcholu kopce se proplížil urostlý brinosaurus a norníka, soustředěného na předání závažné informace, vcucl do chřtánu.
Potlačil jsem všechny logické impulsy, které mi říkaly, abych prchl, a ač jsem byl vystrašený, věděl jsem, že se musím zachovat jako představitel civilizované rasy, jíž se Pluchhové právě stávají, Stál jsem před brinosaurovou idiotsky blaženou tlamou a ptal se dál: »Co je se Shlestertrapem? Fline, pro všechny Pluchhy, ty sežrané i ty ještě nevysezené, rychle mi odpověz!«
Odněkud z hloubi obrovského chřtánu, bolestně potemnělý, jak mu sliny blokovaly cestu, se ozval hlas: »Shlestertrap se vrací na Zemi. Říká, že musíš -«
Netvor polkl a boule, která byla kdysi flinem, sklouzla obrovitým krkem dolů do trupu. Teprve když si spokojeně říhl a mlsně se na mě podíval - teprve potom jsem využil schopnosti svého spirálovitého tykadla a uskočil stranou do malého hájku.
Brinosaurus líně zakroutil hlavou, aby se mrzoutsky ujistil, že poblíž není nějaký zrovna roztěkaný Pluch, otočil se a pomalu se šoural z kopce dolů. Jakmile se octl v divokých vodách, vylezl jsem z úkrytu a vydal třem nzreddům instrukce na cestu k dómu.
S obtížemi jsme se prodírali pásem skal, směrem, který, ačkoli nás odváděl od desáté nejvyšší hory, tvoří část velkého oblouku, jímž lze po souši dorazit k dómu.
»Je tomu snad tak,« zeptal se jeden z mladých Pluchhů, »že Shlestertrap, když viděl, jak pečlivě dodržujeme zásady stanovené stereem, usoudil, že jsme nezvratně přijali řetězec, který musí produkovat civilizaci, a že tedy jeho práce u nás skončila?«
»Doufám, že ne. Kdyby to byla pravda,« odpověděl jsem, »znamenalo by to, že vzhledem k rychlosti vývoje, již pozoruji, nepocítíme výhody civilizace ani za několik generací po nás. Snad se vrací na Zem pro materiál, nezbytný pro další, technologické stadium.«
»To je skvělé. Kulturní stadium, které proděláváme, je jistě nezbytné, avšak naši populaci nesmírně ničí. Počet Pluchhů se zoufale snižuje a já jsem neustále nucen revidovat svou Knihu sedmic. Ne že by perspektiva civilizace naší rasy nestála za pomíjivé zoufalství, jež pociťuji v očekávání své první manželské porady za dva dny. Doufám jen, že guur se setká s poměrně drobným velkým flekatým hadem!«
A tak, zabráni do příjemného hovoru o našich vyhlídkách, radostných stejné jako Naděje na časy, kdy vláda mocných Pluchhů otřese samotnou prstí Venuše, jsme se kutáleli vlhkou dlouhou cestou k dómu. Než nás objevil robot se svým paprskem a rychle vnesl do Shlestertrapovy kajuty, stačil jsem přijít jen o jednoho ze svých pomocníků.
Prostor byl téměř prázdný: usoudil jsem, že většina vybavení už je přestěhována do ohnivé lodi. Civilizátor seděl na jediné židli, obklopen množstvím lahví, s nimiž kopuloval až do jejich úplného vyčerpání.
»Hele!« zavolal. »To jsou přece Pluchouši a jejich vždy věrný nzred! To čumíš, že to dokážu vyslovit, co? Jen si sedni a shoď ze sebe to nzredí břímě!«
Rád jsem si povšiml, že i když měl hlas trochu zastřený, zdálo se, že tento postoj vyjadřuje chuť být sdílnější než obvykle.
»Doslechli jsme se, že se vracíte do Hollywoodu Kalifornie USA Země,« začal jsem.
»Kéž by, chlapče. Kéž by se mi to drobné přáníčko splnilo. To nejkrásnější místo ve vesmíru - Hollywood Kalif a tak dál. Prdlajs. Odvolali mě. Mise skončila.«
»Ale proč?«
»Ekonomický důvody, no jo. Aspoň to tvrdí v oběžníku, co mi poslali. Vzhledem k nutnému omezení výdajů mnoha služeb, poskytovaných vládou - Nevěř tomu. To ten šťoural Gogarty se může na Saharský univerzitě určitě potrhat smíchy: s popraskem kolem mý osoby beztak začal on. Takže se musím vrátit a začínat znovu od píky.«
V příštím okamžiku spustil hlavu mezi paže a ramena se mu roztřásla. Za chvíli se sesul na zem. Vešel robot s krabicí na balení, posadil Shlestertrapa zpátky na židli a s těžkou krabicí pod paží zase odešel.
Nemohl jsem necítit trochu pýchy, když jsem uviděl, jak na mě obdivně hledí dva mladí nzreddi a žasnou, v jak důvěrných vztazích jsem s člověkem. Byli víc než zmateni jim zcela cizím typem komunikace, ale stejně jako já byli neúprosně odhodláni zapamatovat si tento zlověstně slavnostní závěrečný projev. Byla to šťastná okolnost: fakt, že jejich verze této události souhlasila s mou, mi pomohl posílit pozici v obtížných dnech, které nás čekaly.
»A co proces naší civilizace?« zeptal jsem se, »zastaví se?«
»Cože? Jaká civli- jo ták. No, ten se nezastaví. Starej dobrej Shlesty se o svý kamarády postaral. Vždycky se o ně stará. Mám nový stereo. Senzační kousek. Počkej. Ukážu vám ho.«
Pomalu se zvedl. »Kde je robot? Když je člověk potřebuje, tak tu nikdy nejsou. Hej, Plížáku!« zařval. »Přines mi z vedlejší cimry, nebo kde to je, kopii toho sterea. Toho novýho.«
»Včera jsem ho sestříhal,« pokračoval, když mu robot podal několik balíčků. »Teda nedodělal jsem všecko, jak jsem chtěl. Když přišel oběžník, poslal jsem všecky tvý kámoše herce domů. Zadarmo nedělám, já teda ne. Ale sednul jsem si a sestříhal to na správnou dýlku. A víš co? Dopadlo to docela dobře. Tumáš.«
Rozdělil jsem balíčky na tři stejné díly, pro každého z nás jeden. »A je v tom skvělé zařízení - Škatule, škatule, hejbejte se?« zeptal jsem se.
»Jen to a nic jinýho. Je to nejskvělejší Škatule, škatule, hejbejte se, jaký kdy Hogan Shlestertrap vyrobil z originál zápletky. Jo. Je tam všecko, co potřebujete. Jen se koukejte, jak jsem to zmáknul, a brzo budete ty samý sterea dělat taky. Takový, že se Hollywood položí. A to je asi víc, než co budu dělat já.«
»O takových výšinách se nám ani nesní,« řekl jsem pokorně. »Jsme už dost vděční, žes nás obdařil darem civilizace.«
»Jistě, jistě,« mávl rukou a přitom se zhoupl. »Neplýtvej vděčností, ale mně poděkuj. Ty dvě sterea v sobě mají ty nejlepší zamilovaný historky, co svět zná, zpracovaný nejnovějšíma hollywoodskejma metodama jedním z nejlepších režisérů v největším rozkvětu sil. Chci říct, že mi řekli, abych vám vopatřil nějakou kulturu, a já vám ji teda vopatřil. A jestli se jim to nelíbí, můžou -«
Tentokrát se zhroutil do židle úplně. Čekali jsme trpělivě na další odhalení, ale zdálo se, že se věnuje specificky lidským záležitostem. Bez dalších formalit jsme se tedy rozloučili.
Když jsme dorazili na bezpečnou vzdálenost od dómu, přikázal jsem svým pomocníkům, aby si pospíšili na dvě vzdálené základny a připravili se k okamžitému promítání.
»Pamatujte!« volal jsem za nimi, »změny, které v našem životě vyvolalo První stereo, nebudou ničím proti tomu, co přinesou Škatule, škatule, hejbejte se.«
A měl jsem pravdu. Systém Škatule, škatule, hejbejte se...
Viděl jsem to poprvé spolu se stovkou ostatních Pluchhů na naší hoře. Když promítání skončilo, stejně jako ostatní jsem oněměl. Dlouho si nikdo netroufl promluvit. Potom nzred nzredd navrhl, abych znovu promítl První stereo a Škatule, škatule, hejbejte se vzápětí, protože tak budeme moci snadněji porovnávat.
To jsme také udělali. Moc to nepomohlo.
Problém musíte vyřešit vy sami. Kéž by vám líčení celé historie mého vztahu s Hoganem Shlestertrapem pomohlo najít nějaké řešení! Jsem starý a jak jsem řekl, hodím se nejvýš tak někam do břicha. Vy jste však byli vysezeni v okamžiku předznamenávajícím naši kulturu - vy tedy musíte najít cestu - a ta musí existovat - jak uniknout ze slepé uličky, v níž se tak nereproduktivně zmítáme.
Vylíhli jste se teprve před několika dny, ale viděli jste jak První stereo, tak Škatule, škatule, hejbejte se tolikrát, jak jen to bylo možné. Měli byste tedy vědět, že v obou případech jde o týž problém.
Jediný podstatný rozdíl mezi Prvním stereem a Škatule, škatule, hejbejte se spočívá v tom, že v systému Škatule, škatule, hejbejte se rozvrátí manželskou poradu společně srob, mlenb, tkan, flin, blap a nzred a nechají guuru, aby je zamilovaně pronásledovala a nakonec zachránila před velkým flekatým hadem, zatímco v prvním případě je to přesně naopak. Závěrečné shledání plné lásky je stejné, pouze v poslední scéně systému Škatule, škatule, hejbejte se mlenb, namísto aby vlezl pozpátku do nory, uklouzne a ztěžka padne napříč otvoru.
Po prvních promítáních guurry začaly hlasitě protestovat, že lidé nemohou očekávat, aby ony - slabé a pomalé - zahubily velké flekaté hady. Po předvedení konkrétních důkazů však ustoupily a začaly tvrdit, že První stereo ukazuje stav civilizovaný, zatímco Škatule, škatule, hejbejte se alternativu barbarství.
Ostatních šest pohlaví odpovídalo, že systém Škatule, škatule, hejbejte se není alternativou, ale dovršením našeho kulturního vývoje. V důsledku mravů nastolených Prvním stereem, vznikl rovněž hrozivý a nevídaný nadbytek guurr: jak lépe se jich zbavit než tímto krajně selektivním způsobem. Hadi, dostatečně iritovaní útokem guury, ji, jak se zdá, přece jen polknou...
Mlenbbové měli samozřejmě své vlastní obtíže: zda a jak se vrátit do nory ihned po poradě. Ale to byl problém skutečně nepatrný.
Některé z nových rodin Pluchhů se pokusily jednat podle modelů daných prvním stereem, jiné podle druhého. Nepatrný počet skutečně barbarských jednotlivců, přezírajících velký osud jejich druhu, se odtrhl od pluchského společenství a pokusil se vrátit k primitivním způsobům našich předků, avšak jen málo Pluchhů s vysokou variabilitou se chtělo k tak atavistické skupině připojit. Jejich potomci proto byli rychle vyhlazováni a to bylo nejlepší, co se mohlo stát.
Většina Pluchhů zůstávala rozdělena na dva tábory: tábor guurr, věřících v civilizační logiku Prvního sterea, a ostatní pohlaví, která přijala dovětek Škatule, škatule, hejbejte se. A samozřejmě existuje ještě několik altruistických nzreddů a flinnů, souhlasících s guurrami a naopak...
K úspěšné reprodukci potřebujeme spolupráci všech sedmi pohlaví. Ale jak jí dosáhnout, argumentují Pluchhové, když nevíme, které stereo je skutečně civilizační? Být tak blízko vysvobození ze jha požíračů a jen pro pouhou intelektuální neschopnost... - Za posledních jedenáct cyklů jsme neoslavili jedinou manželskou poradu.
Jako příslušník předshlestertrapovské rodiny jsem nestranný. Moje porada je již minulostí: vás, mí rozmanití nzreddíci, vás ta vaše teprve čeká. A já jsem si jistý jedinou věcí.
Odpověď nenajdete ani v jednom, ani v druhém stereu. Vyžaduje jednotu obou: jádro vztahu obou musí být vzájemné, a až bude odhaleno, musí vyjasnit zdánlivé nesrovnalosti. Pamatujte, že tato sterea jsou produktem vysoce civilizovaného tvora.
Kde však najít ono jádro? V původním stereu? V systému Škatule, škatule, hejbejte se? V knize, kterou jsem nikdy nedočetl - VÝTAH Z PRAVIDEL PRO MEZIPLANETÁRNÍ KULTURNÍ MISE, S VYSVĚTLIVKAMI A DODATKY O NORMALIZOVANÝCH ÚŘEDNÍCH POSTUPECH, PLATNÝ PRO SLUNEČNÍ SOUSTAVU?
Lidstvo mnoho takových problémů vyřešilo a dnes odhání hvězdy z cesty. Musíme je řešit také nebo vymřít jako rasa, avšak civilizovaná rasa.
My sami to nevyřešíme - a co je nejdůležitější - nevyřešíme tento problém odporným, naprosto neužitečným způsobem, k němuž se dnes uchyluje víc a víc vás mladých. Mám na mysli zvrácené rodiny o šesti pohlavích, o nichž nemá smysl se vůbec zmiňovat...