Pod stejným nebem

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Joseph Kim a StephanTalty

Pod stejným nebem – e-kniha

Copyright © Albatros dm Media a. s., 2017

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Mé sestře Pongsuk

Úvod: Strážný

Druhý den mého pobytu v saročchongu – nápravném zařízení pro mladistvé – mě poslali vytrhávat plevel na rýžových polích. Byla to vyčerpávající práce. Musel jsem se hodiny a hodiny plahočit v zatopených řádcích plných špíny, vytrhávat plevel a holými prsty vyhrabávat tlusté bílé kořeny. Alespoň jsem se ale dostal s dalšími chovanci ven z vězení. I když jsem byl tou dobou již dva roky bezdomovcem a měl jsem co dělat s gangstery, zkorumpovanou policií a hladem, tohle místo mě děsilo. O den dříve jsem viděl, jak zmlátili jednoho kluka tak surově, že mu zřejmě museli poškodit mozek, a když jsem slyšel křik znásilňovaných dívek v sousední místnosti, napadaly mě chmurné myšlenky. V nápravném zařízení kdysi sídlila škola. Vlastně nejlepší umělecká škola v Hörjongu, ale nyní, jako mnoho jiných věcí v tomto městě, byla rozpadajícím se a barbarským místem plným chaosu.

Kolem poledne jsme pochodovali pod žhavým sluncem zpět do nápravného zařízení, abychom se naobědvali. Nevěděl jsem, jak to chodí, a tak jsem prostě následoval ostatní a snažil jsem se, abych nevyčníval. Když jsme dojedli naše skrovné porce kukuřičné mouky, strážný, hubený kluk se zamračeným obličejem, na nás zařval: „Máte přestávku.“ Díval jsem se, jak si ostatní chlapci lehají a usínají, vše během dvaceti vteřin. Pochopil jsem, jak drahý tu byl čas, když tak rychle popadali k zemi. I já jsem byl unavený, a proto jsem si našel místo, kde bych mohl složit hlavu.

Brzy poté jsem už podřimoval spolu s ostatními. Nevím, kolik uplynulo minut, když jsem zaslechl ve svém snu hlas: „Vztyk, vztyk.“ Otevřel jsem oči. Strážný na nás řval, šlapal po řadách spících chlapců a těm pomalejším hrozil dlouhou holí – což byla v podstatě násada zahradnické motyky –, kterou hrozivě třímal v pravé ruce. Všichni lezli po čtyřech a hledali své boty, které se nacházely na hromadě uprostřed místnosti. Třásly se mi ruce. Jednu botu jsem sice našel, ale tu druhou již ne. Byl jsem v předklonu a prohledával jsem zbývající páry, když mě něco silně udeřilo mezi lopatky.

„Parchante! Proč se tak loudáš?“

Otočil jsem se s tváří zkroucenou bolestí. Byl to strážný. Praštil mě do zad svojí dlouhou holí. Příšerně to bolelo, ale podařilo se mi udržet se na nohou. Věděl jsem, že ukázat v takovém prostředí slabost by mohlo znamenat smrt. Kvůli bolesti v zádech jsem se sklonil před strážným, jehož tvář se zkřivila v radostném úšklebku.

„Prosím, pane,“ řekl jsem, „hledám moje boty.“

Opět zvedl hůl a zaječel: „Parchante!“ Udeřil mě s ní do levého ramene ve snaze mi zlomit klíční kost. Byl bych ho nejraději zabil, ale obával jsem, že má mezi ostatními strážnými spojence, kteří by si pro mě přišli, kdybych se nechal unést.

Od tohoto dne si mě tento strážný vybral jako oběť číslo jedna. Později jsem se dozvěděl, že jeho rodiče byli v Hörjongu nějakými pohlaváry, ale z nějakých záhadných důvodů upadli v nemilost. Strážný zůstal sám a byl poslán do zařízení pro mladistvé jako kkotčebi, jak se říkalo všem dětem bez domova. Tam mu jeho konexe dopomohly k tomu, aby dělal svým spoluvězňům dozorce. Sžírán hořkostí, napadal lidi zcela bezdůvodně. A zvláště si zasedl na mě.

Naučil jsem se ukládat boty na místo, kde bych je opět mohl najít, ale strážného to nezajímalo. Mé jméno bylo parchant a bití bylo na dennodenním pořádku. Někdy mě udeřil velkou holí, jindy mě liskal po obličeji otevřenou dlaní. Na odpověď jsem se jen ukláněl. Ale narůstal ve mně vztek. Cítil jsem, jak se mi krev hrne do tváří, když mě přes ni udeřil.

Venku na ulicích jsem byl na svůj věk považován za dobrého rváče. Někteří se mě dokonce i báli. Ale v nápravném zařízení se s lidmi zacházelo jako se zvířaty a často zde jednoho člověka brutálně zbilo tucet mužů. To nemohl ustát nikdo.

Po týdnech takového zacházení jsem jednoho dne zaslechl, jak se ke mně strážný přibližuje zezadu.

„Hej, parchante,“ řekl téměř žoviálně. V jeho hlase jsem cítil nedočkavost dát mi facku, kterou by si uvolnil nenávist a frustraci, již ve své duši vůči mně choval. Jako kdyby se těšil na uvolnění temné energie, nahromaděné za celé ráno. Cítil jsem, jak si tyto okamžiky doslova vychutnával. Vždy jsem dokázal vnímat city cizích lidí, dokonce i mých nepřátel.

Ale dnes jsem nebyl ochoten ani pomyslet na to, že by se mě dotkl. Otočil jsem se.

„Proč se po mně neustále vozíš?“ vykřikl jsem. Třásl se mi u toho hlas. „Nech mě na pokoji, prosím. Nech mě na pokoji, nebo uvidíš!“ Ještě jsem to ani nedořekl, a už jsem věděl, že jsem se vystavil nebezpečí. Ale bylo příliš pozdě na to, abych svá slova mohl vzít zpět.

Jeho obličej ztuhl překvapením. Pak zbrunátněl a přimhouřil oči.

„Jak se opovažuješ mi odmlouvat!“ řekl tlumeným hlasem.

Začali jsme křičet jeden na druhého a kolem nás se shromažďovali ostatní chlapci, aby nás s vykulenýma očima sledovali. Velitel družstva zaslechl, že se zde něco dělo, a přiběhl k nám.

„Co se děje?“ zeptal se a odstrkoval chlapce stranou. „Co vy dva tady na sebe křičíte?“

Než strážný stihl otevřít ústa, rychle jsem se chopil slova. Popsal jsem vše, k čemu zde docházelo velitelovi družstva přímo před nosem. Poslouchal, pokyvoval hlavou a gesty ukazoval vzteklému strážnému, aby byl zticha. Když jsem skončil, viděl jsem, jak oči velitele družstva jiskřily radostí.

„Už nepotřebuji slyšet nic dalšího. Udělám to, co je spravedlivé! A to znamená jediné: vy dva si to musíte vybojovat!“

Velitel družstva vypadal, že je sám se sebou velmi spokojený. Byl očividně znuděn celodenní rutinou a zde se naskytla možnost malého vzrušení.

Věděl jsem, že prohrát tuto bitku bude nebezpečné. Strážný by nade mnou získal absolutní moc, a protože jsem ho ponížil, když jsem se mu veřejně postavil, neměl by se mnou žádné slitování. Rozhodl jsem se, že udělám cokoliv, abych vyhrál.

Velitel družstva shromáždil všechny chlapce doprostřed naší místnosti. Pozoroval jsem svého soupeře. Byl větší a těžší, ale já jsem věděl, že vedl privilegovanější život, zatímco já jsem žil na ulici. Jsi psychicky silnější, říkal jsem si. Dělej cokoliv, kromě jediného – nevzdávej to.

„Dobrá, začněte!“

Chytli jsme se se strážným za ramena, přetlačovali se vpřed i vzad a přitom jsme sténali úsilím. Strážný bleskově stáhl ruku, udeřil mě do čelisti a rozbil mi o zuby ústa. Ucítil jsem krev, což mě vylekalo. Strčil jsem do něj a pokusil jsem se jej povalit. Ale byl silnější, než jsem čekal. Po několika minutách zuřivého zápasu se mi podlomilo koleno a já jsem se skutálel na zem. Strážný na mě padl a chytil mě rukama pod krkem. Převalovali jsme se tam a zpět, dávali si vzájemně rány a supěli ve snaze se nadechnout. Minuty se nekonečně táhly. Koutkem oka jsem si všiml, že přišli i jiní velitelé. Zahlédl jsem je, jak sedí na betonové zemi a zaslechl jsem cinkot lahví s načerno pálenou lihovinou.

Po dvaceti minutách zápasu a vzájemných ran jsem měl ruce kluzké od potu. Byl jsem vyčerpaný. Měl jsem pocit, jako by mi ruce visely z kloubů jen na tenkých šlachách. Bylo toho mnohem více, co jsem mohl prohrát, jenže jsem byl vždy vytrvalý rváč. Povalil jsem strážného na zem, vylezl na něj a sedl si na jeho vzdouvající se hruď. Přidržel jsem mu obě ruce levačkou a začal jsem jej bít do obličeje. Snažil se otáčet hlavou, aby se vyhnul mým ranám. Necítil jsem již žádný vztek nebo nějaké pohnutí. Byl jsem jako horník, který dobývá sloj uhlí. Bylo ve mně jen odhodlání, ale moje nenávist byla tatam.

Bum, rozsekl jsem mu jeho spodní ret o zuby. Znovu. Zhluboka jsem se nadýchl, předklonil se a zatnul jsem zuby. Bum. Ještě silněji. Vystříkla mu krev a dopadla zpět na tvář.

„Vzdávám se!“ zvolal nakonec. Někteří z diváků začali jásat, zatímco ostatní si odfrkli a dali najevo své znechucení.

Odvalil jsem se ze strážného a zůstal ležet na podlaze. Nemohl jsem popadnout dech.

Opět jsem přežil.

Chtěl jsem si pouze odsloužit svůj čas co nejklidněji, ale tím, že jsem vyhrál, jsem na sebe přitáhl pozornost „bratrstva gangsterů.“ Téhož odpoledne jsem zjistil, jakou obdržím odměnu. Byl jsem jmenován novým strážným. To znamenalo mít více jídla lepší kvality a být osvobozen od celodenní práce za silného vedra.

Ze strážného, kterého jsem porazil, se stal obyčejný vězeň, jenž chodil na pole vytrhávat plevel. Hůl jsem obdržel já a chápal jsem, že ji mám používat s veškerou tvrdostí a bezohledností.

Žádnou dlouhou hůl jsem nechtěl a stejně tak jsem nechtěl být ani strážným, ale neměl jsem na výběr. Přísahal jsem, že budu lepším člověkem než kluk, který mě šikanoval. Doufal jsem, že se ze mě nestane brutální kreatura, jakými byli členové bratrstva gangsterů, kteří měli nápravné zařízení na starosti. Chtěl jsem uchovat naživu část mého starého já. Ale během několika týdnů se našlo pár chlapců, kteří by mě zřejmě s největší chutí zabili. Měsíce poté, co jsem zařízení opustil, mě ti stejní chlapci pronásledovali v ulicích Hörjongu a z očí jim plála stejná zuřivost, jakou jsem cítil já, když jsem dostal ránu holí do zad. Myslím, že jsme v sobě pociťovali vztek kvůli všemu tomu, co se nám stalo, ale také kvůli tomu, co se stalo z nás.

Hlad zahubil v Severní Koreji stovky tisíc lidí. Některé jejich hroby jsou stále ještě vidět na pahorcích poblíž Hörjongu. Ale hlad také způsobil leccos, co zůstalo skryté. Rozkládal rodiny, jako by je někdo ponořil do kyseliny (příkladem byla naneštěstí i ta moje) a ničil hluboká a oddaná přátelství pro něco tak nicotného, jako je bochánek z kukuřičné mouky. I když to tělo přežilo, nakonec jste zjistili, že vaše duše byla do značné míry nepozorovaně deformovaná. Trvalo velmi dlouho, než jste si toho všimli.

To se týkalo mnoha lidí, které jsem tehdy potkával. A týkalo se to i mě.

Pod stejným nebem

Kapitola 1

Když jsem byl malý chlapec, byl jsem tichý a introvertní. Nedokázal jsem mluvit s lidmi přirozeným způsobem a kvůli tomu jsem obtížně získával přátele. Zjistil jsem však, že mi bylo dopřáno něco, co dokázalo moji plachost poněkud vyrovnat: schopnost odhadnout pocity druhých lidí, aniž by museli něco říkat. Myslím, že tento dar je jakýsi druh chemických senzorů nálady, které se nacházejí hluboko ve mně. Jako kdyby lidské city opustily jejich těla coby neviditelné částečky, proletěly vzduchem mezi námi a prošly mi póry pod kůži, kde je absorbují senzory nálady, aby je pro mě identifikovaly.

Tehdy žila naše rodina – pohledný a sebevědomý otec, churavějící matka, milovaná starší sestra Pongsuk a já – v malém „holubníku“ v Hörjongu. Tohle město bylo známé svými bílými meruňkami, krásnými ženami a nejlepší keramickou hlínou v Severní Koreji. Stále si dokážu vybavit emoce, které jsem čerpal z rodičů i své sestry. Nyní si dokážu vybavit jen několik slov, která jsme si říkali a která jsou již jen připomínkami světla a temnoty, smutku a radosti.

Moje matka ze sebe vyzařovala temnou energii. V poledne jsem ji vídával, jak leží bez hnutí na rohoži na spaní. Zůstávala tam celé hodiny v naprostém klidu. Proč se chovala takto, když matky mých kamarádů pobíhaly neustále sem a tam, připravovaly tofu nebo nějaké malé sladké občerstvení, povídaly si nahlas na schodišti nebo nás zaháněly od dveří, to jsem nevěděl. Jednou mi řekla, že v době, kdy mě nosila pod srdcem, dostala pelagru – nemoc, kterou způsobuje nedostatek vitamínu B3. Také snědla týden před mým porodem rybu a vážně onemocněla. „Sousedé nevěřili, že to přežiju,“ říkala matka. Nechápal jsem, co měla pelagra nebo ryba společného s tím, že celá léta poté polehávala na zemi.

Její smutek pronikl i do mého nitra. A když byla v takovém stavu ona, i já jsem se cítil apatický. Často jsem si lehával vedle ní a ponořil se do depresívní dřímoty. Když se v těchto vzácných okamžicích zasmála, chtěl jsem se smát s ní.

Pravda byla taková, že moje matka trpěla depresemi kvůli svému životu i manželství a její smutná a apatická nálada se šířila naším malým bytem. Její nemoc a utrpení ze svého vlastního života rovněž způsobily, že se z ní stal naprostý podivín. „Štěnátko,“ říkávala, když jsem vešel do bytu. (Štěňátko bylo tradiční jméno pro nejmladší dítě a takto mi říkali ostatní členové naší rodiny.) „Pospěš si a umyj si ruce!“

Na druhé straně zde byla moje sestra Pongsuk, která na mě měla zcela opačný vliv. Byla o sedm let starší, příjemná a trpělivá. Vždy dokázala rozzářit mé náladové senzory jako sluneční svit. Než jsem přišel o otcovu přízeň, byl jsem v této době princem naší rodiny. To dobré, co pro mě dělala (a co by pro mě neudělala?), jsem začal brát jako samozřejmost. Když se mi zachtělo víc rýže, dala mi na talíř něco ze své a řekla: „Podívej se, tati, dals mi jí příliš mnoho.“ Po návratu domů ze školy mi nosívala něco malého k jídlu, zmrzlinu nebo něco sladkého z obchodu, který měla po cestě. Když bylo třeba vyprat moje ponožky, vyprala mi je. Když jsem se nudil, posadila mě a četla mi z některé ze svých učebnic.

Mé sestře se nedostalo stejně lásky jako mně, když jsem byl malý chlapec. Když otec přiběhl domů a vybral si jednoho z nás, aby ho pohoupal, byl jsem to vždy já. Když si vybral jednoho z nás, aby mě podržel na nohách, zatímco on ležel na zádech, a my jsme u toho měli pocit, že letíme, byl jsem to vždy já. Když jsme si koupili nové kolo, dostal jsem ho já.

Ale Pongsuk nikdy nežárlila a nikdy nebyla zlá. Když otec odjel z města na služební cestu, vždy se vrátil s nějakými dárky (s puškou na hraní nebo s panenkou pro sestru) nebo se severokorejským cukrovím, což byly tvrdé cukrové kuličky se světlehnědými proužky, lepkavé a velmi chutné. Vytáhl je z kapsy, já jsem jich dostal pět a stejné množství dal i Pongsuk. Ale nesnědla je. Vzala si jeden a mně dala tři, které jsem hned spolkl. Poslední kousek si schovala na okamžik, kdy mi bylo smutno. Pak mi s ním zamávala před očima a smála se, než mě nechala jej rozbalit a dát si jej do úst.

Pongsuk to dělala bez jakékoliv známky odporu – nebo jsem si to alespoň myslel. Ale bylo to tak doopravdy? Nebo měla srdce plné utajované žárlivosti? Dychtila po tom, aby ji otec zvedl alespoň jednou a pohoupal ji, když chodil po bytě, aby se mohla smát radostí? Byl bych rád, kdybych se jí na to mohl nyní zeptat.

Jedna z mých prvních vzpomínek se týká její školní uniformy: bílá blůza, tmavě červený šátek, uvázaný kolem krku, a modrofialová sukně. Jednou jsem si hrál s kamarády u schodů do domu, kde jsme bydleli, a vzpomínám si na shon, který tam panoval: kolem jezdila a troubila auta, na chodníku se tísnili chodci, kamarádi se smáli a pletli se lidem pod nohy. Najednou se v této šedivé změti lidí objevily o kus dál kontury lidského těla. Nevím jak, ale věděl jsem, že je to moje sestra. Musely mi být tak tři čtyři roky. Mezi všemi těmi neosobními a neznámými věcmi, které neměly s mou sestrou nic společného, se najednou magicky objevila Pongsuk. To mě naplnilo radostí.

A můj otec? Byl zdrojem světla a kilowatů čisté energie. Od dětství, které strávil jako chudý rolnický chlapec, se vypracoval a udělal značný pokrok. Byl jmenován druhým nejvyšším funkcionářem v okrese Undok, později se stal úspěšným účetním vojenské školy poblíž Hörjongu. To mu dodalo značnou sebedůvěru, aby dosáhl na všechny možnosti, které mu život nabízel. Alespoň po dobu prvních let mého dětství mi dokázal dodat naději jen tím, že vstoupil do dveří.

Myslím, že lidé, jako byl otec, byli zvláště zranitelní smrští, která nás teprve čekala. Je těžké přesně stanovit, zda takoví lidé umírali častěji než cynikové nebo ti, kteří byli skeptičtí – kde by bylo možné najít v Severní Koreji takové statistiky? –, ale věřím, že je čekal neblahý osud. Jejich jednoduchá víra v život je musela stát draho.

Kapitola 2

Brzy na jaře v roce 1994, když mi byly téměř čtyři roky, chtěli moji rodiče opustit náš holubník. Neplatili jsme žádnou činži. Znali jsme jednu starší paní, která měla dva byty a v jednom z nich, který nepoužívala, nám dovolila bydlet. Nemohu si ale vybavit, proč. Rodiče se cítili ohroženi jednou ženou, která nám neustále klepala na dveře a dávala mé matce všelijaké kritické otázky. Matka nebyla zvyklá, aby ji někdo obtěžoval, a tohle ji opravdu vadilo. Stará žena – tuším, že chtěla naší rodině ukázat, kdo je tady pánem – dokonce po otci žádala, aby ji nosil uhlí a dřevo a aby pro ni občas dělal nějaké práce kolem domu. Naznačovala, že pokud ji nevyhoví, bude to mít své důsledky. Rodiče začali uvažovat o tom, že půjdou někam jinam. Tam, kde by si mohli dovolit mít vlastní dům.

Já jsem se stěhovat nechtěl. Měl jsem rád dům, ve kterém jsme žili. Každé ráno jsem se urval a pobíhal se svými několika kamarády po sídlišti a hulákal, jak se mi zlíbilo. Většinu dne jsme si mohli dělat, co se nám zamanulo, a tak jsme neustále prozkoumávali okolní ulice. Tři bloky nám připadaly jako tisíc mil a každá další ulice byla plná tajemství, nebezpečí a exotické atmosféry. Scházeli jsme se na schodech a hráli jsme kámen-nůžky-papír nebo jsme vyběhli ven, našli si nějaký strom a hráli si na schovávanou. I ten nejmenší roh domovní schodišťové šachty mi připomínal něco, co bylo skryté ve špinavém, oprýskaném cementu. Zde byly schody, na kterých jsem si podvrkl kotník a nemohl si pak hrát celé tři týdny. Tady byl stupínek, kde jsem snědl nadýchaný chleba, což byla severokorejská specialita, nebo zmrzlinu, kterou mi přinesla Pongsuk; vzácná dvojitá pochoutka. Byl to jediný svět, který jsem znal.

Na ulici byly obchody s čímkoliv, co jste si mohli přát: holič, potraviny, obchůdek se zmrzlinou. V našem sousedství nežili žádní bohatí lidé, kteří by nakupovali v luxusních obchodech, ani chudí lidé, které by bylo třeba litovat. V pět hodin odpoledne, když začali v televizi dávat zprávy a kreslené filmy, jsme všichni utíkali domů k jednomu kamarádovi, jehož rodičům se podařilo si pořídit televizní přijímač. Tam jsme si posedali do řady a jedli domácí praženou kukuřici a cukroví. S lidmi, kteří v tomto bytě žili, jsme se často stýkali. Všechny děti si hrávaly společně, a když měl někdo nějaké jídlo navíc, rozdělil se o něj se svými sousedy.

Byli jsme na tom všichni stejně, jako kdybychom byli jedna velká severokorejská rodina. Nebo se mi to tak alespoň zdálo. Chtěl jsem tu zůstat.

Jednoho chladného podzimního odpoledne toho roku přijel otec na kole z práce a silně se opíral do pedálů. Neměli jsme auto – v Severní Koreji si jej těžko kdo mohl dovolit –, takže otcovo kolo bylo opravdu cenné vlastnictví. Zpozoroval jsem jej ve vzdálenosti jednoho bloku, jak se nakláněl nad řídítky. Jeho štíhlý a pohledný obličej – tak rozdílný od mého kulatého – byl orosený potem. Mé emocionální senzory ihned něco zpozorovaly: otec byl velmi rozrušen.

„Pojď Štěnátko,“ zavolal na mě, když byl půl bloku daleko. „Půjdeme si prohlédnout náš nový dům.“ Zvedl mne a posadil mě na sedátko hned za sebe. Letěli jsme hlučnými přecpanými ulicemi a mířili na venkov.

Otec byl pevně rozhodnutý, že centrum města opustí. Měl dobrou práci a reputaci poctivého člověka. Jeho hvězda stoupala. Pokud mi bylo známo, Severní Koreji se ekonomicky dařilo díky tvrdé práci jejich občanů, velkorysé potravinové pomoci a dodávkám pohonných hmot z Ruska. Otci bylo třicet sedm let. Byl inteligentní, neúplatný a loajální režimu. Ve věku čtyřiadvaceti let vstoupil do Korejské strany práce, což byl významný úspěch. Každý chtěl do této strany vstoupit, ale přijato bylo jen málo uchazečů. Můj otec neměl žádné rodinné konexe, které by mu v tom pomohly.

Suma sumárum byl nejvyšší čas, aby si postavil dům.

Nyní se otec vytrvale hnal v silničním provozu a napínal své zádové svaly při každém šlápnutí do pedálů. O několik bloků dále byla široká hlavní silnice, lemovaná košatými jilmy, žlutými květinami a vysokými betonovými sochami, které zde postavila vláda a do kterých byla vytesána nějaká hesla. Znal jsem je velmi dobře: ČCHOLLIMA prokmitlo kolem nás, jak jsme pádili vpřed. Znamenalo to: „Musíme pracovat tisíckrát intenzivněji než v jiných zemích!“ Bylo to jeden z Kim Ir-Senových oblíbených výroků.

Přidržoval jsem se otcovy košile, abych nespadl z kola. Díval jsem se na stromy a domy, které jsme míjeli. Malých činžovních domů ubývalo a také aut bylo čím dál tím méně. Vystřídali je rolníci s povozy a voly. Nikdy jsem nebyl tak daleko z domu s výjimkou několika výletů, kdy jsme navštívili babičku a dědečka na Nový rok.

Náš cíl byl ještě asi hodinu vzdálen: byla to čtvrť 8. července, pojmenovaná po dni, kdy ji navštívil Kim Ir-Sen. V Severní Koreji je mnoho míst, která jsou pojmenována tímto způsobem – podle nějaké minulé události, jež má vztah k Velkému vůdci nebo k jeho ministrům. Čím dále jsme jeli, tím menší provoz panoval na silnicích. Domy, které jsme nyní míjeli, byla pouze hrubě opracovaná zemědělská stavení se zdmi, pocákanými blátem. Otec neúnavně šlapal do pedálů starého černého bicyklu.

Když jsme zastavili u naší malé parcely, byl pod tenkým plátnem své košile celý propocený. Otočil se, sundal mě ze sedátka a položil na zem. V obličeji se mu zračila radost a naděje. Co všechno pro něj tento dům znamenal! Přišli jsme blíže a podrobně jsme si místo prohlédli.

Ale k vidění toho moc nebylo. Byly tam hluboké základy, aby bylo možné během zimy skladovat v chladu sklenice s nakládanou zeleninou – v Severní Koreji byly i domy stavěny s ohledem na nejposvátnější plodiny. Stěny se pozvolna zvyšovaly. Byl to domek se dvěma pokoji a se suterénem. Bez koupelny. K tomu sloužil přístavek, jak tomu bylo u většiny severokorejských domů zvykem.

Byli tam tři nebo čtyři dělníci, kteří míchali beton, aby spojili škvárobetonové tvárnice. A největší radost měl otec z toho, že žádná z jeho stěn nesousedila s nějakou stavbou. Nebylo tam nic jiného než vzduch. Chtěli jsme pryč z činžovního domu a žít v něčem moderním a novém. Dům otce stál osamocený, ničeho se nedotýkal a nic se nedotýkalo jeho.

Otec začal obcházet kolem malé parcely, občas si sedl do podřepu, ukazoval na něco v základech a hlasitě se vyptával dělníků. Hrál jsem si s několika uvolněnými cihlami a jednu z nich jsem postavil na jiné dvě. Pak jsem si něčeho všiml. Za rozestavěnými stěnami domu jsem uviděl kopec. A na kopci bylo několik hromádek, jaké si stavějí sysli nebo bobři, jenže větší. Zíral jsem na ně a chvěl jsem se, ale po chvíli jsem se uklidnil.

Věděl jsem, co tyto hromádky znamenají. Byly to hroby.

V Severní Koreji tvoří hroby jen malé kulaté hromádky s kamennou nebo dřevěnou tabulkou, zapíchnutou do hlíny. Na ní je nápis se jménem pohřbeného. Když jsem se podíval za dům, uviděl jsem zvedající se úpatí pohoří, jehož výška dosahovala snad až 2500 stop, s pramínky sněhu, klikatícími se směrem do údolí. Pod horou byl velký hřbitov. A vedle hřbitova stál náš budoucí dům.

Říkal jsem si, že to bylo otcovo rozhodnutí postavit si dům v blízkosti hřbitova. Proč to ale udělal? Ví vůbec, že tam jsou nějaké hroby? Bál jsem se tmy, a když jsem musel jít v noci na záchod, často jsem míval strach. Jaké to bude, až se teď budu muset na tyto hroby dívat každou noc?

To bude přece mnohem horší...

Ale neřekl jsem nic. Můj otec byl pro mne hrdinou a chtěl jsem, aby byl šťastný. Pro něj bych byl ochoten zde žít i s těmito mrtvými.

Zatímco si otec prohlížel svoji nemovitost, já jsem si hrál s rozbitými cihlami a sledoval, jak jeden z mužů nahazuje beton na stěnu pomocí zednické lžíce. Byl zde prostor pro velký dvůr a zahradu, ale vše, co se mi honilo hlavou, byli chlapci v činžovním domě, které jsem měl právě opustit. Myslel jsem na ně a na hřbitov. Otec vydal několik příkazů, pak jsme se otočili, šlápli do pedálů a vydali se směrem domů.

Otec měl dost důvodů, aby o tento dům usiloval. Vyrostl v chudém zapadákově, jako byl Undok, a proto někde hluboko v mysli kladl rovnítko mezi samostatný dům a bohaté lidi s dobrými konexemi. Nyní, když jeho hvězda v naší malé komunitě stoupala, se mu dostalo šance, aby si takový dům postavil. Byl jako každý jiný ctižádostivý muž: chtěl, aby jeho úspěch šel vidět.

Jenže tento dům byl určen také pro moji matku.

Vzpomínám si, jak jsme jednou, když jsem byl velmi malý, navštívili prarodiče z matčiny strany. Bylo tam několik tet a strýců, kteří si vyprávěli o mé matce; o tom, jak byla mladá a jak bez přestání usilovala o mého otce v době, kdy oba dva pracovali ve stejném zemědělském podniku. „Jak jsi ho honila po kanceláři!“ zvolal v jednom okamžiku její bratr a pokoušel se vykouzlit na její tváři úsměv. Co se stalo s touto svéhlavou dívkou, říkali, co se stalo s její bláznivou láskou? Podíval jsem se jí do tváře. Měla sklopené oči a sevřené rty. Otočil jsem se směrem k otci. Také on měl sklopené oči. Vypadal ztrápeně a byl celý nesvůj. Nechtěl, aby mu někdo připomínal, jak to vše dopadlo. Matka jej již nenaháněla. Tento cit z nich vyprchal dříve, než jsem se narodil.

Otec se domníval, že matka byla často nemocná a propadala depresi, protože neměli vlastní dům. Nebo spíše chtěl věřit v nějaké jednoduché řešení. Stavba znamenala značné riziko, ale z jeho strany to byl způsob, jak se o ni postarat. Nový dům nebyl jen ukázkou toho, jak vysoko se vypracoval ze skromných počátků. Jsem si jist, že to bylo také tiché vyjádření zájmu o ní. Vyjádření lásky.

Dům ve čtvrti 8. července se však měl celkem brzy stát svědkem velkého utrpení.

Kapitola 3

Když jsme se toho jara přestěhovali, dům ještě nebyl úplně dokončený. Bylo tam několik drobností, které bylo třeba dodělat: chyběly části podlahové krytiny, v okně nebylo sklo. Otec chodíval k večeru domů a během práce na domě zpíval sentimentální severokorejské písně. Když skončil, začal pracovat na výrobě nábytku: vznikaly zde krásné skříně a pěkné komody z korejské borovice, do kterých jsme si dávali šaty. Při návštěvách našich sousedů jsem zjistil, že nábytek, který si pořídili v obchodě, nevypadá ani zdaleka tak pěkně a bytelně, jako ten, který vyrobil otec s pomocí několika jednoduchých nástrojů.

Zpočátku šlo všechno docela dobře. Pongsuk byla jako vždy milá a tichá. Matčina nemoc zdánlivě ustoupila a otec byl z nového domu nadšený, jako by šlo o jeho druhého syna. Mně se nějak podařilo smířit se s lidmi na hřbitově. Když foukal vítr z hor k našemu domu, slyšel jsem hlasy truchlících. Někdy jsem slyšel tři rázné výstřely nad domy, což bylo znamení, že pohřeb má nějaký voják. Místo toho, aby mě to vyděsilo, jsem začal chápat, že tam musel být někdo, kdo střílel z pušky! Tehdy jsem začal být posedlý střelnými zbraněmi a armádou. Tři výstřely, představoval jsem si. Šťastný člověk.

Ostatně, pokud šlo o hřbitov, byl jsem překvapen sám sebou. Místo neustálého prošení otce, aby mě vzal za ruku a doprovodil ven, když jsem potřeboval na záchod, utíkal jsem tam před spaním sám. Za svitu měsíce bylo možné vidět na svažujícím se čele hory malé hrboly, které tvořily hroby. Severokorejci jsou velmi pověrčiví, věří ve strašidelná místa, duchy a osudová znamení. Nebál jsem se mrtvých lidí pod navršenými hroby, ale někdy během mých krátkých procházek, když hroby zvláštním způsobem ozařoval měsíční svit, jsem se začal zabývat myšlenkami typu: „Co kdybys na tomto světě již nebyl, Štěňátko? Co kdybys přestal existovat?“ Pak jsem se teprve začal bát. Když toho bylo příliš, začal jsem volat otce, který mě pak vzal za ruku a odvedl mě zpět. Nikdy neodmítl.

Ve čtvrti 8. července jsem si našel několik kamarádů. Nejlepší z nich se jmenoval Pä Hjosong. Žil několik vchodů od nás a hráli jsme si spolu každý den. Nejraději jsme měli hru ttagüčchigi, při níž hrajete o krásné proužky papíru, které vypadají jako origami. Byli jsme touto hrou naprosto posedlí. Později jsme roztrhali školní sešity – i učebnice –, abychom získali papír k výrobě složitě překládaných čtverečků. Soupeřovy čtverečky jsme se pak snažili s velkým bouchnutím otočit. Děti vkládaly do papíru drobné kousky oceli, aby se hůře převracely. Jednou jsem dokonce roztrhal na kousky otcovy Kim Ir-Senovy paměti, což jej nejen rozlítilo, ale bylo to také zločinem proti státu.

Hjosong byl přibližně stejně vysoký jako já, ale oplýval mnohem větší sebejistotou, o které se mi mohlo jen zdát. Něco z toho měl zřejmě po svém otci, městském funkcionáři, který byl obrem: měřil alespoň šest stop a byl vyšší, než kdokoliv, koho jsem znal. Jeho matka byla laskavá a sdílná a vypadala vedle svého manžela jako trpaslík.

Suverénní řeč mého kamaráda mě dokázala nadchnout. Přestával jsem být tím poslušným chlapcem, kterým se matka chlubila svým přátelům z ulice.

Toho roku jsem začal chodit do školky, kde jsem potkal první spolužáky – a také první zlé děti v mém životě. Když chodíte v Severní Koreji do školy, jste hodnoceni nikoliv podle svého nadání či studijních výsledků, ale podle toho, jak se dokážete prát. Doslova. Ještě dnes si vzpomínám na to, kdo byl v první třídě číslem jedna a kdo byl sedmičkou – tato čísla znamenají jediné: říkají, jak dobrý jsi rváč, přičemž měřítkem je to, jak tě hodnotí tví spolužáci. Škola tento způsob myšlení podporovala. Když například dítě nepřijde do školy, učitel si nezavolá jeho rodiče a neptá se jich, proč je jejich dítě nepřítomné (dlužno říci, že nemají k dispozici telefony). Místo toho pošle skupinu nejhrubších žáků, aby dítě seřvali. Někdy ho dokonce i zbijí, dokud nesouhlasí s tím, že půjde do školy. Nevím, kde se v nich tato násilnická mánie bere. Možná vychází s historie této země, která je plná bolesti a útlaku.

Ve školce se násilí netolerovalo, ale byl jsem si jist, že se větší děti pokusí do roka odhadnout mé síly. Bylo to právě ve školce, kde jsem získal první přezdívku od cizích lidí. Zněla Kang Tokki, což bylo jméno postavy ze špionážních filmů, na které jsme se všichni dívali. Kang Tokki byl jihokorejský špion, takže je zřejmé, že to zrovna nejlichotivější přezdívka nebyla. Na základní škole jsem pak získal druhou přezdívku, která již byla o něco lepší: Jok Tosan. Ta patřila jednomu obrovskému korejsko-japonskému šampiónu v zápase. Znamenala „tlusťoch“. Ale já jsem tlustý nebyl. Toto pojmenování jsem získal díky svému kulatému obličeji, který jsem měl po matce.

V každém případě mi bylo jasné, že se budu muset díky svým přezdívkám s ostatními prát. Bylo to nevyhnutelné.

Když jsem chodil do školky, dozvěděl jsem se něco více o Kim Ir-Senovi. O Velkém vůdci jsem toho samozřejmě věděl dost, ještě než jsem začal chodit do školy. Byl to náš dědeček, měl kouzelnou moc, byl to nejchytřejší člověk na světě a často cestoval po celé zemi, aby dohlížel na všechny svoje děti. Podobně jako ve všech severokorejských rodinách, i my jsme měli na zdi jakousi svatyni Velkého vůdce a jeho manželky. První věcí, kterou můj otec udělal hned zrána ještě před umýváním nebo před snídaní, bylo, že vzal hadřík a pečlivě oba portréty utřel. Kim Ir-Sen vypadal velmi hezky. Jeho obličej planul oslnivou a přívětivou září s laskavýma, ale odhodlanýma očima.

Pokud jste dovolili, aby se na Kim Ir-Senově portrétu usazovala špína, nebo pokud jste jej umístili za prasklé sklo, mohli jste se octnout v táboře nucených prací. Ale můj otec čistil tyto obrázky z úcty, nikoliv ze strachu.

Školka můj názor na Kim Ir-Sena změnila. Během prvních několika dnů, které jsem strávil ve třídě, nám naši učitelé se slavnostním a klidným výrazem v tváři přinesli několik kreseb a ukázali nám je. Shromáždili jsme se kolem, abychom si je prohlédli: byla tam skupina amerických vojáků s velkýma očima, ještě většími nosy a vyceněnými bílými zuby, kteří bodali do několika Korejců bajonety, ostrými jako břitva. Obrázek byl tak úděsný, že jsem si myslel, že omdlím. Ale tehdy jsem si sám sebe představoval jako vojáka a nehodlal jsem odvracet tvář. Zadržoval jsem dech, když nám učitel vysvětloval, že Američané přišli do naší země, aby zde masakrovali Korejce jen proto, že se jim to líbilo. Američané si libovali v zabíjení korejských dětí.

Cítil jsem po celém těle vzrušení. Byl to pro mne fyzický šok, že na světě mohou existovat takoví lidé. Věděli jsme, že Američané jsou zlí. Ve špionážních filmech to byli vždy buď oni, nebo Japonci, kteří se snažili krást tajemství Severokorejců, ale zde byl důkaz, jak strašní byli ve skutečnosti. Učitel nám ukázal další obrázek, který vytáhl ze spodní části hromady. Mžoural jsem na něj a nemohl jsem uvěřit svým očím. Američtí vojáci strkali těhotnou korejskou ženu do místnosti, kde hořelo. Zíral jsem se na malbu, zatímco nám náš učitel vysvětloval, že Američané rádi upalují Korejce zaživa nebo je dávají do plynových komor. Plynové komory je zabíjejí rychleji.

V očích se mi objevily slzy.

Jediní lidé, kteří zastavili Američany před vpádem do naší země, říkal učitel, byl Kim Ir-Sen a jeho severokorejští vojáci. Kývl jsem. Velký vůdce byl něčím mnohem větším, než jsem si doposud myslel. Ten večer jsem přišel domů a prohlížel si portréty Kim Ir-Sena a jeho manželky, které visely na omítnuté zdi našeho bytu.

Od tohoto dne jsem se jim oběma klaněl a cítil jsem skutečné dojetí.

Toho léta jsme se já i Hjosong stali tajnými agenty. Zahodili jsme luky a šípy na smetiště a úpěnlivě jsme prosili naše otce, aby nám dali nějaké střelné zbraně. Otec mi vždy koupil nějakou hračku, když jsem o ni poprosil, ale tentokrát se na mě podíval divně. „Dnes jsou věci na trhu dražší,“ řekl tiše. „Ale já ti nějakou vyřežu z dřevěných odřezků. Líbilo by se ti to?“

Cítil jsem, jak se z rozmrzelosti červenám. Proč by nemohl otec vydělávat dost peněz, aby mi mohl koupit pistoli na hraní? Začal jsem si stěžovat, ale stačil mi jeden pohled na otce, abych přestal. Všiml jsem si smutku, který měl v sobě, a to bylo něco nového. Něco ho trápilo, pomyslel jsem si. A zajímalo mě co.

Můj otec vždy dodržel své slovo. Začal mi nosit ručně vyřezávané pistole, revolvery a pušky. Měl sbírku starých zbraní, které získal od svých přátel, a podle nich vytvářel ty na hraní. Moje popularita dosahovala závratných výšin. Když mi otec vyřezal zbraň, která vystřelovala malé oblázky pomocí gumičky, moji noví kamarádi byli plni závisti.

Byl jsem nemotorným dítětem a neustále jsem padal a zakopával o vyčnívající kořeny nebo o malé výmoly na zemi. Jednou jsem si nacpal pistoli do kapsy jako lupič a pak s ní vrazil do dveřní zárubně, když jsem utíkal do svého pokoje, takže jsem celou pistoli rozbil na kousky.

V takových případech jsem vždy utíkal k otci a řekl jsem jen: „Mohl bys...?“ Nejdříve se pouze zasmál a začal vyrábět novou. Nakonec se ale, když viděl mou podivuhodnou schopnost rozbít vše, co jsem měl v dosahu, rozzlobil a dal mi hračku bez jakýchkoliv detailů. Byl to pouhý kus dřeva, vyřezaný tak, aby se podobal pistoli. Podíval jsem se na její hrubě opracovaný tvar. Byl to trest za to, že jsem byl tak neopatrný. Chvíli jsem nad tím přemítal, ale i ta nejhorší pistole od otce byla lepší, než jakou měli moji kamarádi.

Tyto zbraně jsem měl velmi rád. Spával jsem s nimi, a když jsem se ráno probudil, zašmátral jsem nejdříve vedle postele po své nejnovější osobní zbrani. Jakmile jsem se dotkl jejího hladkého dřeva, uklidnil jsem se. Byl jsem si jist, že až vyrostu, stane se ze mě špion nebo voják, který zachrání vlast před těmi lidmi s velkými nosy.

Byl jsem velký patriot. Věřil jsem, že Kim Ir-Sen se postará o moji rodinu i o mě. Každý tomu věřil. Což bylo příčinou, proč to, co mělo následovat, bylo pro nás tak kruté.

Kapitola 4

Hjosong a já jsme ve volném čase chytali vážky. Jako chlapce, který sem přišel z města, mě začal fascinovat pohled na jejich tmavá třpytící se křídla. Chytali jsme je každý den. Oblíbeným místem, kam si tento hmyz sedal, byly zelené kukuřičné stonky, které rostly na poli vedle našich domků. Vážky měly v oblibě vrchní části stonků, na ně si sedaly a tetelily se v teple. Připlížili jsme se zezadu a rychlým pohybem jsme je uvěznili v dutině z našich dlaní. Dokonce jsme sami vyrobili pomůcku. Byla z kukuřičných stébel a podobala se tenisové raketě, přes kterou byla natažena pavoučí síť jako výplet. Když jsme jí mávli vzduchem v prostoru, kde bzučely vážky, chytly se do ní a staly se našimi vězni.

Než byste se dostali na hřbitov za naším domem, našli byste zavlažovací kanál, kterým se zavodňovala všechna pole. Podél této strouhy jsme běhávali a chytali tam zvlášť krásné vážky. Troufali jsme si chodit i za domy. Po pravé straně jsme měli hory, jejichž oblé boky osvětlovaly sluneční paprsky. Dokud svítilo slunce, pobíhali jsme, skákali a chytali naši kořist.

Jednoho letního dne začali Hjosong a ostatní kamarádi chytat žáby, které jsme nacházeli v zavlažovacím kanále. Voda nebyla příliš hluboká, možná tak jednu stopu, ale kanál se táhl do nekonečna. Přesto, že jsme se to léto dost nachodili, abychom našli nějaké žáby, nikdy jsme nedošli až na konec kanálu.

V jednom místě se dráha kanálu křížila s dráhou silnice a voda zde proudila ocelovými trubkami dolů pod úroveň cesty. Zde voda nabírala rychlost. Můj přítel Čcholmin ještě se dvěma dalšími kamarády chytali jednoho parného červnového dne žáby, když tu najednou Čcholmin uviděl ropuchu, usazenou na kameni, a skočil za ní do strouhy. Voda zde byla prudká a Čcholminovi podtrhla nohy. Než se nadál, byl vlečen přes malé, ale rychlé peřeje. Začal volat o pomoc. Běžel jsem za ním a srdce mi přitom bušilo. Věděl jsem, že Čcholmin neumí plavat, a pokud by jej voda vtáhla do trubek, uvízl by někde v prostoru pod silnicí. Když se dostal k ústí jedné z trubic, zachytil se o její okraj a začal křičet o pomoc. Voda se mu valila přes zkřivený obličej a já jsem nevěděl, co mám dělat.

Rozběhl jsem se k blízkému kukuřičnému poli. Tam jsem sebral jeden kukuřičný stvol, který jsem v záchvatu paniky vytrhl ze země, a pospíchal zpátky k Čcholminovi. Viděli jsme valící se proud, který jej s hromovým sykotem táhl dolů. Rychle jsem spustil stvol z břehu dolů a křičel jsem: „Chyť se!“ Čcholmin po něm natahoval ruku a na třetí pokus se mu to konečně podařilo. Začali jsme jej tahat ven, až nás z toho bolely záda. Voda syčela, ale když jej pustila ze svých spárů, padl horní částí těla na trávník. Nohy měl stále ve strouze. Žil.

Bylo to poprvé, co jsem ucítil smrt v takové blízkosti. A moji kamarádi i já jsme ji přelstili. Cítil jsem se skvěle.

Každý z našeho sousedství nás ten den nazýval hrdiny. Když lidé slyšeli, co jsme dokázali, vyšli ze dveří a aplaudovali nám, jako bychom byli vojáci, kteří se vracejí z války. Ve čtvrti 8. července jsem se stal slavným jako kluk, který zachránil Čcholmina pomocí kukuřičného stvolu.

V létě bývala večeře v pět hodin odpoledne. Rodiče poslali Pongsuk, aby mě zavolala domů. Někdy jsem jí utekl, když jsem byl příliš zaujat hrou na válku a nedokázal myslet na jídlo. „Ale dnes je řada na mně, abych hrál lovce špionů!“ prohlašoval jsem. Žadonil jsem o několik minut navíc. Jindy jsem šlapal za ní a doufal, že dostanu kkodžangttok, což byla jakási kukuřičná placka a mé oblíbené jídlo. Tyto placky pro mě znamenaly bezpečí a lásku.

K jejich výrobě používala matka kukuřičnou moučku, kterou smíchala se sacharinem (cukr byl v Hörjongu téměř neznámý), trochou sody v prášku a vodou a udělala z toho husté těsto. Mezitím uvařila v jiném hrnci bílou rýži. Po třiceti minutách, když se veškerá voda vyvařila, byla rýže téměř hotová. Pak udělala z těsta malá kolečka a dala je do hrnce s rýží tak, že je připlácla na bok hrnce. Po deseti minutách byly lívance hotové. Byl to jednoduchý recept, ale dal se snadno pokazit: kdybyste dali lívance do hrnce ještě před tím, než by vyvřela veškerá voda, byly by vlhké.

Jednoho červencového dne jsem si hrál se svými kamarády, když mě zavolala Pongsuk. Její volání „Štěňááát-kóóóóó“ ke mně přicházelo přes pole. Podíval jsem se na slunce. Zdálo se mi, že je na nebi ještě příliš vysoko na to, aby už byl čas na večeři. Rozloučil jsem se se svými kamarády a zamířil jsem si to domů.

Když jsem byl v naší ulici a míjel jednotlivé domy, všiml jsem si, že byly zapnuté všechny televizory, i když je vlastnilo jen velmi málo lidí. Tohle bylo prostě šokující. Za normálních okolností nezačínaly národní programy před pátou hodinou večer a do té doby tam nebylo nic než monoskop. Ale nyní jsem slyšel ten samý hlas, přicházející ze všech domácností, které měly televizi. A ulice, obvykle plné lidí, pospíchajících domů na jídlo, byly prázdné. Bylo to divné. Měl jsem zvláštní pocit v žaludku. Co se to děje?

Když jsem vstoupil do našeho domu, uviděl jsem matku, jak vzlyká a jak si rukama zakrývá ústa. To nebylo ve skutečnosti nic mimořádného. Matka plakala u televize takřka neustále. Ani nečekala na úvodní titulky a už jí tekly slzy proudem po tvářích.

Nebylo mi příjemné vidět ji v takovém stavu. Často jsem matku sledoval koutkem oka a říkal si: „Prosím, dnes neplač.“ Proč nemohla počkat, až začnou nějaké smutné výjevy, u kterých by se rozplakal jeden či dva další lidé, což by její podivné chování zakrylo. Nikdy mi nedošlo, že počátkem všeho byl smutek a deprese a že filmy prostě jen spustily její emoce, které v hloubi duše pociťovala.

Ale nyní měla zarudlé oči a ruce se jí třásly. A pak jsem uviděl Pongsuk – věčně veselou Pongsuk – a pochopil jsem, že se stalo něco strašného. Její obličej byl zlomený neštěstím, měla otevřená ústa a bědovala.

Bylo osmého července roku 1994. Zemřel Kim Ir-Sen.

Otočil jsem se směrem k televizi a pozoroval pochodující vojáky a zástupy lidí v Pchjongjangu, jak vzlykají. Ještě nikdy jsem neviděl, aby lidé plakali tak ustavičně, aby se třásli a bili se rukama v prsa. Začal jsem mít strach.

Ten večer se nebe zdálo tmavší než obvykle. Mraky zakryly měsíc a předhůří se ponořilo do temnoty. Začalo pršet. Těžké kapky bušily o zem a změnily ulice v kaluže plné bláta. Odevšad se ozýval pláč lidí, pláč z televize a pláč v našem domě, zatímco venku bylo slyšet dopadající kapky deště. Věřili jsme, že i země truchlila za našeho Velkého vůdce.

Život se zastavil. Nemohl jsem jít se svými kamarády chytat vážky nebo vůbec jít ven. Jedinou příležitostí, kdy jsme se mohli následujícího dne dostat z domu, byla cesta k soše Kim Ir-Senovy první manželky, Kim Čongsuk, která stála na krásném náměstí v centru Hörjongu. Kolem sochy se tlačilo tolik lidí, řada z nich v tradičních korejských oblecích, že nebylo možné se k ní dostat blíže než na padesát stop. Lidé jí kladli květiny k nohám a vzlykali ještě víc. Dojetí ze smrti jako by se táhlo davem a přenášelo se z jednoho člověka na druhého. Moje náladové senzory byly přemoženy. Sevřel jsem matčinu ruku a propukl jsem v pláč.

Možná, že to někteří lidé v davu jen hráli, ale dítě to nedokáže rozpoznat. Ani nevím, proč jsem plakal, opravdu. Zármutek davu lidí byl tak silný, že si proklestil cestu i do mého srdce. Pomalu jsme se sunuli blíž a já jsem si s matkou i sestrou klekl na schody pod sochou. Slzy mi proudily po tvářích. Socha se nyní nacházela v množství květin, jako by plavala na jejich zářících květech.

S odchodem Velkého vůdce se svět stal děsivějším. Chápal jsem jeho nepřítomnost tak, jako kdyby navigátor minul nějakou orientační hvězdu. Kdo bude nad námi nyní bdít?

Kapitola 5

Příštího roku nastal hlad. Neznamenalo to, že byste jednoho dne otevřeli hrnec s rýží, ve kterém by nic nebylo. Místo toho vše mizelo pomalu, jako kdyby se to odpařovalo. Neexistovaly žádné zprávy na internetu nebo v televizi, nezvonily žádné telefony, které by varovaly, že se k nám blíží něco hrozného. Později někteří lidé pojmenovali tento hladomor jako konanui hänggun (pochod utrpení), což byl vládní slogan, jehož smyslem bylo sdělení, že život je nyní obtížný, ale přijdou lepší časy. Vláda rovněž chtěla, abychom věřili, že neúroda nebyla zaviněna nějakou chybou státu a že všichni trpí stejným dílem. Což, jak jsem se později dověděl, byla lež.

Severokorejci tento hladomor nikdy nenazývali „pochodem utrpení.“ Nikdy jsme mu nedali žádné jméno. Byla to jakási těžká, jedovatá mlha, která vám vstoupí do úst, ještě než můžete vykřiknout nějaké varování.

Nevěděli jsme, že Rusko přestalo posílat do Severní Koreje potraviny i umělá hnojiva. Tuny tohoto zboží pomáhaly udržovat zemi nad vodou po dobu mnoha let. V roce 1991 se však Sovětský svaz zhroutil. Rusko, které se zrodilo na jeho troskách, nemělo dostatek peněz a nemělo již snahu podporovat pár zbývajících komunistických režimů, jako byla Kuba nebo Severní Korea. Navzdory vládní propagandě, která zdůrazňovala politiku čučche neboli soběstačnosti, záviselo na dodávkách těchto potravin přežití národa.

Ještě horší bylo, když v roce 1995 udeřily v Severní Koreji deště podobné monzunům, které odplavily ornici a zničily tisíce akrů úrody. Katastrofální politika vlády, která zavedla zemědělství jen na malé části orné půdy této země, zavinila obrovské utrpení. Vláda, nyní pod vedením Kim Čong-ila, odpověděla několika vlasteneckými kampaněmi. Obyvatelé měst byli nuceni odejít na venkov, aby se tam lopotili na polích od svítání až do soumraku. Začala kampaň „Jezme dvě jídla denně.“ Ale korupce a rozvrácený ekonomický systém odsoudily veškeré vládní úsilí k nezdaru. Neexistovaly soukromé trhy, kde by si lidé mohli koupit rýži nebo tofu. Jediným zdrojem potravin byla vláda. A každý měsíc jich distribuovala méně a méně.

Otec, jak se nakonec ukázalo, si zvolil ke stavbě svého vysněného domu příšernou dobu. Ekonomika Severní Koreje byla v rozkladu.

První náznaky pohromy, které jsem viděl na vlastní oči, se objevily ve druhé polovině roku 1995. Nikoliv v souvislosti s neúrodou nebo něčeho pochopitelného, ale s vysíláním kresleného seriálu. Nazýval se Chlapec generál a byl situován do roku 50 př. n. l. Vystupoval v něm obyčejný chlapec, který se jednoho dne probudil a zjistil, že se z něj stal superhrdina. Létá vzduchem, střílí šípy z luku a jezdí na koni, jako kdyby se s tím už narodil. Mí kamarádi byli tímto seriálem posedlí. Lezli jsme na ploty z dřevěných desek, které oddělovaly naše dvorky, skákali jsme z nich a křičeli, že tím Chlapcem generálem jsme my! V okolních kopcích se rozléhal náš křik, při kterém tuhla krev v žilách.

Nemusím snad ani připomínat, že svůj oblíbený program jsem nikdy nevynechal. Jednou ve středu, v den, jako každý jiný, jsem se posadil před televizi a nemohl jsem se dočkat vzrušením, abych shlédl poslední epizodu. Když tu se najednou objevil zvlněný obraz. Byl bez zvuku. Neslyšel jsem dokonce ani jeho znělku.

Někde na venkově nedostával některý z televizních vysílačů dostatek energie. Byl jsem v šoku. Začal jsem si vytvářet dialog kresleného filmu v hlavě, sledoval jsem pohyb rtů jednotlivých postav a představoval jsem si, o čem se tam mluví. Bylo to hrozné. Můj dialog mi nedával žádný smysl! Byl jsem natolik rozčílený, že jsem chtěl televizi hodit na zem.

„Tati,“ volal jsem, „co je s televizí?“ Otec přišel a pohnul s anténou, ale nepomohlo to. Chvíli tam tiše stál a pak si povzdechl. Moje náladové senzory zjistily v jeho výrazu něco neznámého, ale já jsem si toho nevšímal. Celá jedna epizoda Chlapce generála nám unikala před očima! Zíral jsem na obrazovku v němé hrůze. Byl jsem nesmírně naštvaný. Jak mohou dospělí udělat něco takového našemu národnímu hrdinovi?

Začal jsem si všímat i jiných věcí. Výpadky elektrické energie, které nás sužovaly, byly stále častější. Osvětlení v našem malém sídlišti 8. července začalo vypadávat a já jsem viděl jen to, co ozářil měsíční svit: obrysy střech domů či kopečky tvořící hroby na horském svahu.

Jako další zmizely kukuřičné lívance naší matky. Následující léto to bylo naposledy, kdy je dělala, a již nikdy se na našem stole neobjevily. Matka to nijak nekomentovala. Neptal jsem se jí, kdy je budeme mít příště. Něco uvnitř mi říkalo, že nebyla vhodná doba, abych jí tuto otázku pokládal.

Dokonce i obyčejné kukuřičné nudle – základ naší stravy – začaly být vzácností. Pongsuk se vždy „dosyta najedla“ jako první a dala mi několik svých nudlí do mého talíře. Ty jsem sice lačně snědl, ale nikdo z nás se stejně necítil plný. Domácí chléb, který matka tak ráda dělávala, vydával nádhernou kvasnicovou vůni. Bílá rýže toho podzimu zmizela. Jakýkoliv druh masa se stal jen vzdálenou vzpomínkou a pomyšlení na zákusek, který byste si dali jen proto, že vám chutná, bylo jen špatným vtipem.

S nedostatkem zeleniny a se stresem, že není schopna uživit své děti, se matce vrátila její nemoc. Když jsem se vracel ze školy, nacházel jsem ji, jak leží na zemi a má oči jako černé štěrbiny. Nedostatek jídla začal postihovat její mozek. Neustále otci vyprávěla, že slyšela, jak se ve zdech pohybují nějaké věci.

Otec její obavy odbyl mávnutím rukou. Ale matka trvala na tom, že když jsem si hrál venku a Pongsuk byla ve škole, zvuky se opět začaly ozývat – vrzání, šustění, tajemné pištění. Byly to myši? Nebo se nový dům usazoval?

Nakonec, když zvuky ne a ne přestat, jí otec řekl o jednom tajemství, které si dosud nechával jen pro sebe. Během stavby domu našel s ostatními dělníky pod jeho základy něco, co tam nepatřilo. Kosti.

V době, kdy otec kopal s dělníky suterén pro kimčchi (fermentované zelí v nálevu z pálivých chilli papriček, pozn. překl.), narazili v hloubce pěti stop na části lidských koster. Možná, že úřady získaly půdu zpět od hřbitova a nikdy se nezabývaly problémem, že by měly hroby odstranit. Možná, že před mnoha lety byly kosti vyplaveny z hor a časem byly zaneseny vrstvami hlíny. Ale otec, který nechtěl ztratit svůj vysněný dům, se o ničem nezmínil.

Tahle skutečnost měla na moji matku hluboký dopad. „To způsobily ty kosti, že jsem nemocná!“ křičela na mého otce. „Mrtví nemají pokoj. Chtějí nalézt svůj domov.“

Rodiče naprosto nevěděli, co si počít. Nejdříve hladomor a nyní duchové v domě. Obě tyto záležitosti přesahovaly jakoukoliv jejich dosavadní zkušenost se světem. Vláda ani sousedé nemohli nijak pomoci. Rodiče se tedy vydali k šamance.

Tato postava byla po tisíce let součástí korejské kultury. Navzdory tvrdým zákrokům vládních orgánů proti všem vírám v duchy (pověrám) stále platilo, že každá vesnice s určitým počtem obyvatel měla jednu osobu, obvykle ženu, která se za vás za malou odměnu dokázala ve světě duchů přimluvit. Moji rodiče se tedy jednoho večera vydali na návštěvu za spiritistkou. Museli ji požádat, aby provedla pangdo neboli nasměrování neuspokojeného ducha pryč.

Když se matka s otcem ten večer vrátili, měli zcela jinou náladu. Byli šťastní. Hned jak vstoupili do dveří, dali se do práce a začali připravovat skvělé jídlo: bílou rýži, vajíčka a smažené vepřové. Bylo toho hodně. V té době jsme již trpěli svíravým hladem, drásavým utrpením, které se vám zařezává do žaludku a uvelebí se jako nějaká zlovolná stvůra v záhybech vašich vnitřností. Takže jsem měl obrovskou radost, když jsem je viděl připravovat jídlo. Bílá rýže! Šťavnaté maso! Kde to sehnali? Vůně vepřového byla jako silný lektvar, který jsem radostně vpíjel do sebe. Ale jak se blížila půlnoc, rodiče vzali tyto lahůdky a shrnuli je do keramické nádoby, kterou zakryli nejlepším matčiným šátkem a postavili do rohu místnosti.

Po chvíli ohromujícího ticha jsem začal naříkat. Hlasitě. Chtěl jsem si dát vajíčka i bílou rýži. Rodiče mě uklidňovali a vysvětlovali mi, že jídlo bylo připraveno proto, aby nás duchové v našich zdech opustili. Říkal jsem si, že je to směšné. Teprve dlouho poté jsem s notnou dávkou zklamání usnul.

Rodiče zopakovali ten samý rituál během několika měsíců celkem třikrát a řídili se přesně pokyny šamanky. Během druhé a třetí návštěvy vložili k teplému pokrmu do nádoby také papírové peníze. Myslel jsem si, že tento duch pro ně musí být velmi důležitý, když ho živí a dávají mu ještě peníze. Umístili jsme nádobu do rohu a šli všichni spát.

Příští ráno byla nádoba pryč a tak to bylo pokaždé. Rodiče to velmi potěšilo. Dokonce bych řekl, že jejich rituál fungoval. Když nádoba zmizela potřetí, matka už žádné zvuky v domě neslyšela. Rodiče věřili, že duch vystoupil ze zdí, a když si vzal jídlo, šamanka jej nebohého odvedla zpět do země mrtvých. Byli jsme nyní chudší, ale už nás nic nesužovalo.

Co se stalo ve skutečnosti? Možná to byl soused, který chtěl rýži nebo peníze zadarmo. Možná, že o půlnoci přišla sama šamanka, aby si vzala nádobu, udělala tím radost svým zákazníkům a vychutnala si vzácné a dobré jídlo.

Vždy jsem si lámal hlavu, jak to s těmi kostmi i se šamankou vlastně bylo. Je možné, že by matka skutečně slyšela nějaké zvuky ze zdí našeho domu? Nebo ji rozum upozorňoval na něco jiného? Někdy si myslím, že viděla přicházející hladomor, a hlasy, které slyšela, bylo její vlastní nitro, varující před nadcházející pohromou.

Duch byl pryč, ale nikdo nedokázal udělat nic s hladem, který tu byl nyní s námi a kvůli kterému jsme byli podráždění a ospalí. Chtěl jsem se zeptat rodičů, co se to děje – proč se veškeré jídlo ztratilo? –, ale strach v jejich očích mě umlčel.

Začali jsme do obilné polévky přidávat víc a víc vody. Když jsme obilí spotřebovali, rozmíchali jsme místo něj pampelišky a zelené býlí, aby polévka měla alespoň nějakou příchuť a něco obsahovala. Pak se jednoho dne objevily v našich miskách nějaké ostré kousky. Nejdříve jsem nevěděl, co to bylo, ale když jsem se podíval na jejich tvar, zjistil jsem, že to byla sója. Ale ne sojové boby, které byly celkem chutné asi jako burské oříšky, ale jen stonky této rostliny. Matka šla do blízkých kopců, aby se vrátila s těmito suchými stonky. Pak je uvařila ve vodě a naservírovala nám je. Můj mozek, ačkoliv byl od hladu přímo posedlý, říkal: „Tohle je naprosto odporné.“

Vzal jsem si jedno stéblo a vložil jej do úst. Kapala z něj voda a už jen od pohledu jsem věděl, že jeho chuť bude příšerná. Uždibl jsem jeho konec. „Je to hrozné!“

„Sněz to,“ řekl mi otec tichým hlasem. Ani se na mě nepodíval. V těchto dnech býval mnohem zkroušenější. Očividné sebevědomí, kterým oplýval ještě před rokem, bylo pryč.

Neměl jsem na takové jídlo vůbec chuť. Rostlina měla po celé délce malé trny a chutnala asi jako cement. Cítil jsem, jak mi stonek leze hrdlem dolů a jak se jeho trny zapichují do mé měkké tkáně. Myslel jsem, že budu zvracet, ale nakonec jsem ho přece jen do žaludku dostal.

Tělo ví, když jí něco, co má k jídlu daleko. Jako kdyby vám do žaludku vlezlo něco cizího a nepřátelského. Vaše břicho je na chvíli plné, ale je vám jasné, že vám do těla neproudí žádné živiny, žádný tuk, který by udělal radost vašim chuťovým buňkám. Je tam pouze cosi nasáklého a ostrého, těžké jako olovo, co se vám usadilo v břiše.

Je to horší než samotné hladovění, pomyslel jsem si. Ale samozřejmě jsem se mýlil.

Kapitola 6

Nebyli jsme jediní, kdo trpěli. Jednou v noci jsem zaslechl rodiče, jak spolu hovoří. (Náš dům byl příliš malý na to, aby udržel nějaká tajemství.) Předchozí den zemřel hladem dědeček našeho souseda.

Neznal jsem ho a jeho jméno se mi v paměti vůbec nevybavilo. Ale tato zpráva mě vyděsila. Nevěděl jsem, že můžete snít všechno jídlo a pak jednoduše zemřít. Tato nová skutečnost, že hladovění může vést ke smrti, byla pro mě šokem.

V prvních měsících hladomoru začali lidé propadat panice. Nevěděli, co mají dělat. Jako by to byly děti, které se jednoho rána probudily a zjistily, že jejich rodiče zmizeli s veškerou rýží a nezanechali po sobě žádný vzkaz. Obyvatelé Hörjongu byli vyvedeni z míry, ale stále žili v těchto obavách, že je matka s otcem opustili. Vykřikovat, že váš otec nebo bratr zemřel hladem, znamenalo v totalitním státě obvinění vlády z vážného zločinu: Jak to, že jste to umožnili? Inminban, místní ženský výbor, který donášel úřadům na ty, kteří dělali potíže, nás všechny sledoval. Pokud by vás některá z těchto žen uslyšela, jak si stěžujete na nedostatek jídla, mohli byste mít vážné potíže. A tak lidé byli raději zticha.

A nemohli jsme si dopřát ani té úlevy, že bychom si šli stěžovat na pána Boha, protože v Severní Koreji žádný Bůh neexistoval. Museli jsme si nechat naše obavy pro sebe a pokračovat dál. Beznaděj, kterou jsem jednou zahlédl v matčině tváři, postihovala nás všechny. Vlila se do našeho domu jako těžký plyn. Naše obličeje byly vyzáblé a oněmělé.

Všiml jsem si, jak se rodiče dívají s hrůzou v očích na Pongsuk i na mě. Nejdříve jsem si myslel, že byli nervózní, ale postupně jsem zjistil, že nás pozorovali, zda nemáme nějaké příznaky hladovění. Myšlenka, že by oni sami mohli zemřít, je netrápila. Jejich největší starostí bylo, že nás nebudou schopni nasytit.

Když Hörjong zachvátil hladomor, moji rodiče se čím dál tím víc hašteřili. Nikdy si příliš neprokazovali vzájemnou lásku. V Severní Koreji není zvykem objímat choť nebo děti a říkat jim: „Miluji tě.“ Manželství, které bylo od samého začátku křehké, se změnilo k horšímu, když na ně dopadla taková katastrofa. Ta by podrobila té nejtěžší zkoušce i nejsilnější manželství. Jejich láska se někde v hloubi jejich duší rozbila na kousky.

Rodiče se hádali o jídlo. Ve dvoupokojovém domě bylo těžké skrývat obavy a strach. „Ale nám už nic nezbylo!“ slýchával jsem matku, jak křičí na otce. „Proč si nevezmeš nějaké peníze z podniku, jako ostatní otcové?“ Jedním z důvodů, proč se matka zamilovala do otce, byl jeho idealismus. Otec byl nepoctivější z poctivých. Odmítal brát úplatky, krást jídlo nebo zneužívat peníze z podniku, jak se to dělo v jiných rodinách. V Severní Koreji byla tehdy korupce tak běžná, že se jí ani neříkalo korupce. Byl to prostě jen život. Ale můj otec si nechtěl křivit páteř.

V našem malém domě, když se otec vrátil z práce domů vyčerpaný a zamračený, to bývala matka, která se obvykle vztekala. Byla to ona, která nás musela poslouchat, jak naříkáme hladem. Musela jít do hor, natrhat nějaké odporné byliny a předstírat, že pro rodinu to bylo dobré. Když potom otec vstoupil do dveří s prázdnou, matka na něj začala křičet. „Obětuješ své vlastní děti!“

Mé náladové senzory tuto matčinu zlost nasály. Proč nepřinesl otec domů nějaké sáčky s rýží? Byl přece velmi důležitou osobou. Zatím jsem nemohl tušit, že otec byl v divoké Severní Koreji ztracenou existencí, že jeho víra ve vůdce v Pchjongjangu pro něj byla strašnou kletbou. V jeho duši byla Severní Korea tím, kdo mu poskytl šanci na úspěch, a on ze své pokladny nedokázal ukrást ani šesták.

To matku nezajímalo. (Pongsuk nedala nikdy najevo vztek vůči otci.) Sílil v nás vztek. Umírali jsme.

V den, který následoval po každé takové hadce, z domu něco zmizelo. Jako první šly šaty: matka dokonce prodala ty, ve kterých šla na svatbu. Za oběť padly i svatební šaty otce. Věděl jsem, že matka tyto věci prodává na trhu, aby nás mohla uživit.

Byli jsme stále vyzáblejší. Oči nám vylézaly z důlků, nebo to tak alespoň vypadalo. I naše obličeje byly stále hubenější. Neměli jsme dost sil na to, abychom si hráli, četli knihy nebo dělali cokoliv jiného.

Pongsuk mě již nemusela v době oběda hledat. Hodinu nebo dvě předtím, než matka postavila staré oprýskané hrnce nad plamen, jsem se skrčil vedle starého krbu a čekal na jídlo. Netečně jsem se kymácel a čekal, až připraví nějaké jídlo z jakékoliv rostliny, kterou dokázala najít.

Jednoho večera se rodiče vrátili z vycházky do města a vypadali rozrušeně. „Děti! Příští měsíc se vše zlepší,“ tvrdili. „Vyděláme hodně peněz!“

Pongsuk tleskla rukama. „To je úžasné!“

„Jak to víte?“ zeptal jsem se, skeptický jako vždy.

„Šamanka nám to řekla!“ odpověděl otec.

Bylo mi pouze pět let, ale pocítil jsem velké zklamání. I já jsem věděl, že šamanka říká lidem jen to, co chtějí slyšet. Ale moji rodiče dokázali jen stěží udržet na uzdě své nadšení. Celou noc se věnovali úvahám o tom, co si koupí, když k nám začnou peníze téci proudem. Jako kdybychom ty peníze již měli. Těžším úkolem mělo být to, jak tyto peníze utratit.

Když se situace po ekonomické stránce dále zhoršovala, rodiče vyhledali šamanku. Obdrželi nevyhnutelně dobré zprávy: „Během dvou měsíců přijdou nejlepší dny vašeho života!“ „Během tří měsíců si již nikdy nebudete muset dělat starosti ohledně peněz!“ Tento optimismus vedl otce ke špatným rozhodnutím. Tento obvykle chladně uvažující člověk byl najednou zcela pohlcen matčinými vidinami. Zoufale se snažil, aby nás zaopatřil, a podlehl přitom falešným nadějím. Když jej matka požádala, aby si vypůjčil peníze od podniku, kde pracoval, aby měla na své nejnovější plány, nezačal na ni křičet, ale peníze přinesl. Nebyla to ta obchodní příležitost, kterou šamanka předpovídala?

O dva měsíce později otec požádal matku, aby mu půjčku vrátila. Ta ale žádné peníze neměla, protože se angažovala v nějakém obchodu, který nevyšel. Což bylo příčinou toho, že otec vybuchl vzteky.

K takovým scénám docházelo pokaždé, když byla situace u nás doma zoufalá. Naplánovali si něco dalšího, následovala návštěva šamanky, extáze, dva měsíce čekání, veřejné ponížení a pak strašné hádky plné křiku. Při každé takové příležitosti otcovy dluhy rostly a manželství s matkou utrpělo další ránu. Měli jsme méně peněz na nákup jídla a žebra nám vylézala z naší scvrklé kůže stále více.

Když došlo mezi rodiči ke konfliktu, pocit, že ze sebe udělali hlupáky, jej dělal ještě horší. Jak mohli znovu naletět na stejný nesmysl? A přitom se nemohli obrátit někam jinam. Následujícího měsíce se matka chystala jít k nové šamance a otec, který zprvu nechtěl o jejich slibech o bohatství ani slyšet, se nakonec přidal. Následoval křik „Kde jsou peníze?“, který se ozýval celým naším domem.

Byli jsme opravdu jako ztracené děti.

I v tomto věku jsem věděl, že jsem jiný než moji rodiče. Ti uvěřili ledasčemu. Otec věřil ve význam tvrdé práce a ve vládu Severní Koreje. Matka věřila v podnikání. Oba dva měli slabost pro „štěstí.“ Kdyby byla v Severní Koreji kasina, byli by tam ti nejlepší zákazníci.

Ale já? Já jsem na štěstí ani na zázraky nevěřil. Rodiče mě z toho zcela vyléčili. Měl jsem vždy pocit, že pokud něco chceš, musíš o to začít usilovat a obstarat si to sám.

Večeře se nyní skládala z jednoho či dvou kousků kukuřice, trochy vodové pampeliškové polévky a čas od času jsme mívali pichlavé sojové listy, které mě strašně škrábaly v krku, když jsem se je snažil s největším úsilím polknout. Brečel jsem zlostí a ptal se sám sebe, co se to děje se světem, že nás nechá takto trpět.

Abych neklesal na mysli, připomínal jsem si v duchu má oblíbená jídla z minulosti; okamžik, kdy se mé rty naposledy dotkly plátku kkodžangttok. Zpomaleně jsem si v hlavě přehrával každý smetanově zbarvený kousek.

Tyto dny se jednou vrátí, pomyslel jsem si. Pro ty, kteří měli velké štěstí, se skutečně vrátily. Ale moje rodina v těchto věcech nikdy štěstí neměla.

Kapitola 7

Na jaře roku 1996 jsme mleli z posledního. Hladomor zdecimoval naši vesnici a mnoho z našich přátel přišlo o své babičky, tety, syny a bratrance. Hroby šplhaly vzhůru po horském úbočí, jako by bylo infikováno nějakým virem. Toho roku na podzim jsem šel poprvé do školky (v Severní Koreji se chodí do školky dva roky), ale moc jsem se tam toho nenaučil. Neměl jsem žádnou energii, abych se mohl soustředit. Jako by veškerá naše síla byla zasvěcena boji s hladem.

Měli jsme dvě jídla denně a pak už jen jedno – většinou byliny, které jsme polykali jen s obtížemi. Nakonec rodiče uznali, že už nejsme schopni sehnat dost jídla na to, abychom se sami uživili. Matka se rozhodla navštívit svou rodinu v Kangso, městě vzdáleném více než pět set mil, aby tam vyhledala pomoc. Řekla, že pro otce bude lepší, když bude živit troje ústa než čtvery. Opustila nás bez jakýchkoliv ceremonií a odešla na vlak. Ohromně mi scházela.

I když jsme byli na jídlo pouze tři, všichni v naší rodině jsme byli stále slabší. Někdy jsme nejedli nic kromě několika doušků vody a pak jsme upadli do přerušovaného spánku. Otec se začal obávat, že v našem bytě podlehneme smrti hladem, aniž by o nás kdokoliv věděl. „Půjdeme do domu mého bratra,“ oznámil jednoho dne mně i Pongsuk. Jak těžké rozhodnutí to pro něj muselo být! Teprve teď si to dokážu uvědomit. Musel jít ke svým příbuzným a žebrat zde o jídlo, což znamenalo, že nedokázal zaopatřit svoji vlastní rodinu.

Přesto jsem byl nadšený. Výlet vlakem! Moje vášeň pro cestování, nádraží a pro těžké zelené elektrické vlaky překonala všechny pocity hladu, které ve mně neustále hryzaly. Pongsuk i já jsme si na cestu zabalili šaty do nylonových pytlů a otec koupil lístky na jeden z vlaků, který vezl celé provincie na jih ve snaze nalézt něco k jídlu.

Zamířili jsme do Hädžu, města poblíž Pchjongjangu, kde žil můj strýc z otcovy strany. Byl to major Korejské lidové armády a měl velký dům. Tento strýc byl v naší rodině legendární postavou. Užíval si totiž celkem dobré kariéry díky síle své podmanivé osobnosti. Když byl před mnoha lety velitelem roty, udělal na své mladé vojáky – většinou příslušníky privilegovaných vrstev – takový dojem, že poté, co se později dopracovali do vyšších hodností, nezapomněli na něj.

Nevěděl jsem, jak upozornit strýce, že přicházíme. Museli jsme se spolehnout na jeho zdravou a milou povahu. Takový dobrý člověk by se od nás určitě neodvrátil. Pokud by nás ale odmítl, město Kangso – kde žila u příbuzných moje matka – bylo blízko.

Věřil jsem, že na jihu leží naše spása. Hädžu a dům mého strýce se staly součástí mých vidin. Určitě tam bude nějaké jídlo. Hory jídla.

V den našeho odjezdu jsme šli v dusivém horku na stanici. Kvůli výpadkům elektrické energie tam nebyly žádné jízdní řády. Vlaky se prostě najednou objevily. Na stanici čekaly stovky lidí, polehávaly na trávníku nebo seděly na lavicích a ovívaly se. Lidé se chovali tiše, byli unavení a opatrní. Skoro jsem si jich nevšiml. Předpokládali jsme, že odjedeme do soumraku, a já jsem se nemohl dočkat odjezdu.

Seděli jsme na betonovém nástupišti a hlídali jsme si několik svých tašek. Po několika hodinách se zástup lidí pohnul. Za ohybem tratě se z jižního směru objevil vlak. Ale bylo na něm něco divného. Byl nějaký deformovaný – místo elegantních trubicovitých vagónů, které jsem vídával dříve, k nám supělo cosi tlustého, napuchlého. Došlo mi, že to napuchlé byla ve skutečnosti těla lidí, kteří dřepěli na střechách vagónů nebo viseli z vyražených oken. Cítil jsem, jak se mi houpe žaludek. Na vlaku bylo něco, z čeho jsem měl strach, něco chaotického. Jak to, že těmto lidem dovolili, aby viseli na celé lokomotivě? Kde byli ti, co prodávali lístky? Kde byli průvodčí?

Na západě mluví všichni o represivní a útočné severokorejské vládě, ale to, co jsem zažil na vlastní kůži, bylo pro dítě ještě hrozivější: naprostá absence jakékoliv úřední moci. Dítě potřebuje, aby svět někdo řídil. Ale na tomto vlaku bylo vidět, že lidé, kteří jej měli na starosti, zmizeli v davu. Nikdo již žádné dodržování pravidel nevyžadoval.

Když lokomotiva dokodrcala k zastávce, lidé kolem mě se začali hrnout vpřed a vykřikovat jeden přes druhého. Vidina, že existuje jediná možná cesta, jak uniknout ze země, kde zuří hladomor, spustila v lidech jakousi hysterii. „Čekala jsem tu celé dny!“ ječela vedle mě nějaká žena. Lidé se kolem mne začali tlačit a bušit do druhých pěstmi. Moje tělo sevřel pohybující se dav. Někdo mě pozvednul směrem k vlaku a já jsem se jen bezmocně kroutil. Křičel jsem na otce, ale on si jen těžce probojovával cestu ke dveřím. Vší silou jsem se snažil držet Pongsuk za ruku. Lidé po sobě zezadu chňapali, nadávali si, brunátněli. Otec se také snažil ze všech sil, ale se dvěma dětmi nemohl proti vojákům nebo mužům, kteří cestovali sami, obstát. Nakonec vlak opustil stanici bez nás a za pronikavého bědování žen, které zde musely zůstat. Na otcově tváři se objevil záblesk zoufalství. Možná, že jsme otáleli příliš dlouho.

Přijížděly další vlaky, jeden nebo dva denně, někdy jen po hodině či dvou, ale situace se vždy opakovala. Zdálo se, jako by celý sever země utíkal najednou. Spali jsme poblíž vlakové stanice a kolem kolejí jsme sháněli něco k jídlu. Druhého dne prodal otec své oblíbené pero za kus kukuřičného chleba. Kolem kotlíků s dušeným býlím docházelo k divokým rvačkám, lidé se tahali za vlasy.

Jednoho dne jsem uviděl muže, jak nese na svých zádech tělo. Zřejmě vypadlo z jedoucího vlaku. Nevypadalo jako těla, která jsem viděl dříve. Jeho nohy, na kterých měl světlehnědé kalhoty a ošoupané černé boty, sice působily normálně. Ale horní polovina těla včetně hlavy byla spálená na uhel, jako by ten člověk měl na sobě nějaký kostým.

„Tati, co se stalo?“ zeptal jsem se. Začal se mi zvedat žaludek.

Otec se letmo podíval na tělo.

„Asi musel jet na střeše přeplněného vlaku. Dotkl se živého drátu.“

Zíral jsem na muže s tělem, dokud nezmizel v davu, který se zvolna rozcházel.

Třetího dne, když jsme uviděli vlak blížící se do zatáčky, si otec probojoval cestu k nejbližším otevřeným dveřím. Sestru i mě táhl za sebou. Věděl, že zůstat vzadu je otázkou života a smrti. Měl jsem pocit, jako bych si měl ruku vymknout z kloubu, ale nějak se mi podařilo držet se Pongsuk, která mě táhla davem lidí, jemuž jsem sahal asi po pás.

Probojovali jsme se ke dveřím, oháněli se lokty a lidé, stojící nalevo i napravo od nás, nadávali. Otec se chytl vnějšího kovového držadla vagónu a vytáhl nás nahoru. Dokázali jsme to.

Vlak se vydal na cestu a mučivý křik těch, kteří zůstali ve stanici, se postupně ztrácel v sílícím lomozu ocelových kol, skřípajících po trati.

Ani ve vlaku jsme neměli od ostatních pokoj. Protlačili jsme se k sedadlům, ale ta byla samozřejmě již dlouho obsazená. Takže jsme buď stáli, nebo si dřepli a opírali se o těla kolemstojících pasažérů. Pokud jste mohli stát nohama na podlaze, aniž byste šlapali po někom, kdo tam ležel nebo omdlel, měli jste štěstí. Ti, kteří byli vytlačeni z vagónů ven, se vyšplhali na střechy, kde měli kousek nad hlavou elektrické vedení.

Za normálních okolností trvala cesta do Hädžu tři dny. Už jsme tudy několikrát jeli, když jsme navštívili příbuzné mé matky. Ale nyní se zdálo, že vlak bezcílně bloudí po venkově jako nějaký plaz omámený horkem. Často docházelo k výpadkům elektrického proudu a v takových případech se z vlaku linul nepříjemný hukot, jak se postupně vypínaly jeho jednotlivé systémy. Vlak pozvolna zpomaloval, až se nakonec zastavil. Na obnovení dodávek elektrického proudu jsme často čekali den i déle.

Na to, abychom si mohli s Pongsuk hrát, tam nebylo místo, a neměli jsme s sebou žádné knihy, abychom si mohli krátit čas čtením. Byl jsem nacpaný ve vagóně mezi tolika cizími a nemytými těly, že mě přepadávaly klaustrofobní pocity. „Ten vlak je tak pomalý,“ řekl otec a potřásal přitom hlavou. „Doufám, že budeme mít dost jídla na to, abychom to vydrželi.“

Ostatní cestující byli stejní lidé, jako jsme byli my. Ani bohatí, ani příliš chudí. Utíkali ze svých domovů na základě šuškandy nebo naděje. „Na jihu mají jídla dost,“ tvrdila nám jedna žena. „Můj bratranec nás přivítá.“ Ale ve skutečnosti to nemohla vědět. Byla ve stejné situaci, jako my: upnula se ke své poslední naději.

Místo abych si četl nebo hrál, díval jsem se na ostatní pasažéry. Byli mým filmem a já jsem je sledoval celé hodiny. První věcí, které jsem si všiml, bylo, že hladomor vyprodukoval mnoho, mnoho zlodějů. Viděl jsem ženy z domácnosti, které do té doby zřejmě nic neukradly, jak lezou do kapes spolupasažérů a berou si jídlo. Děti čekaly na to, až starší lidé usnou, a pak jim prohrabávaly kapsy. Lidé s krvácejícími nosy a s řeznými ranami na obličeji si protlačovali cestu uličkou. Byli to ti, kteří se zapletli do nějaké rvačky o zbytky jídla a prohráli.

Mezi lidmi v tlačenici vládla mrzutá nálada. Nebyl to bezstarostný výlet, na který jsem si vzpomínal z minulosti. Cestování mě bavilo a vždy jsem se na něco těšil: na konci na nás čekali bratranci, tety, dárky a pohoštění. Ale nyní jsme jeli za strýcem, abychom u něj žebrali. Vše bylo jiné. Lidé spávali na rameni souseda, aby ráno zjistili, že tato osoba v noci zemřela a že ji musí vytáhnout ze sevření ostatních těl. Dokázal jsem si představit, že by takto mohlo vypadat cestování po Americe v době Velké hospodářské krize. I když jsme s Pongsuk byli ještě děti, viděli jsme v obličejích lidí cosi ponurého.

Vlak se kymácel, projížděl zpola opuštěnými vesnicemi a my jsme se kymáceli s ním. Beze slov jsme zírali z okna ven. Neměli jsme téměř nic, co bychom si mohli říci. Lidé leželi v uličkách, příliš slabí na to, aby dokázali zvednout hlavu a vzít si sousto nějakého jídla. Jiné vytáhli ven do polí, která po obou stranách lemovala železniční násep, a tam byli ponecháni napospas smrti. Když jsme projížděli jednotlivými stanicemi, viděl jsem hromady a hromady těl, nakupených hned vedle. Byli to lidé, kteří zemřeli ve vedru, když čekali na vlak. V těchto stanicích jste mohli cítit odporný zápach hnijícího masa, který měl jednu dobrou vlastnost: dokud jste jej vdechovali, dokázal vás osvobodit od bodavé bolesti, kterou vám způsoboval hlad.

A ještě k tomu jsme ani zdaleka nebyli v Hädžu. Tři dny, čtyři dny, týden. Jako by se cílové město ztratilo, nebo ho prostě náš strojvůdce nemohl najít.

Uplynulo deset dnů a my jsme stále nebyli v cíli. Nával ve vlaku začal být nebezpečný. Na každé stanici se k nám šplhalo stále více lidí, kteří chtěli uniknout churavému venkovu.

Kapitola 8

Vlak se se supěním sunul vpřed na svém posledním úseku cesty do Hädžu. Jeli jsme kolem hospodářství na jihu, kde se pěstovala rýže a kukuřice. Místní obyvatelé byli v šoku, když viděli tolik podvyživených obličejů, které se na ně dívaly z rozbitých oken. Po třech týdnech otec konečně poznal stanici Hädžu – nikdo totiž nic nehlásil – a my, vyčerpání a s pocitem radosti, jsme se protlačili ven.

Právě odbila půlnoc a pršelo. Před námi zbývalo pět mil cesty, které jsme nemohli překonat jinak než pěšky. Ta pětimílová chůze, omámená vedrem a sklíčeností, jako by nikdy neměla skončit. Pro otce to muselo být ještě horší, protože mě nikdy ani nenapadlo, že bychom dorazili do domu našeho strýce a byli tam odmítnuti. Ale on věděl, že jídla je všude nedostatek a že vůbec nebylo jisté, že budeme přijati.

Když jsme jeho dům našli, spěchali jsme ke dveřím a zaklepali na ně. Měl jsem pocit, že pokud by se v ten okamžik dveře neotevřely, byl bych se zhroutil. Když se tak konečně stalo, můj strýc se objevil ve dveřích a zíral na nás v šoku a s překvapením. Měl na sobě nový sportovní oděv, který zřejmě pocházel ze zahraničí. Hned nato se jeho obličej změnil, objevila se v něm radost a otevřel dveře dokořán.

„Bratře, pojď dál,“ řekl.

Ten večer jsme měli královskou hostinu. Plody moře, nudle, bílou rýži. Naplnili jsme si břicha a smáli se. Byli jsme v sedmém nebi. Než jsme šli spát, vroucně jsem si přál, abych tohle místo nikdy nemusel opustit.

Opět jsem se setkal s mými dvěma bratranci. Spolu jsme prozkoumávali okolí. Ochutnal jsem první ostružiny. Můj starší bratranec – v naší rodině byl princem, chytrý, pohledný a předurčený pro službu v armádě – mě vzal na prohlídku domu a v kuchyni mi pyšně ukázal obrovskou kovovou skříň, které říkali lednice. Ještě nikdy jsem nic takového neviděl. Mému strýci štěstí opravdu přálo.

Poprvé v životě jsem uviděl oceán. Na jihu se vše zdálo větší, bohatší, šťastnější.

Když jsme u mého strýce z otcovy strany byli týden, šli jsme navštívit Kangso, kde nás otec nechal u příbuzných mé matky, než odjel domů do Hörjongu. V Kangso na nás čekalo překvapení.

Matku jsme neviděli několik měsíců, ale během této doby se s ní něco muselo stát. V průběhu uplynulých let jsem se mnohokrát snažil přijít na to, co mí strýcové a tety matce navykládali, že to způsobilo tolik bolesti v našich životech a narušilo naše soužití. Namluvili jí, že již není tím, čím bývala? Přesvědčili ji, aby se otci stavěla na odpor? Shazovali jej, že se nedokáže postarat o svoji rodinu?

Ať už tuto změnu způsobilo cokoliv, matka byla najednou někým jiným. Přibrala něco na váze a oblékala se lépe než dříve. Nyní nosila boty s podpatky, elegantní a dobře padnoucí kalhoty a blůzy zářící jasnými barvami, které jako by pocházely z Číny. Samozřejmě se k ní její rodina chovala pěkně. Ale byla to především její osobnost, která prošla překvapivou proměnou.

Má neduživá matka se najednou proměnila v dynamo. Během prvních pár týdnů k nám hovořila více než za všechny předchozí roky. Matka byla vždycky inteligentní – neustále četla, většinou knihy o zdraví, výživě a filosofii –, ale nyní nám nabídla trochu moudrosti, kterou v sobě všechna ta léta nosila. Jednou mi řekla: „Přestaňte jíst, když máte pocit, že chcete jednu lžíci rýže navíc,“ což jsem pochopil tak, že pokud začnu mít rád moc, nebudu mít nikdy dost a zničím si tím život. Je zvláštní, že si toto rčení pamatuji více než všechna ostatní. Matka ba něj však brzy zapomněla, což mělo strašlivé důsledky.

Matka vždy nechávala většinu zásadních rodinných rozhodnutí na otci, což je v Severní Koreji tradicí. Nyní ale byla přímočará, ctižádostivá a nadšená možnostmi, které jí život nabízel. Byl jsem rád, když jsem viděl, že již není uplakaná, ale jen stěží jsem poznával ženu, jež tu byla místo ní.

Když se matka objevila na prahu strýcova domu, byla vyzáblou a deprimovanou devětatřicetiletou ženou, která utíkala před hladomorem a nešťastným manželstvím. Aby jí strýc, který vedl podnik (?k souhlasím, vlastnit továrnu není možné, i když v originále je toto: „my uncle, who owned a factory that made household goods..,“, takže to předělávám na vedl. Tohle nemohla být dílnička nebo nějaký sklad) na výrobu domácích potřeb, zajistil nějakou práci, přidělil jí správu nad neprodejnými zásobami. Pokud si dobře vzpomínám, byly tam tužky, sluneční brýle a další položky spotřebního zboží. V zemi vládlo špatné hospodářství a kvůli němu se na těchto věcech usazoval prach v budově, která byla nedaleko.

Matka si nemyslela, že by se tužky či sluneční brýle měly vyhodit. Viděla v nich svoji spásu. Hladomor a téměř naprosté selhání vlády, které jej doprovázelo, poskytlo matce velkou šanci, na niž čekala celý život. Před touto katastrofou bylo nezákonné, aby někdo začal podnikat v malém. Ale když zemi hrozil rozklad, Kim Čong-il i se svými ministry se rozhodli povolit zakládání malých soukromých podniků, aby se zachránili alespoň někteří z jeho občanů. Matka této trhliny využila.

Přemítám nad tím, zda někdy pochopila ironii této situace: že katastrofa, která hrozila sprovodit ze světa všechny, které milovala, ji zároveň osvobodila. Myslím, že ne. V její rozbouřené mysli nebylo pro takové myšlenky místo. Bojovala o to, aby nás zachránila.

Matka si vzala zboží ze skladu v Kangso a odešla s ním do vesnických oblastí, kde takové věci nebyly k dostání. Chodila od domu k domu a prodávala je tam nebo na malých tržištích a měla z toho určitý zisk. Cestovala, setkávala se s novými lidmi a znovu v sobě objevovala podnikatelského ducha. Byla nezávislá jako nikdy za celý svůj život. Z toho, co jsem zjistil později, jsem nabyl jistoty, že moje matka snila o tom, že jednou pohádkově zbohatne, že své skrovné zisky ze slunečních brýlí a tužek vloží do větších a větších obchodů.

Moje matka byla snílek. Ale jak se později ukázalo, byla také špatnou obchodnicí.

Po jednom výletu na venkov, kde se matce podařilo prodat zaprášené zboží z přebytečných zásob mého strýce, ji napadlo: Proč bych odtud měla odjet s prázdnýma rukama, když se mohu vrátit do Kangso s jedinečnými produkty z venkova? Prodám je ve městě a své zisky zdvojnásobím. Matka utratila všechny vydělané wony za místní rukodělné výrobky, které pak přivezla zpět do Kangso.

Tentokrát se její plán obrátil proti ní. Zboží nikdo nechtěl. Matka se musela vrátit ke strýci a požádat jej o další zboží, aby mohla začít znovu. To bylo příčinou neshod: strýc chtěl vědět, kam se poděly jeho zisky z první várky zboží. Matka obhajovala svůj plán a chtěla objem obchodu ještě zvýšit. Strýc jí během jedné dlouhé diskuse nakonec řekl, že jedná jako idiot. Vzdělaní lidé z Kangso nemají zájem o řemeslné výrobky z venkova. Ale matka měla svoji vidinu štěstí a nehodlala se vzdát.

„Stále chtěla více!“ křičel na nás strýc.

Pendlovali jsme mezi matčinými příbuznými a domem, kde žil strýc z otcovy strany, abychom nepřetěžovali ani jednu z těchto rodin. Během jednoho takového výletu, když jsme seděli na kvetoucím trávníku poblíž železniční stanice v Kangso a čekali na další vlak, vytáhla matka tři okurky, které předtím koupila. Jednu dala Pongsuk a druhou mně. Žvýkali jsme tento tlustý kus zeleniny a vychutnávali si šťávu, která nám protékala našimi hrdly. Tato chladivá, ostrá tekutina byla velmi osvěžující. Snědli jsme je celé až na jejich hořké konce, které nebyly poživatelné, a rozhlíželi jsme se, kam bychom je mohli vyhodit.

V zástupu ostatních cestujících jsem si všiml prosté mladé ženy, které bylo něco přes třicet let a která nás pozorovala. Měla na své hrudi asi rok staré dítě. Bylo velmi malé a naprosto tiché. Žena se obrátila na matku a požádala ji, zda by ji nedala konce okurek.

„Tyhle?“ zeptala se matka. „Ale ty nejsou vhodné k jídlu.“

„Jsou pro mého otce,“ odpověděla žena. „Bereme všechno.“ Matka kývla. Dali jsme dohromady celkem šest kousků. Žena se lehce sklonila a já jsem jí je nasypal do otevřených dlaní. Sledoval jsem ji, jak popošla několik metrů k člověku, který ležel na trávníku. Šel jsem za ní.

Po několika krocích jsem uviděl starého muže, který měl na sobě červenou stužku s tenkými šedými proužky. Na ní visela medaile. Byla to pěticípá hvězda světle zlaté barvy na bleděmodrém pozadí, obklopená kružnicí a zlatými paprsky, jež představovaly intenzívní svit. Tuto medaili jsem znal z mnoha válečných filmů, které jsem zhlédl: vyznamenání se nazývalo Hrdina republiky a po mnoho let (až do roku 1972, kdy je vystřídal Řád Kim Ir-Sena) bylo nejvyšším vyznamenáním, které mohl občan Severní Koreje získat. Dostávali je pouze ti, kteří vykonali v době korejské války nějaký mimořádný hrdinský čin.

S úžasem jsem na medaili zíral. Nikdy jsem ji neviděl ve skutečnosti. Pak jsem se podíval na starého muže a jeho dceru, jak mu nadzvedla hlavu a pokusila se mu vložit do úst hořké konce okurek. Ten je ale vyplivl. Možná, že neměl v pořádku trávicí soustavu. Nebo byl unavený po dlouhém cestování.

Medaile s názvem Hrdina republiky obvykle zajišťovala jejímu nositeli úctu a pohodlný život. To jsem věděl, i když mi bylo teprve sedm let. Vzájemně jsme na sebe se starým mužem zírali. Jeho dech byl slabý jako u ryby, která náhodou vyskočila na souš. Pokud může umřít Hrdina republiky, uvažoval jsem, může se to stát i Pongsuk, matce nebo mně?

Kapitola 9

Atmosféra, která panovala u strýce z otcovy strany, se od naší poslední návštěvy změnila. Hned první den po našem návratu spustily mé chemické senzory během večeře alarm. Bylo to poté, co nás tam otec předal a zamířil si to domů. Začal jsem ve strýcově rodině cítit určitý neklid. Oči mé mladé tety, které byly při minulé návštěvě tak přátelské, nyní sledovaly každou naběračku polévky, kterou její manžel nalil do mé nebo Pongsukiny misky. Byly to oči plné závisti a neustále něco počítaly. Hubovala mé bratrance, když chtěli přidat. „Proč si dáváte tolik rýže?“ Věděl jsem, že se nehněvala na mé bratrance, ale na Pongsuk, na mou matku i na mě, protože si naše žaludky dělaly nárok na jídlo její rodiny.

Nedokázal jsem své pocity vyjádřit slovy, ale pak mi to najednou došlo. Tetička chtěla, abychom šli pryč.

Následujícího dne za námi strýc přišel, když jsme si hráli na dvorku, a zeptal se nás, zda nechceme jít nasbírat nějaké borůvky.

„Ano!“ zvolal jsem. Od té doby, co jsem zde byl naposledy, jsem neochutnal ani jednu. Usmál se a odešel do kuchyně. „Ženo, máš pro nás nějaké hrníčky, abychom mohli nasbírat nějaké borůvky?“ Teta se k nám přihnala.

„Proč by oni měli mít borůvky? Chcete všechno vysbírat, aby na nás nezbylo nic?“

Dosud jsem byl jen malým chlapcem, o kterého se vždy někdo staral a dával jeho potřebám přednost před jinými. Nyní jsem měl palčivý pocit, že tu jsem nežádoucí. Dokonce nenáviděný.

Nerozuměl jsem tomu. Chtěl jsem odtud zmizet pryč, ale to by znamenalo hladovět. Zůstali jsme proto ještě šest či sedm dnů, ale pak jsme nakonec stejně odešli.

Věděl jsem, že panika, jíž jsem byl svědkem ve vlaku, se rozšířila do celé Severní Koreje. Nejen, že se stát vzdal své role, kterou hrál v našich životech. Totéž se stalo i s rodinou. Pokrevní příbuzenství znamenalo jen málo, případně vůbec nic. Žádná pozemská síla nedokázala hladomor zastavit. Žádná.

Cítil jsem se starším, než jsem ve skutečnosti byl. Kolem mne panoval takový chaos, že jeho vlny byly silnější než mé náladové senzory. Nebylo před nimi úniku.

V srpnu jsme se vrátili domů do Hörjongu. Otec nás přivítal na železniční stanici. Když nás objímal, zářil jeho obličej radostí. Ještě nikdy nemusel své děti opustit, a když nás oslovoval jmény, jeho hlas překypoval radostí.

Navzdory svíravému hladu v našich žaludcích se nálada v našem malém osamoceném domě zlepšila. Matka měla nyní nespočet plánů, které nás měly před hladověním zachránit. Chtěla kupovat cukroví přímo z továrny a prodávat je ve vesnicích na venkově. Chtěla kupovat kukuřici, vyrobit z ní nudle a udělat s tím terno na městském trhu. Tyto plány byly někdy tak komplikované, že jsem jim vůbec nerozuměl.

Matka začala jezdit na sever, aby tam prováděla své obchody. Někdy byla pryč celé týdny. Někdy řekla, že se vrátí šestnáctého dne v měsíci a vrátila se až osmadvacátého. Otec zprvu tuto nově nalezenou vitalitu uvítal, ale já jsem brzy pocítil stoupající napětí. Nepadlo o tom ani slovo, alespoň jsme s Pongsuk žádné neslyšeli, ale bylo to jako stoupat s letadlem výš a výš. Tlak na uši začne růst. Můj náladový senzor byl ve stavu vysoké pohotovosti.

Na podzim roku 1996 se sny mých rodičů začaly hroutit a jejich vztek si vzájemně vylévali jeden na druhém. Otec si vypůjčil peníze, aby matka mohla realizovat své plány, obětoval své ideály a ona jej zklamala. Doma se jí dostalo nového jména – „zlodějka.“ Matka se bránila a ptala se, proč nás nedokáže uživit otec. Deprese se jí opět vrátily.

Někdy trvaly hádky celou noc. Bylo těžké si hrát nebo číst knihy s Pongsuk. Sestra i já jsme byli neustále v napětí, kdy dojde k dalšímu výbuchu.

Jednou večer se otec naprosto neovládl a během jedné hádky skrz peníze začal matku bít. Liskl ji přes nos. Zaslechl jsem jen hlasitý zvuk tohoto úderu a poté se matka zhroutila na podlahu. Začal ji mlátit pěstí a škaredě jí nadával.

Sestra i já jsme se na to dívali a drželi se jeden druhého. Křičeli jsme na otce, aby přestal, ale jeho pohledný obličej byl jako kámen, zlověstný kámen.

Kapitola 10

Teď už jsme trpěli hladem pořád. Naše polévka s několika kousky zrní nebo kukuřice nás sice dokázala udržet při životě, ale zoufale jsme potřebovali něco vydatnějšího. Zkoušeli jsme jíst plané rostliny nebo malinové listí, jenže to bylo neuvěřitelně hořké a dokázali jsme je polknout jen po důkladném zapití. Otec, jehož mzda zůstávala stejná, si nemohl na trhu nic koupit, protože kvůli inflaci se ceny zvýšily tak, že na ně prostředky pracujících lidí nestačily. Začali jsme se ztrácet před očima a ostří hladu prolézalo našimi vnitřnostmi všem bez rozdílu.

Jednou večer jsem uslyšel rodiče, jak si na druhé straně obývacího pokoje něco šeptají. V jejich hlasech jsem postřehl zoufalství a pochopil jsem, že se bavili o tom, že prodají dům a přestěhují se do opuštěné kanceláře, ve které otec kdysi pracoval. Podnik si už nemohl dovolit zaměstnávat ani jeho, ani jeho kolegy, takže si lidé brali, co se dalo: kradli zařízení nebo zboží ze skladu, aby to pak za babku prodávali.

Nemohl jsem uvěřit svým uším. Rodinný dům byl velkým otcovým celoživotním úspěchem. Byl nesmírně hrdý na to, že dokázal ručně vyrobit každý kousek nábytku, každý překlad a každé prkno podlahy. Cítil jsem ve své hrudi jeho zármutek.

Rodiče začali mluvit o tom, že budou uvažovat o jednotlivých nabídkách za dům. V Severní Koreji neexistovali žádní realitní makléři ani inzertní rubriky v novinách. Tyto zprávy jste museli rozšiřovat ústně. Rodiče tedy informovali své přátele, sousedy a bývalé kolegy, že něco prodávají. Myslím, že žádnou cenu nestanovili a předpokládali, že přijmou téměř cokoliv.

Plán vydělat nějaké peníze z prodeje domu poskytla mým rodičům naději. Naneštěstí měli tentýž nápad všichni ostatní. Lidé byli ochotni, dokonce dychtiví stát se bezdomovci, pokud to znamenalo, že přežijí další měsíc. Nabízeli své domy pod cenou a za cokoliv, co by mohli získat, a stěhovali se do kanceláří s dřevěnými okenicemi, do továren nebo prostě tábořili venku na poli. Najednou byl na trhu přebytek domů.

Náš dům si nikdo nemohl dovolit, ani za cenu pytle kukuřičné mouky. Uplynulo sotva deset dnů a otec dům rozdělil na dva. Polovinu prodal mladému manželskému páru. Dům, který měl dva pokoje, měl nyní dva jednopokojové byty. Novomanželům nebylo ještě třicet let a právě začínali společný život. Cena, kterou zaplatili, nám stačila na nákup kukuřičné mouky na sedm či osm dnů. Ačkoliv to bylo pro mého otce zdrcující, nikdy nedal těmto novomanželům najevo žádnou zatrpklost. Vlastně se stali našimi dobrými přáteli. Navštěvovali jsme je v jejich půlce domu a sdíleli jsme s nimi i jídlo. Cítil jsem se divně, ale bylo to lepší než tábořit někde na trávě, což se stalo mnoha jiným rodinám.

Hlad nás pronásledoval. Byly dny, kdy jsme měli k jídlu jen hrst planých hub s vodou. Rozhodli jsme se tedy odcestovat k babičce z matčiny strany a doufali jsme, že u ní nějaké jídlo nalezneme.

Matka obvykle plánovala takové výlety celé měsíce, protože jsme potřebovali spoustu času na to, abychom dali dané osobě vědět, že má očekávat náš příjezd, abychom si obstarali jízdenky na vlak a oznámili ve škole, že tam budeme chybět. Ale naše životy se již neubíraly normálním směrem. Naše plány se odvíjely podle toho, co musíme udělat, abychom si další den dokázali obstarat něco k jídlu. Bylo hrozné, že se takováto zásadní rozhodnutí musela přijímat pouhý den předem, v okamžiku strachu z budoucnosti.

Otec nám sdělil, že zůstane doma. Rodiče předstírali, že otec musí pracovat, ale já jsem pochopil, že opět budou žít odděleně. V domě mé babičky nebylo zapotřebí dalších úst, která by bylo třeba živit, a kdyby se otec ukázal v domě své tchýně bez prostředků, dotklo by se to jeho hrdosti.

Ráno v den odjezdu nachystala matka u předních dveří naše věci. Každý z nás měl jednu velkou kabelu. Otec se na nás díval s rukama za zády a ve tváři se mu zračil smutek. Až do poslední chvíle jsem byl zticha, ale když jsme se loučili, pocítil jsem nával strachu. „Ale... co když se sem již nikdy nevrátíme?“ obrátil jsem se na matku. „Co když cestou tam zemřeme?“ Nevím, co mě přimělo k tomu, abych vyslovil něco tak hrozného. Snad pomyšlení na rituál, kdy měla každá rodina předtím, než se vydá na nějakou cestu, sníst tofu nebo vařená vejce. (Vajíčka se mohou rychle kutálet, což znamená, že cesta bude rychle ubíhat, a tofu má dokonalý čtvercový tvar, takže značí, že vše půjde podle plánu.) Protože jsme ale žádné tofu nebo vejce neměli, znervózněl jsem a vyhrkl slova o smrti.

Matka vybuchla: „Zbláznil ses? Proč říkáš takové věci?“ Podíval jsem se na ni, překvapen, jak prudce zareagovala. Ale cesta se vůbec nevyvíjela dobře. Obvykle se vydáte na cestu v těch nejlepších šatech a s teplým jídlem v žaludku. Nic takového pro nás neplatilo. Nejlepší šaty jsme prodali a měli jsme na sobě jen takové oblečení, které nám zůstalo. Já jsem měl tmavé sako, tmavé kalhoty a umazanou, často přepíranou bílou košili. Vypadali jsme jako pobudové.

Na železniční stanici již stály velké zástupy lidí a čekaly na příští vlak. Matce se podařilo nastoupit do druhého vlaku, který tudy projížděl – když chtěla, dokázala být dravá. Nebylo si kam sednout, takže jsme postávali v tlačenici mezi lidmi, se kterými jsme do vlaku nastoupili. Hloupost, kterou jsem doma vyslovil, přinesla naší cestě prokletí. Když se dal vlak do pohybu a jel po dráze šnečím tempem, vagon se zakymácel. Někdo mi pustil na nohu velký kufr.

„Au!“ vykřikl jsem. Měl jsem pocit, jako by mi někdo rozdrtil kosti v noze. Matka tomu chlápkovi s kufrem vynadala, ale v tlačenici těl uvnitř vagónu na mě skoro nemohla dosáhnout. Já jsem se ani nedokázal sehnout, abych si nohu namasíroval, takže jsem naříkal a vzlykal, zatímco ostatní pasažéři na mě shlíželi s bezvýraznými obličeji.

Cesta měla trvat hodinu, maximálně dvě, ale nám zabrala o šest hodin více. Na nádraží v Hoksung jsme se prodírali davem lidí.

Foukal studený vítr a mně byla okamžitě zima. Během minulých návštěv jsme obvykle čekali na lokální vlak, který zde navazoval a dovezl nás téměř až k domu, kde bydlela babička. Na nástupišti jsme ale tentokrát žádný neviděli. „Tento vlak již nejezdí,“ řekl nám jeden starší muž.

Matka se na něj podívala a v očích měla úzkost. „Cože? My se ještě musíme dostat do Undoku.“

„To se raději vydejte hned na pochod.“

K babičce to bylo pěšky několik hodin. V matčině obličeji se objevil ponurý výraz, vzala kufry a vyšla ven ze stanice. Pongsuk a já jsme šli za ní. Měl jsem pohmožděnou nohu a kulhal jsem.

„Mami, já mám hlad,“ řekl jsem. Na ulici před železniční stanicí stály soukromé domy, které sloužily také jako restaurace. V jednom z nich prodávali polévku a ředkvové kimčchi, vedle nabízeli kukuřici a chleba. V jedné z nich jsme se zastavili a koupili mísu polévky s trochou kimčchi a dvěma bramborovými přílohami. Stáli jsme na ulici a dali se do jídla: bylo vynikající. V polévce plavaly kapičky tuku.

Do dvou minut bylo jídlo pryč. Cítili jsme se posilněni a vydali jsme se na dlouhou cestu. K babičce jsme dorazili kolem půlnoci. Když jsme stoupali po cestě k jejímu domu, uslyšeli jsme její televizi. Na ohrazeném pozemku, kde bydlela, byly dva domy: jeden velký, ve němž žila moje teta se strýcem, a druhý, mnohem menší, kde žila babička. Doufali jsme, že budou mít dostatek prostředků, aby nás uživili.

Zaťukali jsme na dveře většího z domů a teta se strýcem nás pustili dovnitř. Vyčerpaní jsme padli na rohože a usnuli. Následujícího rána nás přivítala babička s výrazem, který vyjadřoval lásku i starost. Bylo ji něco málo přes osmdesát, byla drobná, nahrbená a hubenější, než jak jsem si ji pamatoval z dřívějška.

Matka jí vyprávěla o naší cestě: o narvaných vagonech, pomalém vlaku, o tom, že lokální vlak již nejezdí, a o jídle v restauraci, kde jsme načerpali sílu k dalšímu pochodu.

Babička ztuhla v obličeji. „Ve které restauraci jste byli?“ zeptala se.

„Ve druhé směrem od stanice,“ odpověděla jí matka. „Proč?“

V babiččině výrazu se objevil strach smíšený se znechucením. Podívali jsme se s Pongsuk na sebe. Co je špatného na tom, že jsme něco snědli?

Matka zmizela s babičkou v sousedním pokoji, odkud jsme je slyšeli, jak si něco šeptají.

„Co se stalo, Pongsuk?“ zeptal jsem se.

„Nevím,“ odpověděla. „Běž si hrát se sestřenkami.“

Byl jsem rád, že jsem mohl jít, ale babiččina reakce mě stále trápila. Odběhl jsem za sestřenicemi.

Bylo to několik dní předtím, než jedna z nich rozsypala fazole.

O restauraci u železniční stanice se již měsíce šířily všelijaké pověsti. Říkalo se, že její majitelé unášeli bezdomovce nebo cestující a zabíjeli je. Pak je rozsekali, vykostili a maso dávali do polévky.

„Která restaurace?“ zeptal jsem se pohotově.

„Někteří lidé říkají, že čtvrtá od rohu,“ odpověděla sestřenice a pozorně sledovala moji reakci. „Jiní zase říkají, že druhá.“

Cítil jsem, jak se mi zvedá žaludek.

„Bratranče, jaký tvar měly ty tukové kapičky?“

Měl jsem pocit, jako by byl můj jazyk pokrytý mastnou srstí. To jsem jedl lidskou bytost? Pokud ano, byl jsem nyní lidožroutem. A co bylo horší – polévka, pokud si vzpomínám, byla vynikající.

„Jaký to byl tvar?“ zeptala se ještě jednou.

„Co na tom záleží?“

Podívala se na mě se zoufalým výrazem.

„Když vaříš maso, tuk stoupá na povrch.“

„Ano, ano,“ odpověděl jsem. „To vím.“

„Dobrá,“ řekla sestřenice. „Ale byla to kolečka nebo trojúhelníky?“

„Co je to za otázku?“

Netrpělivě svraštila čelo. „Tuk z vepřového, hovězího nebo kuřecího masa vytváří kruhy,“ řekla, jako kdyby mi opakovala nějakou slavnou rovnici, jakou je třeba zákon gravitace. „Lidský tuk...“

„Trojúhelníky?“

„Ano,“ odpověděla. „Trojúhelníky.“

Napínal jsem paměť, abych si vzpomněl, jak ony tukové kuličky vypadaly. Dokázal jsem si vybavit těžkou dřevěnou mísu a několik kukuřičných nudlí, které tam plavaly, zpola ponořené do zakalené polévky. Viděl jsem malé kousky zeleniny a drobné kousky žlutavého tuku na povrchu. Ale ať jsem jakkoliv zavíral oči, ani za boha jsem si nemohl vzpomenout na to, jaký měly tvar.

Když jsem uviděl Pongsuk, promluvili jsme si tiše o polévce, kterou jsme ten den jedli.

„Jsi si jista, že to nebyly trojúhelníky?“ zeptal jsem se jí.

„Ano,“ odpověděla. „Nebyly.“

Ale pravda byla, že jsme si nemohli vzpomenout. Někdy jsem si říkal: Kdo ví, zda to o těch kruzích a trojúhelnících je vůbec pravda? Ale lidové povídačky, šuškanda a předsudky bylo vše, oč se lidé v Severní Koreji mohli opřít. Neexistovali zde žádní odborníci, se kterými by se dalo poradit, zda jste pozřeli lidskou bytost, či nikoliv.

Kapitola 11

S babičkou jsem strávil mnoho smutných hodin. Otci se podobala v tom, že ráda vyprávěla příběhy – jenže ty její se od těch otcových velmi lišily. Otcovy příběhy byly povzbudivé, optimistické a vždy v nich zvítězilo dobro. Babiččiny příběhy byly plné melancholie. Většina z nich pojednávala o tom, jak ji její otec během japonské okupace Koreje, k níž došlo v první polovině dvacátého století, prodal ve věku pouhých třinácti let jedné bohaté rodině.

Ukázalo se, že můj prapradědeček byl alkoholik, který prodával své vlastní děti, aby si mohl nakoupit lahve s načerno pálenou kukuřičnou kořalkou. Babička odešla pracovat jako služebná do jednoho bohatého domu, ale rodina, která zde žila, ji nechala dřít a přitom jí dávala jen dvě malé porce jídla denně. Ty stačily sotva na to, aby nezemřela hlady. Když ji posílali k řece s košem špinavého prádla na hlavě, utíkala na úpatí blízkých hor a zoufale hledala nějaké ostružiny, aby se najedla. Když jich našla dost na to, aby se zbavila závratí, které se jí zmocňovaly, vracela se domů, aby si schovala malé porce rýže, kterou jí ti bohatí lidé dávali. A co s ní pak dělala? Věnovala ji svému otci.

Vždy jsem si lámal hlavu, proč byla babička taková. Bylo to z lásky, nebo ze strachu? Nutil ji její otec, aby mu odevzdávala své malé rýžové almužny? Rád bych uvěřil, že to dělala díky svému ušlechtilému charakteru a snaze zachránit člověka, který ji prodal jako nějakou věc. Ironií bylo, že mi tyto historky vyprávěla, když jsme jedli rýži nebo polévku. Její podlouhlý obličej se vždy pokryl vráskami. Porce byly tak malé, že si dala jen tři sousta a bylo po jídle.

I když měla tak málo a sotva to stačilo na přežití, babička mi vždy dala lžíci rýže navíc nebo mi dovolila dvakrát usrknout z její polévky. A přitom mi vyprávěla své příběhy. Vždy, když jsem polykal polévku, přemýšlel jsem o životě, který babička prožila a který byl plný hořkosti a strádání. Celý svůj život měla hlad a měla ho i nyní. „Štěnátko,“ říkávala, „přestože byla japonská okupace strašná, měli jsme víc jídla než teď. Jak je to možné?“

Slyšeli jsme další a další příběhy o unesených sirotcích, které snědli vyhladovělí vesničané. Sirotkům se říkalo kkotčebi („potulné vlaštovky“). Byli oblečeni v tmavých hadrech a neustále obcházeli trhy podél silnic. Bylo jim doporučeno, aby nespávali pod širým nebem, protože by mohli být uneseni a snědeni. Lidé z města nás varovali, abychom nekupovali maso (jako kdybychom si ho mohli dovolit!), u něhož neznáme původ. Byly zdokumentovány případy lidí, kteří snědli svá vlastní novorozeňata. Od města k městu se šířila záplava šílenství.

Brzy poté, co jsme dorazili k babičce, se roznesly zprávy, že majitelé jedné z restaurací poblíž železniční stanice byli zatčeni, protože prodávali lidské maso. Ale nebylo to ani v novinách, ani v oficiálních zprávách, takže jsme se nedověděli, který z domů to byl. Někteří tvrdili, že to byl ten první, jiní říkali, že pátý a další zase, že druhý.

Pro náš pobyt u babičky to bylo neblahé znamení.

Asi týden jsme měli dobré jídlo: kukuřičnou mouku, rýži, polévku a přílohy, jako je třeba ředkvové kimčchi. Na hlavní jídlo jsem čekával celý den. Jednoho dne přišel strýc domů z práce a uviděl mě, jak ležím na podlaze. „Místo toho, abys tu jen posedával,“ řekl mi, „proč neuklidíš dům nebo nenaštípáš dřevo na topení? Když budeš dělat tyto věci, budeš oblíbenější a pomůže ti to přežít.“ Jeho tón byl srdečný a laskavý. Chtěl mi pomoci. Ještě ten den jsem tedy nasekal kupu dříví, za což mi teta poděkovala a široce se na mě usmála. Vše se vyvíjelo dobře.

Počátkem druhého týdne však moje náladové senzory ucítily, že se pocit vlídného přijetí vytrácí jako postupně uvadající aroma. Sice jsme téměř každý den měli polévku, ale rýže z našeho jídelníčku zmizela. Teta pracovala v družstvu a strýc v jednom uhelném podniku, kde dostávali jídlo jako formu mzdy. Vláda vám tuto dávku ale nezvýšila, i když s vámi bydleli tři další příbuzní.

Začalo to vždy u jídelního stolu. Teta se obořila na svoji starší sestru: „Proč toho jíš tolik?“ Když to vyslovila, já i Pongsuk jsme sklonili hlavy. Bylo nám jasné, že to ve skutečnosti říká nám: Proč jste tady? Copak nevidíte, že mohu uživit sotva mé vlastní děti? Když jsme slyšeli její slova, bylo těžké do sebe něco dostat.

Matka byla s každým dalším dnem stále nervóznější. Co všechno musela vydržet… Proč jsme zde vůbec byli? Jak to, že nebyla schopna uživit své vlastní děti? V její bledé tváři se zračilo napětí. Zdálo se mi, že moje původní matka – ta, kterou jsem znal, než odešla do Kangso – byla zase tady.

Měl jsem stále větší hlad. Kručelo mi v žaludku. Svíral mě pocit, jako bych neměl v těle ani kousek tuku, který bych mohl strávit, a jako by se mi hlad pustil do svalů, což moji bolest ještě zhoršovalo.

Jednoho rána, když teta se strýcem odešli do práce a jejich děti do školy, jsme zůstali s Pongsuk v celém domě sami. Po hodině jsem to již nemohl déle vydržet.

Podíval jsem se na hliněný hrnec s polévkou, kterou jsme měli k jídlu společně s rodinou.

„Vezmu si jen několik lžiček,“ řekl jsem Pongsuk.

„Ne, Štěňátko. Víš, že to nesmíš.“

„Takže jen jednu. Jen jednu.“

Pongsuk se na mě podívala a smutně zavrtěla hlavou. „Nesmíš. Teta by na to přišla.“

„Ale Pongsuk!“ zafňukal jsem. Byla neoblomná. Proto jsem si počkal, až zavře oči – upadali jsme do spánku a zase se probouzeli jako staří lidé –,

a vklouzl jsem do kuchyně. Hrnec s polévkou zakrýval talíř. Nadzvedl jsem jej, ponořil jsem do hrnce lžíci a rychle jsem jednu vcucl. Pak ještě dvě další.

Měl jsem pocit, jako by mé tělo rozkvetlo. Dostavil se pocit spokojenosti a v kostech jsem pocítil rozkoš. Zoufale jsem chtěl jíst, ale bylo mi jasné, že jsem si koledoval o nepříjemnosti. Odložil jsem lžíci a sundal talíř, který byl na hrnci.

Teta přišla z práce v době oběda a šla rovnou do kuchyně, aby připravila jídlo. O pár vteřin později jsem ji uviděl. Stála mezi dveřmi vedoucími do hlavního pokoje a dívala se upřeně na mě. Její obličej zbrunátněl a v jejich velkých očích se objevily slzy. Šlehla po mně jedovatým pohledem, který signalizoval: „Nejsi nic víc než obyčejný zloděj!“ Sklopil jsem oči. A měl jsem stále hlad.

Teta neřekla nic. Jako by nás všechna tato nevyřčená slova měla zadusit. Příštího dne za mnou přišel strýc a zeptal se: „Co má tvá matka v plánu?“

„Strýčku, já nevím.“(?k Vyká i strýc nedospělému synovci? Prosím ještě o jedno shlédnutí)

„Co bude dělat? Snaží se tvůj otec vydělat nějaké peníze, když jste pryč? Štěňátko, co mají v plánu?“

Proč o tom mluvil se mnou? Rodiče mi řekli sotva den před odjezdem, že nasedneme na vlak a že pojedeme za babičkou! Myslel si, že jsme spolu nějak domluveni?

„Já to opravdu nechápu,“ řekl s vyboulenýma očima. „Mám pocit, jako bych se dusil.“

Matka to nakonec nedokázala snášet. Odešla a našla si práci. Nebylo to skutečné zaměstnání, ale další z jejích bláznivých nápadů, jak nás uživit. Hodlala v nějakém podniku nakoupit kukuřičnou moučku a pak ji prodávat na ulici – dokonce z ní ani nechtěla dělat nudle – a doufala, že na každé transakci vydělá jeden won. Když by vydělala dost peněz, koupila by kukuřičné nudle a přinesla by nám je domů.

Ale na trhu bylo jen málo lidí, kteří by si mohli kukuřičnou moučku dovolit, a po mnoho dní se vracela domů s prázdnou. Poté nasadila masku s toporným výrazem člověka plného optimismu. Velmi se snažila, aby na nás přenesla důvěru v naši budoucnost. Ale bylo to marné. Cítil jsem, jak v ní rostlo napětí. O svých potížích si promluvila s Pongsuk a najednou měly toporný výraz obě dvě. Měl jsem nepříjemný pocit z toho, že mi nedovedly říci, co se děje, ale určitá část mého já to ani slyšet nechtěla.

Jednoho dne mě míra naší chudoby zasáhla zvlášť hluboce. Matka měla čtyři sestry a tři bratry. Její druhé nejstarší sestře, které jsme říkali Velká teta, se dařilo, i když vládl hladomor. Její syn získal místo v jednom policejním oddělení a příslušníci policie si vždy dokázali najít nějaký způsob, jak přežít – ať už pomocí úplatků, nebo korupce. Jednoho dne dostala matka a Malá teta (což byla matčina mladší sestra) pozvání na oslavu narozenin syna Velké tety, který byl policistou. Šly tam s radostí. Velkou tetu neviděli již řadu měsíců a tento den se nemuseli strachovat o to, jak nasytit své děti. Hostitelé budou mít určitě spoustu jídla.

Když jdete k někomu na takovou návštěvu, nemůžete přijít s prázdnýma rukama, i když je to váš příbuzný. Matka se tedy velmi snažila, aby připravila moje oblíbené jídlo: jednu kukuřičnou placku. Vzala několik posledních wonů, šla s nimi na trh a smlouvala tak dlouho, dokud nedostala to největší množství kukuřičné mouky, které za své peníze mohla dostat. Mouku pak přinesla domů a uhnětla z ní lívanec, který dala do páry. Jednu placku – to bylo vše, co si mohla dovolit. Zabalila ji do voskového papíru a vyrazili jsme na oslavu. Cesta trvala hodinu.

Když jsme dorazili na místo, byl jsem ohromen množstvím přítomných lidí. Tolik lidí a tak nádherně oblečených! Policejní příslušníci měli přepychové vlněné obleky s ostrými puky na kalhotách. Manželky vládních činitelů měly namalované rty a nádherné lehké šaty. Vstoupili jsme dovnitř. Já jsem měl na sobě špinavou bílou košili a tmavé kalhoty. Matka s Malou tetou odřené boty a venkovské šaty.

Když matka předávala Velké tetě kukuřičnou placku, naší hostitelce to nestálo ani za pohled. Hostitelé se obvykle usmívají a děkují vám, ať už přinesete cokoliv, ale Velká teta voskový papír ani neotevřela, aby se podívala, co jsme vlastně přinesli. Její obličej se ani nepohnul – věnovala nám pohled plný mrazivé lhostejnosti – a předala placku jednomu ze svých dětí. Viděl jsem jí na obličeji, že jí vadilo, jaké má nuzné příbuzné, oblečené v šedivých pracovních šatech, kteří se pohybovali mezi tolika zářnými činiteli místní správy. Pozorovali jsme, jak dali naši placku do kuchyně odděleně od ostatních dárků a pokrmů, které přinesli další hosté. Všiml jsem si, jak matce zrudl zátylek. Rychle se otočila a upřela oči k zemi.

Některým lidem z této společnosti se podařilo dosáhnout toho, co ve svých životech očekávali: byla tam spousta jídla. Našli jsme si v místnosti jeden koutek, kam jsme si mohli sednout a ochutnat jídla, která jsme v ústech neměli celé měsíce, ne-li roky. Snažili jsme se, abychom na sebe nijak neupozorňovali. Chutné, dobře proleželé kimčchi s kořením a rybičkami! Opékané vepřové! Hovězí žebírka! Vymetli jsme naše talíře a počkali si několik minut. Teprve pak jsme si šli pro další, aby to nevypadalo, že jsme tomu zcela propadli.

Malá teta si k nám přisedla a pozorovala hosty. Měla na krajíčku. „Jak jste jen s námi mohli takto jednat?“ oslovila šeptem svoji starší sestru, stojící na druhé straně pokoje. Vedla ji k tomu spíš lítost než vztek. Nikdo do našeho rohu nepřišel, aby se nás zeptal, jak se máme a zda nám chutná. Velká teta se nám pečlivě vyhýbala i s celou rodinou, ačkoliv jsme je viděli, jak klábosí a krouží kolem atraktivnějších lidí. Mně to nijak nevadilo – jídlo a jeho lákavá vůně mi dodaly pocit blaženosti a vůbec mě netrápilo, co si o nás lidé myslí –, ale matka a Malá teta nebyly k utišení. Nemotorně jsem obíral vepřové žebírko a čekal jsem na další porci, která se měla podávat. Aby Velká teta dovršila matčino trápení, při odchodu z oslavy nám vrátila placku, kterou jsme jí přinesli.

Matka ji přijala, uklonila se a beze slova se otočila ke dveřím. Cestou domů se lítost Malé tety proměnila v zuřivost. „Co si to dovolují!“ křičela. Nyní jsme se cítili trapně já s Pongsuk.

Noc byla studená a moje sako nebylo dost teplé. Matka si mě vzala na záda a Pongsuk kráčela vedle nás. Položil jsem si hlavu na matčin zátylek a slyšel jsem, jak pláče a zároveň se snaží své vzlyky potlačit.

O mnoho let později rodina Malé tety poměrně zbohatla. Její manžel měl příbuzné v Číně a po několika pokusech se mu podařilo získat víza, aby je mohl navštívit. To mu umožnilo dovézt nějaké čínské zboží, které prodal s vysokým ziskem. Jejich příjmy prudce vzrostly. Brzy ji v jejím domě navštívila Velká teta, která po ní něco chtěla, ale o tom, jak nás v minulosti pokořila, nepadlo ani slovo.

Velká teta byla bezcharakterní osobou. Zdaleka ne tou poslední, kterou jsem měl potkat.

Kapitola 12

S blížícími se šestými narozeninami jsem na matce pozoroval, že propadá stále depresivnějším náladám. Byl jsem stále ještě chlapec a doufal jsem, že onoho slavnostního dne dostanu něco pěkného: nějaký malý dárek nebo snad něco dobrého k snědku. Snil jsem o vařených vejcích, kypré rýži nebo pikantních porcích vepřového. Matka mi určitě něco obstará.

Ale když tento den konečně nastal, byl jako každý jiný. Na snídani jsme měli obyčejnou vodnatou kaši a nepadla ani zmínka o tom, že by bylo něco lepšího. Matka nevolala: „Šetřete místem!“ Nic, co by mi naznačovalo, že by nás čekalo nějaké příjemné překvapení. Nechtěl jsem to dávat najevo, ale byl jsem zklamaný, že jsem nedostal ani ten nejmenší dárek, kterým bychom mé narozeniny mohli oslavit. Položil jsem si hlavu na rohož a snažil jsem se usnout.

Viděl jsem na Pongsuk, byla nešťastná. Měla ustaranou tvář a dlouhý čas jen tak zírala na kachličkovou podlahu. Nakonec, aniž by řekla jediné slovo, vstala a vyběhla ze dveří. Myslel jsem si, že se šla ven projít, ačkoliv kolem babiččina domu toho nebylo mnoho k vidění. Byla tam jen pole, ze kterých se ozývaly hlasy sedláků, kteří sekali dříví. Ale o hodinu a půl později se dveře otevřely, dovnitř vtrhla Pongsuk a měla něco za zády.

Posadil jsem se se zkříženýma nohama na rohožku. Pongsuk ke mně přistoupila a natáhla ruce. V každé z nich měla rýžový bochánek, pokrytý nějakými lupínky. Podíval jsem se zblízka. Sacharin! Začaly se mi sbíhat sliny.

Pongsuk mi strčila bochánky do ruky. „Veselé narozeniny, Štěňátko!“

Nezhltnul jsem bochánky okamžitě, protože jsem se jí chtěl zeptat na jediné.

„Ale jak?“

Pongsuk potřásla vesele hlavou a černé vlasy se jí míhaly kolem obličeje. „Tím se netrap.“

Nabídl jsem jí tehdy alespoň kousek některého z bochánků? Nejsem si jist. V hlavě mi utkvěla jen radostná vzpomínka na sacharin, který omámil mé chuťové buňky. Cítil jsem se jako v drogovém opojení. Byl jsem šťastný. Sladká chuť pro mě byla doslova ztělesněním lásky. Chtěl jsem tím říct, že v mém okolí stále ještě byli lidé, pro které byly moje narozeniny neobyčejným dnem. Když jsem bochánky zhltnul, sebral jsem prsty drobky, které mi spadly do klína, a snědl jsem je také.

Nějakou chvíli jsem měl pocit radosti, jenže pak se na Pongsuk sesypaly hromy a blesky. Když se vám podaří během hladomoru sehnat nečekaně nějaké jídlo, každý začne být okamžitě podezřívavý. Kde jsi to měl schované? Co jsi musel prodat, abys to získal, když my nic nemáme?

Jak se později ukázalo, Pongsuk se dopustila něčeho ukvapeného. Vyběhla na dvůr a vykopala několik babiččiných brambor. Těch, ze kterých měla rodina žít během zimy. Pak šla na trh, vyměnila brambory za trochu sacharinu a za část sacharinu nakoupila dva rýžové bochánky.

Jinými slovy byl můj dárek ukraden. Ještě horší bylo, že nás mé narozeniny stály cenné kalorie, které nám pak chyběly v budoucnu.

Babička zahrnula Pongsuk výčitkami. Bylo to poprvé, kdy jsem viděl sestru, že by neposlechla někoho staršího. Ale ona byla zatvrzelá. Po celou dobu, co na ni babička křičela a co se na ni matka dívala s nešťastným výrazem v tváři, se sestra upřeně dívala na mě. Její oči říkaly: Jsem šťastná, že jsem to udělala. Opravdu jsem.

Matka, na kterou již dolehla deprese, začala být paranoidní. Bála se možnosti, že by mě nebo Pongsuk mohl někdo unést. Historka o kanibalismu se jí usadila hluboko v duši. „Štěňátko, kdyby ti někdo nabídl bonbón, nechoď s nimi. Slyšíš mě? Nějací lidé ti třeba nabídnou jídlo za to, že s nimi půjdeš k nim domů, ale já ti to zakazuji!“ Tyto věty opakovala obden a nikdy nás nenechala jít do města samotné.

Jen jsem se na ní podíval a přikývnul jsem. „Dobře, mami.“ Měla zbytečné obavy. Často jsme tyto strašidelné historky slýchávali od našich příbuzných, kterým zřejmě dělalo potěšení, když nám mohli vyprávět něco, co nám nahánělo hrůzu. Jedna taková historka byla o ženách, prodávajících na trhu své vlastní děti. Přišly se čtyřmi dětmi a jedno z nich, obvykle to nejstarší, prodaly. Utržené peníze ihned utratily za kukuřici, kterou nacpaly do úst zbývajících dětí, a křičely „Je mi to líto!“, když si kupec odváděl nešťastného chlapce nebo děvče pryč.

Tehdy jsem těmto historkám nevěřil, ačkoliv mnoho lidí přísahalo, že byly pravdivé (nyní věřím, že se takové věci skutečně stávaly). Nepochyboval jsem o tom, že někteří lidé byli skutečně ochotni své vlastní děti prodat. Ale ptal jsem se sám sebe: Kdo by je proboha chtěl koupit?

Nebyla to jediná historka, která se ukázala jak pravdivá. „Slyšeli jste o muži se sekerou?“ zeptala se mě moje starší sestřenice. „Z trhu začaly mizet děti bez domova – kam, to nikdo nevěděl. Pak jeden chlapec unikl a řekl lidem, že někdo z místních nabízel dětem bez domova jídlo, když s ním půjdou domů. Děti, které tam šly, již nikdy nevyšly ven. Bylo jich tolik! Místní si to chtěli prověřit a vnikli k němu do jeho domu. Víte, co tam uviděli?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Hlavy. A nohy. Hlavy měly hadry nacpané v ústech. A v rohu našli sekeru se zbytky krve a mozku.“

Snažil jsem se vypadat nenuceně, jako by to pro mě nebylo nic nového, ale začal jsem se na těle třást. Děsilo mě to. Pongsuk ani já jsme sice zatím nebyli bezdomovci, ale neměli jsme k tomu daleko. Stačilo, abychom přišli o matku, a hned bychom se octli na ulici. Dnes již vím, že mí příbuzní měli sami dost svých problémů, aby nám mohli poskytnout přístřeší.

„Proč jen děti bez domova?“ zeptal jsem se.

Sestřenka se ušklíbla.

„Protože nemají žádné rodiče, kteří by se o ně postarali! Musíš uvažovat jako muž se sekerou.“

Někdy jsme s Pongsuk leželi na rohožkách, zírali na strop a snili s otevřenýma očima o jídle: o hebké kukuřičné placce, o různých druzích kimčchi nebo o pikantním marinovaném vepřovém. To se mi velmi líbilo. Věřil jsem, že si takto kukuřičné lívance vychutnám lépe, než kdybych je dostal ve skutečnosti, protože jsem každé imaginární sousto pozdržel tak, aby mi trvalo dvě nebo tři minuty, než ho sním. Ale když bylo po snu, cítil jsem ještě větší hlad než předtím.

Když přišla teta domů, připravila stejné kukuřičné placky, jaké dělávala matka. Naneštěstí jich bylo málo, aby se dostalo na všechny. S těžkým srdcem dávala tyto placky potají svým dětem a Pongsuk ani mně o tom neřekla. Jenže my jsme tu kukuřici, když ji rozmělňovala na mouku a když se pak placky vařily v páře, cítili. Jaké mučení! A naše sestřenky byly ještě natolik dětmi, že když to všechno snědly, přicházely k nám a jejich zářící oči říkaly: „Ó, jak nám dnes tyto placky chutnaly! Chutnaly vám také?“

„Řekl bych, že dnes byly ještě lepší než kdykoliv předtím.“

A po celou tu dobu mě i Pongsuk sledovaly svýma očima.

Neřekl jsem nic. Ale v duchu se mi hlavou honilo: Kdybych byl na vašem místě, nechal bych jedno či dvě sousta vám. Jenže mí příbuzní tyto výčitky svědomí neměli. Byli rádi, že jim jejich matka dokázala obstarat placky a drobné občerstvení z obchodu. Hlouběji o tom nepřemýšleli. Nenáviděl jsem je. Představoval jsem si, jak bych své mladší sestřenici vytrhl lívance z ruky a pomalu je snědl přímo před jejíma očima. Byl jsem na tento druh konfliktu zvyklý: copak jsme se s mým kamarádem Hjosongem navzájem nepopichovali během hry s papíry na origami? Jenže tohle bylo mnohem krutější – zde v sazce nebyly hračky, ale sám život.

Když jsme se cítili dostatečně silní, chodívali jsme s Pongsuk do hor, kde jsme hledali cokoliv, co by se dalo sníst. Řada rostlin, které rostly v Undoku, se lišila od těch, které jsme měli doma: například podivně vypadající houby s měkkými kloboučky. To bylo to jediné, čím jsme mohli přispět do domácnosti. Chodili jsme po poli, skláněli se a vyhledávali zvlášť šťavnaté kousky.

„Co bychom měli hledat?“ zeptal jsem se sestry.

„Cokoliv, co okusují králíci,“ odpověděla mi Pongsuk.

„Ale králíci jsou pryč, Pongsuk. Lidé je snědli.“

„Dobrá, tak hledej to, co jedli, když tu ještě byli.“

Postával jsem na místě.

„Nikdy jsem je nesledoval, když tu byli. Hrál jsem si. Řekni mi to, prosím.“

A tak mi Pongsuk ukázala, co mám hledat. A já jsem našel nějaké pampelišky a několik neškodných rostlin. Donesli jsme je domů a matka z nich udělala dušenou zeleninu. Když se pak matka zeptala mých sestřenic, zda by nechtěly ochutnat něco z toho, co připravila, jen potřásly hlavami. Jejich žaludky byly plné chutnějších věcí.

Pocit, že nás zde nechtějí, vytvářel ovzduší, které jsme s Pongsuk museli dýchat. Poprvé v životě jsem si přál, abych mohl mé senzory nálady vypnout. Přál jsem si, abych nic necítil.

Kapitola 13

Podivný pobyt u mé babičky se protáhl až do poloviny roku 1997. V létě si pak pro nás přijel otec. Nastal čas, abychom se pokusili začít s vlastním hospodařením.

Před rokem či dvěma, když hladomor začal, představil Kim Čong-il nový přístup, jehož prostřednictvím chtěl zachránit svůj národ: „soukromá“ hospodářství. Vládní činitelé přišli na to, že nesmí dopustit, aby se hladomor vymkl kontrole, protože by jinak přišli o všechny své občany. Věřím, že to byla hlavní motivace, kvůli které udělali aspoň něco: Kdyby všichni pomřeli, komu budeme vládnout?

Jedním z největších problémů, kterému museli Kim Čong-il a jeho ministři čelit, spočíval v tom, že hlad zabíjel zemědělce tohoto národa. Když jsme chtěli s Pongsuk najít v horách něco k jídlu, prošli jsme venkovskými oblastmi. Viděli jsme pole, kde nikdo nezasadil žádné plodiny nebo kde vyrůstal plevel, jenž zadusil řádky, ve kterých rostlo zelí nebo paprika. Zemědělci příliš zeslábli, aby mohli pracovat, nebo zemřeli, byli pohřbeni a jejich rodiny utekly do měst. Prošli jsme kolem mnoha řad propojených „harmonikových(? accordion)“ domků, ale v jejich oknech jsme nezahlédli jediný obličej. Za těchto strašných okolností lidé obdělávali stále méně zemědělské půdy a na trh se dostalo méně jídla.

Vláda přišla s plánem. Poskytla by podnikům nějaké pozemky a ty by umožnily svým zaměstnancům, aby je obdělávali. Každý zaměstnanec by dostal malý pozemek, aby si tam mohl pěstovat vlastní kukuřici, fazolové lusky, ředkve, papriku nebo okurky.

Tento plán zachránil spoustu rodin. Zachránil i tu mou, alespoň na chvíli.

To léto jsme s otcem i Pongsuk (matka byla opět u svých příbuzných) odjeli na pozemek, který nám přidělili. Byl asi hodinu a půl chůze od našeho domu. Když jsme tam dorazili, začali jsme ručně odplevelovat půdu. Byla to těžká práce, během které jsme trpěli žízní: vytrhávali jsme vzrostlý plevel holýma rukama, odstraňovali jsme kamení a okopávali zemi motykou, abychom navršili hlínu do řádků. Ke konci dne jsme šli domů zcela vyčerpaní, ale s trochou naděje v srdcích. Takto jsme se plahočili po mnoho dní, abychom se pak vrátili, zasadili semena a dobře jednotlivé řádky pole zavlažili.

V druhé polovině léta jsme se na to místo vrátili a bydleli tam. Doma jsme neměli žádné jídlo, takže jsme tábořili vedle šustících polí, žili z dýní, fazolí a papriky a čekali na hlavní sklizeň kukuřice, která měla začít v polovině srpna. Otec vyrobil provizorní přístřešek z plastového odpadu a dřevěných planěk a v něm jsme vedle našeho pole spávali.

Zásoby dýní a papriky, které jsme měli, nám mohly vydržet několik dnů. Jediné, co jsme ještě mohli udělat, bylo začít chytat žáby – to byla v těchto venkovských oblastech velká pochoutka. Když jsme poprvé dorazili, slýchávali jsme, jak kvákají v proudící vodě a v hustém porostu jasanů a topolů. Ale brzy poté, co amatérští zemědělci začali podobně jako my lovit žáby ve velkém, lesy utichly. Jednoho večera, během prvního roku našeho farmaření, šel kolem jeden otcův přítel, jenž měl políčko vedle nás, a když mě uviděl, nasadil ustaraný obličej.

„Štěňátko,“ řekl mi, „chybí mi žába číslo pět. Neviděl jsi ji?“

Málem jsem padl do mdlob. Copak žáby mají čísla? Byl jsem si jist, že jsem snědl něco, co patřilo jemu. Samozřejmě, že si dělal legraci, a propukl ve smích, když viděl můj rozpačitý výraz. Věděl, že jsme spořádali všechny žáby, které jsme našli. Opékali jsme si je na ohni před stanem. Díky jejich proteinům jsme nabyli dost sil na to, abychom pak mohli celý den pracovat.

Pak přišly na řadu luční kobylky, které jsme chytali rukama, když poskakovaly v horkém odpoledním počasí. Napichoval jsem je na krátké větvičky a opékal nad velkým ohněm. Když začaly kobylky hnědnout, vytáhl jsem je z ohně a foukal na ně, aby vychladly. Pak jsem do nich kousl a jejich těla mi křupala mezi zuby. Úžasné. Snědl jsem i jejich hlavy. Nabídl bych některé i Pongsuk, jenže nejedla maso a bylo jí to celé odporné.

Posléze jsem poprvé přišel na chuť něčemu, co mě nakonec udrželo při životě: krádežím. Poprvé jsem začal krást během našeho pěstitelského dobrodružství. Považoval jsem se za stejně mazaného (nebo jsem jím alespoň chtěl vždy být), jako byl můj kamarád Hjosong. Zjistil jsem, že když my tři budeme jíst čerstvě uzrálou kukuřici, během měsíce nebo dvou jí většinu spotřebujeme. Pak nám zbude jen velmi málo toho, co bychom mohli přinést domů a jíst na podzim i v zimním období.

Rozhodl jsem se, že se naší kukuřice nedotkneme. Hodlal jsem jít na jiná pole a veškeré potraviny, které bychom potřebovali, tam prostě ukrást. Když jsem to řekl otci, vypadal sklíčeně. Očekával jsem, že řekne něco jako: „Synu, krást se nemá.“ Jenže neřekl nic. Když se na mě díval, jak se snažím odplížit ven z našeho stanu, snažil jsem se číst v jeho očích. Cítil zahanbení, že se z jeho syna stal zloděj? Dnes již chápu, že klást podobné otázky znamená, že si Severní Koreu pletete s normální zemí. V druhé polovině devadesátých let tam morálka prostě neexistovala. Otec byl velmi morální člověk, ale co je morálního na tom, když se musíte dívat na své děti, jak trpí hladem?

Když slunce zapadlo za kopce, vyběhl jsem po prašné silnici, která vedla kolem našeho malého tábora, a zvolna se vzdaloval našemu hospodářství. Otec mi říkal, abych kradl jen na státních pozemcích a ne na soukromých – byla to poslední obranná linie jeho morálky. Zvláště mě upozorňoval, abych nebral nic z polí, která sousedila s naším. Ta patřila jeho spolupracovníkům. Znal jejich rodiny a dovedl si představit obličeje jejich dětí. Nechtěl jsemjim utrhovat nic od úst, ale kousek dál byla pole, která nepatřila nikomu, byla majetkem státních organizací nebo patřila jiným podnikům. Tam již otcova shovívavost nesahala.

Srdce mi divoce bušilo. Klusal jsem asi patnáct minut, pak prudce zabočil a vběhl mezi řady kukuřičných stvolů, které lemovaly silnici. Udělal jsem pár kroků do temnoty a začal ze stvolů otrhávat klasy. Nebyl jsem nijak prohnaný zloděj. Neovládal jsem techniku. Tu jsem se naučil teprve později, když jsem začal získávat punc profesionálních zlodějů, na které byste mohli v Severní Koreji narazit.

V době před vypuknutím hladomoru jsme si mysleli, že syrová kukuřice se nedá jíst. Nikdo by se jí ani nedotkl. Ale nyní jsem měl takový hlad, že jsem hned na místě snědl dva klasy. Serval jsem z nich slupky, strčil jsem si jádro do úst a ukousl si první lahodné sousto. Postupoval jsem po celé délce kukuřice a vykousal jsem jednu řadu. Tomuto stylu jsme říkali „hraní na harmoniku,“ protože to tak skutečně vypadalo.

Rozepnul jsem si košili, jen dva spodní knoflíky jsem nechal zapnuté. Pak jsem utrhl klasy z dalších stvolů a nacpal jsem si je dovnitř. Jejich slupky byly hrubé a drápaly mě na kůži, ale já jsem měl takový strach z přistižení, že jsem tomu nevěnoval žádnou pozornost. Když jsem měl pod košili asi patnáct klasů, zapnul jsem se, vyběhl na silnici a spěchal do míst, kde jsme tábořili.

Vrátil jsem se do stanu a měl natolik napěchovanou košili, že jsem vypadal jako nějaké monstrum s gigantickým trupem. Opatrně jsem rozepnul knoflíky a kukuřičné klasy zbavené slupek vypadly ven. S velkým boucháním dopadaly na zem. Otec mlčel, ale pak si on i Pongsuk vybrali z hromady tlusté klasy, uvařili je a začali hrát na harmoniku. Když jsem je pozoroval, cloumal mnou pocit štěstí. Už jsem nebyl rozmazlený chlapec. Pomáhal jsem své rodině, aby přežila. Krádež, myslel jsem si, byla vítězstvím. Byl to život.

Dělal jsem ale také chyby. Jednou jsem se během bezměsíčné noci vyplížil ze stanu a hledal nějaké vhodné pole. Snažil jsem se, abych nikdy nevkročil na stejné pole dvakrát. Řídil jsem se tím, jak dlouho jsem klusal po silnici. Tento čas byl pokaždé jiný. Tu noc jsem zahnul hned na konci jednoho dlouhého řádku a pak zabočil ještě dvakrát. Dostal jsem se na pole, na němž jsem ještě nebyl, a kde by tedy mohlo něco kápnout. Vběhl jsem na něj, zahrál si na harmoniku a opustil jsem jej s plnou košilí. Každé zašustění, které jsem v kukuřici zaslechl, pro mě znamenalo, že se blíží nějaký zemědělec, aby mě seřezal holí. Situace byla o to horší, že nesvítil měsíc. Na kukuřičném poli vidíte tak tři čtyři stopy před sebe a šustění kukuřice může přehlušit třeba tucet přicházejících mužů. Mezi řadami stvolů jsem nikdy neměl klid.

Vyběhl jsem na silnici a mé bosé nohy mě unášely pryč. Neměl jsem odvahu, abych se ohlédl. Dorazil jsem do stanu, vysypal kukuřici na podlahu a pak jsme se všichni najedli. Poté mě otec požádal, abych mu vylíčil, jak jsem se na pole dostal. Když dojídal poslední kukuřici, řekl jsem mu to.

Podíval se na mě. „Synu,“ řekl, „to pole bylo naše.“

Bylo to hrozné zjištění. Během kličkování sem a tam jsem nevědomky přišel na pole, z něhož jsem ukradl naše vlastní plodiny.

Během druhého či třetího týdne mých loupeživých výprav jsem narazil na pole vzdálené asi půl míle od našeho tábora. Začal jsem s obvyklou rutinou. Žvýkal jsem zrovna můj druhý kukuřičný klas, když tu jsem koutkem pravého oka zahlédl nějaký pohyb. Otočil jsem hlavu. Něco tam šustilo a jednotlivé stvoly se postupně rozechvívaly.

Něco se blíží, pomyslel jsem si. Na zlomek vteřiny mě napadlo, že by to mohlo být nějaké divoké zvíře. V Severní Koreji žijí lišky, leopardi a divocí medvědi, ale samozřejmě, že většina z nich byla lovena a byla tehdy na pokraji vyhubení.

Co by to mohlo být?

Přestal jsem kousat a držel jsem si kukuřici před ústy, jako kdybych se za ni chtěl schovat.

Stvoly se několik stop ode mě rozestoupily a přede mnou stála žena. Těžce oddychovala. Vypadala jako obryně, vyšší než okolní kukuřičné stvoly. Měla na sobě dlouhé kalhoty a pracovní boty. (Byl to zřejmě strach, který způsobil, že v mých očích tak vyrostla – když se ohlížím zpět, jsem si jist, že to byla jen žena střední velikosti.) Měl jsem ústa dokořán, ale byl jsem příliš vyděšený, než abych mohl něco říct. Myslel jsem, že od ní dostanu výprask, že mě řízne nožem nebo mi udělá bůhví co. Místo toho na mě jen zírala. Pomalu jsem začínal chápat, že její oči nebyly ani vzteklé, ani mě nehodlaly plísnit. Byly smutné.

„Kolik je ti let?“ zeptala se tiše.

„S-sedm,“ vykoktal jsem ze sebe.

Měl jsem divný pocit, že se nedívala na mě, že její upřený pohled patřil někomu jinému. Sklopila oči.

„Jdi domů,“ řekla. „A nevracej se sem.“

Kukuřici, kterou jsem ani nestačil dojíst, jsem upustil na zem a utekl jsem.

Od té doby jsem o tomto dni hodně přemýšlel. Tohle se mi nestalo poprvé – že na mě někdo beze slova zíral a že jsem přitom z nevysvětlitelných důvodů unikl trestu. Možná to souviselo s tím, že jsem se nemohl vykoupat a že můj obličej byl pokrytý špínou, ze které vykukovaly pouze dvě oči. Špína dělala ze všech severokorejských dětí stejného věku na pohled víceméně stejné bytosti.

Měl jsem vždy pocit, že tato žena ve mně viděla někoho, o kom věděla, že zemřel. Syn? Synovec? Někde musel existovat nějaký mladý chlapec, který již nebyl mezi živými. A bylo jí líto, když uviděla mě – dítě tak hladové, že by snědlo i syrovou kukuřici.

Hlad mě brzy přinutil k tomu, abych se vydal na toulky po celém severokorejském venkově. V té době jsem často slýchával o tom, že tu jsou všelijací strašidelní duchové, ale žádného jsem nikdy nepotkal. Měl jsem jiný osud: pro ostatní lidi jsem se stal duchem sám.

Kapitola 14

Doma to šlo opět od deseti k pěti. Ušetřenou kukuřici jsme spotřebovávali rychleji, než jsme předpokládali. Museli jsme prodat druhou půlku domu a přestěhovat se z Manjangu blíže do centra Hörjongu, kde otec kdysi pracoval. Od dob, kdy se zhroutila ekonomika, bylo místo opuštěné. Nyní jsme bydleli v jeho bývalých kancelářích jako squatteři.

Musel jsem opustit Hjosonga i naše vážky. Řekl jsem mu své sbohem a rozloučili jsme se před jeho domem. Nebyl jsem příliš smutný, že jsem ho opouštěl, opravdu. Nikdy jsem nepřišel na to, jak to dokázal, že vždy vyhrál a obehrál mě o všechna origami. Vrtalo mi to hlavou. Nevěděl jsem, zda Hjosonga ještě někdy uvidím, když v našich životech docházelo k takovým změnám, které přesahovaly veškerou naši představivost.

Když jsme dorazili do našeho nového místa pobytu, chtěl jsem okamžitě udělat čelem vzad a vrátit se zpět. Vůbec to nevypadalo jako dům. Byla to podlouhlá harmoniková (? accordion) stavba, tmavá a opuštěná, jejíž okna neměla žádná skla. Když jsme vstoupili do dveří, uviděli jsme jen ruiny: všude byla špína, odhozené součástky jízdních kol, ohnuté hřebíky a staré nářadí se válelo po celé podlaze. Než došlo ke zhroucení ekonomiky, bývala zde opravna jízdních kol a bot. Nebyla tady ani podlaha, na které by bylo možné přespat, ani kuchyně. Nejhorší bylo, že tyto ruiny byly přecpané lidskými bytostmi. Z každých dveří na nás zíraly tři nebo čtyři tváře a další obličeje na nás zíraly z oken. V hrudi jsem měl divný pocit klaustrofobie, ponížení a strachu. Podíval jsem se na otce s pocitem zoufalství. Jak je možné žít na takovém místě? Otec se mi do očí nepodíval.

Otec se dal ihned do práce. Někde si vyžebral zbytky dřeva a stloukl je dohromady. Vyrobil z nich hrubou palandu pro čtyři lidi. Někde objevil malý gril s roštem a rozdělal oheň. Matka si k němu hned dřepla a začala nad hořícími dřevěnými klacíky ohřívat kotlík s vodou. Naše část budovy měla čtyři pokoje, což byla změna k lepšímu. Byl jsem rád, když jsem se mohl v tomto rozlehlém prostoru potulovat. Ale bylo to místo, kde přebývali zoufalí lidé. Domy, ve kterých se dalo bydlet, poskytovaly svým obyvatelům trochu soukromí a směřovaly na odvrácenou stranu od rušné, nedlážděné cesty, vedoucí patnáct stop pod námi. Okna našich prostor směřovala na cestu, stejně jako ostatní nebytové prostory. Když kolem projížděla auta, mračna prachu pronikala do našeho vchodu. A lidé, kteří šli kolem, se nám mohli dívat do oken, jako bychom byli ve výkladní skříni.

Nejdříve jsem si musel najít nového nejlepšího kamaráda. Samozřejmě. V tom jsem měl štěstí. Kim Il bydlel asi dvě minuty od nás. Škola nezačala dříve než na podzim, ale stálo to za to. Kimovi bylo osm let jako mně a brzy jsme byli nerozluční přátelé. Na rozdíl od Hjosonga jsem ho měl opravdu rád. Jeho rodina byla zvláštní. Matka byla velmi vysoká a měla tak světlou pleť, že jsme jí říkali „Ruska.“ Jeho otec vlastnil motocykl, což bylo velmi neobvyklé. Jejich rodina patřila zřejmě k těm nejbohatším, které v Manjangu žily.

Kim byl vysoký a silný. V naší škole to byl rváč číslo dvě. Zpočátku jsem byl z celkového počtu čtyřiceti dětí čtyřicátý. Můj přízvuk, šaty, a dokonce i můj účes ze mě dělaly dítě ze zapadákova a tak mi také říkali: „kluk z venkova“. Myslím, že první rvačku jsem měl hned první den, co jsem byl ve škole.

Ale měl jsem také štěstí: Kimova matka vedla oblíbenou restauraci s nejlepšími pochoutkami z opékaného masa v okruhu sta mil. Kdykoliv jsem s Kim Ilem dostal hlad, zamířili jsme tam. Když mě jeho matka viděla, vždy se usmívala a hned mi připravila moje oblíbené jídlo – kukuřičné lívance s přílohou z vepřového masa a bílé rýže. Kim Ilovy rodiče měli jen jedno dítě a ke mně se chovali jako ke svému druhému synovi. Když se v Severní Koreji s někým rozdělíte o jídlo, znamená to víc než na Západě, zvláště v podobných těžkých časech. Znamená to, že je jedním z vás. Zanechalo to ve mně hluboký dojem.

S Kim Ilem jsme trávili celé dny, zkoumali okolí, vykládali si a zkoušeli různé vylomeniny. Tehdy nás již nudilo hrát si na špiony. Na to jsme byli již příliš staří a chtěli jsme dělat něco, co by bylo skutečně nebezpečné. Proto jsme hráli hru jončchigi, k níž jsme použili jakýsi kus zvláštního kovu, který jsme našli u domu a který bylo možné formovat do různých tvarů, například hvězdy nebo zvířete. Položili jsme kovovou rybu nebo vlka doprostřed hlavní silnice. Pak jsme si rychle střihli jedno kolo kámen-nůžky-papír a ten, kdo prohrál, musel rychle utíkat přes silnici a zmocnit se ryby. Přitom musel uhýbat rychlým autům, která tudy projížděla.

Stával jsem se silnějším a troufalejším. Nevím, zda jsem to měl v sobě odjakživa, nebo zda šlo jen o vůli přežít.

Není jednoduché stanovit, do jaké míry pomáhalo Severní Koreji v tomto těžkém období promítaní filmů. Filmy byly vším, nač jsme se mohli těšit. Severokorejci jsou pohyblivými obrázky přímo posedlí. Ani Američané nemohou s naší neuhasitelnou žízní po kinematografii soupeřit. I to nejzapadlejší město mělo své kino a každý tam znal někoho, kdo vlastnil televizní přijímač. Když nastal čas pro film v hlavním vysílacím čase, což bylo v 8:45 večer, ulice zely prázdnotou. Ustalo veškeré vaření, všechna práce, jalové klábosení, okopávání plevele. Sledovali jsme stejné filmy znovu a znovu. Později jsme naslouchali sousedům, kteří probírali filmové zápletky, i když jsme je viděli na vlastní oči.

Filmy byly naší fantazií a drogou. Ve skutečnosti jsem nikdy nevstřebal příliš mnoho propagandy z rádia nebo z novin. Hlavním indoktrinačním nástrojem v Manjangu se stávaly desetistopé betonové plakátovací plochy s vytesanými politickými hesly. Byly postaveny speciálně pro zemi, ve které docházelo k častým výpadkům elektrického proudu. I když došlo k jejímu přerušení a nefungovalo rádio ani televize, tyto plochy tam byly vždy, aby vám připomněly, že máte být vděčni státu. Hesla vytesaná do betonu vám měla sdělit, co se děje v hlavním městě.

Jedno hlásalo: „Budu chránit svého vůdce, i kdybych měl obětovat vlastní život!“ Na jiném bylo: „Abyste uspěli, musíte pracovat desetkrát rychleji než ostatní.“ Tento pocházel z období těsně po korejské válce, když byla celá země zcela zpustošená. Svět nevěřil, že by chudá Severní Korea mohla dostihnout rozvinutější země ať už v Evropě, nebo v jiných částech světa. Tohle heslo znamenalo, že pokud bude americký kapitalista pracovat jednu hodinu, my budeme pracovat deset hodin. Jinými slovy zde bylo řečeno, že Severokorejci dokážou všechno.

Tohle heslo se mi vždy líbilo, ale když přišel hladomor, začal jsem vůči těmto plakátům a veřejným pomníkům cítit trpký odpor. Aby mohla vláda budovat tyto stupidní sochy, požadovala od hladovějících rodin, aby jim darovaly měď, železo nebo cement. Pro slávu Kim Čong-ila jste museli obětovat vaše hrnce nebo pánve. Pokud jste žádné neměli, museli jste strávit drahocenný čas hledáním nějakého kovového šrotu namísto toho, abyste třeba lovili žáby. Někdy jste dokonce museli prodat jídlo nebo nějaké cennosti, abyste měli co dát vládním výběrčím, když k vám přišli. Často jsem vídal lidi, jak na okraji města probírají smetiště a hrabou se v hromadách starého papíru a odpadků, aby našli alespoň kousek kovu, díky kterému by splnili své kvóty. Mezitím se jejich děti vracely domů, polomrtvé hladem. Zatínal jsem pěsti v bezmocném vzteku.

Ale filmy? Těm jsem se zcela oddal.

Řada mých oblíbených filmů se týkala japonské okupace Koreje. Pojednávalo se v nich o tom, jak některé bohaté severokorejské rodiny zacházely se svým služebnictvem jako se psy a dokonce kolaborovaly s Japonci, kteří Koreu utlačovali, zatímco Kim Ir-Sen spolu s rolníky bojoval, aby cizince z naší země vyhnali. Filmy pojednávaly o tom, proč je náš sociální systém správný: bohatí získali své bohatství tím, že zradili národ. Zemědělci bojovali jako lvi, aby nám poskytli svobodu. Bylo logické, že nyní by měli sklízet úrodu.

Jeden animovaný film mi zvlášť silně utkvěl v paměti. Vyprávěl o tom, jak jeden bohatý statkář dostal najednou chuť na jahody. Požádal svého věrného sluhu, aby šel do hor a několik mu jich utrhl. (Nehodlal čekat, až budou jahody k dostání na trhu, kde by si jich mohl koupit, co hrdlo ráčí.) Je už dávno zima a sluha ví, že v horách žádné jahody nejsou. I přesto se vydá na cestu a celý den leze po horách a hledá plodiny, které má svému pánovi přinést. V noci se pochopitelně vrací s prázdnou. Rozlícený pán jej zbije a ubičuje k smrti. Následujícího dne pošle do hor sluhovu dceru se stejným úkolem. A ta, tam uprostřed zimy, nalézá rostlinu s jednou zralou jahodou, visící na stonku. Na bílém zářivém sněhu byla tak rudá, že se leskla jako rubín. Tuto jahodu pak přinesla domů člověku, který jí zabil otce.

V Severní Koreji to byla populární legenda a měla nás naučit dvěma věcem. Zaprvé, že přání bohatých jsou krutá a nereálná. Natolik nereálná, že požadují letní plody uprostřed zimy. Zadruhé, že oddanost dítěte vůči svému rodiči, pokud je dostatečně silná, může způsobit zázraky. Věřili jsme, že v Severní Koreji je pouto mezi rodiči a jejich dětmi silnější než na zkorumpovaném západě, kde mladí odkládají své stárnoucí rodiče do starobinců jako shnilé dřevo na otop.

Díky podobným filmům jsem se cítil šťastný, že mohu žít v Severní Koreji. A navíc jsem byl ještě ochoten za tuto zemi i zemřít. Bez ohledu na útrapy, kterým jsme museli čelit, jsme na tom byli stále lépe, než krutí lidé v Jižní Koreji.

Tato vlastenecká víra měla být brzy podrobena zkoušce. Náš nový domov nám štěstí nepřinesl. Hladomor nepolevoval a my jsme brzy museli udělat v Manjangu to stejné, co na sídlišti 8. července. V roce 1998 jsme prodali polovinu našeho obydlí. Tentokrát jsme bydleli mnohem blíž středu města, a tak jsme obdrželi dost peněz na to, abychom vydrželi další měsíc. Přestěhovali jsme si naše věci do zbývajících dvou místností a považovali jsme se za šťastné.

Domnívali jsme se, že takto budeme žít až do konce: z ruky do úst, podvyživení, často trpící závratěmi a příliš slabí na to, abychom se měli skutečně dobře. Ale byli jsme naživu.

Naše rodina první nápor hladomoru přežila.

Kapitola 15

Rok 2000 se ukázal jako „dobrý rok“, alespoň ve srovnání s tím, co bylo předtím a co přišlo poté. Na trhu se objevilo více plodin. Ceny šly dolů. Naše rodina se opět dala dohromady. Hladomor, alespoň pro nás, ustoupil.

Otec si našel novou práci jako účetní v servisní organizaci, která opravovala televizní přijímače a ostatní spotřební výrobky. Pomalu jsme si nakupovali nové věci: nové šaty, hrnce a pánvičky. Slyšel jsem méně historek o lidských tělech, které se zrána objevily před dveřmi našich sousedů, a k výpadkům elektrické energie nedocházelo tak často. Z mého pohledu bylo nejdůležitější, že jsme si koupili televizi. Byl to jeden z nejradostnějších okamžiků mého dětství.

Každý večer nás navštěvovali někteří ze sousedů, aby se mohli na televizi dívat spolu s námi. Obyčejně se začali trousit kolem čtvrt na devět, aby měli dobré místo a aby si mohli poklábosit o tom, co se bude v jejich oblíbených programech dít. Kolem tři čtvrtě na devět, když začínaly populární programy – buď nějaký film, nebo čínská telenovela –, přicházeli i někteří z mých spolužáků. Byl jsem tak trochu tyran: pokud se nějaký chlapec nebo dívka ke mně ten den nechovali hezky, řekl jsem jim: „Jedžune, dnes k nám na televizi nechoď.“ Jak hrozný to byl trest! Našpulili rty a začali žebrat, ale já jsem zůstal vždy neoblomný. Následujícího dne, na to můžete vzít jed, byli sladcí jako med.

Teď jsme jedli tofu a kukuřici s kousky rozmíchané rýže a také králíky – králíci se snadno chovali a rychle se množili. Na našem stole se znovu objevily mé oblíbené kukuřičné lívance. Byl jsem vděčný. Když je matka poprvé po dlouhé době servírovala na stůl, přísahal bych, že jsem nikdy neochutnal nic tak dobrého.

Na mysl se vkrádal pocit, že nás už teď bude čekat jen dobré. Přežili jsme pohromu, která zahubila stovky tisíc lidí a celou zemi téměř zničila. Ale takto to v životě nechodí. Když zmizí jeden problém – třeba i smrt! –, objeví se nějaký nový, který zaujme jeho místo. A brzy nám do našeho domu v Manjangu jeden přibyl: moje známky.

V Severní Koreji se známky ve škole pohybují od jedničky (naprosté selhání) do pětky (výborně). Já jsem dostával pravidelně jedničky a dvojky, s výjimkou tělocviku, ve kterém jsem vždy patřil mezi nejlepší ve třídě. Jako student jsem byl zkrátka hrozný. Proč mi tak chyběla jakákoliv motivace? To nejsem schopen vysvětlit. Studium mi během několika minulých let připadalo zbytečné, ale nevím, nakolik mé počínání ve škole ovlivnil hladomor. Nějaký vliv zde určitě byl. Během posledních tří let se moje pozornost omezila na příštích dvacet čtyři hodin: Co asi budu mít příště na jídlo?

Také jsem během let hladomoru spoustu školního času zameškal. Vykrádal jsem se ze třídy, abych našel nějaké jídlo v odpadcích nebo abych pomáhal se sázením v naší nouzové zahrádce. Jenže své jedničky a dvojky nemohu svádět jen na hlad. Byl jsem ve své podstatě stále vzpurnější. Hlad tento sklon jen urychlil.

Místo toho, abych se věnoval škole, zabýval jsem se jinými záležitostmi: získat respekt ve rvačkách se silnějšími chlapci. Například s těmi, kteří si mne zvolili za terč, neboť jsem byl podle nich venkovský balík. Často jsem byl nucen se bránit několikrát denně. Válel jsem se v prachu na školním hřišti, zatímco mí spolužáci – znalci tohoto umění – se dívali, jak jsem dokázal údery přijímat a také vracet. Všichni v této škole se znali již od první třídy. Já jsem byl výjimka. Chtěl jsem mezi ně zapadnou, být oblíbený. Ale toho nebylo možné dosáhnout dobrými známkami.

Zvláště jeden hoch mě tento rok trápil. Jmenoval se Čong Čchunhjok. Nebyl o mnoho vyšší než já, ale byl to nebezpečný a záludný rváč. Když jsem přišel do školy, Čchunhjok nebyl příliš oblíbený a myslím, že vycítil nějakou naději, že postoupí v oblibě výše, když se bude bavit tím, že bude zlý na vesnického balíka. Pokud to tomu novému děcku nandám, myslel si, možná mě bude uznávat víc lidí.

A skutečně mě řezal. Během podzimu a zimy jsme se prali dvacetkrát a pokaždé mě porazil. To pro mne znamenalo velké zklamání, ale ještě horším zklamáním to bylo pro nemnoho mých přátel, kteří mi intenzívně fandili. Pokaždé jsem skončil na zemi s roztaženýma rukama i nohama. Byly to hnusné rvačky. Čchunhjok se mi snažil vyškrábat oči nebo mě pořezat na tváři. Já jsem se ho přitom snažil také poškrábat na obličeji, takže ke konci jsme byli vždy oba od krve a špinaví. Ale ať jsem se snažil sebevíc, ať jsem dostával od kamarádů nejrůznější technické rady – Dej mu jednu loktem, ne pěstí! Kopni ho do rozkroku! –, nikdy jsem neodešel jako vítěz.

Začal jsem se bát chodit do školy. Učení bylo nudné a Čchunhjok neustále číhal a doufal, že dosáhne dalšího vítězství. Nechtěl jsem tam být.

To otce velmi trápilo. Jako chlapec přežil epidemii, která téměř sprovodila ze světa celou jeho rodinu. Ztratil skoro všechny své bratry i sestry. Ale místo toho, aby ho tato tragédie zlomila, začal se intenzívně učit. Vypracoval se a postupně se z příslušníka venkovské chudiny stal váženým člověkem.

Otec se mě opakovaně snažil přimět k tomu, abych se pilně učil, ale já jsem v tom neviděl žádný smysl. Zklamal jsem ho. Byl jsem jeho jediným synem. Chtěl, abych si vzal jeho vlastní život za vzor a jako základ pro něco většího. Říkával mi: „Hm, Štěňátko, rád bych se dočkal dne, kdy se tu zastavíš v nějakém velkém autě, já bych vyšel ven ze dveří a ty bys mi daroval velký pytel ryb.“ V Severní Koreji měli auta jen významní a vlivní lidé a ryba byla na severu pochoutkou, kterou jsme si zdaleka nemohli dovolit. Takto mě viděl za dvacet let: jako významného člověka ve vládě, jako armádního generála nebo jako diplomata. Jsem si jist, že hladomor jen zesílil jeho přání, abych se stal příslušníkem elity, někým, kdo by se nikdy nemusel obávat, že bude hladovět.

Ale já jsem to viděl jinak. Otec sloužil státu mnoho let – ve svých čtyřiadvaceti letech se stal členem strany! –, a co z toho měl? Rodina mu téměř zemřela. Když přišel hladomor, vedení jej ponechalo svému osudu, i když byl jedním z nejloajálnějších služebníků.

Zklamal jsem ho. Ale v roce 2000 se mi začalo dařit podle mých představ. Vyrostl jsem o několik palců, přibral asi deset liber a uměl jsem dát ránu. Začal jsem trénovat, abych dokázal Čchunhjoka porazit. Vstával jsem brzy ráno, abych si mohl zaběhnout několik mil v době, kdy slunce vycházelo nad vrcholky okolních kopců. Zaplatil jsem jednomu staršímu chlapci jménem I Hjon Čchol, aby mě učil bojovému umění. Byl o dva až tři roky starší než já, byl to nejchytřejší kluk v ročníku a zároveň i nejlepší bojovník. Uplatil jsem ho tím, že jsem mu opravil lyžařské hůlky, kterými jsme se odráželi, když jsme v zimě sjížděli na sáňkách z kopců. Na oplátku mi Hjon Čchol ukázal chvaty (byl známý tím, že si během počáteční přetahované, kterou začínala každá rvačka, dokázal své oponenty hodit přes hlavu) a učil mne, jak kopnout nepřítele, i když jsem ležel na zemi. Stali se z nás přátelé a po škole se začaly šířit fámy, že jsme ve skutečnosti bratranci. Těmto fámám jsem se nijak nebránil. Znamenalo to, že do mých rvaček nebude nikdo zasahovat, protože by ho Hjon Čchol zbil.

Být jeho parťákem však znamenalo také nové hrozby. Jednoho dne jsem šel se svými kamarády plavat do nedaleké řeky. Když jsme se pak vraceli domů po hliněné udusané silnici, smáli se a těšili se na večeři, objevil se před námi jeden z největších nepřátel Hjon Čchola. Přišel z druhé strany. Zvedl mne, jako kdybych byl pytel rýže, a mrštil se mnou o zem. Pak pokračoval v chůzi, jako by se nic nestalo.

Navzdory této bolestivé zkušenosti se moje postavení zlepšovalo. Ale nic mi nepomohlo víc, než když jsem nakonec porazil Čchunhjoka.

Byla to další strašná rvačka. Po patnácti minutách jsem měl pocit, že mám zlomená žebra, která mě píchají do plic. Ústa jsem měl plná prachu a do očí mi tekla krev. Po třiceti minutách jsem se po další fázi zápasu postavil na nohy a zjistil jsem, že Čchunhjok zůstal na zemi. A navíc brečel. Když mi kamarádi zvedli ruce do vzduchu, měl jsem pocit, že jsou z olova. Cítil jsem pouze úlevu, zatímco mí kamarádi byli uneseni radostí. Jejich velká investice do mě jako do bojovníka se vyplatila.

Byl to jeden z mála příjemných dní, které jsem ve škole strávil. Netušil jsem to, ale trénink, který jsem během těchto školních rvaček získal, byl pro mne mnohem cennější než trocha té geometrie, kterou jsem se ve škole naučil. Byla to mnohem lepší příprava na to, co na mě čekalo později.

Kapitola 16

Rvačky nebyly mojí jedinou neřestí. Měl jsem ještě jiné zlozvyky, které mého otce trápily. Například jsem měl rád sázení. Ve škole jsme hrávali hru, ve které jsme dávali v sázku hřebíky. Jednoho dne jsem přišel domů a měl jsem jich plné kapsy. Měl jsem neuvěřitelné štěstí a nemohl jsem se dočkat, až je budu moci ukázat otci, hned jak vstoupí do dveří. Podíval se ale na mě přísně. „Neměl bys sázet,“ řekl, ale také pocítil vzrušení, když jsem vysypal moji výhru do jeho širokých rukou. Zazářil úsměvem a jeho pohled se rozjasnil, když si hromadu černých hřebíků prohlížel. „Ale podívejme se, jaký jsi měl úspěch! S tímhle můžeme začít stavět nějakou přístavbu k našemu domu. Dej mi je do krabice s nářadím, a až k tomu dojde, budou to první hřebíky, které použiju.“

Otec se vždy velmi zajímal o domy. V tomto oboru opravdu vynikal. A jeho jediný syn? Já jsem

k nim měl hodně daleko.

Otec na mě byl opět hrdý, díky čemuž jsem pocítil takové nadšení, že jsem se další den dal znovu do sázení, přestože to otec přísně zakázal. Samozřejmě, že jsem prohrál. A navíc jsem si vypůjčil hřebíky od jiných chlapců, abych mohl hrát dál. Doufal jsem, že jich získám dost na přístavbu, o které otec tak snil. Jenže moje série proher nebrala konce a já jsem již nedokázal vyhrát jediné kolo. Jednou zvečera jsem se proto připlížil domů a měl jsem velký dluh. Byla to jen malá částka, snad ve výši dvaceti nebo třiceti centů, která mi v těchto dnech připadá jako naprosto směšná. Ale tu noc, když tam nikdo nebyl, jsem šel do otcovy krabice s nářadím, plné kladiv a klíčů, a ukradl hřebíky, které jsem mu věnoval. Udělal jsem to, aniž bych jen pomyslel na to, co se stane, až na to přijde.

Když si všiml, že jsou hřebíky pryč, nezačal na mě řvát, ani mě nebil. Nebil mě v podstatě nikdy, jak to v Severní Koreji dělává mnoho otců. Ale když jsem mu pohlédl do tváře, přál jsem si, aby to udělal. Byl to výraz rozčarování a hlubokého, hlubokého zklamání. V jeho očích se mu zračilo: „Co jsem udělal, abych si zasloužil takového syna?“

Mojí největší chybou, které jsem se toho roku dopustil, bylo, že jsem si vypůjčil trochu peněz od jednoho z mých spolužáků. Nevěděl jsem, jak obrovsky byl lakomý. Jednou šli dva moji dobří kamarádi do obchodu s občerstvením. Byl jsem zcela bez peněz, ale chtěl jsem jít s nimi. Zašel jsem tedy za tímto starším chlapcem, kterého jsem příliš dobře neznal, a ten mi dal pět wonů. Netušil jsem, že bude chtít peníze okamžitě zpátky a že se u toho bude chovat jako maniak. Později jsem se dozvěděl, že neměl otce a byl znám tím, že se dokázal chovat jako hulvát. Bohužel, dostal jsem tvrdou lekci.

Když jsem svému věřiteli nevrátil peníze hned druhý den, objevil se u nás doma a začal ječet: „Otče Josefa, dejte mi deset wonů.“(? nesrovnalost, jméno Josef přijal až v Číně) Během dvaceti čtyř hodin si totiž přidal k půjčce úrok ve výši sta procent. Křičel, aby každý slyšel, že mu dlužím peníze, a nehodlal odejít.

Tou dobou jsem si hrál někde venku. Otec vyšel ven, aby ho utišil, ale místo toho se spolu začali v předzahrádce prát. Věřitel nakonec odešel bez peněz, ale pro otce byla celá situace velmi ponižující.

Když jsem onoho dne přišel domů, řekl mi: „Již nejsi mým synem.“

Taková slova! Jak mě pálila! Nevěděl jsem, co na to říct. Odešel jsem, lehl jsem si na rohož a plakal jsem, dokud jsem neusnul. Příští ráno během cesty do školy se mi tato slova znovu a znovu opakovala. „Již nejsi mým synem... Již nejsi mým synem... Již nejsi mým synem...“ Bylo to něco, co už nikdy nemohl vzít zpět. Cítil jsem se jako sirotek, nepochopený a nežádoucí.

Navzdory zklamání a ostudě, kterou otec pociťoval, jsem stále nedokázal nalézt tu správnou motivaci ke studiu nebo k tomu, abych přestal s hazardem. Možná, že jsem se na týden či dva o něco zlepšil a v noci upřeně zíral do učebnic tak, aby mě viděl, ale nebyla to trvalá změna. Neviděl jsem v tom žádný smysl a fakt, že otec neustále trval na tom, abych měl lepší známky, mě jen utvrzoval v mé vzdorovitosti. Chtěl jsem se stát vojákem, bojujícím za Severní Koreu – tak na co bych potřeboval znát nějakou trigonometrii? A špatné známky jsem dostával dál.

Díky Bohu, že rodiče měli ještě Pongsuk. Byla dobrou studentkou, dokázala zařídit spoustu věcí a měla smysl pro detail. Ani jednou nezpůsobila mým rodičům nějakou nepříjemnost. I v těch nejhorších časech bývala veselá. Jiné děti jejího věku byly vzpurné. Říkali věci typu:„Proč mám jít na pole, když bych chtěl jít ven s kamarády?“ Sestra se takto nikdy nechovala. V domě, kde byli tři tvrdohlaví lidé, byla tou, která akceptovala, co jí život dal.

Když o tom zpětně přemýšlím, ptám se sám sebe, co se skrývalo za tím milým, hezkým obličejem. Jak si představovala ideální život? Čím chtěla být? (Hádám, že chtěla být učitelkou, ale je to jen domněnka – nikdy jsme o tom nemluvili.) Líbil se jí nějaký kluk ve škole? Kdo to byl? Komu se líbila ona? Dodnes mě pronásleduje, že o tom vůbec nic nevím.

Dokonce jsem ani nevěděl, jak se jmenovala její oblíbená kniha. Neměla příliš mnoho na výběr. Většina titulů, co jsme měli doma, pojednávala o Komunistické straně Severní Koreje. Jako v každé rodině, kterou jsme znali, jsme měli kopii pamětí Kim Ir-Sena. Měly osm dílů a Pongsuk měla ráda ten, ve kterém popisoval Velký vůdce boj s Japonci v Mandžusku. Bylo tam mnoho akčních scén, bitev a obrázků Kim Ir-Sena a jeho bratrů, jak jdou na bodáky proti nepříteli. Byla to velmi dobrá kniha. Zda je pravdivá, nebo ne, to už je jiná záležitost.

Pongsuk mi občas z některého dílu četla. Strávil jsem mnoho nocí schoulený v jejím klíně na vytápěné podlaze našeho domu a poslouchal jsem její tichý hlas. Kim Ir-Senův příběh byl plný dramatických a svěžích scén a já jsem ji prosil, aby mi četla naše oblíbené kapitoly znovu a znovu. V jednom okamžiku, kdy tvrdý japonský zákrok proti korejským povstalcům nabývá na síle, je Kim Ir-Sen přinucen uniknout do Číny:

Abych se vyhnul bdělým zrakům policie, odešel jsem od přístavního mola do Čulmoku. Řeka Amnokkang tam byla zamrzlá, takže jsem ji mohl přejít. Řeka v těch místech nedosahovala šířky ani deseti stop (...) Moje nohy odmítaly vstoupit na led, protože bych už vícekrát nemusel pod nohama ucítit korejskou půdu. Otočil jsem se, zvedl jsem malý oblázek a pevně jej stiskl v ruce. Chtěl jsem si s sebou vzít kousek Koreje (...) Tento okamžik na břehu řeky Amnokkang byl pro mne tím nejbolestivějším momentem, který jsem kdy v životě zažil.

Během těchto epizod jsem pociťoval záchvěvy vzrušení. Ale nyní se ptám sám sebe: byly to i její oblíbené kapitoly? Nebo mi četla tyto pasáže jen proto, že se líbily mně?

Nevím, kde končila její sesterská láska vůči mně a kde začínala skutečná Pongsuk. Byl jsem na ni odkázán, jako je trávník odkázán na svit slunce.

Přál bych si, abych vůči ní nebyl tak sobecký. Nikdy mě nenapadlo, abych se zeptal sám sebe: „Chce mi dnes opravdu vyprat mé ponožky?“ nebo „Proč mi Pongsuk dává své jídlo?“ Byl jsem chlapec. Byla to prostě její role mě obsluhovat, nebo jsem si to alespoň myslel.

Během těchto dlouhých nocí bylo naší jedinou zábavou, když nám otec vyprávěl příběhy. Byl to vynikající vypravěč. Pouštěl se do vyprávění, když začala poblikávat světla, když v noci přestalo svítit a když nešlo dělat nic než se natáhnout na rohože a dívat se do vymalovaného stropu nad námi. Otec nás dokázal se svým tichým barytonovým hlasem na celé hodiny osvobodit od našich starostí a zavést hodně daleko od Manjangu.

Jeden z mých oblíbených příběhů pojednával o Kim Ir-Senově návratu z jeho návštěvy v Moskvě. Velký vůdce měl ve zvyku třikrát obletět letiště, než přistál, aby se ujistil, že s jeho příletem je vše v pořádku. Když letěl jednoho dne odpoledne zpět do Pchjongjangu, čekali na něj atentátníci s raketou, aby jeho letadlo sestřelili. Kim Ir-Sen, který seděl v zadní části letadla, nařídil pilotovi, aby letiště obletěl jen dvakrát. Atentátníci, kteří čekali na třetí oblet, promeškali příležitost a Velký vůdce bezpečně přistál.

„Jak to mohl vědět?“ zeptal jsem se otce. Ten se na mě jen usmál a povytáhl obočí. Velký vůdce byl neobyčejnou osobností, která vysvobodila Severní Koreu z otroctví, a přelstít nějaké atentátníky pro něj bylo denním chlebem. Ale uvědomil jsem si, že je již po smrti. Takové zázraky se stávaly jen v minulosti.

Nejraději jsem měl příběhy o tom, jak otec působil ve Zvláštních jednotkách Severní Koreje. Vyprávěl nám, jak ve svých osmnácti letech dostal společně se svými druhy rozkaz vysekat díru v ledu na zamrzlé řece. Svlékli si uniformy, potopili se do ledové vody a plavali určitou vzdálenost, kde museli svými puškami prorazit v ledu další díru – tentokrát zespodu! Jindy mu během parašutistického výcviku instruktoři řekli , že kdyby se mu někdy jeho padák zamotal do padáku jiného brance, jeden z nich by měl přeříznout své padákové šňůry a obětovat svůj život, aby zachránil svého soudruha. „To, co jsme museli dělat, bylo velmi obtížné, ale velmi vzrušující,“ říkával otec s hlasem plným nostalgie. „Během výcviku mi musel stačit jeden bonbón na pochod dlouhý pětadvacet mil!“

Otec podepsal při odchodu z armády dokument, ve kterém se zavázal, že své dovednosti, které se během výcviku naučil, nebude nikdy používat v civilním životě. Tento slib bral tak vážně, že mě nikdy neučil, jak se prát. Jeho jedinou radou z této oblasti bylo: „Nikdy nezavírej oči, protože tím dáš najevo, že se bojíš, a rovněž to snižuje přesnost tvých úderů. “ Tohle jsem si navždy zapamatoval.

Když mi otec tyto příběhy vyprávěl, přenesli jsme se vzduchem na křídlech severokorejského vojenského letadla nebo jsme se zúčastnili horského pochodu, kde muži klopýtali v temnotě a málem za pochodu usínali. Jeho příběhy nám dodávaly odvahu. Už jsme nebyla nemocná a vyhladovělá stvoření, ale spolubojovníci těchto skvělých mužů. Když jsem v našem tmavém domě naslouchal jeho vyprávění, měl jsem pocit, jako by mě znovu objímal svými pažemi a jako by v naší zemi bylo vše v pořádku.

Brzy nastal čas, kdy mi tyto noci začaly velmi chybět.

Kapitola 17

Na podzim roku 2000 náš „dobrý rok“ – ve skutečnosti šlo o pouhých šest měsíců – náhle skončil. Inflace opět vystřelila vzhůru a kilogram rýže, který stával čtyřicet nebo padesát wonů, stál najednou dvě stě. Zbytek země se zotavoval, ale otec onemocněl. Hlad si vybral na jeho zdraví těžkou daň. Rozvinula se u něj cirhóza jater (i když nikdy nebyl žádným pijanem). Vrátili jsme se zpět na naše „hospodářství“ na venkově. Cesta pěšky nám trvala dvě a půl hodiny. Tehdy jsme pochopili, proč se úřady těchto pozemků zbavovaly – rozkládaly se na úpatí hory, kde byly vypáleny stromy a jejich půda nebyla kvalitní. Na našem pozemku se rok od roku rodilo stále méně zeleniny. Jedli jsme fazole a první kukuřici, která dozrála kolem 15. srpna, což byl Den nezávislosti Koreje. Ale brzy jsme byli zpět v Manjangu, hladoví a plní obav, co bude dál. Do našeho domu se vrátil hlad podobný zvířeti, které vyrostlo a ještě více zesílilo. Začalo nás požírat.

Doma vládla pochmurná nálada jako nikdy předtím. Matka si brala úvěry a nebyla je schopna splácet. Už jsme neměli ani rýži, ani kukuřici. Živili jsme se plevelem a divokou trávou, nasbíranou na polích poblíž hor. Otec nás varoval před houbami. Bál se, že budeme mít takový hlad, že je sníme cestou domů ještě předtím, než bude moci určit jejich druh. Bál se, abychom nesnědli něco jedovatého. Zaslechli jsme zvěsti o tom, že se našly celé rodiny, jejichž členové jako by byli poházeni kolem misek s s jedovatými houbami, které ještě plavaly ve vlažné vodě.

Hlad z nás vysál veškerou energii. Dostali jsme se do jakéhosi polovičního zatmění, do stavu pomalého umírání hladem. Naše mysl byla částečně paralyzovaná, ale žaludek byl stále trýzněn bolestí. Denně žijete mezi dvěma extrémy: během návalu horka je kručení v žaludku téměř nesnesitelné a chce se vám křičet. Vaše mysl se obrací proti vám a před zraky se vám objevují bohatá jídla. Když to vše vyprchá, upadnete do polospánku. Jste popudliví. Srdeční tep je slabý a rychlý.

S ubíhajícími týdny byla Pongsuk stále slabší a slabší. Když se posadila na rohož, vypadala vratce, jako by se měla každou chvíli skácet. Jednou ji matka požádala, aby jí podala talíř se zelím, aby je mohla dát do hrnce a uvařit je. Listy zelí byly na stole, asi pět stop od Pongsuk. Otočila se, aby mohla vstát, ale údy ji nebyly schopny unést, takže když se nadzvedla tak o palec či dva, skácela se zpátky na rohož. Pokusila se odplazit, ale její tělo ji opět zradilo: levá ruka se jí podlomila a Pongsuk padla na rohož jako nějaká budova, která se zhroutila sama do sebe neúplnou implozí. Sesunula se na zem a neměla již sílu vstát. Zůstala na místě, stočená do klubíčka.

Bylo to poprvé, co jsem viděl v očích mé sestry zděšení. Pongsuk pohlédla na mě, pak na matku a otce. Z jejích očí čišela hrůza. Co se to děje? volaly. Proč se moje tělo chová takhle divně? Co to má znamenat?

Rodiče ji zvedli a pomohli jí postavit se na nohy. Nedokázal jsem se ani pohnout. Měl jsem pocit, jako bych se díval skrze jakési kouřmo, které vychází z ohně. Tak takhle to chodí, pomyslel jsem si. Takhle lidé nachází celé rodiny, které zemřely. Kdyby moji rodiče neměli poslední zbytky sil, dívali bychom se jeden na druhého, jak upadáme do bezvědomí, aniž bychom si uvědomili, že to nebyl sen, ale skutečnost. Stáli jsme nad propastí.

Matce se vrátila pelagra v plné síle a otec na tom byl s ubíhajícími týdny čím dál tím hůř. Z hladu mu nateklo břicho a kůže mu ztmavla kvůli cirhóze, která mu způsobovala intenzívní bodavou bolest. Na doktora jsme neměli peníze, takže kromě prvotní diagnózy se mu nedostalo žádného skutečného léčení. Nikdy jsme se nedozvěděli, co bylo příčinou jeho nemoci. Ale skutečnost, že oba moji rodiče byli slabí a nemocní, mě nesmírně trápila. Já i vyděšená Pongsuk jsme byli na nejlepší cestě stát se kkotčebi.

Jednoho dne přišel otec domů z práce a bylo na něm vidět nadšení. „Měli bychom jít k řece,“ řekl. „Jeden můj kolega mi řekl, že tam jsou malí šneci, které si lze uvařit a sníst. V řece jich je spousta!“

Nikdy jsme netušili, že budeme muset jíst šneky. Ale myšlenka, že bychom si mohli dát maso, které jsme neviděli mnoho měsíců, byla příliš lákavá, než abychom jí mohli odolat. Všichni jsme začali snít o tomto novém, exotickém jídle, o tom, jakou by mohlo mít chuť – jako malý garnát, s hutným a lahodným masem, nebo jako mořská ryba, slaná a osvěžující?

Ten víkend jsme šli s otcem k řece a nesli si s sebou prázdné kbelíky. Neměl jsem ponětí, co měl na mysli, když řekl „k řece“. Ale bylo to místo, kam jsme chodívali s kamarády plavat, a já jsem věděl, že je na našem oblíbeném místě určitě najdu. Doufal jsem, že mě tam neuvidí, protože bych se propadl hanbou.

Mé obavy byly zbytečné. Otec mě zavedl k jiné části řeky, která byla mělčí než naše malé koupaliště. A zjistili jsme, že jeho kolega měl pravdu. Šneci byli všude. Lezli po balvanech a oblázcích, které pokrývaly říční dno. Začali jsme je sbírat. Šmátral jsem pod kameny, zarostlými mechem, až jsem nahmátl prsty nějakou ulitu. Utrhl jsem ji a hodil do kbelíku. Brzy se začal ozývat hlasitý klapot, jak ulity narážely jedna na druhou. Už jsem se v duchu těšil na hostinu, která na nás doma čeká.

Asi kolem čtvrté jsme zamířili s úlovkem domů. Matka nás vyčkávala. Zatímco jsme se s otcem umývali, proprala šneky a nasypala je do hrnce, ve kterém již téměř vřela voda. Přiložila do ohně pod hrncem a šneci, kteří se snažili uniknout vřelé vodě, se brzy objevili v ústí svých ulit. Podíval jsem se na otce. Ten kývl a tak jsem si jednu ulitu vzal. Podivil jsem se, jak byla malá. Přidržel jsem si ji mezi palcem a ukazováčkem a šneka jsem z ulity vysál.

„Otče!“ vykřikl jsem. „To je odporné!“ A skutečně to odporné bylo – mazlavé jako úhoř.

Otec se na mě přísně podíval.

„I tak to sněz.“

Zavřel jsem oči a se zkroušeným výrazem jsem polkl. „Máme alespoň sůl?“

Matka zavrtěla hlavou. Sůl byla přepychem, který jsme si v našem postavení zdaleka nemohli dovolit. Zklamání ze šneků brzy vystřídal prostý pocit hladu, a proto jsme jejich maso přece jen snědli. Pomyslel jsem si: Není divu, že si to jeden z otcových přátel nenechal pro sebe. Protože ti šneci byli prostě odporní. Ale jedl jsem je, dokud se mi z nich nezačal obracet žaludek.

Z ulic začali mizet psi. Před vypuknutím hladomoru jste je v Hörjongu mohli vidět u mnoha domů, jak hlídají přivázaní u svých budek před hlavními dveřmi. K žrádlu dostávali zbytky po lidech a hlídali domy. Vedli životy, které opravdu nestály za mnoho. Ale když nastal hlad, žádného psa, který by se procházel po ulicích, jste již nepotkali.

Po psech přišly na řadu krysy. Před hladomorem mívali k jídlu krysy tak v jedné rodině ze sta. Vzpomínám si na jednu dívku jménem Unhwa, jejíž otec chytal krysy, které pobíhaly na trhu, a nosil je domů k večeři. Smáli jsme se jí a říkali: „Její otec jí krysy! A ona určitě taky!“ Ale nyní byli tito hlodavci žádaným zbožím, jakkoli moji kamarádi nikdy nepřiznali, že by jejich maso někdy ochutnali.

Na jaře roku 2001 to vypadalo, že vysychají i ty nejhorší zdroje potravin a že už nám nic jiného nezbývá. Otec opustil zaměstnání, což znamenalo, že jsme již neměli k dispozici žádný státní pozemek, ze kterého bychom mohli mít nějaké jídlo. Rodiče se často hádali a otec někdy vyhodil matku z domu. Obvykle tehdy, když přiznala, že ztratila poslední půjčku, kterou jí zařídil. Jednoho dne, když jsem ji týden neviděl, jsem šel do školy a potkal jsem ji na kraji silnice. Když mi pokynula, měla strhaný obličej a z očí jí čišel smutek. „Štěňátko,“ řekla mi, „vezmi si tohle.“ Nějak se jí podařilo obstarat trochu peněz na pár nových bot, které mi dala do školní brašny a k tomu deset bonbónů. Dva z nich jsem okamžitě spořádal a zbytek jsem si dal do kapsy. Matka mě objala a já jsem odešel. Nechal jsem ji stát na kraji silnice v pláči.

Moje dětské srdce bylo v té době plné zármutku. Nemohl jsem pochopit, z jakého důvodu s námi naše matka nemohla žít.

V korejské kultuře existuje mezi matkou a synem silné pouto. Otec mi říkával jednu legendu: Před stovkami let žil během jednoho hladomoru syn, který si již nemohl dovolit živit svou matku, a tak si ji naložil na záda a vydal se na cestu k hoře, kde ji chtěl zanechat svému osudu. Matka pochopila, co se chystá udělat, ale neřekla nic, dokud nedošli blíže k hoře. Nakonec promluvila: „Synu, trhala jsem větve ze stromů a házela jsem je za sebe. Až mě tu necháš, běž po cestě, kterou ti ukazují, aby ses neztratil.“

Toho jara moje matka nakonec opustila Hörjong a odešla bydlet k jedné ze svých sester na jihu. Myslím, že byla ráda, že mohla opustit otce a vyhnout se tak neustálým hádkám.

Zajímalo by mne, jak by vypadalo manželství mých rodičů, kdyby nenastal hladomor, kdyby nebyli vystaveni stresu, že nemají čím nakrmit své děti. Zvládli by to? Byli by šťastní? Byly rozpory, které je rozdělovaly, výsledkem života v Severní Koreji? Nebo to byly osudové čáry jejich osobního selhání, které byly po celou dobu nedílnou součástí jejich milostného vztahu?

S příchodem léta jsme my tři, kteří zůstali v Manjangu, doufali, že příští úroda bude znamenat zlepšení. Ale místo toho byl hlad ještě intenzívnější. Otec byl bez práce, a tím pádem neměl ani peníze, za které by mohl nakoupit nějaké jídlo. Jeho starosti vzrůstaly. Přežijeme do podzimní sklizně, kterou nám poskytne naše malé hospodářství? Když zůstal sám a bez mé matky, byla jeho zodpovědnost za naše přežití ještě větší.

Trávil jsem s Pongsuk dny v horách a dům jsme opouštěli za tmy ještě před rozbřeskem. Na silnici se sunuly další postavy, sotva viditelné, a v rukou nesly nějaké tašky. Byli to vesničané, kteří měli namířeno do stejných hor, kde doufali, že seženou něco k večeři. Pro ukrácení dlouhé chvíle mi Pongsuk vyprávěla příběhy nebo jsme si připomínali šťastné dny, kdy jsme si mohli koupit něco malého k jídlu, kdykoliv jsme dostali chuť. Bavili jsme se o nedělích, kdy televize začínala vysílání v devět hodin ráno, nebo o tom, jak jsme zůstali celý den doma, mohli jíst kukuřičné bábovky a dívat se na televizi. Na chvíli jsme se cítili o něco šťastnější.

Pracovali jsme celé dopoledne. Kolem poledne jsme si udělali přestávku a zakousli se do čehokoliv, co jsme si přinesli s sebou – do nějaké zeleniny nebo zbytků z předchozího večera, pokud něco zbylo. Pokud jsme našli jakoukoliv jedlou rostlinu, uložili jsme ji do plastové tašky. Po deseti hodinách usilovné práce jsme ji obvykle dokázali naplnit. Kolem půlnoci jsme si to pak zamířili domů, kde jsme vyčerpaní padli a usnuli na svých rohožích.

Jednoho dne, když jsme šli do hor těsně po rozbřesku, jsme uviděli venkovskou ženu, jak jde před námi s dítětem uvázaným na zádech. (Takto mohla tato žena sbírat rostliny, aniž by musela své dítě odložit na zem.) Všiml jsem si něčeho, co mělo batole v rukou: kousky kukuřice. Kde je proboha dokázala sehnat? Lámal jsem si s tím hlavu. Okamžitě jsem pocítil nespoutanou touhu tuto pochoutku dítěti ukrást z jeho rukou a zhltnout ji.

Hlad je ponížení. Ale je to také zlo.

Po několika měsících nám hory již neměly co dát. Když jsme to řekli otci, pomalu pokýval hlavou. Zdálo se, že stárne: měl vrásčitý obličej a jeho záda již nebyla tak rovná jako kdysi. Měl žlutou kůži od cirhózy a oteklé břicho jako těhotná žena.

Neměli jsme co na práci a nezbývalo nám nic, co by se dalo prodat. Od stropu sálalo teplo a zdálo se, že v domě již nezbývá žádný kyslík. Trávil jsem tyto dny v jakémsi deliriu, ze kterého jsem se nechtěl probudit. Čím jsme byli slabší, tím menší jsme měli strach ze smrti.

Kapitola 18

S naší rodinou to bylo čím dál tím horší, ale staří lidé ze sousedství mě zastavovali na ulici a říkali mi: „Máš skvělou sestru. Měl bys být rád, že ji máš!“ Očekávali ode mě, že s nimi budu vřele souhlasit. Ale já jsem na ně pouze koukal a mračil se na ně. Proč se nestarají sami o sebe? Co je jim po tom, zda je moje sestra dobrá, či ne? Copak téměř neumíráme hlady bez ohledu na Pongsuk? Snad jsem pociťoval i trochu viny za to, že zatímco ona pro nás dělala tolik dobrého, já jsem do naší domácnosti přispíval jen málo.

Neuměl jsem chytat zvířata do pasti. Neuměl jsem obchodovat. V mé hlavě se nezrodily žádné nápady, kde nalézt nějaké nové zdroje jídla. Většinou jsem podřimoval a trpěl nedostatkem živin. Byl jsem pouhým žaludkem.

Důvod, proč Pongsuk těmto starým lidem imponovala, spočíval v tom, že dokázala přijít na způsoby, které nás mohly zachránit. Aby nám pomohla přežít, převzala štafetu tam, kde skončila matka, a začala nakupovat a prodávat nudle. A alespoň zpočátku se ukázala jako mnohem lepší obchodnice. Staří lidé ji pravidelně potkávali na ulicích, jak jezdila na kole sem a tam, shánějíc pro rodinu nějaké jídlo.

Pongsuk si brala každý večer otcovo staré kolo a odjela na místní trh, aby tam nakoupila nějakou kukuřici. Vzala jí dvacet liber a odvezla ji do blízké továrny, kde zrna pracně rozemlela na mouku a udělala z ní nudle. Během výrobního procesu do mouky přidávala vodu, takže dvacet liber kukuřice se proměnilo na dvacet pět liber nudlí, které poté uložila do plastové tašky, kde je udržovala vlhké. Následujícího rána vstala, oblékla se, umyla si obličej a naložila tašku s nudlemi na vratké černé kolo. Šlapala asi dvě hodiny, dokud nebyla v těch nejvzdálenějších venkovských končinách Severní Koreje. Pak obcházela jednotlivé chalupy, klepala u nich na dveře a ptala se: „Chcete dnes nějaké kukuřičné nudle?“

Lidé na venkově neměli možnost si koupit nudle jinde, a tak za hrst platili několik wonů. Stávalo se, že někdy žádnou hotovost neměli a byli ochotni zaplatit kukuřicí. V takovém případě jim Pongsuk dávala libru nudlí za libru a tři unce kukuřičného zrní.

Měla z toho jen nepatrný profit. A celý tento podnik, jak matka ke své zlosti zjistila, byl riskantní. Pokud se vám totiž nepodařilo prodat nudle hned první den, začaly ztrácet vlhkost, a tím i váhu, což znamenalo, že musela dát kupujícím v jedné libře více nudlí. Čím déle se jí tak nudle nedařilo prodat, tím menší její zisk byl.

Cesta na venkov měla také svá rizika. Někteří lidé se s dívkami, které prodávaly nudle, dávali do hovoru. Vzpomínám si na jednu, kterou někdo omráčil ranou kamenem do hlavy, a když se probrala, zjistila, že nudle jsou pryč. Jiná byla poblíž Hörjongu znásilněna a slyšel jsem i to, že některé dívky byly zmláceny, když nechtěly odevzdat své zboží. V těchto zapadlých částech země nebylo příliš mnoho policistů a propuštění vojáci, oblečení do starých uniforem, kteří nemohli najít práci, se dali na loupení. Jak mohly dívky, jako byla moje sestra, očekávat, že se v těchto vzdálených končinách ubrání, když tam nikdo neznal ani jejich jména?

Jednoho dne té zimy jsem se ráno probudil a uviděl velké hnědé oči Pongsuk, jak na mě v šeru zírají. Venku skučel vítr. Někdy to vypadalo, jako by byl zvlášť studený, jako by chtěl svým ostřím rozřezat dveře a proniknout dovnitř. Vtlačil jsem svůj obličej do rohožky a cítil teplo, které z ní proudilo do mých tváří.

„Štěňátko?“ oslovila mne.

„Ano?“

„Odejdu během deseti minut.“

Pokýval jsem hlavou a dále jsme se na sebe jen dívali, aniž bychom řekli jediné slovo. Bylo pěkné být v teple s Pongsuk a nemuset jít do školy. Myslel jsem na dlouhý den, který jsme měli před sebou a který strávím doma a nebudu mít co dělat. Neměl jsem sílu ani na to, abych šel ven a hrál si.

„Kéž bych nikam nemusela,“ řekla Pongsuk.

Tiše jsem se na ni díval. Bylo velmi neobvyklé, že říkala takové věci a že by přiznávala, jak měla těžký život. Vyvedlo mě to natolik z míry, že jsem se nezmohl na odpověď. Tak nikam nechoď, chtělo se mi říci. Zůstaň tu se mnou a budeme si povídat o starých dobrých časech. Ale pokud nepůjde, sníme všechny nudle a Pongsuk nebude mít nic, co by mohla prodat.

Deset minut uplynulo. Pongsuk měla v očích smutek. Dovtípil jsem se, že i během našeho rozhovoru nudle pomalu vysychaly.

„Ještě pět minut,“ řekla.

„Ještě pět minut,“ opakoval jsem po ní. Nevěděl jsem, jak bych mohl svou sestru utěšit. Tohle jsem neuměl. Přál jsem si, abych měl nějakou tajnou skrýš s penězi, za které bych nám mohl nakoupit kukuřici na měsíc dopředu – představoval jsem si, že jsem bohatým kupcem a mám v kapse tisíce wonů. Mé sny o tom, že jsem špionem nebo válečným hrdinou, ustupovaly stále častěji jiným, ve kterých jsem dokázal překvapit členy mé rodiny a přivézt náklaďáky plné jídla. Takto bych mohl zařídit, aby byla Pongsuk se mnou, a osvobodit matku od toho, aby musela svůj čas trávit na cestách.

O pět minut později Pongsuk vstala. Obličej se jí zkřivil od bolesti kloubů, která ji zřejmě provázela během dlouhých období hladu. Šla se obléci. Brzy byla pryč a ze své rohože jsem jen zaslechl zvuk starého kola, jak si to drkotá po silnici. Představoval jsem si ji, jak šlape po silnici a jak se koše plné nudlí houpou po obou stranách zadního kola bicyklu. Doufal jsem, že se brzy vrátí domů s vakem plným zrní.

Kapitola 19

Otec nám stále vyprávěl své úžasné příběhy i v dobách nejhoršího hladomoru. O Kim Ir-Senovi a jeho bitvách proti Japoncům. O jeho dobrodružstvích, když absolvoval vojenský výcvik. Ale ke konci jara roku 2001 se témata jeho historek začala měnit. Kim Ir-senova dobrodružství zmizela a otec se k nim již nikdy nevracel. Nyní si mě brával večer stranou, i když byla ještě elektřina zapnutá, a seznamoval mě s obřady severokorejských pohřbů.

Období smutku je v Severní Koreji komplikovanou záležitostí, ve které musí každý hrát přesně svoji roli, aby se nebožtík mohl dostat na onen svět bez ztráty své cti. V těchto věcech je velmi důležitý nejstarší syn. Je to tzv. sangdžu, což by se na západě dalo nazvat jako mistr ceremoniář. Sangdžu se musí ujmout všech jednotlivých rituálních kroků, aby se duch zemřelého rodiče v okamžiku, kdy má odejít na věčnost, necítil sám.

Otec kladl důraz na každý krok smutečního obřadu a opakoval mi je několik nocí po sobě. „Nejdříve se tělo položí rovně,“ říkával. „Musíš jej zakrýt bílým prostěradlem. Je dobré, když najdeš něco, co bys mohl použít jako zástěnu, a skryl ho před lidmi, kteří vstupují do domu.“ Před touto zástěnou stojí sangdžu s fotografií nebožtíka a na stole vedle něj hoří kadidlo. Za starých časů se sangdžu oblékal do tradičního korejského obleku a každý region měl svůj vlastní styl – například v Andongu to byl dlouhý plášť z nejlepšího konopí a s páskem, říkalo se mu topcho, jenže v roce 2001 nebylo nic takového k dostání. Stačil by jakýkoliv černý plášť s černou stužkou nebo s páskou na rukávu. Sangdžu nesmí opustit místo vedle svého milovaného s jedinou výjimkou – když si jde odskočit na WC. Jinak se jako nebožtíkův strážce nesmí vzdálit. Je to zvláštní rys korejské kultury – sangdžu má nejen chránit nebožtíka, ale také odčinit skutečnost, že nechal svého rodiče zemřít.

„To je první den,“ řekl otec. Poslouchal jsem a na jeho vyprávění o těchto věcech jsem neshledával nic divného. Přechod od kousků severokorejských vojáků k aranžování kadidlových tyčinek byl pozvolný. Nebyl důvod si dělat nějaké starosti: bylo to další jednoduché téma, které otec dokázal pěkně podat.

„Druhého dne se tělo umyje, obleče a uloží do rakve.“ (Dal se do popisování složité procedury. Některé z jeho rad, které mi dal, jsem již zapomněl. Otec se jimi zabýval dost dlouho.) Je samozřejmé, že sangdžu musí dohlížet na každý detail tohoto procesu. Pak umístí na nebožtíkovu fotografii černou stuhu a sedne si vedle rakve na rohožku, vyrobenou z hrubého materiálu. Hrubost rohožky, na které sedí – to jsem si zapamatoval –, je součástí jeho pokání.

Nyní přicházejí návštěvníci. Uklánějí se před fotografií a poté se uklánějí sangdžuovi, který jim úklon oplácí. Podle letité tradice nemá během celého druhého dne sangdžu nic říkat – hřešil a tělo v rakvi je důkazem hříchu, který musí odčinit. V dnešní době smí poděkovat návštěvníkům za to, že mu prokazují úctu. Dříve zanechávali truchlící obálku s nějakou hotovostí. Jenže nyní mělo jen málo lidí peníze a ty jim stačily sotva na obživu.

Třetího dne se rakev odnese na hřbitov. V čele jde sangdžu a v rukou má stále obrázek nebožtíka. V místě, kde se nachází hrob, vypráví sangdžu o životní pouti matky či otce a truchlící, pokud si to přejí, mohou hovořit o jeho bezúhonnosti či dobrém srdci. Když se rakev spouští na lanech do země, sangdžu vhazuje tři hrsti hlíny na její víko. Jakmile je hrob zaházen, nakupí se na něm nízká mohyla s malým kamenným náhrobkem, na němž se všem oznamuje, kdo je zde pohřben.

Kdysi platilo, že během tří let po smrti svých blízkých se sangdžu musí stáhnout z obvyklého života a nesmí se oženit nebo mít sex, aby tím odčinil svoji strašnou chybu, že umožnil smrt svých milovaných. Dnes se může do normálního života vrátit po několika dnech.

Nyní je mi jasné, že mě otec připravoval na svou vlastní smrt a předával mi znalosti o tom, co budu muset v takovém případě udělat. Ale tehdy jsem si to neuvědomoval. Jak jsem již řekl dříve, otec dokázal o všem vyprávět tak, že to znělo přímo kouzelně: jeho hlas vás dokázal vtáhnout do děje. Jenže já jsem byl špatný student a jako vždy jsem promeškal základní lekce. Byl to jeden z důvodů, proč jsem byl neustále příčinou jeho zklamání.

Otec mi také řekl, jak mám zjistit, zda někdo zemřel. Říkal, že když leží na podlaze živý člověk, lze mu dlaní dolů vsunout otevřenou ruku pod kříž. Pokud je však mrtvý, pro ruku tam není dost místa. Bylo to sice zvláštní, ale otec mi neustále předával střípky nějakých podivných informací.

Dnes se musím sám sebe ptát, zda nacházel nějakou útěchu v tom, že si v duchu přehrával svou smrt do nejmenších podrobností. Možná měl pocit, jako by se účastnil svého vlastního pohřbu, což muselo mít svůj půvab – vědomí, že se zachovávaly staré mravy i v dobách hladomoru, během něhož přišel o tolik věcí, kterých si cenil. Domnívám se, že jeho preciznost vycházela z toho, že jsem nebyl dítětem, které se dokázalo dobře soustředit. V podstatě mi říkal: synu, zapomeň na svoji přirozenou divokou povahu a prokaž mi poslední službu. Zachovej rituály, které můj děd učil mého otce a které můj otec učil mne. Štěňátko, nenechávej mě na holičkách.

Matka se vrátila domů s trochou peněz, které se jí podařilo získat během jejích riskantních obchodů. Získala nějaké přátele v Sambongu, městě severně od Hörjongu, kde se věnovala svým obchodům. Ale její zisky byly značně nestálé. Nevydělávala dost na to, aby dokázala uživit rodinu trvale.

Na podzim roku 2001 jsme již vyčerpali veškeré možnosti, jak přežít. Sbírali jsme v horách dřevo, abychom jej mohli vzít na trh, ale stále méně lidí mělo peníze, aby si ho mohli koupit. Na poli se nic neurodilo. Vyměnili jsme za jídlo téměř vše, co jsme měli. Když musí severokorejský muž prodávat něco z výbavy domácnosti, je to pro něj velká ztráta jeho prestiže. Je to přiznání, že není schopen zaopatřit svoji rodinu a mého otce to stálo značnou dávku odvahy, aby šel ven s kuchyňskými hrnci pod paží. Ale udělal to a vrátil se s dávkou nudlí na den či dva.

Pak byla na řadě většina našeho oblečení, jídelní misky, nábytek a tolik zbožňovaná televize, která ze mě udělala krále mezi kluky ze sousedství. Byli jsme z toho s Pongsuk velmi nešťastní, a tak se nás otec snažil uchlácholit tím, že televizi prodává jen proto, aby nám koupil větší. Žádnou větší televizi jsme však samozřejmě nikdy neviděli. Dokonce došlo i na nástěnné hodiny, které otec jednoho dne sundal a prodal nějakému kupci na městském tržišti v Hörjongu. Nezbylo nám zhola nic.

Přibližně tou dobou jsme se dozvěděli, že babička z matčiny strany umřela hladem. Přítel z její vesnice nás navštívil doma a sdělil nám to.

Když jsem to uslyšel, zlomilo mne to. Život mé babičky byl plný bolesti a kdykoliv jsem na ni myslel, vybavil se mi chladný výraz její tváře. Výraz ženy, která od života neočekává nic dobrého. Zkusil jsem si vzpomenout, zda se někdy smála, ale nepodařilo se mi to. Zato jsem si vybavoval lžíce rýže, které mi dávala u vyprávění příběhů. Milovala tě, Štěňátko, říkal jsem si pro sebe. Neexistuje silnější znamení lásky než lžíce rýže.

Matka byla z těchto zpráv šokovaná. Její temná energie naplnila dům, ale tentokrát jsme k tomu přispěli i my, když jsme mysleli na to, jak babička hladoví a že jí nemůžeme nijak pomoci. Matka nám brzy oznámila, že nás opět opustí – tentokrát neodcházela k nějakému příbuznému (kdo by si ji vzal?), ale do Číny.

Odchod do Číny byl nebezpečný. Pokud by vás na kterékoliv straně řeky Tumangang, tvořící hranici s Čínou, chytili šli byste do vězení. (Ačkoliv někteří lidé z Hörjongu, z nichž mnozí měli za hranicemi příbuzné, byli omilostněni, pokud zůstali v pohraničních čínských městech a nešli dále do vnitrozemí.) Ale také jsme všichni slyšeli historky o Severokorejcích, kteří odešli do Číny, pohádkově tam zbohatli a vrátili se s tolika penězi, že si mohli koupit nový dům a žít ze svých výdělků celá léta. To na moji matku zřejmě zapůsobilo. Měla v plánu odejít za hranice a tam buď pracovat, nebo obchodovat – nebylo mi jasné, jak –, aby se pak se spoustou peněz vrátila k nám.

Když matka odešla, neplakal jsem. Neměl jsem ponětí, do které části Číny jde. Myslel jsem si, že to byla jen další cesta k jejím příbuzným na jihu, kterou v minulosti absolvovala již mnohokrát. Dokonce jsem ji ani neobjal a jen jsem zašeptal: „Na shledanou“.

Několik týdnů poté, co odešla, jsme doma neměli ani jídlo, ani naději, že bychom si nějaké mohli obstarat. Nastal čas, kdy nám nezbylo nic jiného než se uchýlit k tomu poslednímu.

Otec měl jednu vzdálenou sestřenici z druhého či třetího kolena, která bydlela asi tři hodiny chůze od nás. Byla obyčejnou selkou a její sociální status byl mnohem nižší než ten jeho. Doslechli jsme se, že tento rok měla bohatou úrodu a že sklidila více, než kolik potřebovala k obživě své rodiny. Kdyby otec s žádostí o pomoc otálel, mohli bychom být příliš zesláblí na to, abychom vůbec mohli o něco požádat. Také se obával, že by na cestě k ní mohl zemřít, skončit někde na kraji silnice a zanechat nás napospas smrti hladem, aniž bychom se dověděli, co se s ním stalo.

Pokud by tedy chtěl jít, musel to udělat hned. Po dlouhém uvažování jsme došli k závěru, že čtyřicet liber kukuřičné mouky je to nejmenší množství, o které jsme mohli požádat, abychom dokázali přežít blížící se zimu. Na jaře v roce 2002 by jí to otec splatil. Jak, to nevěděl. Ale předcházela ho dobrá reputace. Otec byl malou legendou. Byl to muž, který dosáhl úspěchu už v mládí a dotáhl to dále, než bylo pro jeho vrstvu obvyklé. Samozřejmě, že to své sestřenici hodlal splatit.

Vzpomínám si na něj, když odcházel z domu. Překypoval nadějí. Měl rovná záda a ducha plného síly a cílevědomosti. Takto jsem ho vždy viděl. Řekl prostě „na shledanou“ a v osm hodin ráno byl pryč. Pongsuk a já jsme ten den lenošili a sotva jsme se pohnuli za blahého pocitu, že na nás čeká jídlo tak vydatné a hojné, že si jím naplníme žaludky až po okraj a pak se odebereme do říše spokojeného spánku a chrápání. Byli jsme si jisti úspěchem.

Večer jsme uslyšeli kroky na cestě k našemu domu. Posadil jsem se a doufal, že uvidím otce, jak otevře dveře nohou a s širokým úsměvem na tváři bude svírat v rukách těžký pytel s kukuřicí. Ale on jen tiše vklouzl dovnitř. Neunesl to a nedokázal nám sdělit, co mu jeho příbuzná řekla. (Celé hodiny jsme s Pongsuk teoretizovali o tom, jakou konkrétní formu měla její hrubost. „Zbláznil ses?“ je věta, kterou jsem si dokázal představit, jak ji křičí na mého otce, když stál sám u ní ve dveřích. „V jakém světě si myslíš, že žiješ?“ odhadovala Pongsuk. Nebo: „Jdi domů, ty idiote!“)Pravou stranu obličeje měl strnulou a pravým okem slepě zíral, jako by utrpěl mozkovou mrtvici.

„Otče, co se stalo?“ zvolala sestra. Když se jí zhroutil do náruče, rozběhl jsem se k nim. Společnými silami jsme jej položili na rohož.

Otec očividně procházel nějakým procesem rychlého stárnutí. Nemohl mluvit. Nedokázal pohnout rukama, které měl před sebou – jako by byly opařené. Jeho stav se během těch několika sekund, co prošel dveřmi, výrazně zhoršil. Příznaky se v noci sice stabilizovaly, ale druhý den byl v podstatě strnulý. O tři dny později začal křičet.

Ani já, ani Pongsuk jsme netušili, co s ním je. Rozpoznávali jsme příznaky hladovění, ale měl zažloutlou kůži a prožíval strašnou bolest – což nebyly obvyklé symptomy hladu. Připadalo nám, že něco vstoupilo do jeho těla a pomalu jej požíralo zevnitř v žaludku. Něco mnohem horšího než obyčejná nemoc.

Ztráta důstojnosti. Těžký pocit hanby.

Dovedu si představit, v jakém stavu se nacházela jeho mysl, když se blížil domů s prázdnýma rukama, ponížen vlastními pokrevnými příbuznými. Byl přesvědčen, že se bude dívat na to, jak mu já i Pongsuk umíráme před očima. Toho se nejvíce obával, to v něm doutnalo po mnoho let a nyní, když otevřel dveře, se tento proces promění v obrazy, které nelze změnit, zastavit, ani na chvíli zpomalit. Tohle je vize, která mu vytanula na mysli: záblesky nedaleké budoucnosti, hladovějící těla, mrtvé hnědé oči. Věřím, že to byl především strach, který paralyzoval jeho tělo. Když vzal za kliku u dveří (možná, že ještě o něco dříve – když vcházel zpět do města nebo procházel kolem harmonikového domu, který stál vlevo od nás), pochopil, že jeho děti nepřežijí.

Může si někdo přát, aby upadl do kómatu a nemusel se dívat na to, co má před očima? Nevím. Myslím, že v srdci mého otce vládl zmatek a že jej přemohlo něco jako strach z budoucnosti. Těžko říci, zda si sám přál zemřít nebo to jeho tělo i duch prostě vzdaly. Pro mě to je téměř totéž.

Toho večera se nám otec začal ztrácet před očima.

Kapitola 20

Hanba, kterou musel otec pocítit, když se vydal na tak dlouhou cestu, aby získal pomoc od své vzdálené sestřenice, zřejmě uvolnila v jeho těle všechny toxiny, které současně napadly jeho chatrný žaludek. Trpěl mučivými bolestmi žaludku. Neustále křičel. Jeho břicho bylo stále oteklé, nadouvalo se a jeho kůže se leskla jako tkáň na hladké jizvě. Neměli jsme potuchy o tom, co ho zabíjí. Nedostatek jídla jej v průběhu let oslabil do té míry, že to vypadalo jako závod o to, jestli jej dříve zabije hlad nebo cirhóza.

V určitém smyslu na tom vůbec nezáleželo, protože ani na jednu z jeho nemocí nebyly medikamenty. Pokud byste vzali své milované do nemocnice, lékaři by vám řekli: „Nemáme léky, vezměte si jej domů a nechte jej tam zemřít mezi svými.“ Léky, které doktoři dostávali prostřednictvím vládního zásobování, totiž následně prodávali na trhu šmelinářům. Dělali to proto, aby sami přežili. Takže když jste přišli do nemocnice, řekli vám, abyste šli buď pryč, nebo na trh za tím či oním prodejcem. Lékaři přesně věděli, komu léky prodali. Jenže když jste tam dorazili, zjistili jste, že stojí celé jmění.

Už to nebyl ten otec, kterého jsem tak dlouho znal. Zůstalo z něj jen tělo. Ubohé, svíjející se, páchnoucí od výkalů a na kost vyhublé, že mi působilo bolest se jej jen dotknout. Otec často křičel celou noc a pak upadl do bezvědomí, do děsivého klidu. A když byl vzhůru, už to nebyl ten přísný, vnitřně milující člověk, jak jsem ho vždy znal. Byla to nepříčetná bytost, zkroucená bolestí, která sebou neustále házela. Někdy jsem se bál, že se mu samým napětím zlomí záda.

Během těchto nocí, kdy už jsem nebyl schopen dále snášet otcův řev, jsem chodíval ven na procházku, abych slyšel cvrčky a šustění trávy, která rostla podél silnice. Noční nebe mi bylo v těchto dnech jedinou útěchou, hvězdy byly tak krásné a čisté, až jsem měl pocit, že stačí natáhnout ruku a sežehnout si konečky prstů o jejich světlo.

Bloumal jsem kolem harmonikových domů, lemujících naši ulici, a pozoroval jsem měsíc. Měl jsem pocit, že naši sousedé bdí za tmavými okny nejbližších domů. Byla to pravda. Když otec naříkal, nikdo nemohl usnout.

Někdy jsem šel tak daleko, že jsem si myslel, že je z hlediska fyziky prostě nemožné, abych otcův křik slyšel. Dvě stě yardů.(?k mám všechny výskyty „yard“ přepsat na kroky?) Tři. A přesto jsem ho slyšel, jak se nesl nad střechami z oranžových čínských tašek. Možná, že tento zvuk nebylo slyšet již ve vzdálenosti několika bloků a že mi hučelo v uších jen to, co pocházelo z mé vlastní hlavy. Jakési echo utrpení, kterým otec musel procházet. Hlas provinění smíšený se smutkem a touhou, někde hluboko, aby to už bylo tak nebo onak za námi.

Přes všechny naše rozepře jsem svého otce hluboce miloval, ale někdy jsem si přál, aby trpěl v tichosti jako ostatní. Věděl jsem, že po celé Severní Koreji žili lidé, kteří byli stejně tak blízko smrti jako můj otec. A byli i jiní, kteří se ani nedožili rána. Jejich rodiny pak ráno vynesly těla svých milovaných ven a mladí hoši – sangdžuové, zmatení a se smutkem na tváři – pak zůstali u nich, zatímco ostatní šli do továrny, kde se vyráběly rakve. Bylo by divné říkat, že jsem těmto chlapcům záviděl, ale v jistém smyslu tomu tak bylo. Jejich muka byla osobní, důstojná. Naše utrpení vtáhlo do děje všechny naše sousedy jako nějaká hlasitá telenovela, začínající každou noc kolem desáté hodiny. Věděli, kdy otec spal a kdy cítil nesnesitelnou bolest. A kdy nakonec upadl do bezvědomí zcela vyčerpán, aby si mohli vlézt do postele a konečně se vyspat.

Většinou jsem si to v noci zamířil do malého obchůdku, který patřil Kim Ilově babičce. Otevřela si jej ve svém domě, aby uživila rodinu. Mohli jste přijít k malému skleněnému oknu v přední části domu a podívat se dovnitř. Veškeré zboží v obchodě bylo možné zahlédnout na malé ploše, ozářené jedinou žárovkou, vydávající tlumené světlo. Byly to tuby se zubní pastou, několik hrstí kukuřice, nějaké cukroví. Pokud jste tam nenašli to, co jste potřebovali, šli jste dál. Co neměla Kim Ilova babička, neměl nikdo.

Když jsem zaklepal, slyšel jsem nějaký pohyb. S tím, jak se hladomor zhoršoval, se ke krádežím uchylovali i poctiví lidé. Vždyť já sám jsem kradl na polích. Pokud jste si tedy své zboží neustále nehlídali, lidé, kteří byli šílení hladem, byli schopni rozbít okno vašeho krámku, sebrat hrst kukuřice a nacpat si ji do úst. Kim Ilova babička proto raději spala v obchůdku na podlaze na tenké rohoži. Za chvíli cvakla petlice a dveře se otevřely.

Babička se na mě usmívala. Tušila, co chci. Slyšela křik mého otce. I když byl nyní o něco slabší, nikdy neztrácel svůj chraptivý zvířecí zvuk. Věděla, že trocha jídla nebo sedativ, které by mu Pongsuk vpíchla, by jej na hodinu nebo dvě utišila, dokud by jej bolest znovu neprobudila. Dal jsem jí trochu peněz, které nám zbyly – respektive které nám poskytl starý známý mého otce –, a vzal jsem si lahvičku se sedativy. Po cestě zpět jsem zrychlil krok, protože jsem myslel na uklidnění, který nám tento lék přinese, a na postel na teplé podlaze.

Dal jsem lahvičku Pongsuk a ta vytáhla jehlu. Usnuli jsme během několika minut a spali, dokud nás následujícího dne opět neprobudil první výkřik.

Dva a půl měsíce, během kterých otec pomalu umíral, byla ta nejzvláštnější doba v mém životě. Jeden z otcových přátel nám dával čas od času menší částky peněz, ale přesto má nebohá sestra musela dřít do úmoru: chodit do továrny, aby tam nakoupila nudle, jet na kole do venkovských oblastí, pak přijít domů, aby mi vyprala ponožky a postarala se o otce. Spala sotva čtyři nebo pět hodin denně. Takhle to dál nešlo. Přestal jsem chodit do školy a veškerý čas s otcem začal trávit já. Často jsem na něj hleděl, jak ležel v kómatu, a nebyl jsem schopen slova. Byl jsem paralyzován nejasným pocitem, který se často proměnil v dětský vztek nebo apatii. Nedokázal jsem otci vyjádřit, jak strašně mi schází.

V těchto dnech jsme byli se sestrou jediní, kteří se o něj starali. Pokud jde o naše příbuzné, neměli jsme telefony, abychom jim mohli zavolat, a kromě toho jsme si hořkost jejich dobročinnosti již užili.

Jeden z otcových příbuzných nás jednou či dvakrát navštívil. Byl to otcův strýc, ale my jsme mu odjakživa říkali Malý děda. Bydlel od nás asi dvacet minut a občas nám nosíval kimčchi nebo něco malého k jídlu. Sedával si vedle mého otce a říkával: „Jak mi tohle můžeš udělat? Jak to, že mě opouštíš právě teď?“ V naší kultuře se bere jako neomalenost, když syn umře dříve než otec nebo synovec dříve než jeho strýc. Malý děda nechtěl mého otce nijak trestat. Byl to jen způsob, jak mu vyjádřit svůj žal.

Na několik týdnů k nám přišla jedna zdravotní sestra, která od nás bydlela třicet minut chůze, ale když uviděla, v jaké jsme byli situaci, plakala víc než Pongsuk. V Severní Koreji musíte zdravotní sestře nebo doktorovi dát nějaké pohoštění, pokud se starají o vaše milované. Jenže my jsme nic neměli, a tak k nám nakonec přestala chodit. Než nás navždy opustila, ukázala mé sestře, jak správně dávat injekce se sedativy. Pak přišla ke mně a dala mi ruce na ramena. „Vím, že je to těžké,“ řekla mi, „ale ty musíš dospět a být mužem.“

Nezvládl jsem ani jedno, ani druhé. Kdybych dospěl, znamenalo by to, že můj otec je pryč. Chtěl jsem, aby se probudil a byl mi opět otcem, aby se moje rodina dala opět kouzelně dohromady a byla tím, čím jsme si byli v dobrém roce 2000.

Místo toho jsem seděl doma a moje mysl se toulala v minulosti. Někdy jsem myslel jen na hlouposti a představoval si, co se dělo v severokorejském televizním seriálu, který jsme kdysi sledovali. Nebo jsem předstíral, že jsem tajný agent. V duchu jsem bojoval s nepřátelskými útočníky, Američany nebo Japonci, zajímal jsem jejich agenty a nasypával do nich náboje z mé lesknoucí se černé pistole. Častokrát jsem tuto hru hrál jako dítě v kopcích za naším domem, který stál ve čtvrti 8. července.

Jindy jsem se snažil přijít na to, proč jsme se s otcem tak odcizili. Co bylo příčinou, že jsem jej občas nenáviděl, a proč se mnou nechtěl mít nic společného? Přál jsem si, aby se ke mně vrátil.

Jednoho jasného teplého dne, jen několik týdnů poté, co nás zdravotní sestra navždy opustila, jsem seděl v pokoji, díval se na slunce, jak si hraje s prachovými částečkami, stoupajícími z podlahy, a jako obvykle snil s otevřenýma očima. Na snídani jsem neměl nic a Pongsuk jela na kole na venkov, kde se snažila vydělat nějaké peníze, abychom měli na večeři. Pokud by se Pongsuk vrátila s prázdnou, bodavá bolest v břiše by se rozšířila až do kostí. Hlad vám říká, že vaše kostra je skutečně dutá.

Najednou jsem uslyšel otcův hlas. Bylo to poprvé po mnoha týdnech. „Dal bych si cigaretu,“ řekl tiše. Posadil jsem se. Jako kdyby promluvil nějaký duch. Pohlédl jsem na něj a uviděl jsem, že sedí také. Na tváři měl lehký úsměv, jeho oči byly jasné a vypadal klidně.

Ztratil jsem řeč. Co se to děje? Měl jsem pocit, že si ze mě moje duše dělá dobrý den, jako by moje přání vidět otce tak, jak vypadal dříve, bylo natolik silné, že se tento zázrak prostě stal skutečností. Přes dva měsíce nedokázal říci souvislou větu, a nyní seděl a mluvil se mnou, jako by se nic nestalo.

Otcův pohled se setkal s mým. Jeho hnědé oči byly sebevědomé a vyrovnané. Rozhořela se ve mně naděje. Byl skutečný. Magicky vzkříšený! V duchu se mi začalo honit tolik myšlenek. Tolik věcí, které bychom teď mohli dělat.

Ale nejdříve tu cigaretu. Vyběhl jsem na ulici. Kdybych dal dohromady všechny peníze, které jsme měli, mohl bych mu obstarat opravdovou cigaretu, vyrobenou v nějakém podniku. Peníze, které jsme měli, na to stačily, i když jen tak tak. Ale můj mozek zarachotil ve vyježděných kolejích starých instinktů – přežít, přežít a jen přežít –, a tak jsem šel městskými ulicemi, prohledával škarpy a okraje trávníků vedle silnice a hledal odhozené nedopalky. Když jsem jich měl čtyři nebo pět, spěchal jsem domů a sledoval, jak si otec přes svou tělesnou slabost zlehka trhal papírky oharků a vysypával z nich tabák, dokud ho neměl dost, aby si mohl zakouřit. Tabák si zabalil do nejméně potrhaného kousku papíru a zapálil jej. Usmál se na mne, ačkoliv jsem věděl, že tenhle slepenec musel mít příšernou chuť.

Kdybych věděl, co bude následovat, koupil bych mu kvalitní cigaretu. To mě trápí dodnes, kdykoliv projdu kolem obchodu se značkami jako Marlboro, Camel nebo Lucky Strikes. Proč jsem nevzal něco z našich peněz a neobstaral mu nějaké nové cigarety, vyrobené v Číně? Měl by z nich radost. Mohl by si třeba uvědomit, že jsem se o něj všechny ty týdny staral, modlil se za jeho vyléčení, že jsem noc co noc běžel, abych mu obstaral léky, a namáhal si mozek, abych přišel na něco, co by jeho tajuplnou nemoc vyléčilo.

„Synu, pojď a pomoz mi vyjít ven,“ řekl otec.

Pomohl jsem mu ke dveřím. Opřeli jsme se do nich a otevřeli je. Bylo jasné počasí, nebe bylo modré a bez mraku. Hezký jarní den. Stáli jsme ve dveřích a tiskli jsme se k sobě tělem. Cítil jsem jeho teplo. Bude v pořádku, říkal jsem si. Bál ses zcela zbytečně, hlupáku. Cítil jsem se lehký jako list unášený vánkem.

To odpoledne již nekřičel. Ani v noci.

Příštího dne ze sebe otec vydal jakýsi kloktavý zvuk a z nosu a úst mu vytekla tmavá tekutina. Zhrozil jsem se. Zíral do stropu a oči mu vylézaly z důlků.

„Co budeme dělat?“ křičel jsem na Pongsuk.

„Zaběhni pro Malého dědu,“ odpověděla Pongsuk. „Pospěš si!“

Vyběhl jsem ze dveří, zatímco Pongsuk si klekla k otcově hlavě a položila si ji do klína. Utíkal jsem a v duchu se mi neustále opakovala slova: Ještě ne, ještě ne, ještě ne. Když jsem doběhl k Malému dědovi, zrovna k němu přijel i můj strýc – voják z Hädžu. Vyhrkl jsem ze sebe, co se stalo otci. Podívali se na mě sklíčeným pohledem a spěchali jsme zpátky domů.

Sotva jsem však otevřel dveře, cítil jsem, že můj otec již zemřel. Jeho obličej byl čistý a z nosů či úst mu již nic nevytékalo. Jeho kůže již poklesla a zvýraznila kosti, jako by jej něco opustilo.

Pongsuk zírala do země. „Před pěti minutami přestal dýchat,“ řekla tiše.

Nikdy jsem neviděl svého strýce plakat. Byl to vždy tichý a dobrosrdečný člověk. Ale nyní se rozplakal. „Bratře, proč jsi nemohl počkat ještě pět minut,“ naříkal. „Právě jsem přijel a ty jsi odešel!“ Pak se mému otci omluvil, že přišel pozdě. Malý děda pokýval hlavou, ale neřekl nic.

Provedli jsme se sestrou test, který nás otec učil: pokusili jsme se vsunout ruku pod jeho kříž. Ale nebylo tam místo.

Nevěděl jsem, co mám dělat nebo jak se mám cítit. Pro něj pozemská pouť o nezměrné bolesti skončila, ale já jsem teď musel žít bez něho.

Kapitola 21

S jistotou vím, že můj otec byl svého času výborným sangdžuem. Vidím ho, jak s rovnými zády drží obrázek svého otce, aniž by s ním jen trochu zatřepal. Dobře věděl, co má dělat, byl přesný v každém detailu a černě oděné ženy by o něm hovořily šeptem a s obdivem. Upřímně by pociťoval vinu, které jej tento rituál měl zprostit. Věřte mi, že kdybyste chtěli, aby vás váš nejstarší syn poslal na poslední cestu, těžko byste našli někoho lepšího, než byl můj otec. Možná že nosil i lněný plášť.

Já jsem byl naopak jako sangdžu druhořadý a hladový. Pro mého otce se nekonal žádný obřad, ani první, ani druhý den. Přišlo mnoho lidí, možná, že celá stovka. Matka se vrátila den po jeho smrti. V Číně ji zatkli, ale protože to byl její první delikt, byla propuštěna z vězení a dovolili jí, aby se zúčastnila smutečního obřadu.

Jako nejstarší syn jsem se činil, jak jsem nejlépe uměl, ale nikde jsem nesehnal černý oděv, a tak jsem si místo toho oblékl školní uniformu, která volně visela na mém vychrtlém těle. Vykartáčoval jsem ji, aby byla alespoň trochu úhledná.

Držel jsem otcův obraz a ukláněl se lidem, když vcházeli do našeho domu. Nezdrželi se dlouho, jen sklonili hlavu směrem k jeho tělu, pak se postavili na chvíli čelem ke zdi a odebrali se k východu. Jít na pohřeb člověku, který zemřel hladem, a očekávat nějaké pohoštění, to je rozpor v sobě samém.

Sangdžu by neměl plakat, ale v jednom momentě jsem se již nedokázal ovládat. Byl to okamžik, kdy dorazili dva funkcionáři z místní Komunistické strany, aby zabavili nějaké otcovy doklady. Tyto papíry byly od dob mého nejranějšího dětství umístěny pod Kim Ir-senovým portrétem, což byla naše malá severokorejská svatyně. Měli jsme je v tenké brožurce, označené stranickou pečetí. Kouzelné číslo – členem strany se stal v pouhých čtyřiadvaceti! – bylo stvrzeno černými písmeny, napsanými na stroji. Otec si těchto dokumentů velmi vážil.

Když funkcionáři vstoupili do domu, vzal si ten vyšší brožurku a nahlas přečetl, co v ní bylo napsáno. Lidé měli oči sklopené k zemi a tiše naslouchali. Když skončil, pokýval hlavou a zastrčil si brožurku do své náprsní kapsy. Právě tehdy jsem zavzlykal. Z očí mi vytryskly slzy. V tomto okamžiku pro mě otec opravdu přestal žít. Proč jsem nevěřil svým očím, když jsem se díval na jeho tělo? Snad jsem věřil ve stát víc, než jsem si myslel. Příroda byla proměnlivá. Ta svoji vůli mění neustále. Ale strana? Nikdy. Pochopil jsem, že se můj otec již nevrátí.

Ani já, ani sestra jsme neměli na to, abychom mohli tělo dopravit na hřbitov. Naštěstí šéfové z jednoho podniku, ve kterém otec pracoval před čtyřmi lety, poslali auto. Můj strýc z Hädžu, příslušník armády, byl natolik dobrý, že zaplatil rakev.

Během cesty do továrny na rakve se na mě můj strýc podíval. Jeho oči byly nečitelné, ale cítil jsem, že se v nich zračil mnohonásobně větší smutek, než byl ten můj. „Ubohé Štěňátko,“ řekl. „Neměl jsi otce opouštět, ne právě dnes.“ Řekl to způsobem, kterému říkáme hansum – s hlubokým, znepokojivým povzdechem. „Bída z tebe udělá dospělého,“ řekl s dalším výdechem. Bylo to severokorejské rčení: i když tě život zraňuje, připravuje tě na to, abys přijal další okamžik bolesti. Vyspíváš příliš rychle, to tím chtěl říci. Měl jsi zůstat prostě chlapcem, ale život ti to neumožňuje.

Vzpomněl jsem si na otcovy lekce ohledně severokorejských pohřbů. Musel vědět, že ho nebudeme moci poctít způsobem, který pocházel z jiných časů. Myslel na pohřby svého otce a děda, ne na ten svůj. Byl smutný, že se mu nedostane stejných rituálů? Otec si na svůj osud nikdy nestěžoval, ale jsem toho názoru, že by byl rád, aby se poslední věci udály podle jeho vůle a aby měl důstojné rozloučení.

Místo toho vše, co jsem pro něj mohl udělat, bylo nalézt kus nějakého dřeva v továrně na rakve, abych mohl označit jeho hrob. Nemohli jsme si dovolit kámen. Vyryli jsme jeho jméno na prkno a zarazili jej hluboko do hlíny na kraji hromady.

Období smutku trvalo den či dva. Pak jsem se opět musel začít starat o své přežití.

Kapitola 22

Malý děda – strýc mého otce – byl v Severní Koreji důležitým člověkem. Jako ekonom byl na ministerstvu financí v Pchjongjangu ve svém oddělení mužem číslem tři. Ale z nějakých tajemných důvodů přišel o místo a brzy na to pracoval v Tomaso, což byla státní organizace, která distribuovala maloobchodní zboží – hrnce, pánve, plynové trouby a podobné věci. Navzdory svému přeložení na nižší pozici zůstalo Malému dědovi to, co bychom mohli nazvat loajalitou vůči vládě. Byl vysoký, měl šedé vlasy sčesané dozadu a pronikavý pohled, který naznačoval, že očekává poslušnost. Měl kouzlo diplomata a dokázal většinu lidí přemluvit, k čemu chtěl. Jednou mi řekl, že když jako představitel vlády navštívil Sovětský svaz, přiměl Rusy, aby pozvedli své sklenice a provolali slávu Kim Ir-senovi – což se oficiální recepci stalo úplně poprvé.

Jako chlapec jsem Malého dědu často vídával. Chodívali jsme k němu na prázdniny nebo na jeho narozeniny a já jsem vykřikoval svá drobná přání, než jsem utekl, abych se u něj mohl dívat na televizi. (Pokud vím, byl to první televizor v naší rodině.) Důvodem, proč se můj otec přestěhoval z Undoku do našeho holubníku v Hörjongu, bylo, aby žil v blízkosti Malého dědy a mohl s ním sdílet jeho úspěch. Malý děda byl velmi inteligentní. Absolvoval školu během osmi let, ale nemohl si dovolit jít na střední. A tak čekal, dokud mu nebylo osmnáct, přihlásil se do armády a bojoval v korejské válce. Byl natolik chytrý, že po ukončení války přeskočil střední školu a šel přímo na vysokou. Neslyšel jsem o nikom, kdo by dokázal něco podobného.

Jako chlapec jsem Malého dědu miloval. Nebo si to alespoň myslím. Byl součástí mého dětství, na které vzpomínám s láskou – bylo to období před hladomorem, a tak byl Malý děda spojen s hřejivými pocity, které ve mně tato doba zanechala. Jen jeho hluboký hlas mi vždy naháněl strach. Kdykoliv jsem ho zaslechl, trochu jsem sebou trhl.

Chytrý a bezcitný – to byla charakteristika mého Malého dědy. Byl také hrdý na svoji chladnou rezervovanost. Jednou mi řekl: „V běžném životě můžeš být romantik. Ale v ekonomice si musíš zachovat chladné srdce.“ Měl toto rčení natolik rád, že někdy vynechal slovo „ekonomika“ a aplikoval tuto poučku na veškerý život.

Po otcově pohřbu jsme se s matkou a Pongsuk museli z našeho domu vystěhovat. Když už otec nemohl chodit do práce, věnoval nám občas trochu peněz jeden otcův přítel. Nyní nám oznámil, že si bere tyto prostory jako protihodnotu. Matka i Pongsuk se domnívaly, že je to kruté, ale já jsem ho z ničeho neobviňoval. Byl jsem mu vděčný, že nám půjčil nějaké peníze v nejtěžších okamžicích, takže jsme si mohli dovolit aspirin a trochu jídla, abychom otci jeho poslední chvíle trochu ulehčili.

Posledních několik dnů, které jsme v domě strávili, jsme přemýšleli o tom, kam bychom mohli jít. Bylo to v době, kdy nás navštívil Malý děda. „Můžete jít bydlet ke mně,“ řekl matce. Byli jsme touto nabídkou překvapeni a poněkud zmateni, ale byli jsme za ni velmi vděční. Vzali jsme si veškerý majetek – který se vešel do jedné malé tašky – a následovali ho do jeho velkého domu v Hörjongu. Bydlel v pěkné městské čtvrti s rodinnými domky s širokým prostranstvím. Mysleli jsme si, že jsme měli obrovské štěstí, když jsme mohli žít na takovém místě v době takového strádání. Byl to ten nejlepší dům, v jakém jsme kdy bydleli.

Malý děda a jeho žena měli již dospělé děti a nikdo z nich s nimi v jejich velkém domě nebydlel. Do důchodu šel téměř před deseti lety a měl našetřeno dost na to, aby těch deset let přežil. Nebo si to alespoň myslel. Obrovská inflace, která zničila tolik rodin, začala požírat i jeho úspory. Stále jsme ale měli nějaké jídlo, a tak jsme byli klidní. Malý děda se ke mně choval pěkně. Nechal mě dokonce řídit svoje kolo, což v tehdejší době něco znamenalo. To, které jsme měli doma, jsme již dávno prodali.

Vzpomínky na mého otce mě bolestivě pronásledovaly. Hrál jsem si před domem Malého dědy a na chvíli jsem zapomněl, že je již po smrti. Najednou se mi však vybavila nějaká vzpomínka na něj, píchlo mě u srdce a hned jsem si uvědomil: Ano, už je pryč. V ten moment se mi chtělo opět plakat.

Po několika dnech v novém bydlišti začal mít Malý děda obavy o své tenčící se úspory.

„Co budeš teď dělat?“ zeptal se jednoho rána mé matky.

„Máš nějaký plán, jak se o sebe postarat?“

Matku to vyvedlo z míry. Co by mohla dělat? Práce nebyla a nikdo neměl peníze. Lidé opouštěli své děti, protože je nemohli uživit.

„Nevím, Malý děde.“

Svraštil čelo. „Poslouchej, mám nápad,“ řekl, nikoliv ve zlém. „Měla bys vzít Pongsuk do Číny. Mohli byste tam žít.“

I když měla má matka svou vlastní hlavu a své vlastní názory, bydleli jsme v domě Malého dědy. Jsem si jist, že by mu nedokázala odporovat. Stála tam jen tak se skloněnou hlavou a lehce přikývla.

„Musíš myslet na Štěňátko,“ řekl Malý děda, když viděl, že váhá. „Tím se netrap. Postarám se o něj. Hlavně nám posílej každý měsíc nějaké peníze – samozřejmě, až se tam usadíš. V Číně se peníze vydělávají snadno.“

Netušil jsem to, ale byl to okamžik, který rozhodl o celém mém dalším životě. Mnohem více než smrt mého otce. Otec nás nedokázal zabezpečit. Hladomor jej dostal stejně jako tisíce a tisíce jiných. Nemohli jsme počítat s žádným z jeho bratrů či sester, protože když byl ještě chlapcem, zemřeli všichni jeho sourozenci během nějaké epidemie. Mohli jsme se opřít pouze o Malého dědu a mého strýce v Hädžu. Je to podivná představa, mít osud nalajnovaný ještě před narozením; být k něčemu předurčený kvůli malému viru, který se prohnal vesnicí, kde váš otec strávil své dětství.

Vše bylo rychle dohodnuto. Pokud utratíme veškeré peníze, odjede matka s Pongsuk do Číny. Tam si něco vydělají a pošlou sem malou část svého výdělku, aby zaplatili můj pobyt v Hörjongu. Když budou mít dost peněz na to, aby si pořídily domácnost, vrátí se zpět. Nemyslel jsem na to, jak si matka nebo sestra dokážou tyto peníze vydělat. Pro mě byla Čína zemí, kde nikdy nikdo netrpěl hladem a kde měli lidé vše, co potřebovali. Nebyl jsem úplně naivní. Nevěřil jsem, že by tam ulice byly dlážděny zlatem a že by peníze padaly z nebe. Ale věřil jsem, že tam lidé peníze měli a že jich bylo více, než jsme kdy v životě viděli.

Když nadešel čas odjezdu, musela matka s mojí sestrou absolvovat dvouhodinovou cestu na sever do Sambongu, kde se hodlaly obrátit na nějakého zprostředkovatele. Ten znal některé z vojáků, kteří pravidelně hlídkovali kolem řeky Tumangang, takže mohl jednoho z nich podplatit, aby je nechal v noci překročit hranici. Byla to ta nejbezpečnější alternativa, i když stále nebezpečná a právem vyvolávající strach. Byla tam totiž spousta jiných vojáků, kteří by je mohli zastavit, nebo na ně dokonce i střílet.

Matka se mezitím angažovala v pašování ryb, protože nás chtěla nějak podporovat. Mnoho Číňanů si myslelo, že ryby z druhé strany hranice mají lepší chuť. Proto byly v čínských městech ryby ze Severní Koreje oblíbenou pochutinou. Matka začala nakupovat ryby na trhu v Hörjongu a pak je podloudně převážela přes řeku. Dokonce tajně proklouzla do pohraničních měst, aby zde sjednávala obchodní transakce. „Čína není taková, jak tvrdí vláda,“ řekla nám, když se odtud vrátila. Cítil jsem, že v ní vzrůstá naděje. „Číňané jsou mnohem bohatší než Severokorejci a jsou ochotni platit za lahůdky.“

Matka vydělávala docela dobré peníze. Každý den jsme jedli bílou rýži, a matka dokonce uvažovala o tom, že mi koupí kolo – japonské kolo! –, takže bych si ho nemusel neustále půjčovat od Malého dědy. Na rozdíl od mého otce, který byl velmi opatrný, matka ráda peníze utrácela.

Protože se nám dařilo, odchod do Číny byl na chvíli odložen. Naše obavy ustoupily do pozadí. Začal jsem opět přibírat na váze. Doufal jsem, že se matka nakonec naučila, jak být úspěšná, a že nebude muset vzít Pongsuk pryč. Čím déle to šlo, aniž by nás musela opustit, tím jsem byl optimističtější.

Ale stále jsem se uvnitř obával, že o jedinou a skutečnou rodinu, která mi zbyla, jednou přijdu.

Kapitola 23

Přibližně v té době jsem objevil rychle za sebou tři věci: kouření, dívky a módu. V Severní Koreji bylo jednoduché začít s kouřením, protože se tam lidé příliš nezajímali, jakého věku se dožijí. A tak si zapalovali, kdykoliv se jim naskytla příležitost. Mí kamarádi i já jsme se také domnívali, že to patří k dospělosti. Kupovali jsme si laciné severokorejské kusovky a kouřili jsme je tak dlouho, dokud nám popel nezačal pálit prsty. Když jsme nasáli kouř do plic, kašlali jsme, jako bychom kouřili celá léta.

Pak přišla móda a dívky. Tyto objevy byly intimně svázány dohromady. Jednoho dne jsem matce ohlásil, že potřebuji nové školní sako. Černé, které by bylo kvalitnější než to, jež jsme dostávali ve škole. Černé sako dokázalo skrýt skvrny od bláta, které na mě nastříkala auta, když jsem chodil po nevydlážděných ulicích Hörjongu. Vypadal bych čistěji, elegantněji a podobal se chlapcům z bohatších rodin, kteří měli šaty z Číny. Neustále jsem na matku naléhal. Měl jsem vždy radost, že jsem dostal nové čisté boty. Když jsem byl ještě chlapec a otec mi je koupil, řekl jsem mu na to: „Dnes nemusím večeřet, tohle mi stačilo!“ Ale teď bylo nejdůležitější sako.

Chtěl jsem vypadat pěkně, abych mohl udělat dojem na spolužačky ve škole, jako byla třeba Hjemi, nejchytřejší dívka ze třídy. Měla kulatý obličej a byla prostě neodolatelná. Když jsem se na ni podíval, cítil jsem touhu být s ní a rozesmávat ji. Měl jsem za to, že slušné oblečení je první podmínkou, abych si získal její pozornost.

Matka mi koupila vlněné sako, které jsem hrdě nosil do školy. Každý den jsem si při odchodu do školy kartáčoval jediné kalhoty a čistil jediný pár společenských bot. Myslím, že se ze mne stával typický teenager.

O několik týdnů později po mé proměně mi Hjemi pošeptala, že by mi něco chtěla dát. Následujícího dne mi podstrčila do ruky něco malého, studeného a hladkého. Sklopil jsem oči. Byla to hračka, plastická loutka s jasnými barvami. Musela ji ukrást svému malému bratrovi. Žádnou novou hračku jsem nepotřeboval, ale tato loutka pro mě byla důležitá, protože byla od Hjemi. Cestou domů jsem ji pevně svíral v ruce.

Od toho dne jsem v sobě vždy, když jsem se připravoval do školy nebo si oblékal černé sako a školní uniformu, kterou mi matka koupila na trhu, cítil hrdost. Věděl jsem, že když se Hyae oblékala, myslela přitom na mě, a byl jsem díky tomu v povznesené náladě. Bolest z otcovy smrti pomalu ustupovala do pozadí.

Samozřejmě, že by to nebyla moje matka, aby nám dobré časy vydržely věčně. Obávám se, že opět zašla příliš daleko a pustila se do obchodování se zbožím, které nemohla prodat. Během čtyř měsíců neměla žádné peníze k tomu, aby mohla v Číně nakupovat další zboží. Tentokrát zde nebyl můj otec, aby její dluhy vyrovnal. Opět nasadila masku falešného sebevědomí a ve mně rostla sklíčenost, protože jsem věděl, že se opět blíží zlé časy.

Malý děda? Tady nebyla žádná naděje, že by nám nějak pomohl. Matka se příliš bála, aby jej požádala o půjčku. Šla za ním do jeho pokoje a sdělila mu, že vezme Pongsuk do Číny. Domluvili se, že odjedou někdy začátkem podzimu. Dne 12. září, kdy lidé podle tradice navštěvovali hroby svých milovaných, jsme s matkou a Pongsuk šli navštívit otcův hrob. Na všechny padla trudnomyslnost a Pongsuk vzlykala nad hrobem tak, že se třásla po celém těle. Měl jsem za to, že stále truchlí po otci.

Proč mě moje emocionální senzory, na které jsem byl tak hrdý, neprozradily skutečný důvod jejich slz? Necítil jsem nic zvláštního, ale Pongsuk evidentně myslela na svoji budoucnost. Trápila ji muka, o kterých jsem neměl ani ponětí. Vždy mě zlobilo, že mi tyto příznaky stále a stále unikaly.

Po návštěvě hřbitova jsme jeli do Sambongu, kde žila žena, která měla cestu zprostředkovat. Matka se připravovala na přechod hranice do Číny a během této doby jsme žili v jejím domě. V Sambongu byl kopec, který byl nejvyšším bodem v okolí na míle daleko. Když vystoupáte na jeho vrchol a podíváte se jihozápadním směrem přes řeku Tumangang, uvidíte další kopec na čínské straně. Hned za ním lze zahlédnout malé čínské město Kchaj-šan, viditelné jen z tohoto místa. Den před plánovaným odjezdem mě matka s Pongsuk vzala na výlet na vrcholek tohoto kopce.

Matka si prohlížela obzor a rukou si stínila oči. Nakonec našla to, co hledala a ukázala prstem. „Podívejte se, vidíte tam ten dům?“

V Sambongu byl čistý vzduch. Nebyl tam žádný průmysl, který by jej znečisťoval. Mohli jste rozeznat jednotlivé ulice, obrysy větších domů a dokonce i tašky na střechách.

„Kde?“ zeptal jsem se.

„Tam ten dvoupatrový, ze světlého kamene a s tmavě oranžovými taškami.“

„Ano!“ odpověděl jsem. „Kdo tam bydlí? Znáš je?“

„V tomto domě bydlí dva muži,“ řekla matka. „Jeden má osmdesát let a ten druhý jen padesát. Dobře je znám. Bydlela jsem u nich. Kdyby se mi cokoliv stalo, budou vědět, kde jsem.“

Podíval jsem se na ni s překvapením. Neměl jsem ponětí, že matka má nějaké přátele na druhé straně řeky. (Později jsem se dozvěděl, že padesátiletý muž byl partnerem severokorejské převaděčky a prodával vše, co mu přinesla z naší strany hranice.) Mít čínské přátele znamená hodně – velké riziko i velké možnosti. Matka i u mě získala další respekt: dokázala se přebrodit přes tuto studenou řeku, která nám tekla pod nohama, a dokázala navázat kontakty v zahraničním městě. Imponovalo mi to.

„A za tímto domem bydlí jedna velmi hodná žena,“ řekla matka. „Jmenuje se Čohi. Pro mě je něco jako druhá matka. Dokonce jí tak někdy říkám.“ Matka kdysi uklízela v jejím domě a naslouchala jejímu vyprávění. Dcera této staré ženy pracovala v nějakém dalekém městě, a tak Čohi v podstatě moji matku adoptovala.

Tak jako mi můj otec vyprávěl o roli sangdžu, i matka měla svůj důvod, aby mě vzala na vrcholek tohoto kopce. To, jaký motiv se skrýval za touto nenucenou odpolední vycházkou, jsem ale pochopil až později. .

Matka s Pongsuk se připravily tak, aby mohly odjet příštího večera. Díval jsem se na ně, jak si balí věci, a myslel jsem si, že to je jen další cesta, kterou musely podstoupit, abychom přežili. Když došlo na loučení, stáli jsme ve vstupní hale domu, kde bydlela převaděčka. Pongsuk měla na sobě tmavě červený svetr a vlasy měla svázané do ohonu. Nedokážu si vybavit, co měla na sobě matka.

„Na shledanou, Štěňátko,“ řekla Pongsuk.

Myslel jsem si, že se s ní uvidím za několik týdnů, nejdéle za dva měsíce. Šla do Číny vydělat spoustu peněz a hodlala se vrátit. Byl jsem zticha a chladný.

„Ahoj,“ odpověděl jsem jí.

Vzpomínám si na okamžik, jak se otočila a odešla. V mé paměti byl její obličej tmavý stejně jako vzduch kolem její hlavy, jako kdyby za ní někdo rozmazal prostor nějakou tlustou tužkou. Nemohu si vybavit její rysy. Vše, kromě tvaru její hlavy, je nejasné. Nedokážu říci, jak vypadal její obličej nebo zda měla slzy v očích. Znala pravdu o tom, co se mělo přihodit?

Moje mysl byla plná předtuch a smutku, ale mé emocionální senzory byly tehdy vypnuté. Se členy své rodiny jsem se loučil již mnohokrát a ani dnes to nebylo jiné.

Popřál jsem matce šťastnou cestu a otočil se.

Kapitola 24

Zůstal jsem v Sambongu dva týdny, dokud nám matka neposlala první peníze. Bylo to šest set jüanů, a když si zprostředkovatelka ponechala svoji odměnu, vydal jsem se se čtyřmi sty v kapse do Hörjongu. Nikdy jsem u sebe neměl tolik peněz. Bylo to dost na nákup základních věcí na čtyři měsíce. Když jsem přišel do domu Malého dědy, dal jsem mu nějaké bankovky. Byl spokojen.

Malý děda si mě většinou nevšímal. Chodil jsem do školy a hrál jsem si s kamarády. Kartáčoval jsem si sako pokaždé, když mi je někdo pocákal blátem, a se svými starými botami jsem dělal, co jsem mohl. Byl jsem celý pryč do holek a začal jsem znovu hltat filmy.

Měl jsem nyní dvanáct a blížila se puberta. Mým životem byli mí kamarádi. Snažil jsem se příliš nemyslet na matku nebo na Pongsuk a obával jsem se, že mé srdce bude opět plné zármutku. Vede se mi lépe než většině ostatních, říkal jsem si. Nesmím si stěžovat. Jednoho dne jsem se zastavil u jedné ze dvou řek, které protékaly Hörjongem (nebyla to řeka Tumen, která tvořila hranici s Čínou a kam civilisté nesměli), sedl si na kámen a brouzdal se nohama ve vodě. Díval jsem se do dálky na kopec, který byl na čínské straně, a přemýšlel jsem o naší rodině. Na vrcholku kopce byla pagoda v japonském stylu. Byl to pro mě známý orientační bod již od dob, kdy jsem byl malý. Tam někde je Pongsuk i matka, uvažoval jsem. Zajímalo mne, co asi teď dělají.

Moje mladičká prostota dospěla rychle ke konci, když čínské úřady moji matku zatkly a poslaly zpátky do Hörjongu. Řekla mi to jedna kamarádka, která za mnou přiběhla, když jsem se procházel kolem tržiště: viděla skupinu přeběhlíků a lidí, co obchodovali se zahraničím, které vedli ulicemi se svázanýma rukama. (Policie to nedělala ani tak proto, že by chtěla uprchlíky ponižovat, ale prostě neměla žádná auta, aby je mohla převážet.)

„Chytili tvoji matku!“ řekla mi kamarádka.

Zmocnily se mne protichůdné emoce – hanba nad tím, co se jí stalo, nedočkavost, že ji znovu uvidím, i naděje, že vydělala dost peněz, aby nám mohla koupit všechny ty pěkné věci na trhu. Ale ze všeho nejvíce jsem chtěl vědět, co je s Pongsuk.

Museli jsme čekat dvacet dnů, než matku pustili z vězení. Protože nešla hlouběji Číny, dívali se na ni jako na obchodnici. Severokorejské úřady ji propustily s varováním. Pokud by se to mělo opakovat, šla by do vězení na mnoho let.

Jednoho dne jsem se vrátil domů ze školy a uviděl jsem matku, jak je v domě Malého dědy. Seděla na podlaze a jedla z misky polévku, ze které se kouřilo. Byl jsem šokován, když jsem viděl, jak vypadala. Měla rozcuchané vlasy a vystouplé lícní kosti. Její šaty byly špinavé a páchly potem. Matku ve vězení mučili. Nutili ji sedět se zkříženýma nohama celé hodiny a bili ji, jakmile se trochu pohnula. Sedl jsem si vedle ní, ale ani si mě nevšimla, a jen dál hladově srkala z misky polévku.

Pongsuk jsem nikde neviděl.

Má hlad, pomyslel jsem si. V matce jsem vždy viděl jakousi bohyni a myslím, že takové jsou všechny děti. Byla větší než já a silnější. Vždy jsem se obával jejich nálad. Nikdy mi nepřišlo na mysl, že by jí svět dokázal nějak ublížit. A teď tu seděla tak vyhladovělá, že se nezmohla ani na slovo.

Vzal jsem si trochu polévky od Malé babičky – mé pratety –, ale téměř jsem nemohl jíst. Cítil jsem, jak se moje lítost prohlubuje každým okamžikem. Matka mě vůbec nevzala na vědomí, natož aby se otočila a objala mě. Vypadala zkroušená, scvrklá a nešťastná. O stravě v severokorejských vězeních se vědělo, že je zkažená.

Brzy přišel Malý děda, protože se dozvěděl, co je nového. Zuřil, jak jsem ho ještě nikdy neviděl. Pochopil, že jeho sen žít z platu mé matky, byl ten tam. Práskl rukou do stolu.

„Tuhle osobu už neznám!“ zařval. „Kdo jste? Neznám žádnou vdovu po mém synovci!“

Byl jsem z toho v šoku a jen jsem na něj zíral. Právě se zříkal mé matky a hodil za hlavu veškeré nároky na to, aby jí pomáhal.

„Malý dědo, jak to můžeš říct?“ chtělo se mi zakřičet. Ale měl jsem z něj strach a raději jsem mlčel. Chtěl jsem se matky zeptat na tolik věcí. Co se stalo? Kde je Pongsuk? Ale než jsem dostal příležitost, Malý děda to vše zkomplikoval.

„Zneuctila jsi tuto rodinu!“ pokračoval v hulákání. „Musíš tento dům opustit. A vezmi si s sebou toho budižkničemu, svého syna.“

Postavil jsem se a kolébal se z nohy na nohu. Malý děda byl velmi panovačný, ale já jsem cítil, jak se mi zatínají pěsti vztekem. „Ale tys jí řekl jak první, aby šla do Číny,“ chtělo se mi zakřičet. „Žil jsi z peněz, které ti posílala!“

Malý děda rázně odkráčel a chrlil dál přes rameno svá hněvivá slova.

Tehdy jsem pochopil, proč Malý děda poslal matku a sestru do Číny: nechtělo se mu pracovat. Toť vše. Do důchodu odešel ze státních služeb před mnoha lety, ale jeho úspory pomalu mizely. Nechtělo se mu chodit ven a dělat něco jiného, třeba pracovat na poli. Malý děda samozřejmě potřeboval něco jíst a chtěl zůstat ve svém velkém domě. Mnoho lidí v Hörjongu dělalo totéž – žilo díky příbuzným, kteří odešli do Číny a odtamtud jim posílali peníze.

Malý děda se o nás sice staral, ale smrt mého otce pro něj byla především příležitost k obchodu. A nyní tento obchod skončil.

Když odezněl jeho výbuch hněvu, přišla moje prateta a něco nesla. V jejím obličeji se zračila bolest a soucit. Byla to laskavá a tichá osoba, zcela jiná než Malý děda.

„Tady,“ řekla nám. „Vezměte si tohle.“

Byla to malá plastová taška se dvěma uchy. Bylo v ní jídlo: trochu vařené rýže, zelenina a kukuřice. Moje prateta se podívala na matku a pak na mě. Její oči říkaly: Ráda bych udělala něco více. Ale neříkaly: Odpusťte mu. Nebo: Nechte mě to vyřešit. Jejich dům jsme museli opustit.

V Severní Koreji to tak chodilo běžně. Tváří v tvář hladu se hroutily i příbuzenské vztahy. Proč jsem to ani jednou nepochopil? Proč jsem pokaždé předpokládal, že by to příště mělo skončit jinak?

Když jsme s matkou opustili dům Malého dědy, uklonili jsme se, ale hlava nám z toho šla kolem. Co s námi bude?

Kapitola 25

Šli jsme do města a pokoušeli se přijít na to, co budeme dělat dál. Konečně jsem měl možnost zeptat se matky, kde je Pongsuk.

„Je stále v Číně,“ odpověděla mi. „Žije tam s jedním mužem.“

Pokýval jsem hlavou, aniž bych pochopil, o co jde. Našla si manžela?

Později mi došlo, že matka nevzala sestru do Číny, aby jí tam našla práci, ale proto, aby ji tam prodala.

Čínská města a vesnice poblíž severokorejských hranic opustilo mnoho mladých žen, které odešly do továren v Šanghaji a v jiných průmyslových městech. Mnoho zemědělců a malých živnostníků hledalo manželky. Nešlo o manželky v západním slova smyslu – nešlo o nějaké romantické vztahy. Zde byla žena na vaření, uklízení a na sex. To byly severokorejské „otrocké nevěsty“, prodávané za 1500 jüanů (zhruba za 240 dolarů). Sedm z deseti uprchlíků, kteří utíkají do Číny, jsou ženy. V osmdesáti procentech se z nich stanou otrocké nevěsty.

Je to smutný osud, ale nikoliv neobvyklý. Matka, která neměla peníze, aby mohla Pongsuk uživit, musela vědět, že nemá žádnou jinou možnost. Možná, že chtěla zachránit mě, a tak se vzdala mé sestry. Osud otrocké nevěsty přitom nebylo to nejhorší, co se mohlo dívkám ze Severní Koreje přihodit. Z mnoha jiných se staly sexuální otrokyně.

Průvodci slíbí dívkám, že budou mít v nějaké továrně ve vnitrozemí slušné platy, že budou mít spoustu jídla a že budou moci utrácet spoustu peněz. Ale místo toho je prodají do nevěstinců a přinutí je, aby tam pracovaly jako prostitutky. Jejich příchod do Číny znamená často několikadenní bití. Jsou ponechány v místnosti bez záchodu tak dlouho, dokud je to nezlomí. Pak jsou opakovaně a surově znásilněny. Když jdou do města, jejich ochránci jim jsou neustále v patách.

Nevěděl jsem – a nevím to dodnes –, jaký z těchto osudů si Pongsuk musela prožít. Když jsem se na to vyptával matky, řekla mi jen, že si „o tom povíme později“. Když nás Malý děda vyhnal na ulici, byla matka tak zahanbená a deprimovaná, že jsem se nedokázal vyptávat na další podrobnosti. Ale je v tom také kus severokorejského přístupu: svět tě nakonec zraní. Nemá smysl někoho obviňovat, kromě života samotného.

Neustále jsem čekal, že si jednoho dne sedneme a že mi řekne vše, co jsem chtěl o své sestře vědět. Ale nikdy k tomu nedošlo. Kde se Pongsuk nachází, matka ve skutečnosti nevěděla. Musela ji předat svému zprostředkovateli, padesátiletému Číňanovi z Kchaj-šanu, který jí cestu přes hranice zaplatil. A neměla ponětí o tom, kde její dcera nakonec skončila.

Pongsuk byla pryč. To bylo vše, co se k tomu dalo říci.

Matka se rozhodla vzít mě ke své mladší sestře v Undoku – byla to ta stejná „malá teta“, co s námi šla před několika lety na oslavu narozenin, která dopadla tak ponižujícím způsobem. Svezli jsme se na náklaďáku a o dvě a půl hodiny později jsme našli její dům. Za soumraku jsem zaklepal u tety na dveře. Odpověděla mi a s obavami vyslovila mé jméno. Pak uviděla matku a pozvala nás dál.

Zpočátku pro nás měla teta porozumění. Našla nám nějaké rohože na spaní, které jsme mohli používat, a dala nám něco prostého k jídlu. Prozatím jsme byli v bezpečí.

S ubíhajícími dny se však vztah mezi mojí tetou a mnou změnil v něco, co by se mohlo podobat studentským láskám: jeden den jsme si byli zvlášť blízcí, šuškali si a smáli se, aby se na mě další den zlobila, aniž bych věděl proč. Házela po mně zlé pohledy a odmítala se se mnou bavit. Samozřejmě, že skrytým důvodem bylo jídlo. Jejich rodina byla nyní bohatá, alespoň podle měřítek platných v Severní Koreji. Strýc získal víza do Číny a mohl tam navštěvovat své příbuzné. Vracel se pak s televizory, oblečením a jiným spotřebním zbožím, které s velkým ziskem prodával. Viděl jsem, že se teta chtěla o moji matku i o mě postarat, ale jako člověk, který přežil hladomor, se nikdy nezbavila strachu z hladu. Často musela dělat kompromisy a dělit mezi nás jen to, co měla k dispozici. Důsledkem bylo, že nikdo z nás neměl dost. Kvůli podvýživě mi oteklo břicho a hladká kůže napnutá k prasknutí bolela při pouhém dotyku.

Já jsem také čelil dilematu: mám ukrást něco z tetiny bílé rýže a riskovat, že se bude zlobit? Nebo bych měl přijmout to, co je mi dáno, a doufat, že to přečkám? Vůči svým bratrancům a sestřenicím jsem necítil žádnou loajalitu. Byli to pouze soupeři v získávání potravy. Tak jsem to vnímal. Vůči svým příbuzným jsem nyní cítil stejnou bezcitnost, jakou oni prokazovali mně.

Nakonec se nutkání k jídlu ukázalo jako silnější. Jednoho dne, když teta odešla pro dříví na otop, jsem ukradl syrový tuřín z tašky, v níž měla zeleninu. Odhadoval jsem, že jsem měl celou hodinu na to, abych to vše snědl. Hladově jsem se do něj zakousl a bylo mi jedno, že se mi kousky hlíny lepily na kůži.

Pět minut poté, co jsem si dal své první hořké sousto, však vešla teta znenadání do dveří. Rychle jsem kus tuřínu schoval za zády. Zírali jsme jeden na druhého.

Její oči se zalily slzami. „Štěňátko!“ vykřikla. „Ty jsi můj synovec! Stačilo se jen zeptat.“

Podal jsem jí tuřín se sklopenýma očima. Cítil jsem se zahanbeně a měl jsem na sebe vztek. Alespoň v tetě zůstalo něco lidského. Pokud jde o mne, byl jsem jako hladová krysa. Můj hlad mě zcela ovládal. Připadal jsem si surový a odporný.

Neměl jsem to štěstí, že bych měl dlouhodobou zkušenost s lidmi jednajícími za normálních okolností. Myšlenka, že lidé jsou většinou dobří, pokud jim dáte dost jídla a teplé místo, kde by mohli přespat, mi byla zcela cizí. Většinou jsem byl svědkem lidského zla a závisti. Pokoušel jsem si namlouvat: Jsou to jen řeči, pocházející z hladu. Teta je skutečně hodná. Ale nejsem si jist, zda jsem tomu věřil.

Nesnášel jsem, když byli lidé sobečtí. A když jsem byl sobecký já, bylo to ještě horší. Ale je těžké jednat jako lidská bytost, když všichni kolem vás dělají přesný opak. Pak si připadáte jako hlupák. Díky dobrému srdci přijdete o život.

Nechtěl jsem zemřít. Byl jsem pevně rozhodnut přežít. A byl jsem opravdu jiný než můj otec, který byl příliš čestný na to, aby kradl.

Kapitola 26

Manžel mé tety byl horník. Dokud se ekonomika nezhroutila, léta pracoval v jednom státním podniku. Jednoho dne však přestala na jeho pracovišti fungovat elektřina a pracující museli chodit po celé zemi a kopat porůznu díry do země. Díry proto, že důl se tomu mohlo říkat snad jen v Severní Koreji. Používali přitom vybavení, které posbírali na svých předchozích pracovištích. Přesto, že si vydělával prodejem čínského zboží, stále pracoval v dolech, aby uživil rodinu.

Po několika týdnech mi teta navrhla, abych začal v uhelných dolech pracovat také, a mohl tak přispívat na stravu. „Dělej aspoň něco,“ řekla mi. Okamžitě jsem souhlasil. Nikdy jsem nechodil do práce a myšlenka, že budu mít trochu peněz na něco malého k jídlu a možná i na čisté šaty, mě dokázala nadchnout.

Práce horníka v Severní Koreji patří k těm nejpodřadnějším. I kkotčebi, kteří se nacházejí v posledním stadiu smrti hladem, odmítají sfárat do tunelů. „Počkám si ještě den,“ říkávali si. „Možná, že budu mít dnes štěstí a něco vyžebrám na trhu,“ tvrdili, i když celý týden nic nejedli. Doly znamenaly cosi konečného. Smrt hladem je jednoduchá, ale umřít v dolech je strašné. Mnoho mužů bylo zavaleno v tunelech, ve kterých strop podpíralo příliš málo nosníků. Když vytáhli jejich těla nahoru, byla jejich ústa tak napěchována zeminou, jako by to z čisté zlovolnosti udělalo nějaké podzemní monstrum. Doly byly poslední zastávkou před hřbitovem.

Šli jsme dvě hodiny k ústí tunelu, kde se přibližně tucet mužů připravoval ke sfárání. Strýc jim oznámil, že bych chtěl pracovat s nimi. Pečlivě si mě prohlíželi. Ještě dnes si vzpomínám na jejich pohledy: zděšení, ale také jakýsi údiv. „Tohle dítě,“ řekl jeden z horníků a otočil se přitom k ostatním, „přišlo za námi?“ Muži s černými obličeji prohlásili, že je to pitomost. Požádali strýce, ať si mě odvede pryč. Když jsem si stál za svým, pokusili se mě zahnat, ale já jsem se vždy vrátil. Strýc do toho nezasahoval: nebudu-li dost tvrdý na to, abych se dostal do dolu, nebudu ani dost tvrdý na to, abych tam pracoval.

Když zjistili, že se jen tak nehodlám vzdát, mávali na mě vztekle rukama. Když se chceš zabít, říkaly výrazy v jejich tvářích, jsi naším hostem.

Vyšplhal jsem se do velké kovové nádoby a muž stojící u ručního rumpálu nás začal spouštět pod zem. Při prvním sfárání jsem měl velký strach. Šachta byla tak úzká, že jsem během jízdy dolů mohl natáhnout ruku a dotknout se okolní země. Vše kolem mne zčernalo a ještě než jsme dorazili na dno, teplota vzduchu prudce stoupla. Asi po sto yardech jsmenarazili na pevnou zem. Mé nářadí se skládalo z těžkého kovového sochoru. Sehnul jsem se a následoval ostatní horníky do horizontální spojovací chodby, vykopané v zemi. Když se muž přede mnou zastavil, zaslechl jsem řinčení kovu o zeď. Otočil jsem se a začal bušit sochorem do uhelné sloje.

V dole nebyla žádná světla, jen několik lampiček na našich plastových helmách, které jsme měli připevněné řemínkem pod bradou. Ve spojovací chodbě jsem si nevšiml žádných nosníků nebo výztuží. Nechtěl jsem ani pomyslet na to, co by se stalo, kdyby se půda dala do pohybu a celého mne zasypala.

Bušil jsem do uhlí, které ozařoval slabý paprsek mého světla, a po dobu dvanácti hodin jsem se nezastavil, s výjimkou krátké přestávky na oběd. Byly to nudle a malý bochánek z kukuřičné mouky. Při práci v dolech šlo sice o život, ale na druhé straně to bylo natolik namáhavé, že vám museli dávat alespoň slušné porce jídla.

Ke konci dne jsem necítil ruce ani horní část těla. Když mi muž, které pracoval vedle mne, poklepal na rameno, sehnul jsem se, naložil veškeré narubané uhlí do velkého kbelíku a odnesl jej na místo, kde dopadalo shora světlo. Byl jsem tak unavený, že jsem měl pocit, jako by mě opustila moje duše a kráčela vedle mne. Až zpátky na povrchu jsem zjistil, jak byla moje hromada uhlí malá ve srovnání s ostatními horníky, kteří tu pracovali se mnou. Moje mzda se skládala z oběda, který jsem snědl, a malého podílu uhlí, které jsem ten den vytěžil. Odnesl jsem si svůj podíl k tetě a dal jej stranou. Každý den jsem přidával na hromadu jeden kbelík a snil jsem o tom, že jednoho rána půjdu na trh, uhlí prodám a koupím matce spoustu jídla a několik drobných pochoutek pro sebe. Těmto fantaziím jsem se oddával celé hodiny, zvláště pak v důlní šachtě, kde jsem v potu tváře dřel hluboko pod zemí. Myslel jsem si, že si malý kousek štěstí vydobudu prací.

Ale dopadlo to jinak. Po několika měsících za mnou přišla teta a požádala mě, zda bych nemohl přispět svým uhlím do rodinného rozpočtu. Můj sen byl ten tam. Peněz, které by získala z toho, co jsem nashromáždil, nebylo mnoho, ale přesto je chtěla. Musel jsem tuto hořkost přenést přes srdce a přitom mlčet, ale trápil jsem se tím celé dny. Bylo mi k pláči.

Horníci ke mně byli většinou laskaví. Věděli, že nic horšího, než je tohle místo, neexistuje a že není možné spadnout hlouběji. Po několika dnech mého ubohého snažení mi našli jednodušší práci. Ukázali mi, jak pracovat se zavzdušňovacím kolem. Bylo to kolo odmontované z bicyklu a připevněné na rouru, která dopravovala vzduch dolů do chodeb, kde pracovali horníci. Tímto kolem jsem točil a točil nekonečné hodiny, až jsem přestal cítit pravou ruku. Veškerý cit mi končil u ramena. Kolem druhé hodiny mého prvního dne u kola jsem podvědomě snížil rychlost otáčení. Zdálo se mi, že brzy padnu do mdlob.

Najednou se začala trubka namontovaná na zavzdušňovací přístroj klepat. Horníci dole v šachtě s ní třásli, aby mi dali vědět, že jim nepumpuji dost vzduchu. Kdybych nepřišel k sobě a nezačal kolem točit rychleji, zemřeli by. Snažil jsem se bojovat s mrákotami, které se mě zmocňovaly, a zvýšil jsem tempo. Se zapadajícím sluncem vytáhli horníci klec ze šachty a shromáždili se kolem mne . Lomcoval jimi vztek, ale když mě spatřili – bůhví, jak jsem vypadal ke konci směny –, jejich hněv polevil. „Zkus zítra pumpovat o něco víc,“ řekl mi strýc. Přikývl jsem.

Z těchto dní se mi do paměti nejvíce zapsaly svíčky. Každé ráno jsme jednu zapálili, nakapali trochu vosku na dno železné nádoby a zafixovali ji tak, aby se nepřevrhla. Pak horníci připevnili nádobu na staré lano a spustili ji do šachty. Postupně se plamen v černé díře zmenšoval. Pokud v místech, kde se nacházelo uhlí, nebyl žádný kyslík, nedalo se tam pracovat.

Když svíčka svítila dál, horníci si vzali své nářadí a sfárali dolů. Někdy se však ohýnek jen zatřepotal a zhasl a nám bylo jasné, že dole by nemohl nikdo přežít, ani kdybych tam napumpoval sebevětší množství kyslíku. V takových chvílích se nás zmocnil pocit beznaděje a v tichosti jsme vytáhli nádobu nahoru. Bez práce budou rodiny horníků hladovět. Mnozí z nich měli doma děti, které byly tak podvyživené, že by pár dnů bez jídla nemusely přežít. Nikdo nevydal ani hlásku.

Tento výjev se mi vrací na mysl vždy, kdykoliv se snažím vysvětlit lidem, jaké poměry panovaly v mé vlasti. Zmizely elementární složky, ze kterých se skládal obyčejný život. Moji spolužáci, má televize, na které jsem tak lpěl, náš dům i rodina, to vše zmizelo jako oheň svíčky, který pohltila nejčernější tma. Myšlenka, že se ze Severní Koreje vytratil i kyslík, byla komická, ale ani mně, ani horníkům to k smíchu nepřipadalo. Co přijde na řadu příště? Voda? Sluneční svit?

Již dříve jsem si všiml něčeho podobného, když jsme jeli s otcem a Pongsuk vlakem do Hädžu v době, kdy začal hladomor. Jednoho rána během této nekonečné cesty jsem v polospánku zaregistroval nějakého severokorejského vojáka, který se právě probral ze spánku. Něco vykřikoval. V noci mu někdo ukradl bundu. Několik cestujících ho pozorovalo, jak rozčileně hledá část uniformy, která mu chyběla. Byla pryč.

Za normálních okolností by krádež vojenské uniformy byla nejen nezákonná, ale naprosto nemyslitelná. To by nikoho ani nenapadlo. Páni, tahle vojenská bunda vypadá tak dobře. Co kdybych... Když jsme vojáka pozorovali, obávali jsme se, co by mohl udělat. Zavolat policii a obvinit nás z krádeže? Začít nás mlátit a nechat ležet vedle tratě, aby nás sežrali divocí psi? Cestující se začali trousit pryč.

Místo vzteku se však na mladém obličeji tohoto muže objevilo cosi, co mohu popsat jen jako veselost. Začal se smát a smích se zmocnil celé jeho těla. Probouzeli se další lidé a zírali na něj. Nevěděli jsme, co si máme o jeho reakci myslet, a podivnost jeho chování mi zůstala v paměti ještě mnoho let.

Teprve při práci v dolech jsem pochopil, co v tom okamžiku asi cítil. Realita, kterou poznával od svých dětských let, byla ta tam. Jídlo bylo pryč. Zákon a právo také. Stovky lidí byly namačkány ve vlaku jedoucím nikam. A lidé kradli příslušníkům Korejské lidové armády uniformy. Jako by svým smíchem chtěl říci: Ne, tohle nemůže být pravda. Tomu se prostě nedá věřit! Co je to za bláznivý svět, ve kterém se právě nalézám?

To je věc, které lidé na dnešní Severní Koreji nerozumí. My jsme se „nevzdali“ naděje, ani jsme ji „neztratili“. My jsme ji pevně sevřeli veškerou silou, kterou jsme měli. Co nám chybělo, bylo těch několik málo molekul vzduchu, které by tuto naději dokázalo podnítit. Ty odvály neviditelné síly nepřátelského prostředí, v němž jsme jakousi náhodou žili. Byla to neviditelná moc, se kterou jsme se nikdy nesetkali a nikdy neměli možnost ji oslovit. Svíčka zhasla a nás zaplavila temnota.

Za těchto okolností byla naděje nadlidským vypětím. Začal jsem lépe chápat otce, kterého tato země zlomila. Nyní již vím, že toho na něj bylo příliš mnoho. Jak po vás může někdo chtít dýchat, když není co?

Po několika měsících pobytu požádala teta matku, abychom její dům opustili. Další rodinné pouto bylo zpřetrháno. Při balení našich věcí matka začala opět hovořit o tom, že by odešla do Číny, aby tam vydělala nějaké peníze.

Pochopil jsem, že brzy zůstanu sám.

Kapitola 27

Na jaře roku 2003 jsme byli zpátky v Hörjongu. Matka šla bydlet k jednomu příteli a připravovala se na další cestu do Číny. Bylo lepší, když budeme žít odděleně. Nemohla se o mě starat a byla pro mě vlastně přítěží. Byl jsem ponechán vlastnímu osudu.

Stále jsem se nemohl smířit s tím, že Pongsuk byla pryč a že měla tak neblahý osud. Upínal jsem se k naději, že se provdala za někoho, kdo s ní zacházel dobře. Mnoho nocí jsem vedl s tímto čínským mužem fiktivní rozhovory. Postarejte se prosím o Pongsuk. Zasluhuje si něco mnohem lepšího, než čeho se jí dosud v životě dostalo. Staří lidé z Manjangu měli pravdu: Pongsuk nebyla jen tak ledajaká sestra. To jsem si uvědomil až tehdy, když jsem o ni přišel.

Během prvních hodin po našem návratu do Hörjongu jsem nejvíce vzpomínal na poslední okamžiky, kdy jsem svou sestru viděl, na to obyčejné „ahoj“, když jsem se s ní loučil, zatímco ona určitě znala pravdu. Proč za mnou nepřiběhla, aby mě objala? Proč jsem neobjal já ji?

Neměl jsem ponětí, že naše „ahoj“ bude tím posledním. Pronásleduje mě to dodnes.

Jednou tě Pongsuk najdu, říkal jsem si pro sebe.

Na život na ulici jsem nebyl připraven. Když jsme dorazili do Hörjongu, neměl jsem žádné další šaty ani peníze. Měl jsem na sobě černé sako, které jsem si před rokem vyprosil na matce kvůli mé náklonnosti k Hjemi.

Loutku, kterou mi Hjemi darovala, jsem dávno ztratil. Z tohoto života jsem neměl již nic. Vše, co se mi podařilo zachránit, bylo jen to černé sako, které bylo tak rozedrané a špinavé, že tu o nějaké módě nemohla být ani řeč. Ale bylo mi třináct a na tom, že jsem si sám sobě pánem, bylo i něco vzrušujícího. Poprvé v životě jsem byl svobodný.

Šel jsem tři nebo čtyři míle po Hörjongu a ohlížel jsem se po něčem k snědku, ale na nic jsem nenarazil. Neměl jsem vůbec ponětí, kde nějaké jídlo hledat nebo jak si o něj říct.

Tu noc jsem šel do míst, kde bydlel Malý děda. Kousek za zdmi jeho domu bylo kukuřičné pole. Tam jsem často naslouchal vlnění stonků ve větru, vydávajících zvláštní šustivý zvuk, typický pro kukuřici, která je téměř zralá. Byl jsem celý nesvůj, když jsem šel cestou, vedoucí k hlavním dveřím jeho domu. V duchu jsem si představoval, že jsem u branky udělal vpravo v bok a šel po cestě, po níž jsem tak často chodíval, i když mé nohy ve skutečnosti kráčely k poli s řadami zelené kukuřice. Představoval jsem si, jak jsem proklouzl předními dveřmi a šel přímo tam, kde býval můj pokoj. Nasával jsem jeho teplo, linoucí se z podlahových prken. Vše se připravovalo na spánek.

Tato fantazie mi však vydržela jen chvíli. Brzy jsem byl v poli, skrytý hluboko v kukuřici, a hledal jsem nějaké místo, kde bych mohl tuto noc přespat.

Našel jsem ho, až když svítily hvězdy. Ležel jsem v jedné z brázd, jejíž boky ze suché hlíny byly na obou stranách zkosené. Mezi nimi bylo úzké místo, které přesně pasovalo na moje hubená ramena. Lehl jsem si na zem a díval se na nebe skrz slupky, ze kterých právě začínaly rašit světle hnědé střapce – signál, že kukuřice právě zraje. Stvoly kukuřice se nade mnou klátily v prudkých závanech teplého větru a já jsem si hověl na vyhřáté zemi.

Dům Malého dědy byl ode mne asi pět set stop. Představoval jsem si, jak se se ženou připravují na noc a jak spolu hovoří tichým hlasem. Zajímali se o to, kde právě jsem? Věděli, že jsem opět ve městě? Dělali si starosti s tím, že jsem tu noc neměl co jíst, nebo se jim jejich vzpomínky na mě vytratily již před mnoha měsíci z paměti? Malý děda mě pravděpodobně vymazal z paměti už v okamžiku, kdy jsem opustil jeho dům. Nebyl to typ člověka, který by dokázal mít nějaké výčitky svědomí.

Nebyl jsem nešťastný. Říkal jsem si: Tohle je lepší než mé staré rohože na spaní! Díval jsem se na nádherné hvězdy, což byla univerzální útěcha pro všechny Severokorejce, kteří neměli střechu nad hlavou. Byl jsem příjemně unavený a brzy jsem usnul. Moje zemitá brázda mě držela ve svém těsném objetí.

Nejhorší nepřítel těch, co spí pod širým nebem, přichází přibližně v jednu hodinu ráno. Je vám zima. Ve svých snech začnete cítit, že se do vás něco vkrádá. Pocítíte to na své kůži, i když vaše mysl ještě spí. Pak vás vzbudí chladná rosa. Už nejste v teple a suchu a vaše nálada jde k bodu mrazu. Otevřel jsem oči přibližně ve dvě. Řady kukuřice byly nyní černé a jen jejich třásně lemovalo měsíční světlo. Moje dobrá nálada byla ta tam. Poprvé v životě jsem pocítil, co to je být bezdomovcem.

Házel jsem sebou, otáčel se a pokoušel se opět usnout, ale nová rosa se smísila s hlínou a vytvořila bláto. Moje oblečení se ušpinilo a zmačkalo. Nakonec jsem musel vstát a tu noc jsem již neusnul. Kůži jsem měl pokrytou tenkou vrstvou špíny. Měl jsem hlad. Ve tři hodiny ráno jsem vykročil směrem k městskému tržišti v Hörjongu.

Když jsem tam za půl hodiny dorazil, byla ulička, ve které stávali prodejci ve svých malých stáncích, opuštěná. Zmocnil se mě pocit osamocení. Zdálo se mi, že jsem jediným člověkem v Hörjongu, který je vzhůru, a nikdo nevěděl, že mám hlad. Nikoho to nezajímalo.

Jakmile se slunce vyhouplo nad kopce, začali na tržiště konečně proudit lidé. Prodejci si stavěli své skromné stánky nebo postávali podél silnice a nabízeli své zboží: hřebeny, sluneční brýle, hodiny, cibuli, okurky, kukuřičnou mouku. Ti, co prodávali polévku, přišli se svými hrnci, naplněnými až po okraj, a opatrně je položili na zem. Přišli i kkotčebi s malými ušpiněnými obličeji, oblečeni v umaštěném a otrhaném oblečení, a snažili se vyžebrat kousek jídla nebo vyčkávali na správný okamžik, kdy budou moci něco ukrást. Nikomu jsem tam nestál ani za pohled.

Toho dne jsem se potloukal na trhu od úsvitu do soumraku, neschopen slova. Přišly tam i jiné děti bez domova a postávaly vedle mě. Byl vrchol léta. Páchli jsme jako shnilé ovoce.

Některé z dětí bez domova na zákazníky pokřikovaly: „Můžete mi dát zbytek z vaší polévky?“ V Severní Koreji se nežebrá o celou porci. Žebrá se o zbytky polévky v misce, o jeden hlt kalné vody na dně dřevěného hrníčku. Několik kkotčebi narazilo na lidi, kteří jim byli ochotni věnovat usazeninu z jejich misek. Nebylo to mnoho, jen pár kalorií, aby mohli vydržet hodinu nebo dvě. Ostatní z nás se na ně i přesto dívali a naše ohryzky nám poskakovaly v krku, jako bychom jedli s nimi. Seděl jsem na zemi a cítil zvláštní úzkost a hlad, který mě bodal stále silněji.

Obával jsem se, že pokud poprosím o polévku, můj stav se změní v cosi permanentního. Bál jsem se, že by tato slova účinkovala jako a já bych se z obyčejného chlapce stal jedním z kkotčebi. Na rozdíl od jiných dětí, které jsem zde viděl a které rodiče opustili již ve věku čtyř či pěti let, se o mě starali až do pubertálního věku. Měl jsem spoustu pěkných vzpomínek a to mi dodávalo naději.

Na druhé straně pro mě bylo mnohem těžší uvěřit, že jsem skutečně bezdomovcem. A tak jsem byl zticha. Pokud v tom budeš takto pokračovat dál, říkal jsem si, určitě zemřeš hlady.

Toho večera, když všichni trhovci odešli, jsem šel do domu jednoho mého přítele. Vzal mě k sobě na jednu noc a nechal mě tam přespat. Ani jsem ho nežádal, zda bych tam nemohl zůstat déle – věděl jsem, že bych mu byl na obtíž. Pokud jste navštívili nějakého přítele v době oběda před vypuknutím hladomoru, vaši hostitelé vás vždy pozvali k jídlu. Ale dnes se jakákoliv neohlášená návštěva považovala za neslušnou. Tím jste totiž žádali o to, aby vám dali najíst. To se nesmělo.

Druhý den jsem opět strávil na tržišti, ale stále jsem se nedokázal přimět k tomu, abych ze sebe vydal jediné slovo.

Přespal jsem v kukuřičném poli, a když jsem se na tržiště vrátil potřetí, umiňoval jsem si, že už nemohu zůstat zticha. Řekni něco. Popros o polévku a možná, že se najíš. Ale nevydal jsem ze sebe ani hlásku. Připadal jsem si hloupě a bál jsem se toho, co by následovalo. Obličej mi pokrývala vrstva špíny a uhelné saze, které na něm vytvořily lesklou patinu. Vypadal jsem jako nějaká strašidelná loutka. Z děravých bot mi vylézaly špinavé prsty, potažené škraloupem bláta. Kvůli dešti a blátivé břečce se mi začaly rozpadat boty. Moje oči vypadaly větší, protože hladovění napnulo kůži kolem nich, a v mých otrhaných, špinavých a smradlavých hadrech se zabydlely vši.

Nekoupal jsem se týden či dva. Poslední sousto jsem měl před třemi dny. Ale stále jsem myslel jako dospívající kluk z celkem dobré rodiny, který chodil do školy a zajímal se o dívky. Jako chlapec, který měl otce, jenž se o něj staral, a sestru, jež mu dávala svou rýži a prohlašovala u toho, že ona už má dost. Jenže tímto chlapcem jsem již dávno nebyl. Musel jsem se s tím smířit.

Odpoledne třetího dne se táhlo a zákazníků bylo stále méně, navíc jsem dostal z hladu žaludeční bolesti, které mě řezaly jako nože, drásající můj hrudní koš odshora až dolů. Odešel jsem na druhý konec trhu, daleko od míst, kudy by mohli jít domů moji spolužáci ze školy. Bál jsem se, že tu potkám někoho, koho jsem znal z dřívějších dob. Ten první pohled, kdy vás poznají a si všimnou si, že jste mezi kkotčebi. Krásná Hjemi, zírající na mě pohledem,který říká: Již nejsi lidskou bytostí. Je mi tě líto.

Kolem mě pokřikovali jiní kkotčebi: „Mohl bych mít zbytek vaší polévky?“

Stál jsem na okraji cesty, mírně se kymácel a snažil se, abych nespadl před sebe do bláta. Trhovci, kteří zde prodávali polévku, kukuřičné nudle nebo rýži po mně házeli zlostné pohledy. Věděli, že již pouhý pohled na mě, natož můj zápach, připravoval jejich potenciální zákazníky o chuť. Používali stejnou misku pro všechny zákazníky, a pokud by některý z nich viděl, že se jich dotkl nějaký kkotčebi, mohli by se otočit a jít k jinému prodejci.

Byla to jen naše špína, nebo se báli, že se náš stav přenese i na ně? Nevěděl jsem. Na tyto otázky nebylo v mé mysli místa.

Říkali nám kkotčebi, „potulné vlaštovky“, kvůli způsobu, jakým se shýbali a hledali na zemi zrnka rýže nebo kukuřice. Připusťme, že jsme skutečně vypadali jako ptáci, ale ne jako vrabci. Spíše jako vrány nebo otrhaní supi, kteří se snášejí na svou další kořist a vykřikují jedno a totéž.

„Mohl bych... Mohl bych... Mohl bych...“

Už jsem se necítil jako lidská bytost. Ta mívá spoustu myšlenek, které jí procházejí hlavou, mnoho emocí, některé šťastné, některé méně šťastné. Potulní vrabci myslí jen na jedno – na jídlo – a ovládá je jediná touha, kterou lze shrnout do jedné věty: Nechci zemřít. To je důvodem ztráty veškeré kultivovanosti, kterou jste měli dříve. Hlad je příčinou, že vás hlas zní divně. Vaše oči jsou bezduché a mají skelný výraz. Vaše ruce chňapají po zákaznících, kteří přišli na trh, a děsí je. Nemůžete si pomoci.

Nakonec jsem to už nemohl déle vydržet. Pokud si neobstarám něco k jídlu, napadlo mne, nemusel bych zítra na tržiště dojít. Začal jsem v davu hledat někoho, v kom by mohlo zůstat i po tolika letech hladomoru aspoň trochu laskavosti. Zahlédl jsem muže, který vypadal jako cestující. Byl starší než moji rodiče, pocházel určitě z venkova, nebyl bohatý a v obličeji měl něco sympatického. Tento muž ví, co znamená o něco usilovat, pomyslel jsem si. To je on. Rozběhl jsem se k němu a zvolal jsem vysokým a nervózním hlasem „Mohl bych dostat zbytek...“ Ale on se na mě jen podíval znuděným pohledem a prošel kolem mě.

Když už to jednou uděláte, je to pak o to jednodušší. Ten den jsem dostal dva hlty polévky. Cítil jsem, jak se mi vlažná tekutina vlévá do krevního oběhu. Bylo to jako vzepětí síly, která rozsvěcuje světla v domě, aby pak pozvolna zase zhasla.

I když vám někteří lidé předají své misky, většinou se na vás oboří: „Vezmi si to a zmiz.“ Vrazí vám misku tak prudce, že část polévky se přelije přes okraj a vyšplíchne na zem. To je pak k ničemu. Když odešli zákazníci domů, šel jsem na nádraží v Hörjongu, abych tam přespal na jedné z dlouhých dřevěných lavic. Žaludek jsem měl plný asi z jedné třetiny. Později jsem se přesunul na jednu z opuštěných parních lokomotiv, které rezivěly na vedlejší koleji. Její masivní železná konstrukce absorbovala celý den teplo, které mě pak hřálo v noci.

Za jídlo jsem byl vděčný. Měl jsem pocit, že jsem dosáhl vítězství, ale bylo mi jasné, že dva hlty polévky mě nedokážou udržet při životě příliš dlouho. Potřeboval jsem být mazanější, pokud jsem chtěl přežít.

Kapitola 28

Chodil jsem na tržiště pravidelně a každý den jsem byl na místě hned po rozbřesku. Byl jsem obvykle jedním z prvních kkotčebi, kteří tam přišli, ale brzy se na ulici vyrojili další. Pokud jsem zrovna nepokřikoval na zákazníky, sledoval jsem ty nejúspěšnější žebráky. Ty, kteří měli nejjasnější oči a nejvíce energie. Všiml jsem si, že se vždy zaměřovali na určitý typ lidí a že měli nějakou strategii.

Nejlepším terčem byli vojáci. Ti, kteří přicházeli na trh, byli většinou důstojníci a někteří z nich vydělali nějaké peníze braním úplatků od lidí, přecházejících hranici do Číny. Byli mladí, stále ještě idealističtí, stále hrdí na Severní Koreu, jako býval můj otec. Kousek jídla mi nabídla asi polovina z nich, ale bylo to mnohem více, než co jsem dostal od obyčejných lidí. Mladý důstojník byl schopen mi dát poslední hlt své polévky a říct: „Ubohý chlapče, vezmi si ji.“ Pokud jsem uviděl nějakého vojáka, jak jde po ulici, snažil jsem se u něho být jako první.

Na druhém místě byly babičky. Ty přicházely obvykle na trh v poledne, aby něco nakoupily pro své rodiny. Dívaly se, jak hlasitě srkáte poslední hlt polévky, a i když neřekly nic, jejich oči byly laskavé a plné soucitu. Možná, že měly vnoučata, jako jsem byl já. Někdy mi vrtalo hlavou, zda mi nedaly polévku, kterou samy potřebovaly pro sebe.

Ale nikdy jsem to neodmítl. To bylo prostě nemyslitelné.

Po několika týdnech, jež jsem na trhu strávil, jsem měl jasno, u kterých lidí je nejpravděpodobnější, že by mi něco dali. Lidé z venkova byli lepší než lidé z města.

Ženy byly lepší než muži (s výjimkou vojáků). U bohatých lidí to bylo beznadějné. Pokud jsem si pečlivě dokázal vybrat cíl, můj denní příjem se zvýšil na čtyři hlty polévky denně.

Ale stále to nestačilo. Někdy jsem totiž nedokázal přesvědčit ani jednoho člověka, aby mi věnoval zbytky svého jídla. Tehdy jsem pociťoval narůstající paniku. Že to nefunguje. Že to nezvládnu.

Někdy jsem pozoroval kkotčebi, kteří přišli na trh a stáli tam jako zpočátku já, báli se promluvit nebo přejít hranici do neznámého. Možná si představovali, že stačí, když si sednou na kraj silnice se zkroušeným výrazem na tváři, a že se nějaký kolemjdoucí slituje a nabídne jim něco k jídlu. Nevěděli, že tohle se ještě nikdy nestalo. Ani jednou. Museli jste někoho požádat, nebo vám hrozila smrt.

Druhým týdnem se mazanější začátečníci pokoušeli krást lidem z vozíku. Třetí nebo čtvrtý týden již vytvářeli aliance s jinými kkotčebi a stali se součástí menších gangů. (Být bezdomovcem na trhu bylo něco jako škola: během prvních několika dnů si vytvoříte vazbu na jiné nově příchozí kkotčebi. Takoví „spolužáci“ pak spolu často zůstávali celé roky.) Jeden sirotek odvedl pozornost prodavače nebo vyvolal hádku, zatímco jiní mu vykradli vozík. Vyměňovali si znalosti a zdokonalovali své techniky.

Jak rychle jsme se všichni změnili! Byl jsem tím naprosto překvapen. Rychle jsme se z nevinných dětí stali tvrdými chlapci, kteří se dali dohromady, aby oklamali jiné dobré lidi. A ti, kteří se nedokázali změnit, prostě zmizeli. To byli chlapci a dívky, jejichž těla jste ucítili ve vysoké trávě, když padla noc a vy jste hledali nějaké místo na spaní.

Jako člověk bez domova potřebujete pouze dvě věci: jídlo a teplo. Teplo vás udržuje při životě v noci, když teplota klesá pod bod mrazu. Během takových nocí musíte být pod střechou, jinak zemřete. Čas od času narazili kkotčebi na ulici elektrický transformátor a schovali se tam, ale tyto jednotky nebyly dobře udržované a jejich dráty se časem prodřely. Některé sirotky dokonce zabil během studených nocí elektrický proud.

Já jsem se k něčemu podobnému nikdy neuchyloval, ale vždy jsem se díval po popelu. Ve většině severokorejských domácností vyhazovaly hospodyně kousky uhlíků, kterými vytápěly podlahy, na hromadu v zadní části svých domů. Někdy byl tento popel ještě teplý. Pokud jsem nějakou takovou hromadu uviděl, lehl jsem si na ni, přitiskl se obličejem na její povrch a vstřebával její teplo. Bylo to uklidňující a vonělo mi to jako náš starý dům ve čtvrti 8. července. Usnul jsem a snil o časech, kdy jsem měl střechu nad hlavou a někoho, kdo mě miloval. Jedinou špatnou stránkou bylo, že se na vás lepil uhelný prach. To bylo důvodem, proč mělo tolik kkotčebi ušpiněné obličeje.

Teplo jste potřebovali jen na několik hodin v noci. Pokud jste byli v zoufalé situaci, mohli jste si nasbírat nějaké větve, kterých bylo stále méně, a udělat si ohýnek. Ale na jídlo jste museli myslet neustále. Jak ho získat, kolik ho bude, a když už nějaké seženete, jakou bude mít chuť?

Co jsem se stal bezdomovec, byl jsem někým zcela jiným. Především jsem byl nemile překvapen, když jsem zjistil, že jsem lepším zlodějem než žebrákem.

Bylo to zcela přirozené. Skoro jako by mé tělo vědělo, co má dělat, když hlad dosáhl určitého stupně. Nevzpomínám si, že bych kdy u kradení pociťoval nějaký morální problém.

Prodejci, kteří stáli v řadě na silnici, vedoucí k městskému trhu v Hörjongu, mi padli za oběť jako první. Ale díky mnoha jiným kkotčebi, kteří jim zkoušeli krást jejich zboží dříve, již měli své zkušenosti. Trhovci seděli poblíž zdi ze škvárobetonových tvárnic, která lemovala tržiště, a postavili si své koše před sebe. Tím znemožnili lidem, jako jsem byl já, aby jim nenápadně proklouzli za záda a kradli jim jejich bochánky. K takovým trhovcům jsem se mohl přiblížit jen zepředu, jenže když jsem se o to pokusil, začali na mě vrhat zlé pohledy a křičeli, ať táhnu pryč. Chápu, že měli rodiny, o které se museli starat. Ale na to jsem nemyslel. Já jsem pouze viděl bochánky a koláče v jejich koších a jejich nadáváním jsem se nenechal zahnat pryč.

Dlouho jsem je pozoroval. První věci jsem si všiml hned zrána, když mnozí z nich stáli nad svými koši a byli nadmíru pozorní. Jejich oči vrhaly zlé pohledy na každého, kdo vypadal jen trochu podezřele. (Já jsem vypadal velmi podezřele.) Jenže jen málo zákazníků mělo dost peněz na to, aby si mohlo něco koupit, takže trhovci nakonec tak dlouho a bez přestávky upřeně zírali na své koše, až je to po nějaké době začalo nudit. Když jsem tyto trhovce hodiny a hodiny pozoroval, zjistil jsem, že upadli do jakéhosi stavu zasněnosti. Abych si vyzkoušel jejich reakci, prošel jsem se před jejich koši a sledoval, zda si mě všimli. Někteří ne. Tito trhovci zhypnotizovali sami sebe. Mysleli na své děti nebo vzpomínali na film, který někdy viděli. To znamenalo, že se mohu k jednomu z nich nepozorovaně přiblížit, natáhnout ruku, sebrat mu nějaký bochánek z koše a odejít, jako by se nic nestalo. Když jsem to udělal poprvé, srdce mi bušilo radostí. Loudal jsem se ulicí a přežvykoval koláček, jako kdybych byl nějaký boháč.

Ukradené koláčky chutnají lépe než ty koupené. To je další věc, kterou jsem se naučil.

Trhovci však byli většinou pozorní a můj trik fungoval jen někdy, takže jsem brzy vyvinul novou techniku. Někteří z nich sedávali na vyvýšeném břehu řeky Hörjong, kudy procházeli lidé, mířící do města. Řeka tekla šest stop pod nimi a ohraničovaly ji betonové zdi, které měly zadržovat vysoký stav vody během povodní. Přešel jsem k jinému úseku řeky a v místě, kde byla voda mělká, jsem do ní skočil. Pak jsem se vrátil po břehu až k trhovcům, kteří nyní seděli zády ke mně jen kousek nad horním okrajem zdi. Zachytil jsem se za betonový okraj a vylezl nahoru, až jsem uviděl jednu nebo dvě stopy před sebou koše trhovců. Rychle jsem natáhl ruku a popadl nějaké pečivo nebo koláč, zatímco trhovci upírali své zraky na lidi, kteří procházeli kolem. O mně neměli ani potuchy.

Byl jsem na svoji šikovnost celkem hrdý. Bohužel kolemjdoucí, kteří viděli dětskou ruku, jak se neznámo odkud objevila, se často lekli, a nakonec upozornili trhovce, že něco není v pořádku. Tím moje krádeže koláčů skončily.

Moje nová profese byla vzrušující. Naprosto jsem si to užíval a stal jsem se jedním z nejlepších zlodějů na trhu. Bylo to poprvé, co jsem před sebou viděl naději – ne na celý život, jak jsem si kdysi představoval, ale na přežití.

Moje zkouška, jak se ukázalo později, právě začala.

Kapitola 29

Po několika měsících, kdy jsem se musel starat sám o sebe, jsem začal slábnout. Zkušenější trhovci mé triky prohlédli a bylo tam jen málo nových, kteří měli na prodej nějaké jídlo. Počet kkotčebi den ode dne rostl. Všichni jsme jedli méně. Často jsem chodíval spát do jednoho ze starých rozbitých vlaků na železniční stanici a nemohl jsem usnout, protože mě sužoval hlad. Někdy jsem byl dva či tři dny bez jediného sousta.

Rozhodl jsem se, že se budu věnovat krádežím.

V Severní Koreji existovaly tři typy lokalit, kde se pohybovalo mnoho zlodějů. Jednou z nich byly železniční stanice. Počátkem třetího tisíciletí dovážela vláda mnoho základního zboží z Číny. Kukuřice a umělé hnojivo se převážely v dlouhých vlacích v uzavřených vagónech, které pečlivě střežila železniční stráž. Hlavní železniční stanice byly v Severní Koreji dost daleko od sebe, takže když vlak v některé z nich zastavil, posádka si často potřebovala udělat přestávku. Vykoupat se nebo si koupit nějaké jídlo ve stánku u silnice hned naproti stanici. To byl okamžik, kdy zloději udeřili. Utíkali k trati, vlezli pod vagóny a snažili se najít něco, co by mohli ukrást a později prodat.

Této činnosti se věnovali nejrůznější kategorie lidí: babičky, otcové, těhotné ženy, starci i osiřelé děti. Vyrojili se v prostoru pod nástupištěm a důkladně prohledávali zem kolem kolejí, aby zde našli kukuřici, která propadla štěrbinami nákladních vagónů. Vlaky tam stávaly hodinu či dvě a během této doby jste mohli nasbírat až půl hrsti žlutého kukuřičného zrna smíchaného se škvárou a hlínou. Jednou či dvakrát jsem se k těmto lidem ze stanice přidal. Mám stále v paměti, jak mi stoupl tep, když jsem v přítmí zahlédl rozsypanou kukuřici. Bylo to jako sprška zlatých nuggetů. Ale museli jste sebou hodit, protože zrno bylo během několika vteřin pryč a další vlak tudy mohl projíždět až za několik dní.

Umělé hnojivo se kradlo hůře. Po chemickém hnojivu je v Severní Koreji velká poptávka a je velmi drahé. Když jste tedy získali jeden hrníček hnojiva, mohli jste si dovolit dvě dobrá jídla. Celý pytel tohoto artiklu pak znamenal výhru v loterii, jenže abyste se k němu dostali, museli jste riskovat život. Pokud by vás chytla stráž, rozbila by vám hlavu obušky a nechala vás na kolejích, aby vás rozdrtil příští vlak. Viděl jsem lidi, jak šplhají na střechy vagónů, které byly naloženy umělým hnojivem, a jak se pokoušejí rozbít zámky, jen aby je vzápětí strážní srazili dolů svými pendreky. Tito zloději pak s velkým žuchnutím spadli do kolejiště.

Druhým místem, kde se dalo krást, bylo tržiště a ulice, které k němu vedly. Zde se dařilo kapsářům nebo zlodějům, kteří vytrhávali lidem tašky z ruky. Tržiště ovládali takzvaní kkotčebi. Fungovali jako syndikát. Pokud jste chtěli povýšit dejme tomu z běžného zloděje na kapsáře, museli jste tuto skupinu požádat o svolení. Když jste se náhodou na tržišti jednoho dne objevili bez jejich vědomí a ukradli jste z kapsy nějakého vesničana pár wonů, spustili ostatní kkotčebi křik a potenciální oběť varovali. Pokud vás nenapadla už potenciální oběť, byli to právě kkotčebi, kteří vám dali posléze ránu pěstí za ucho a zahnali vás pryč. Tržiště bylo jediným místem v Severní Koreji, které patřilo bezdomovcům, a ti si jej žárlivě střežili. Fungovala tam jistá posloupnost: Začali jste s krádežemi svazků česneku nebo jednotlivých paprik u prodejců zeleniny. Ty jste pak vyměnili za trochu nudlí v uličce, kde se prodávalo jídlo. (To fungovalo dobře, protože trhovci nečekali, že by jim někdo ukradl syrovou zeleninu, a prodavači s jídlem vždy potřebovali do svých porcí nějaké ingredience.) A pak jste se pomalu vypracovávali nahoru.

Třetím místem vhodným ke krádežím byla lidská obydlí. Halda dříví na topení, uskladněná na balkóně nějakého bytu. Řádek cibule o půlnoci. Jízdní kolo. Tomu jsem se věnoval, jakmile jsem opustil tržiště. Začal jsem nicméně u kanálových roštů.

Měl jsem takový hlad, že jsem musel ukrást něco, co bylo na dosah, abych si mohl ihned naplnit žaludek. Vzpomínám si, že jsem jednou uviděl poblíž železniční stanice spoustu šrotu. Než jsem tam ale zašel, šrot už byl samozřejmě dávno pryč. Posbírali a prodali jej jiní hladoví. Moje pozornost se soustředila na kryty kanálů, roztroušené podél silnic v Hörjongu. Věděl jsem, že obchodníci s železem vždy rádi nakupovali železný šrot, který pak prodávali do čínských sléváren. Proč ne kanálové rošty? Byl to kov, který doslova ležel na ulici.

V Severní Koreji existují dva druhy poklopů: jeden z nich váží asi padesát liber a druhý, masivní a velký asi jako velké kolo od bicyklu, sto liber. Já jsem tehdy vážil asi devadesát liber, takže mi zbývala jediná možnost – krást ty menší. Jednou v noci jsem si počkal u hlavní silnice, dokud nebyla zcela prázdná. Pak jsem se rozběhl přes silnici a chopil jsem se krytu. Vložil jsem prsty do malých otvorů, vyjmul poklop z kanálu a odkutálel jej do křoví, které bylo na okraji silnice.

Jenže co teď s ním?

To, že nějaké kryty kanálů v Hörjongu ještě zůstaly, bylo způsobeno faktem, že šlo o státní majetek a trestem za krádež byť jen jednoho krytu byla veřejná poprava, což mnoho lidí odradilo. Pokud by vás policie chytla při krádeži zeleniny, mohla vás zbít za to, že jste jí nedali úplatek, ale u krádeže státního majetku na vás čekala smrt před popravčí četou.

Obchodníci s kovy nechtěli kryty kanálů kupovat. Pokud by u nich našli třeba jen jeden, čekala poprava i je. Abyste se tak mohli krytů zbavit, bylo nutné je rozbít na kousky. Proto, když už se mi podařilo kryt vyjmout z kanálu, odkutálel jsem jej do vedlejší aleje, kde nikdo nebyl, zvedl jej tak vysoko, jak jsem mohl, a hodil s ním o zem. Rozbil se na mnoho kousků. Kryty se totiž vyráběly ze železa nízké kvality, takže jen stačilo hodit je na zem tak, aby dopadly na roh. Větší úlomky jsem pak rozbíjel kamenem, dokud z nich nezůstaly kousky železa o velikosti velkých kuliček na hraní. Ty jsem následně sebral, dal do plátěné tašky a přinesl obchodníkovi se šrotem.

Ten si kousky železa pečlivě prohlížel a vrhl na mě pohled plný podezření.

Bylo mu jasné, odkud železo pochází, ale koneckonců mohl promíchat kousky, které jsem mu přinesl já, s železem z jiných zdrojů. Věnoval mi 250 wonů, což bylo méně než polovina skutečné ceny. Ihned jsem se rozběhl na trh a koupil si kilo nudlí. To mi stačilo přibližně na jeden den.

Byl jsem šťastný. Příští noc jsem proto celou krádež zopakoval.

Časem jsem se pouštěl do krádeží čehokoliv, co by mi pomohlo přežít. Papriky byly drahé a bylo možné je na trhu vyměnit za kukuřičnou mouku nebo nudle. Pokud jste si dokázali naplnit košili lesknoucí se listovou zeleninou, pak to byla dobrá noc. Jenže krádež paprik byla rovněž nebezpečná, protože farmáři svá pole pečlivě hlídali a tato rostlina vám sahala jen po pás. Nemohli jste vběhnout na pole a začít trhat papriky, jak se to dělá u kukuřice. Kdokoliv, kdo tam držel stráž, mohl v měsíčním světle zpozorovat vaši siluetu a tvrdě vás zbít. Když si vás nevšiml hned, museli jste být opatrní, abyste neutrhávali papriky za jejich stonky, protože to rozechvívalo celou rostlinu a prozradilo vaši pozici.

Museli jste se vždy plazit už od okraje pole a nikdy nezvedat hlavu nad úroveň nejvyšších listů. Lézt po kolenou a po loktech a snažit se vmáčknout mezi řádky až do míst, kde na vás skrz rostliny nebylo od silnice vidět. Nahmatat ve tmě – pokud nesvítil měsíc – nějakou zralou papriku. Pochopitelně jste nechtěli mařit čas sběrem listů. Jakmile jste se dotknuli studeného a hladkého povrchu papriky, hmatem jste poznali, kde se na rostlině nachází stopka. Jedno rychlé zakroucení a paprika vám zůstala v ruce. Pokud jste to dělali správně, ten, kdo hlídal vrcholky rostlin, nespatřil ani ten nejmenší záchvěv rostliny.

Krást kukuřici také nebylo jednoduché. Za košilí nebo v tašce, kterou jste si nosili s sebou, jste měli jen omezený prostor, kukuřice ve slupce je navíc velmi neskladná. To, co jste chtěli, byl pouze její klas, jenže zbavovat se slupky bylo vždy dosti hlučné. Proto jste se museli sehnout, odříznout lusk a pak odstranít slupky a listy hodit na zem. Tato metoda měla jen dvě nevýhody: na trhu kukuřičný klas bez slupek prozradil, že jste zloděj, a plod měl nižší prodejní cenu, protože doba, po kterou si udržel svoji sladkost, byla bez listů kratší. Pokud jste na kukuřičném poli byli sami, museli jste uvažovat jako obchodník. Všichni zloději jsou ve svém nitru kapitalisté.

Začal jsem přes den přespávat v opuštěných vlacích a v noci chodit krást. Hörjong je malé město. Za týden nebo dva již všichni věděli, že se ze mě stal zloděj. To si mohli lehce domyslet z toho, jak vypadaly moje šaty, že moje rodina zmizela nebo že jsem byl stále naživu. Bez rodiny jste mohli žít s bohatými příbuznými, krást, nebo zemřít. To byly opravdu jediné možnosti. Jen málo kkotčebi dokázalo přežít v osamocení.

Jednoho dne jsem se rozhodl, že musím najít Kim Ila, mého nejlepšího přítele z Manjangu. Když jste úplně sami, máte prázdno v srdci a napadají vás nečekané myšlenky: Hej, co se stalo s tím a tím? Myslel jsem si, že když navštívím své staré přátele, dokážu sám sebe přesvědčit, že jsem stále někdo, kdo má nějakou minulost. Můj život se natolik změnil, že jsem si někdy musel oživit něco konkrétního z mých vzpomínek, abych se přesvědčil o tom, že to byla skutečnost.

Věděl jsem, kde mám Kim Ila hledat: v restauraci jeho matky. V této městské části to byla jediná restaurace, kde podávali korejské opékané maso na rožni a která stále prosperovala. Šel jsem půl míle, abych se tam dostal, a skutečně tam byl, vysoký a dominantní. Opíral se o škvárobetonové tvárnice, ze kterých byla budova vystavěna.

S Kim Ilem jsem nemluvil několik let. Zdálo se, že mě rád vidí, a začali jsme se bavit o starých časech a o starých kamarádech. Bylo to příjemné. Cítil jsem, že se prázdnota v mém srdci aspoň trochu něčím zaplňuje. Ale přesto to nebylo takové jako dříve. Kdykoliv jsme se potkali jako chlapci, Kim Il mě zval do restaurace, aby mě mohla jeho matka pozdravit a dát mi něco k jídlu. Ale dnes minuty ubíhaly a žádné pozvání k jídlu nepřicházelo.

Po deseti minutách jsem vytáhl cigaretu. „Máš zapalovač?“

Věděl jsem, že Kim Il nekouřil. Byl to hodný chlapec. Ale pokud neměl zapalovač, doufal jsem, že mě pozve dovnitř a nějaký sežene. Tam bych mohl pozdravit jeho matku a možná dostal i něco k jídlu. Byl to ode mne obvyklý trik, ale nic jiného mě nenapadlo.

Kim na mě pohlédl. „Počkej tady,“ řekl a odešel do restaurace.

Ó, jak jsi chytrý, Kim Ile, pomyslel jsem si. Zvládl tu situaci opravdu dobře! Byl jsem známý zloděj, tak mě odmítl pozvat dál, ale zároveň to vypadalo, že mě nechce urazit. Chápal jsem jeho důvody: Kdo ví, jak hluboko jsem klesl od doby, kdy jsme se viděli naposledy? Mohl jsem být v tak zoufalé situaci, že bych byl schopen v restauraci jeho matky něco ukrást – pěkný zapalovač, peníze na stolech na zaplacení účtů. Vážil jsem si Kim Ila, protože v těchto záležitostech jednal jako muž. Když se z vás stane zloděj, je těžké toho nechat, ale pravděpodobnost, že bych něco opravdu ukradl, byla velmi nízká. Netroufám si říci, že nulová, ale přece jen nízká. Přesto to Kim Il neriskl.

Přepadl mě smutek a já jsem si začal přát, abych svého starého přítele nikdy nehledal. Proč se naše životy tak drasticky změnily? Proč jsme již nemohli být kamarádi?

Život Kim Ila se nezměnil. Změnil se ten můj. Pocítil jsem vzrůstající hořkost. V tomto okamžiku jsem nenáviděl celý svět za to, co provedl s mojí rodinou i se mnou.

Kim Il vyšel ven se zapalovačem, naklonil se ke mně a zapálil mi cigaretu. Kývl jsem hlavou na znamení poděkování. Věděl jsem, že ho již nikdy neuvidím. Tohle setkání se ukázalo jako mnohem bolestivější, než jsem očekával.

Cítil jsem, že moje srdce začíná schnout a zatvrzovat se. Cožpak přátelství opravdu nic neznamená? ptal jsem se sám sebe. Cožpak již nikdy nebudu mít nějakého kamaráda?

Kapitola 30

Nebyla to policie, čeho jsem se bál. Ta většinou kkotčebi ignorovala, v lepším případě nám přímo pomáhala krást. Zločinci totiž dávali na konci roku místnímu policejnímu veliteli kartóny cigaret nebo nějaké peníze za to, že je nezatkl. Takže policisté byli vlastně rádi, když nějaké úspěšné zloděje znali.

Strach jsem měl především z saročchong.

Saročchong byl severokorejský úřad pro mládež, který měl na starosti mladé dospělé ve věku mezi čtrnácti až osmadvaceti lety – jejich sociální zabezpečení, školní docházku a chování. V každém větším městě byla velká budova, obvykle z cihel, čtyři až pět pater vysoká, která saročchong patřila. I když jste odešli v osmnácti do armády, stále jste „patřili“ této organizaci. Oni vás pouze na určitý počet let zapůjčili. Saročchong byl vaším skutečným pánem.

Dovedete si jistě představit, jakou pohromou museli kkotčebi pro úředníky ze saročchongu být. Tento úřad měl za úkol vést mládež tohoto národa a udělat z něj dobré a závislé občany. Ale byly zde tisíce mladých lidí, kteří neměli žádnou rodinu, žádnou práci, žádnou loajalitu vůči státu a nechovali žádnou lásku vůči saročchongu. Byli jsme špinavou a zlodějskou urážkou tohoto úřadu.

Jednou za čas uspořádali úředníci ze saročchongu na nás, sirotky, zátah. Čistili ulice od kkotčebi a naháněli nás do opuštěných činžovních domů, kde nám dali najíst a kde nás hlídali.

Možná si řeknete, že to bylo vlastně požehnání. Mít zdarma bydlení a k tomu jídlo! Ale strava v zařízeních saročchong byla příšerná: vodová polévka nebo červy prolezlá kukuřičná mouka. Ani jednoho nebylo dost. V mnoha případech neměly děti dost jídla na to, aby přežily, a takto polapené za zabedněnými okny se ztrácely před očima. Byt jste nesměli opustit a nemohli jste jít na trh, kde byste si mohli sehnat nějaké jídlo navíc. Byli jste omezeni na tolik kalorií, kolik vám jich saročchong dal. To, co úřady propagovaly jako záchranu severokorejské mládeže, byla ve skutečnosti nucená smrt hladem. Chtěli, abyste zemřeli v ústraní, kde by vás nikdo neviděl.

Na ulicích jste měli alespoň šanci. Proto, když jste uviděli přicházet někoho z saročchongu, vzali jste nohy na ramena.

Další stránkou činnosti tohoto úřadu bylo, že vás poslali do normální školy. To tito sirotci nenáviděli ještě více než jejich stravu. V době, kdy jste byli oficiálně kkotčebi, upadli jste do bezútěšného stavu. Vaše šaty byly rozedrané a páchly. Nemyli jste si obličej. Vaše vlasy byly špinavé a plné snítek a špíny. Pokud byste chodili do školy, normální děti by se k vám chovaly jako k mimozemšťanovi.

To jsem znal z dob, kdy jsem byl ve čtvrté třídě. Jedno kkotčebi k nám totiž chodilo a všichni jsme se vůči němu chovali strašně. Nikdo s ním nemluvil. Nikdo ho nepozval, aby si s námi zahrál nějakou hru. Nejhorším okamžikem pro něj byly dny, kdy se pořádala akce, které jsme říkali čtyři disciplíny „sportu a jiných aktivit.“ Během těchto dnů, na něž se děti těšily celý rok, se odehrávaly nejrůznější soutěže, závody a hry. Měli jste na sobě co nejatletičtější oblečení, jaké jste si byli schopni obstarat. Během roku dávaly severokorejské matky stranou trochu peněz, aby jejich děti měly pro tuto velmi důležitou společenskou událost slušné oblečení. Navíc připravily nebo nakoupily pro své děti lahůdky a pohoštění, které na akci přinesly a o které se jejich děti dělily se svými kamarády.

Náš chlapec kkotčebi se objevil během prvního dne „sportu a jiných aktivit“ ve svých starých otrhaných hadrech. Neměl žádné jídlo, o které by se mohl podělit s jinými, ale i přesto mu každý z nás věnoval lžíci ze svého a vložil to na jeho talíř, který putoval po celé třídě. Chlapec měl sklopené oči. I když se to nezdá jako něco důležitého, většina severokorejských dětí by raději riskla smrt hladem, než by měla podstoupit takové ponížení.

Nám kkotčebi bylo jasné, že naše životy byly fiaskem. Ale nestáli jsme o to, aby nás někdo litoval.

Zaměstnanci saročchongu v Hörjongu se nám nevěnovali z dobrého srdce. Jejich „humanitární“ poslání bylo ve skutečnosti zástěrkou pro mnohem horší aktivity: pokoutné obchodování s pracovní silou. Jejich představitelé vydělávali peníze díky pracovní síle, která byla zdarma. Díky té naší.

Pokud jste byli příliš staří na to, abyste chodili do školy, vedoucí činitelé na úřadu saročchong vás poslali pracovat pro některé z jeho zaměstnanců. Někdy vám přidělili práci na opravách centrální budovy saročchong. (Pokud budete mít někdy možnost navštívit jejich budovu v Hörjongu, na části exteriéru jsem se podílel vlastníma rukama. Jednou jsem strávil mnoho dní tím, že jsem nosil beton a záplatoval díry na čelní zdi tohoto strašného místa.) Většinou vás ale poslali pracovat pro nějakého přítele či bratrance místního šéfa ze saročchongu. Místo toho, aby si najali normální pracovníky, kteří by požadovali normální mzdu, řekne nějaký přítel svému kontaktu: „Pošlete nám deset kkotčebi.“ Ke konci týdne pak dostane zaplaceno nikoliv kkotčebi, ale úředník; a jeho přítel má ve svém domě novou přístavbu.

Věděli jsme, že nás vykořisťují, ale oficiálně v Severní Koreji termín „vykořisťovaný“ neexistuje. Tak to prostě je. Když jste měli smůlu a byli jste chyceni během zátahu, který organizoval saročchong, byla tato práce pro „přátele“ tím jediným, co jste chtěli dělat. Kdyby vás poslali do školy nebo na nějakou práci do továrny, šli byste ve velkých skupinách a hlídalo by vás pět až šest strážných. Útěk by byl téměř nemožný. Ale pokud jste byli členové malého pracovního gangu, operujícího na černém trhu, šli jste do práce třeba jen s jedním hlídačem a šance na útěk pak byly mnohem větší. Navíc, když jste se rozhodli pracovat, dostávali jste během těchto černých prací mnohem lepší jídlo. Mohli jste dostat plnou porci: kousek masa a trochu rýže nebo zeleniny. To záviselo na tom, jak byl váš zaměstnavatel bohatý. Obědy, které vám poskytovaly vládní instituce, byly stále stejné: půl hrsti kukuřičných nudlí nebo trocha polévky, kterou tvořila ze tří čtvrtin voda.

Proto jsme prahli po tom, abychom byli vykořisťovaní.

Někdy jsme přebývali ve vyšších patrech starých hotelů, které si saročchong pronajal k pobytu dětí bez domova. Dozvěděl jsem se, že kkotčebi se často pokoušeli utéci tak, že svázali dohromady prostěradla a slezli po nich z oken dolů. Dozvěděl jsem se o jednom chlapci, který během útěku vyskočil z okna z velké výšky a zlomil si obě nohy. A často jsem slýchával také příběhy o dalších chlapcích a dívkách, kteří zemřeli, když se pokoušeli utéci z vyšších pater. To nás, pouliční kkotčebi, vedlo k ještě většímu odhodlání nikdy se nedostat do spárů saročchongu.

Třetí nebo čtvrtou noc mého řádění s kanálovými kryty jsem číhal vedle silnice na předměstí Hörjongu a čekal na to, až poslední lidé opustí ulici. Chtěl jsem ukrást kryt, který mi před několika hodinami padl do oka. Bolelo mě břicho a kručelo mi v žaludku, jako by mi tam řádily dlouhé a nekonečné salvy hromů. Byl jsem netrpělivý, ale obava před popravčí četou mě držela na uzdě. Okolí ozařovalo světlo půlměsíce.

Nakonec se celá ulice vyprázdnila. Vykročil jsem z temnoty a předstíral jsem, že chci přejít ulici. V tom okamžiku jsem si na druhém konci ulice všiml nějakých siluet. Byl to hlouček mladíků, kteří tam okouněli jako já a nezdálo se, že by pospíchali domů. Sevřelo se mi hrdlo. To, co jsem viděl, se mi nelíbilo. Tito hoši vypadali jako já. Zloději. Gangsteři. Obyčejné děti, které mají rodiče, by se nepotloukaly venku v jednu hodinu ráno.

Tito chlapci neměli žádný cíl a můj žaludek se ozýval a žádal si něco k snědku. Rozhodl jsem se, že si počkám na to, co mají za lubem. Po několika minutách si mě jeden z nich všiml a řekl něco ostatním. Všichni se vydali mým směrem.

Špinavé obličeje, košile s mnoha děrami. Tohle byl určitě nějaký gang. Bylo mi jasné, že jdou za mnou, aby mě požádali o cigaretu. Žádnou jsem neměl. Což znamenalo, že mě pravděpodobně zbijí nebo mi ukradnou boty. Když trpíte hladem, problém, že vás někdo zmlátí, nespočívá jen v tom, že je to ponižující, ale též v tom, že je to nebezpečné. Jedna zlomená kost vás může vyřadit z činnosti na celý týden, během kterého se nebudete moci živit krádežemi. To je dost času na to, abyste nastoupili cestu, která končívá smrtí hladem.

Přišli blíže. Pustil jsem kryt a s hlasitým rámusem jsem jej usadil zpátky na kanál. Narovnal jsem se a očistil jsem si ruce od bláta.

Jeden malý, druhý vysoký, třetí s přihlouplým obličejem. Jejich oči byly chladné a pohrdlivé.

„Hej, bratře, nemáš cigaretu?“ zeptal se jeden z nich.

„Ne, bohužel ne,“ odpověděl jsem.

„Ty nemáš cigaretu?“ Přišli ještě blíž. „Nebo nám ji nechceš dát?“

„Žádnou nemám.“

Nastalo ticho. Tyto záležitosti měly svou choreografii. Jako by snad byl její text součástí nějakého gangsterského manuálu. Utéci jsem nemohl. Čekal jsem na první ránu, která padne.

Jejich obličeje ztvrdly. Ale když jsem pozoroval toho vysokého, něco mě na něm zaujalo. Nebyl mi nijak povědomý, ale jeho hlas jsem poznával.

„Hjosong?“ zeptal jsem se nakonec. „Jsi to ty?“

Nepříjemně ho to překvapilo, ale pak jeho výraz roztál.

„Štěňátko?“

„Ano!“ zvolal jsem. Byl to můj mazaný kamarád z dětství, ze čtvrti 8. června.

Pocítil jsem obrovskou úlevu. Ostatní dva se na nás dívali a nechápali, co se děje.

Hjosong vypadal úplně jinak, než jak jsem si jej pamatoval z dětství. Měl dlouhé, kudrnaté a neupravené vlasy. Vypadaly, jako by si je celé měsíce nemyl ani nestříhal. Jeho oděv se téměř navlas podobal mému – díry v košili byly velké jako šesták, okraje na kalhotách se rozpadaly na jednotlivá vlákna, jak je tahal po zemi. Ale zřejmě si svůj život žil jinak než já. Nikdy jsem ho neviděl žebrat na trhu nebo spát pod širým nebem na nádraží nebo někde jinde. Alespoň měl nějakou střechu nad hlavou.

Zeptal se mě, co dělám, a já mu odpověděl, že kradu kryty od kanálů.

„Nejsi ty ale kus idiota?“ vyhrkl ze sebe.

Zamračil jsem se. Myslel jsem si, že jsem narazil na přítele, a on mě místo toho před ostatními vynadal.

„Já vím, já vím.“

„Oni tě popraví,“ řekl Hjosong hlasitě. Nebyl naštvaný kvůli tomu, že se ze mě stal zloděj, ale proto, jaký se z tohoto zloděje vyklubal blbec.

„Nemám na vybranou!“

Hjosong neodpověděl. Jen se na mě upřeně díval a pokyvoval hlavou. Stáli jsme na ulici a zírali na sebe, zatímco ostatní dva civěli na nás.

„Tohle je idiotské, Štěňátko,“ řekl nakonec. „Riskuješ svůj život.“

„Co jiného mám tedy dělat, Hjosongu?“

Pokrčil rameny. „No, mohl by ses k nám přidat.“

Nevěděl jsem, co znamenalo „k nám“, ale skrytě jsem uvažoval, že patřit k nějaké skupině přátel mě docela lákalo. Podíval jsem se na ty druhé. Jejich obličeje rozhodně nevypadaly vlídně, ale žádný z nich Hjosongovi neodporoval. Rozhodně jim neimponoval můj nápad s kryty od kanálů, ale ponechali na svém příteli, aby učinil rozhodnutí.

A tak jsem se stal členem Asociace pro přerozdělování bohatství v Hörjongu.

Kapitola 31

Tato Asociace byla bratrstvem zlodějů. Zpočátku kradli samostatně a většinou okrádali bohaté lidi z Hörjongu – tím byl každý, kdo měl více než jen dostatek jídla pro sebe. Ale byl v tom jeden problém. Chudí lidé měli domy, do kterých jste se mohli vlámat holýma rukama. Byty bohatých měly lepší zámky, vyšší zdi, větší psy. Když jste se chystali vloupat do nějakého bytu, kde bylo něco, co stálo za to, často jste potřebovali pomoc. Ti tři se tedy dali dohromady pod ušlechtilým heslem „uveďme to do rovnováhy“. Řekli si, že zlepší život v Hörjongu tím, že budou brát bohatým a dávat chudým – jim samým.

Hladomor udělal z normálních lidí zloděje. Brzy jsem zjistil, že členkou Asociace byla dokonce i Hjosongova matka.

O jeho nabídce jsem přemýšlel. Trochu jsem se bál toho, co to vlastně obnáší. Co když se Asociace zabývá něčím ďábelským: unášením dětí bez domova nebo olupováním obchodníků a jejich mlácením? Jak to mám vědět? Když se setkáte s lidmi, které jste dlouho neviděli, můžete si být celkem jisti, že hlad neudělal s jejich charaktery nic dobrého. Jsem si jist, že tak uvažoval i Kim Ilův mozek, když mě uviděl. Prostě jen předpokládal, že jsem zločincem.

Proto jsem váhal. Ale jakou jinou jsem měl volbu? Hjosong měl pravdu. Od popravčí čety mě pravděpodobně dělil jeden nebo dva kryty na kanály.

„Dobrá,“ odpověděl jsem.

Hjosong kývl. Vydali jsme se do města a cestou jsme si povídali.

Tři členové mě vzali do svého bytu. Když jsem vešel do dveří, pozdravil jsem Hjosongovu matku. Byla asi čtyři stopy vysoká a mluvila strašně rychle. Přesně tak jsem si ji uchoval v paměti. Nebyl jsem příliš překvapen, že se z ní stala jakási ochránkyně Asociace. Co měla dělat jiného?

Když jsme dostali trochu polévky a posadili se, vyprávěl mi Hjosong svůj příběh. A ukázalo se, že mezi našimi životy je několik podobností. Jeho otec, obrovský muž, který byl naším rodinným přítelem v době, kdy jsme bydleli ve čtvrti 8. července, zemřel hlady. Stejně jako ten můj. Jeho sestra kupodivu také odešla do Číny za podivných okolností, na které jsem se raději neptal. Od té doby o ní neslyšel. Když jsem mu pověděl o Pongsuk, uviděl jsem v jeho tváři truchlivý výraz.

Hjosong mi představil ostatní členy. Byl tam Munho, kterému bylo asi osmnáct či devatenáct. Byl menší než já a měl velké, široce otevřené oči. A hlavně: byla to osobnost. Měl v sobě rozvážnost, jakou mají muži, kteří vědí, co dělají. Vycítil jsem, že je mozkem Asociace. Tento muž je prohnaný, říkal jsem si.

Druhý se jmenoval Täho. Od svých pěti let žil sám a během prvního jara, co spával na ulicích jako kkotčebi, málem umrzl. Měl kudrnaté vlasy a nemytý obličej, který míval obvykle prostoduchý výraz. Často nám sloužil jako terč našich vtípků, a když jsme se o něčem radili, nikdy nás nepřerušoval.

S Munhoem jsme se snášeli docela dobře. Měl jsem pocit, že se od něj mám hodně co učit. Jsem přesvědčen, že byl ve světě zběhlejší než Hjosong. Vyprávěl mi, jak zůstal sám ještě v raném věku – možná v deseti nebo v jedenácti – a já jsem si přitom uvědomil, že máme mnoho společného. Hjosong nepřišel o matku, a to jej činilo o něco slabším, než byl Munho nebo já. Kdybychom to nedokázali svými vlastními silami, nikdo by nás nezachránil.

Následujícího dne jsme šli na trh. Věděl jsem, že jej ovládá skupina starších náctiletých, známých jako „bratrstvo gangsterů“. Rozhodovali o tom, kdy můžete povýšit ze začátečníků na kapsáře. Rozhodovali o tom, kdo může krást a kde. Někteří sirotci měli vyhrazený trh se zeleninou. Ostatní směli pracovat jen v části pro domácí potřeby. Když jste se zatoulali mimo přidělenou zónu, mohlo vám to projít, pokud to bylo jednou či dvakrát. Mohli jste říct: „Šel jsem za chlápkem a on přešel z jedné části do druhé. Co jsem měl dělat? Nechat ho, protože si chtěl dát něco malého k jídlu?“ Jenže pokud jste to dělali příliš často, gangsterští bratři vás prokoukli a mohli vám před očima všech pěkně naložit.

Členství v klanu bratrstva gansterů znamenalo být v Hörjongu na vrcholku pyramidy. Všichni si museli své postavení zasloužit: buď dokázali ve rvačce zbít tři chlápky najednou, nebo se odmítali vzdát, když je ostatní mlátili. V prvním případě to znamenalo, že jste mimořádně silní, ve druhém případě, že jste neústupní. Obojí znamenalo velmi dobrou úroveň.

Když jsme přišli na trh, abychom si něco koupili, uviděli gangsterští bratři Munhoa a uctivě se mu klaněli. Tito gangsteři, kteří byli jinak velmi agresivní, se vyhýbali jakékoliv konfrontaci s ním. Nikdy dříve jsem si toho nevšiml.

„Proč se mu vyhýbají?“ zeptal jsem se Hjosonga.

„Už jsi viděl Munhoa, jak se rve?“

Zakroutil jsem hlavou.

„Je skutečně rychlý,“ řekl. „A je opravdu jako pominutý.“

Na trhu jsem strávil hodně času, ale nikdy jsem neviděl Munhoa v nějaké akci. Možná, že se nikdy nerval. Možná, že si svou reputaci získal tím, jak vypadal. To je ta rozhodující síla, pomyslel jsem si: získat respekt pouhým divokým výrazem v obličeji.

Začali jsme v noci chodit krást ve čtyřech. Odemkli jsme v nějakém bytě zámek a ukradli vše, na co jsme přišli. Brali jsme hrnce, jídlo, dříví na otop. Když se nám nepodařilo zámek otevřít, rozbili jsme jej. Během mé první noci jsme přeskočili plot a vyplenili jedno pole, kde právě zrála cibule. Täho hlídal, aby na nás nepřišel majitel, zatímco ostatní vytrhávali cibuli ze země a cpali ji do tašek. Během patnácti minut byly plné. Hned jsem poznal výhody, které přinášelo členství v Asociaci. Kdyby z domu vyběhl majitel, každý z nás by měl jen pětadvacetiprocentní pravděpodobnost, že bude chycen.

Jakmile jsme naplnili naše tašky, přeskočili jsme plot a namířili si to do našeho bytu v pátém patře, kde měla Asociace sídlo. Zde jsem potkal jejího šéfa. Byl to hubený, elegantní třicátník. Jmenoval se Junčchol. To odpoledne, když jsem se tam objevil poprvé, byl pryč. Členové skupiny mu předávali veškerý lup a on jim na oplátku obstarával jídlo, přístřeší a alkohol.

Hjosong Junčcholovi podrobně vylíčil mé schopnosti: znal jsem na trhu řadu lidí, na svůj věk jsem byl velký a dokázal jsem se o sebe postarat po dobu dvou let. Také to, že jsem se ve škole dostal až do šestého ročníku, což bylo dál než většina sirotků. Celkově jsem byl jako nováček nadprůměrný. Moje kvalifikace a Hjosongovo slovo Junčcholovi stačilo, aby mě do Asociace přijal.

Každý den jsme se povalovali v bytě, zpívali písně a pili. Neustále jsme hráli karty, křičeli a smáli se. Poražený musel jít ven a koupit severokorejskou, načerno pálenou lihovinu, která byla velmi hořká a silná. Bylo to příšerné pití. Nikdy předtím jsem nepil, ale tohle bylo jako obřad přijímání do Asociace. Když vám Junčchol podal sklenici, museli jste ji do sebe hodit najednou. Pokud jste jen srkali, naplnil vám ji znovu až po povrch a s úsměvem vám ji podal. Zlodějna, to bylo mužské povolání.

Museli jsme si dávat pozor na tři druhy lidí: na majitele domů, do kterých jsme se vloupávali, na policii a na vojáky. Zloději, kteří měli hodně peněz (mezi ty jsme nepatřili), si mohli dovolit policii podplatit, ale vojáci, to bylo něco jiného. Když jsem vyrůstal, chtěl jsem být jedním z nich a vážně jsem uvažoval, že bych se dal k armádě. To bylo ještě předtím, než jsem zjistil, že se svým rodinným původem – pohřešovaná sestra v Číně, matka známá pro své pašeráctví – jsem se nikdy nemohl stát důstojníkem a vydělávat slušné peníze. Můj dětský sen, že bych někdy mohl být špionem nebo bojovat s Američany, vzal za své.

Jenže reputace severokorejských vojáků, která byla kdysi tak vysoká, začala nyní uvadat. Znal jsem vojáky, kteří byli přiděleni do chudých zemědělských oblastí, byli podvyživení a měli chatrné zdraví (zatímco ti, co byli v Pchjongjangu nebo u hranic s Čínou, si často žili velmi dobře). Bylo to pro mě nepříjemné zjištění, protože jsem vyrostl ve víře v heslo, které jsem kdysi viděl na betonových billboardech: „Armáda na prvním místě!“ Nyní jsem slýchával o vojácích, kteří měli vyzáblé obličeje a kterým lezly oči z důlků. Přestože je vláda nebyla schopna nasytit, očekávalo se od nich, že budou pochodovat a spalovat kalorie, jako by to bylo v době jejich slávy.

Když vojáci odešli z armády, začali okrádat obyčejné lidi. Nikdo s tím nedokázal nic udělat. Viděli jste je v horách nebo na silnicích, které spojovaly řadu malých měst. Postavili zátarasy a obrali každého, kdo jel kolem. Když jste neměli peníze, zmlátili vás pažbami pušek. Po setmění jsme přestali chodit do hor, protože jsme se neodvážili chodit po silnicích sami. Lidé tam mizeli.

Těmto vojákům bylo většinou osmnáct či devatenáct let a límce uniforem jim volně visely na jejich vychrtlých krcích. V běžném životě by to byli ubožáci – leckterého z nich bych dokázal pěkně seřezat. Jenže s vojáky nemají rvačky žádného konce. Pokud zmlátíte jednoho, vrátí se jich celá četa a napadnou celou vaši rodinu. Kdysi bylo krásné nosit olivově zelenou uniformu se světle červeným límcem. Ale v období hladomoru jsme tyto uniformy pojmenovali jako „tygří kůže“.

Vojáci neměli nikdy dost. Naučili jsme se, jak se jim vyhnout. Ale zůstat na svobodě, to se v Severní Koreji snadněji řekne, než udělá.

Kapitola 32

Od doby, co jsem přišel o domov, jsem prožíval své šťastnější období. Měl jsem jídlo i pití podle toho, jak dobře jsme si ten den vedli. Každou noc jsem měl kde spát. Měl jsem zde svého přítele z dětství Hjosonga a mazaného Munhoa, kteří mě učili, jak být úspěšným zlodějem. A měl jsem i Junčchola, který mi ukázal ještě něco jiného: jak být optimistou. „Pokud máš silnou mysl,“ řekl mi, „můžeš přežít cokoliv.“ Měl jsem víc štěstí než devadesát pět procent ostatních kkotčebi. Neaspiroval jsem na nic vyššího a nikdy jsem nepomyslel na to, že bych opustil Severní Koreu.

Členství v Asociaci bylo něco jako práce na plný úvazek ve vymezené pracovní době. Náš den začínal kolem osmé hodiny večer. Na místě jsme museli být v 8:30, většinou u domu, který jsme prozkoumali předchozí noc. Tou dobou vysílala severokorejská televize dramata a domácí dojáky, které sledovala celá země. Pro ty, co byli postižení hladem, byly filmy a televizní seriály ještě důležitější než dříve. Když strávíte celý den hledáním něčeho k snědku, s ohnutými zády v horách nebo na trhu, kde úpěnlivě o něco prosíte, pak je to jediný okamžik, kdy si můžete sednout a odpočívat. Skutečně, v 8:45 se celý národ alespoň na jednu hodinu zastaví. Kdybyste někdy chtěli provést invazi do Severní Koreje, byl by to ten nejlepší okamžik, protože polovina občanů této země bude čekat u sousedů na začátek představení.

Mou třetí noc, již jsem strávil kradením s Asociací, jsme čekali na zahajovací znělku jedné telenovely, abychom se vloupali do vytipovaného harmonikového domu. Po několika tvrdých úderech zámek povolil a my jsme byli uvnitř. Našli jsme sáček syrové rýže a nějakou zeleninu. Bylo tam také trochu vařené rýže, kterou někdo právě připravoval. Možná, že to bylo na večeři nadcházejícího večera, ale každopádně jsme se na to seběhli jako vlci. Vzal jsem si lžíci a naklonil se nad talíř – byli jsme si tak jisti, že se obyvatelé domu nevrátí, že jsme se rozhodli sníst rýži přímo v jejich domě –, ale jakmile jsem zabořil lžíci do jídla, začala se mi třást ruka. Uvolnil jsem prsty a pak znovu vzal lžíci do ruky. Nebylo to o nic lepší. Ruka se mi tak třásla, že jsem rýži neudržel na lžíci. Musel jsem ji vysypat zpátky na hromadu.

Ostatní se na mě dívali a kroutili hlavami. Museli se ptát sami sebe, zdali opravdu oplývám těmi kvalitami, které by člen Asociace měl mít.

Byly to nervy? Myslím, že ano. Ještě nikdy jsem nebyl v nějakém domě jako lupič, jakkoli zkušenosti s kradením teplé rýže z cizího hrnce už jsem měl.

Vrátili jsme se na základnu a předali vše Junčcholovi.

Nejdříve jsem o jeho roli v Asociaci pochyboval. Byl tady, seděl ve svém bytě, zatímco my jsme chodili krást a riskovali, že nás někdo chytí. Jaká rizika na sebe bere on? Ale postupně jsem se ho naučil respektovat. V době, kdy udeřil hladomor, jej opustila manželka, protože se nedokázala postarat o jejich dvě děti, tříletého chlapce a šestiletou holčičku. Bylo to strašné. Ještě horší bylo to, že Junčchol si děti ponechal, místo aby sám utekl. Tolik kkotčebi mělo žijící rodiče, kteří je jednoho dne opustili na trhu, protože je nebyli schopni uživit a nechtěli se dívat, jak umírají hlady. Junčcholův přístup byl jiný: „Mé děti to zvládnou, i kdybych pro to měl udělat cokoliv.“ Za to jsem ho obdivoval.

Junčchol mi nikdy neřekl, co dělal před tím, než se stal šéfem zlodějů. Ale ve své nové pozici byl velmi dobrý. My zloději jsme rozhodovali, co budeme krást, protože to bylo do značné míry závislé na příležitosti, která se nám onu noc naskytla – někdo nechal bez dozoru stát své kolo s mizerným zámkem, něčí pole právě dozrávalo. Ale Junčchol byl kouzelník v tom, jak prodat naše kradené zboží za dobrou cenu. Jeho konexe byly nepřekonatelné.

Říkali jsme si, že jsme ti, co vyvažují svět. Pokud toho vlastní příliš, přijdeme je navštívit domů a sejmeme z nich břemeno jejich nadbytku. Může se to zdát cynické, ale skutečně jsme tomu věřili. Kdybyste nás nazvali zločinci, poprali bychom se. Jenže realita naší práce byla na hony vzdálená našim iluzím, protože bohatí měli vyšší ploty a odolnější zámky, což nás odrazovalo. Skončilo to tak, že jsme okrádali obyčejné lidi.

Když jsme jednou ukradli bicykl, šel jsem navštívit jednoho otcova přítele, který nám půjčil peníze v době, když můj otec umíral. Pracoval jako opravář kol, což bylo velmi lukrativní zaměstnání, protože mít nějaký dopravní prostředek bylo velmi důležité a silnice byly ve velmi špatném stavu. Našel jsem ho v jeho krámku, kde to příjemně vonělo po gumě a oleji. „Jeden z mých přátel ukradl kolo,“ řekl jsem, „a já jsem zmocněn ho prodat. Můžete mi nějak pomoci?“ Nechtěl jsem přiznat, že jsem tím zlodějem byl já sám.

Otcův přítel se na mě podíval a zahlédl v mých očích výraz hanby. Zavrtěl hlavou. „Štěňátko, v této době můžeš zemřít hladem, mohou tě umlátit nebo můžeš zmrznout. Smrt je všude, takže musíš dělat vše pro to, abys přežil. Proč bys jinak chodil po nocích ven a kradl?“

Kývl jsem. Ale hluboko uvnitř jsem stále ještě neměl ten pocit, že to, co dělám, je správné. Bylo velmi těžké se zbavit pocitu, který do mě před tolika lety zasel otec.

Otcův přítel se mnou nakonec obchod neuzavřel(?k proč je tohle zvýrazněné?). Navzdory starostem, které o mě projevil, mi ale nabídl jen polovinu skutečné ceny.

Kapitola 33

Během několika týdnů, které jsem strávil jako člen Asociace, jsme se Munhoem velmi spřátelili. Často jsme si povídali a vyprávěli si o tom, jak jsme v Hörjongu přežívali. A brzy jsem poznal, že Asociace nebyla zdaleka tak semknutá, jak jsem si myslel. Munho měl své plány.

„Proč bychom měli dávat Junčcholovi sto procent ze všeho, co si obstaráme?“ zeptal se jednoho dne Hjosonga a mě, když jsme se vraceli domů z jedné noční zlodějské výpravy. „Nemohli bychom si ponechat deset procent pro sebe? Je na tom něco špatného? Rád bych si koupil něco k jídlu, možná si snad ušetřil na nový pár bot. Ale Junčchol bere vše! Proč by to mělo být takhle?“

V Asociaci nastaly neshody. Munho chtěl větší podíl. Hjosong chtěl být loajální. Koneckonců jeho matka zde dělala něco jako manažerku. „Dali jsme své slovo,“ řekl. „Junčchol se o nás stará. Nemůžeme jednat za jeho zády.“

Říkal jsem si, že nejlepší bude zůstat neutrálním. Byl jsem v Asociaci nový a vážil jsem si Munhoova přátelství. Nemohl jsem si dovolit udělat si nějaké nepřátele. Rozhodující hlas padl na Tähoa, který v sobě nosil již od dětství myšlenky na nějaká dobrá jídla – bramborové hranolky nebo domácí kyselé bonbóny –, a přidal se proto k Munhoovi.

Brzy jsme začali jednou či dvakrát týdně chodit za pouličními prodavači a utráceli jsme našich deset procent za věci, po kterých jsme toužili jako kluci. I s plnými ústy Hjosong stále mručel: „Tohle není správné.“ Ignorovali jsme ho. Jednoho dne jsem se rozhodl, že dám vše za kousek čokolády. Bylo mi patnáct let a ještě nikdy v životě jsem ji neochutnal. Byl to malý kousek velikosti mého palce, zabalený v kusu starého voskového papíru. Zaplatil jsem prodavačce dvacet wonů a vložil jsem si čokoládu do úst.

„Jů,“ zamumlal jsem, když jsem žvýkal tuhle laskominu. Jakoby se mi čokoláda vlila do žil a pokryla je svým cukrovým teplem. Chtěl jsem víc.

Junčchol brzy přišel na to, že zde něco není v pořádku. Nejsem si jist, zda Hjosong něco řekl matce, ale za pár dnů mi Junčchol poklepal na rameno.

„Musím jít navštívit jednoho přítele do Manjangu. Ty to tam znáš, že?“

„Ano,“ odpověděl jsem.

„Pojď tedy se mnou. Bude dobré, když budu mít někoho sebou.“

Manjang byl asi čtyřicet minut chůze od centra, ale ještě jsme neušli ani pět minut, když mě Junčchol položil divnou otázku.

„Co si myslíš o Munhoovi?“

Mé chemické senzory signalizovaly poplach. Tohle nebyla obyčejná otázka. Junčchol byl šéfem. Proč by se měl zajímat o to, co si o sobě myslí dva z jeho pracovníků? Ihned jsem zpozorněl.

„Co tím myslíte?“

„Sledoval jsem ho,“ odpověděl Junčchol. „Je velmi chytrý, víš? Ale také velmi záludný. Myslím, že se chce udělat sám pro sebe.“

Znervózněl jsem. Pokud bych byl na straně Junčchola, měli by mě ostatní kluci za práskače. Pokud bych byl na straně Munhoa, Junčchol by to mohl brát jako zradu a vyhodit mě z Asociace. Nebo by mohl udělat něco horšího.

Nechtěl jsem zradit svého přítele, tak jsem prostě řekl: „Jsem tu nový a chci, aby se nám všem dařilo. Ať už si myslím cokoliv, Munho je stále náš přítel. Pokud ho vyhodíme, kdo přijde na jeho místo? Pokud dělá něco za vašimi zády, dá se to nějak vyřešit.“

Právě to mě Junčchol učil. Být optimistický. Dívej se vpřed pozitivně. Přiznal jsem si: Dobrá, zachovali jsme se poněkud špatně. Všichni si necháváme něco pro sebe. Ale to neznamená, že nastal konec světa. Můžeme to vyřešit.

Junčchol již neřekl nic a my jsme pokračovali k jeho příteli mlčky. Ale bylo mi jasné, že o tom, co jsem mu řekl, přemýšlel. Myslím si, že uznával fakt, že jsem Munhoa neprásknul. To, co chtěl slyšet, jsem mu neřekl.

O Munhoovi již nikdy nehovořil. Ten den jsem se naučil jednu lekci. I když z vás udělá život zločince, můžete zůstat upřímní sami k sobě. Vlastně musíte být upřímní sami k sobě.

Až do této chvíle byl okamžik, kdy jsem získal členství v Asociaci, tím nejšťastnějším dnem mého života. Asociace mi poskytovala přístřeší a naučila mne mnoho dalších věcí. Jediným důvodem mého smutku byly vzpomínky na rodinu. Když jsme se vydali krást a po dlouhém nočním výletu jsme se vrátili do bytu, věnovala Hjosongova matka svému synovi pozornost. Oba dva spolu mluvil a smáli se. Všímal jsem si jejich vzájemné náklonnosti, a tím více mi scházela matka má vlastní. Když jsme šli spát, snil jsem o tom, že jsem se stal milionářem a že jsem koupil dům mého strýce v Hädžu (nejelegantnější dům, který jsem kdy viděl). Poslal bych své agenty, aby našli matku i mou sestru a aby se celá rodina mohla sejít v mém velkém domě. Jedli bychom, co hrdlo ráčí, a celý den bychom sledovali čínské filmy. Nebo by se ke mně vrátila matka i Pongsuk a já bych chodil do školy, oblečený do nových šatů a s novou černou školní brašnu.

Každou noc, když jsem usínal, jsem myslel na Pongsuk. Jednoho dne se opět setkáme, říkal jsem si. Štěňátko, musíš ji najít.

Kapitola 34

V Asociaci jsem měl dobré i špatné dny. Někdy jsme se vrátili domů s prázdnýma rukama. Neměli jsme co jíst, co prodat, a tak jsme trpěli hladem až do příštího večera. Ale stále jsem měl víc jídla než za celé předchozí měsíce. Přibral jsem trochu na váze a místo devadesáti liber měl téměř sto. Šaty už mi tak volně nevisely na mých vyhublých ramenech. Můj obličej se zaoblil a žebra se ztratila pod kůží.

Cítil jsem se silnější. Moje mysl pracovala efektivněji: kromě vzpomínek na Pongsuk jsem myslel jen na jídlo, spánek a práci.

Matka se vrátila do Hörjongu, aniž bych o tom věděl, a začala se po mně shánět. Byla v Sambongu a snažila se najít zprostředkovatele, který by ji vzal do Číny, ale nikdo nechtěl mít s jejím útěkem nic společného. Nakonec jednoho dne narazila na tržišti v Hörjongu na Hjosongovu matku a vrátila se s ní do našeho bytu. Rozhodla se, že zůstane s námi, což mě potěšilo. Alespoň ji budu moci podporovat a oplatit ji její mnohaleté úsilí, kdy se mě snažila živit ona. Hjosongova matka ji přivítala a obě ženy se rychle spřátelily. Mému životu již téměř nic nescházelo. Jen sestra mi chyběla.

Jednoho odpoledne jsem odešel na trh, abych si koupil něco k snědku, než se pustíme do práce. Když jsem se vrátil domů, uviděl jsem matku, jak stojí ve dveřích. Měla vykulené oči a byla vyděšená.

„Přišli si pro chlapce,“ řekla mi.

Podíval jsem se jí přes rameno do bytu. Byl prázdný. „Kdo přišel?“

„Policie!“ Měla zoufalý hlas. „Štěňátko, musíme ihned odejít, nebo si přijdou i pro tebe.“

Nemohl jsem tomu uvěřit. Členové Asociace byli zatčeni, každý za své vlastní zločiny. Později jsem zjistil, že nás někdo udal. Pravděpodobně to byl některý z našich sousedů. Když měli za sousedy tolik dospívajících kkotčebi, zřejmě se začali obávat o svůj vlastní majetek.

Otočil jsem se a rychle jsem vyšel do předsíně. Matka spěchala za mnou. Když jsme sbíhali ze schodů, bušilo mi srdce. Jak se to mohla policie dozvědět? Udělali jsme nějakou chybu? Nečekali na mě na ulici další policisté? Ale nejvíc mě zajímalo, zda někdo z nich vyzradil policii, že existoval ještě čtvrtý člen Asociace – já.

Vyšli jsme ven ze dveří. Slunce mírně svítilo a vše se zdálo být normální. Byli tam pouliční prodavači, kolemjdoucí a několik kkotčebi, kteří se ubírali na trh. Neviděl jsem žádného policistu, který by tam byl na číhané. Srdce se mi začalo pomalu zklidňovat. Ukázalo se, že ani Munho, ani nikdo z ostatních mé jméno policii nikdy neprozradil. Bylo to něco, za co jsem jim byl od té doby velmi zavázán.

Zahnuli jsme doprava a šli po hlavní silnici.

„Kam půjdeme?“ zeptal jsem se matky.

Podívala se na mě a pak odvrátila zrak.

„Někam poblíž železniční stanice. Znám tam jednoho muže, který nás vezme k sobě.“

Nedokázal jsem si dát její slova dohromady. „Znala“ nějakého muže? Co to mělo znamenat?

Když jsme asi za hodinu došli na ulici vedle nádraží – byla to pěkná čtvrť, jejíž činžovní domy byly pokryty žlutými nebo modrými dlaždicemi –, matka se konečně přiznala, že se seznámila s jedním mužem. A měli spolu neformální dohodu: pokud se jeden z nich dostane do potíží, ten druhý mu pomůže.

Bylo to něco, čemu jsme říkali „příležitostná láska.“ Nešlo o lásku, ale tento muž byl v podstatě matčiným novým manželem.

Pocítil jsem, jak se mi do obličeje nahrnula krev. Najednou jsem vůči ní pocítil vztek. Jako to, že si našla chlápka tak brzy po smrti mého otce?

To pro ni nic neznamenal? Věděl jsem, že se lidé dávali během hladomoru dohromady. Vedlo je k tomu mnoho důvodů: jídlo, přístřeší, ochrana. Nevěřím, že by v těchto dobách existovala v Severní Koreji nějaká romantická láska. Ale proč se musela dát dohromady s nějakým neznámým člověkem?

Cítil jsem hořkost a cynismus. Doufám, že si našla nějakého boháče, pomyslel jsem si, když jsme kráčeli dobře udržovanými ulicemi. Mohl by mi koupit nové šaty a postarat se o mě jako opravdový nevlastní otec. Šli jsme dál vedle sebe a ve mně doutnal vztek. Po několika minutách však tento vztek ustoupil a svitla mi slabá naděje. I kdyby nebyl bohatý, je možné, že si matka našla dobrého člověka, s nímž bychom mohli žít společně v jednom domě. Pongsuk byla stále pryč, ale někde se muselo začít, abychom se mohli opět sejít jako rodina.

Když jsme dorazili do jeho bytu, otevřel můj nový nevlastní otec dveře. Byl velmi vysoký, měl široká ramena a přísný obličej. Poklonil jsem se a vstoupil dovnitř. Matka mi řekla, abych se posadil. Nedokázal jsem na ni ani pohledět.

To ses od svého otce nic nenaučil, Štěňátko? Říkal jsem si pro sebe. Ne ona, ale hlad, ten je vším vinen. Nesmíš svou matku odsuzovat. Ale nemohl jsem se na ní dívat, jak sedí vedle svého nového manžela, aniž bych pociťoval v ústech hořkost.

Ihned jsem pochopil, že to bylo opravdu manželství z hladu. Neměli žádný oficiální doklad, neproběhl žádný obřad, natož nějaká oslava. Nebyl mezi nimi ani náznak nějaké lásky, žádné dotyky, žádný úsměv. Přesto jsem v sobě cítil vztek. Bylo to pro moji matku to nejlepší, co mohla udělat? Vysoký muž – jehož jméno se mi nechtělo ani vyslovit – nebyl tou nejlepší partií. Neměl práci a měl postiženou tmavovlasou dceru, která celý den jen ležela na své rohoži. Byla přibližně stejně stará jako já, ale malá, křehká a nemohla chodit. Vlasy jí visely přes obličej, přilepené na jejím zpoceném čele. Díval jsem se na ni s notnou dávkou lítosti a s pocitem znechucení.

Můj nový otčím mi právě něco říkal.

„Cože?“ odpověděl jsem podrážděně.

„Co budeš dělat?“ zeptal se panovačným hlasem. „Musíš vyrazit ven a sehnat nám něco k jídlu.“

Můj pohled se setkal s matčiným. Uviděl jsem v nich výraz úpěnlivé prosby. Pochopil jsem, že měla stejné přání jako já – že se někdo postará o veškeré její potřeby. Jmenovitě já. Předpokládala, že se postarám o ni, vysokého muže i o jeho postiženou dceru.

Cítil jsem takovou beznaděj, že se mi chtělo brečet. Ale co jsem mohl dělat? Asociace byla vyřízená. Tu noc jsem vyrazil do ulic, abych kradl sám.

Kapitola 35

Nyní jsem byl sám, bez hlídek a bez partnerů, a já se čím dál více obával, že mě chytí. I nadále bylo všeho nedostatek: mýdla, ošacení, bot. Někteří kkotčebi spávali s teniskami pod bradou, aby jim je jejich konkurenti nemohli ukrást. Ale viděl jsem, že takových dětí bylo stále méně a méně. Jejich boty byly tak rozedrané a špinavé, že je nikdo nechtěl. Platilo to pro celou Severní Koreu. Lidé si dávali na zloděje menší pozor, protože nebylo co krást.

První noc v bytě mého nevlastního otce jsem popošel o pár bloků směrem od železniční stanice a hledal něco, co by se dalo ukrást. Najednou jsem uviděl činžovní dům. Byl za zdí z tvárnic, která sahala do výšky osmi stop. Bylo krátce po půlnoci. Strávil jsem venku již několik hodin a dosud byla moje snaha neúspěšná. Hořel jsem nedočkavostí a nutkáním něco sníst. Matka i její nový manžel na mě čekali a byli vyhladovělí. Postižená dívka měla také hlad a já jsem vůči ní – možná, že jen vůči ní – pocítil skutečný soucit.

Rozhlédl jsem se. Ulice byla prázdná. Vítr vanul mezi elektrickými dráty a měsíc mi svítil nad hlavou.

Jdi do toho, Štěňátko, řekl jsem si. Musíš něco najít.

U paty zdi jsem našel velký kus kamene a vylezl na něj. Chytl jsem se rukama za horní okraj zdi, nadechl se a vyšvihl se nahoru. Snažil jsem se nedělat žádný rámus. Stál jsem na úzké římse a vyhlédl si nejbližší balkón. Na jeho betonové podlaze byly naskládané asi tři balíky dřeva na topení. Ale mezi zdí a balkonem byla vzdálenost asi šesti stop. Kdyby se mi skok nepodařil, spadl bych dost hluboko na to, abych si zlámal kosti.

Rozběhl jsem se po zdi a snažil se, abych nezakopl a nespadl dolů. Když byl balkon na dosah, vystřelil jsem do vzduchu nohu. Zachytil jsem se okraje balkónu a vytáhl se nahoru.

V tom okamžiku jsem zjistil, že je něco špatně.

„Co tam děláte?“ ozval se zezdola nějaký hlas.

Skrčil jsem se na balkóně a neřekl ani slovo.

Nyní se hlas ozval ještě hlasitěji. „Hej, co to děláte? Chcete, abych zavolal policii? Pojďte sem dolů.“

Zatraceně. K čertu s lidmi, kteří se pletou do cizích věcí. Nebyl to ani majitel, jen nějaký drsný chlapík, co šel náhodou kolem. Možná, že jej již předtím někdo okradl a nyní se chtěl jen pomstít. Kdybych se s ním nehodlal bavit, mohl by vzbudit všechny lidi, co byli v domě a měl bych opravdu problém.

„Dobrá,“ odpověděl jsem a postavil jsem se. Skočil jsem dolů a přistál jsem těsně vedle něj. Bylo mu tak třicet pět až čtyřicet let. Byl podsaditý a jeho tvář byla zkřivená vztekem a překvapením.

„Co se to tu děje?“ obořil se na mě.

Něco jsem zamumlal. Měl jsem strach.

„Cože?“

„Odpusťte mi to protentokrát, já už to víckrát neudělám,“ odpověděl jsem mu. Nemělo smysl mu lhát. Cítil jsem zápach jeho potu a čišela z něj touha vyřešit věc silou.

„Takže ty jsi zloděj!“ Udeřil mě tvrdě do obličeje. Ucítil jsem na kůži teplý proud krve, ale tento pocit tepla se ztrácel v bolesti, která přicházela z ostatních částí těla. Jako by mě mlátil po celém těle najednou. Svalil jsem se na zem. To se ukázalo jako chyba, protože do mě začal kopat svými špinavými botami. Měl jsem pocit, jako by mi chtěl ukopnout hlavu.

„Prosím!“ křičel jsem. „Prosím ne!“ Nedokázal jsem se postavit na nohy. Byl tak silný, že jsem se divil, kde vzal veškerou tu energii. Cítil jsem, jak mi otéká pravé oko i rty. Krvácel jsem na dvou nebo třech místech, většinou na obličeji. Od jeho kopanců mě bolela žebra a dýchat jsem mohl jen v krátkých poryvech.

Mlátil mě téměř deset minut, zatímco já jsem jen chrčel a snažil se nadechnout. Ke konci jsem již neměl ani sílu, abych si dokázal krýt hlavu, takže mě do ní kopal bez omezení.

Nakonec se nade mnou sklonil a zakřičel: „Už to nikdy nedělej.“

Zkroutil jsem se, protože jsem očekával další kopanec, ale už si na mně vylil veškerý svůj vztek a odcházel pryč. Slyšel jsem jen jeho těžké našlapování, které se neustále vzdalovalo.

Pomalu jsem se snažil zvednout. Z úst mi vytékala krev. Vyplivl jsem ji. Po celém boku jsem cítil návaly bolesti, jako bych měl zlomená žebra.

Podařilo se mi postavit se na nohy a dopotácet se do bytu svého otčíma. Měl jsem pocit, že kdybych spadl, ztratil bych vědomí.

Když jsem zaklepal na dveře, můj otčím je rázně otevřel. Očekával jsem, že řekne něco jako „Co se ti stalo?“ nebo „Jsi v pořádku?“ Místo toho na mě zíral a pohoršeně se zeptal: „Jak to, že jsi přišel s prázdnou?“

Pokusil jsem se mu to vysvětlit. Byt, cizí člověk, bití. Ale jen jsem něco zahuhňal, protože mé rty byly příliš oteklé, aby to celé dávalo nějaký smysl.

Uštědřil mi tvrdou facku na tvář. „Jak se opovažuješ se vracet bez ničeho?“ zeptal se. Odkráčel a nechal mě stát v otevřených dveřích.

Moje oteklá víčka zalily slzy. Proč mě udeřil? Copak jsem nešel krást pro něj a jeho dceru?

Matka jeho výbuch vzteku určitě slyšela a musela se u toho cítit strašně, ale i tak jsem měl pocit nespravedlnosti, který mě přímo dusil. Existoval na světě ještě někdo, kdo by byl tak opuštěný a tak málo pochopený? Žaludek mě bolel od hladu a každá část mého těla k této bolesti ještě přispívala. Doplazil jsem se ke své rohoži a snažil se usnout. Pokropil jsem ji svými slzami.

Tu noc jsem propadl zoufalství. Být odtržen od těch, které milujete, byla jedna věc. Ale být deptán vlastními společníky bylo ještě horší.

Musím něco podniknout, pomyslel jsem si. Musím najít nějaký nový způsob, jak žít.

Kapitola 36

Následujícího dne jsem byt brzy opustil. Chtěl jsem vypátrat nějaká místa dál od železniční trati, kde možná dosud žádní zloději neudeřili. Den vypadal normálně, až na to, že na ulici nebyly žádné děti. Byl to běžný týden na začátku léta, kdy se školy vyprázdnily a kdy všichni žáci odešli na pole za Hörjongem, aby likvidovali plevel na kukuřičných a sójových polích. Protože jsem do školy nechodil již tři roky, nejel jsem ani na venkov.

Přitom mi ale nedošlo, že díky tomu to měl nyní saročchong mnohem jednodušší. Již nemuseli zjišťovat, kdo jde, či nejde do školy. Jejich pracovníci na základě vylučovacího principu věděli, že jakékoliv dítě, které najdou na ulici, nechodí do školy, a tudíž se musí jednat o bezdomovce. Děti z ulice chtěly odejít na venkov, ale jejich rozedrané oblečení a nenávist lidí, kterou chovali k bezdomovcům, jim v tom zabránily.

Jak jsem tak šel, přistoupil ke mně nějaký muž v obleku. Nemluvil a v obličeji měl téměř znuděný výraz. Okamžitě mi svitlo: saročchong. Když mi zastoupil cestu, uviděl jsem vzadu přes pravé rameno dalšího, který mi blokoval únik.

„Proč nejsi ve škole?“ zeptal se mě tichý muž.

„Jsem nemocný,“ odpověděl jsem pohotově. Nemocné děti nechávali na pokoji.

„Dobrá, řekni mi tedy, kdo je v této oblasti ředitelem saročchongu?“

Jméno tohoto člověka znalo každé dítě školou povinné. Ale já jsem nechodil do školy celá léta a v hlavě jsem měl prázdno.

„Je to...“

Dokázal jsem si vybavit obličej toho člověka, ale nedokázal jsem si vzpomenout na jeho jméno.

Začal jsem se zakoktávat a nedokázal říci žádné rozumné slovo. Jeden z mužů mě chytl za ruku.

„Ty nechodíš do školy. Ty jsi delikvent!“

Ksakru, chtělo se mi křičet. Nebylo to proto, že bych nechtěl chodit, ale proto, že jsem nemohl!

Členové saročchongu mě táhli ulicí kolem vylekaných chodců. Vzali mě do místní centrály – což byla podsaditá cihlová budova – a pak mě poslali s několika dalšími dětmi na venkov, kde byla rýžová pole.

Zjistil jsem, že jsem v nějaké staré škole, ze které udělali detenční zařízení. Nebylo pouze pro kkotčebi, ale i pro jiné mladé lidi, kteří porušili zákon. Mohli vás sem poslat třeba pouze na tři dny (když jste nenosili odznak s Kim Ir-senem) nebo na týden (pro rvačky na ulicích). Účes s dlouhými vlasy po vzoru nějaké jihokorejské popové hvězdy vám mohl vynést sedm dní. Můj trest byl horší: tři měsíce.

Budova byla asi tři sta stop dlouhá, sto stop široká a běžně v ní pobývalo na sto padesát chlapců a dívek. Znal jsem tohle místo ještě z dob, když zde byla škola Songčchun. Byla to jedna z nejlepších uměleckých akademií v Hörjongu, ale to už bylo minulostí. Když jsem vcházel dovnitř, zaujala mě délka ústřední haly. Vypadala, jako by právě prodělala tankovou bitvu: ve zdech byly proražené velké otvory a všude se povaloval kousky rozbitého betonu. Z vnitřních místností se ozýval křik a ječení. Tohle místo je plné zla. Měl jsem strach.

Přišel ke mně jeden z chovanců a začal na mě vykřikovat různé otázky – jak se jmenuji, odkud jsem, co jsem dělal před zatčením. Pak mi a ostatním novým vězňům nařídil, abychom se převlékli. Oblečení, které jsme nosili na ulici, jsme zde nosit nesměli, protože bychom mohli snadněji utéci. Měl jsem na sobě pěknou košili a bavlněné kalhoty, které jsem dostal od mámy, ale velitel družstva (chovanec kolem dvaceti let) mi je sebral. Bylo mi jasné, že je už neuvidím. Buď si je nechá, nebo je vymění za láhev načerno pálené kořalky. Místo toho mi dali jakési staré oblečení, které našli pohozené v rohu místnosti. Byla to velká špinavá školní uniforma a rozedrané modré sako se čtyřmi knoflíky, které mi sahalo až po kotníky. Byl to jeden ze způsobů, jak nám chtěli zaměstnanci saročchongu zabránit v útěku: o každém, kdo by měl venku takové oblečení, by bylo okamžitě jasné, že utekl.

Nápravné zařízení saročchong bylo místo plné brutality. Během prvního dne mého pobytu jsem viděl skupinu mužů, jak obklíčili hubeného kluka. Asi tak, jak to udělal Hjosong a členové jeho Asociace se mnou. S tím rozdílem, že tito muži byli vyšší a svalnatější. Obličej mladíka byl ztuhlý a plný zvířecího strachu. Jeden z mužů zakřičel: „Jsi blbej?“

„Ano,“ odpověděl kluk. „Jsem blbej.“

Jak jsem později zjistil, byl v nápravném zařízení již nějaký čas. Věděl, jak má správně odpovídat. Ale muži kolem něj jen popošli blíže.

„Proč jsi takový blbec?“

„Protože...“

Začali jej bít cihlami i kameny, které měli v rukách. Uslyšel jsem zřetelné zapraskání – zlomili mu snad nějakou kost? – a kluk padl na zem. Jeho postava se ztrácela ve změti rukou a nohou. Dostal nemilosrdný výprask. Nikdo se mu nepokusil pomoci. Zíral jsem na to a nemohl jsem uvěřit vlastním očím. Ještě nikdy jsem neviděl, aby někoho takhle zmlátili. Soupeřili mezi sebou o to, kdo mu uštědří tvrdší úder. Oblíbeným cílem byla chlapcova hlava. Mlátili mu do ní vší silou a já jsem zahlédl jasně červené fleky, které zbarvily betonovou podlahu tam, kde měl obličej. Otočil jsem se. Nechtěl jsem se dívat na krev na podlaze a na jeho rozbitou hlavu.

Jestli to ten hoch přežije, pomyslel jsem si, nebude už nikdy normální.

Strážní stáli poblíž a dívali se na to. Brzy jsem pochopil, že tihle vězení neovládají. Ovládali jej starší vězni. Skupina vězňů, kterým již bylo hodně přes dvacet a kteří vykonávali tresty. A rovněž na úkor mladších vězňů vydělávali peníze.

Kluci byli zavření v jedné místnosti a dívky v druhé, větší místnosti, kde také všichni jedli a zpívali večer písničky. Chlapci spali na dřevěné podlaze těsně vedle sebe. Všichni žili a jedli společně.

Ve dne jsme tvrdě pracovali. Posílali nás třeba do továrny, před kterou byla hromada obrovských kamenů. Ty jsme museli rozbíjet na menší kousky a ty ještě na menší kousky, dokud jsme neměli hromadu kamínků o velikosti kukuřičných zrn. Tyto kamínky pak někdo prodával. Jindy nás poslali ven, kde jsme po čtrnáct hodin pracovali na rýžovém poli.

Během jednoho či dvou dnů se bratrstvo gangsterů dozví, co jste zač. Přesvědčí se, zda za vámi nepřišli nějací rodinní příslušníci, aby vám nějak pomohli. Pokud ne, ví, že nemáte kam jít a nemáte nikoho, kdo by vám poskytl nějakou ochranu. Takoví sirotci bývají jejich první oběti. Neměli jsme nikoho, kdo by se nás zastal nebo kdo by podal nějakou stížnost, kdybychom zmizeli. Později jsem se dozvěděl, že druhého dne mého pobytu v nápravném zařízení za mnou přišla matka a hledala mě, avšak šla do budovy v centru města a ne do té, v níž jsem byl já. Ta byla na venkově kousek za městem. Strážní jí řekli, že tam žádný chlapec takového jména není. Naděje na brzké propuštění byla pryč.

Dětí, které se nacházely v nápravném zařízení, bylo pětkrát tolik, co gangsterů. Měli jsme se dát dohromady a rozdat si to s nimi. Jenže děti z obyčejných rodin se svých spoluvězňů bály a ostatní z nás, kkotčebi, byli již příliš dlouho na ulicích. Kkotčebi byli zvyklí přežívat na vlastní pěst. Nikomu jsme nevěřili, dokonce ani svým společníkům, se kterými jsme páchali zločiny. Takže spolčit se s partou neznámých lidí nepřipadalo v úvahu. Členové bratrstva gangsterů to věděli. Věděli, že zloději se nebudou plést do běžných potyček.

Pozitivní stránkou nápravného zařízení na venkově bylo, že jsme byli na čerstvém vzduchu a mohli žádat o větší porce polévky nebo nudlí. Obvykle jsem je dostal. Někdy si příslušníci saročchongu najali nějakou místní rodinu, aby nám připravovala jídlo, a tito dobří lidé pak některým z nás dávali extra porce. To mi dávalo naději pro zítřek.

Ale v noci se mi opakovaně vybavoval obličej Pongsuk. Natolik mi scházela, že bolest z její ztráty byla silnější než můj hlad. V době, kdy jsem byl v Asociaci, jsem její obličej viděl, jen když jsem snil, ale nyní jsem na ni myslel neustále. Proč tomu tak bylo? Pravděpodobně proto, že její bezpodmínečná láska byla naprosto něco jiného, než co jsem zažíval v nápravném zařízení.

Pociťoval jsem hlubokou beznaděj, jako kdybych se pomalu potápěl do černé vody. Chci zachránit svoji rodinu, říkal jsem si, ale přitom nejsem schopen zachránit ani sám sebe.

Kapitola 37

Den začínal v 5:30 ráno, kdy na nás začaly stráže řvát, abychom vstali. Šli jsme ven na pole před budovu a patnáct minut jsme zpívali. Protože vše řídilo bratrstvo gangsterů, na politické písně jste mohli zapomenout. Místo toho jsme pěli staré písně, které nás jako děti učili ve škole. Protože jsem pobýval mezi kkotčebi na trhu a v Asociaci jsem hodně pil, nikdy jsem se tyto písně nenaučil. Takže jsem vždy jen tiše pohyboval rty a snažil se pochytit nějaká slova. Obával jsem se, že kdybych něco zkazil, zmlátili by mne. Ale upřímně řečeno, gangsteři nějaké zdůvodněni nepotřebovali.

Jakmile jsme dozpívali, šli jsme si umýt obličeje a ruce do nedaleké řeky. Na středisko jsme se vrátili kolem 6:30 a dostali jsme k jídlu kukuřičnou kaši a polévku, která sestávala převážně z vody a soli. V 7:00 jsme šli pracovat a vrátili jsme se až po západu slunce – kolem 9:30 večer. Snědli jsme večeři a shromáždili se v pokoji u děvčat na jedno kolo orakhö, jakési hudební vystoupení. Seděli jsme ve velkém kruhu a někdo z chlapců či dívek vstal a začal zpívat, zatímco ostatní kolem nich tancovali šoupavým krokem. Účinkující, stejně jako všichni ostatní, byli natolik vyčerpaní, že se sotva drželi na nohou, a museli se navzájem podpírat, aby se nezhroutili na zem. Kdokoliv se během orakhö zastavil, toho si podali členové gangsterského bratrstva a zmlátili ho.

První noc jsem zoufale potřeboval usnout. Mou mysl neustále přepadaly mrákoty. Ale bál jsem se, že kdybych usnul, už bych se neprobudil. Museli jsme zpívat pro velitele družstev, kteří chtěli ukázat, že jejich členové mají dostatek elánu a že nás prostě vlastní. Proto nás nutili vystupovat s těmito absurdními písněmi.

Byl jsem nesmělý a úzkostlivý. Přál jsem si, aby si mě bratři nevybrali a já nemusel zpívat. Takže jsem byl samozřejmě první, na koho ten den ukázali. Když jsem se postavil, třásly se mi ruce a vyschlo mi v hrdle. Žádné veselé písně jsem neznal a místo toho jsem začal skřehotat první věc, která mě napadla. Byl to smutný žalozpěv o synovi a jeho umírající matce. Nejsem dobrý zpěvák a s obavami jsem pozoroval , jak na mě obličeje bratrstva gangsterů reagují. Nejdříve vypadali zmateně a hleděli s otevřenými ústy, ale vzápětí se jejich překvapení rychle změnilo v zuřivost.

„Co je ksakru tohle?“ zakřičel jeden z nich. „Takové písně tady nechceme. Posaď se!“

Sedl jsem si a hanbou jsem byl celý rudý. Ukázalo se, že smutné písně byly v nápravném zařízení zakázány, protože „narušovaly dobrou atmosféru.“ Jinými slovy dokázaly u každého vyvolat depresívní nálady.

Už nikdy mě jako zpěváka během orakhö nevybrali, což mi docela vyhovovalo.

A bylo hůř. Následujícího dne mě napadl jeden strážný násadou od motyky. Chlapec, který v tomto světě klesl tak hluboko, na mě zaútočil, když jsem nemohl najít botu. Po tomto incidentu mě tvrdě fackoval nebo mlátil holí, kdykoliv mě uviděl. Neexistovalo žádné pravidlo nebo důvod k takovému násilí. Jednal vždy nečekaně a zcela iracionálně.

Tu noc, když jsem ležel na zemi a bál se usnout, jsem uslyšel nějaký rozruch. Byli to opět gangsteři. Tentokrát procházeli mezi námi. Sevřel mě mrazivý strach, když jsem zjistil, že šli po lidech, jako jsem byl já – po nově příchozích.

Slyšel jsem, jak řvou: „Kde máš peníze? A neukazuj mi prázdné kapsy – kam sis schoval prachy?“ Od každého nového vězně vyžadovali peníze. Přišli jsme z ulice, takže bychom u sebe měli něco mít. Alespoň několik wonů. Pokud jste neměli peníze, srazili vás na zem a kopali do obličeje. Když přišli ke mně, viděl jsem v šeru jejich zuby a oči. Dech jim zapáchal alkoholem. Kde si tady mohli obstarat tvrdý alkohol? ptal jsem se sám sebe.

„Naval prachy,“ řekl jeden z nich a jeho hlas zněl znuděně.

Sáhl jsem si do kapsy. Měl jsem několik wonů, které jsem chtěl utratit za nějaké skromné jídlo. Nějaká ruka po nich chňapla a sebrala mi je přímo z dlaně.

„To je všechno?“

„Ano, všechno.“

Cítil jsem před sebou jejich robustní siluety. Bál jsem se, že by z šera mohla vystřelit nějaká ruka či cihla, že dostanu pěknou ránu. Sklonil jsem hlavu a v duchu se modlil. Běžte dál. Běžte dál.

Nakonec se naštěstí stalo.

Nic nemělo smysl. Další noc se probudil kolem druhé nebo třetí hodiny ráno. Vstal jsem ze své rohože a viděl strážného, jak hlídá spící vězně.

Překročil jsem několik chlapců a namířil si to k němu. Uklonil jsem se.

„Mohu jít do koupelny, prosím?“

Otočil se a podíval se na mne. „Ne,“ řekl nevzrušeně.

Jeho odpověď mě šokovala. Měl jsem plný močový měchýř a bolelo mě to. Co mohl mít za důvod, aby svému spoluvězni nedovolil si ulevit? Ale nemohl jsem riskovat a ptát se proč. Lehl jsem si zpátky a byl vzhůru až do rána. Tlak v mém močovém měchýři rostl, až jsem si říkal, že se prostě musí roztrhnout jako zanícené slepé střevo.

Kdybych já byl někdy strážným, říkal jsem si, nechal bych každého chlapce se vyčurat, kdykoliv to bude potřebovat.

Ani v ústřední budově jsem neměl klid. I když jsem zrovna nebyl nikomu na dohled, obával jsem se, že mě strážný potají sleduje, připraven na další kolo ponižování. Zuřil jsem a choval jsem v sobě prudkou nenávist, ale co jsem mohl dělat?

Byl jsem zde v pasti jako všichni ostatní vězni.

Kapitola 38

Když jsem si odpykával třetí týden trestu, porval jsem se se svým nenáviděným strážným a zvítězil jsem. Nyní to bylo na mně, abych s každým novým příchozím vedl pohovory. „Jak se jmenuješ?“ ptal jsem se jich. „Odkud jsi? Jakého zločinu ses dopustil?“ Zkoušel jsem se chovat tak, abych nikoho nezastrašoval. Pokud se octli v nápravném zařízení poprvé, mnoho chlapců bylo šokováno a mělo obavy. Zapsal jsem vše do knihy. Velitelé družstev tyto zápisky následně četli a zkoušeli odhadnout, kolik by mohli z nově příchozího vyrazit. Byla to jejich cena za přežití.

Mou druhou povinností bylo dozorovat vězně v noci, udržovat pořádek a ohlídat si, aby nikdo nemohl utéci. Musel jsem být většinu dne vzhůru, ale kdykoliv to bylo možné, ukradl jsem si dvacet minut spánku, abych pak mohl během noci bdít. Velitelé družstev o tuto práci nestáli – velmi rádi se vyspali. Ale já jsem byl rád, že ji mám. I když jsem sotva zavřel oči, chránilo mě to před výprasky. Nebyl jsem velitel, ale zaměstnanec. Byl jsem povýšen.

Nebudu lhát: byl to dobrý pocit mít moc. Starší chlapci ke mně přistupovali a hluboce se ukláněli. „Jak jste se dnes vyspal, hjongu?“ vyptávali se (hjong znamená „starší bratře“). Většinou jsem jim vůbec neodpovídal. Chovat se ke spoluvězňům přátelsky, to by se mi nemuselo vyplatit. Prosili mne o svolení, aby mohli jít do koupelny, a já jsem obvykle řekl, že ano – stále jsem ještě cítil trauma z mé vlastní zkušenosti –, ale nemohl jsem vypadat jako loutka. Jednou za čas jsem na ně vyštěkl: „Ne! Lehnout!“ a vězeň, celý sklíčený, odešel pryč. Kdyby si mysleli, že jsem měkký, členové gangu by mě začali šikanovat. Některé chlapce jsem musel exemplárně potrestat.

Velitelé mě však šikanovali navzdory mému novému postavení. Často v noci, kolem jedenácté, mě posílali do místního obchodu, abych jim koupil něco k jídlu nebo k pití. Když jsem se vrátil, dívali se na mě, jako kdyby mě nikdy předtím neviděli, a pak mě začali fackovat. Zvláště jeden z nich, jemuž přezdívali Malé Prase, mě rád napadal. Měl kulatý obličej a velmi krátké vlasy. Jeho tvář vypadala jako dokonalé kolečko, což některé lidi fascinovalo. Kdykoliv mě uviděl, začal se usmívat a přišel ke mně. Uklonil jsem se, ale hned jak jsem se narovnal, zakřičel na mě: „Nemáš rovná záda!“ a uštědřil mi pořádnou facku.

Pokud panovala v nápravném zařízení napjatá atmosféra, zapojovalo se do bití více osob. Jednou se mě jich pokoušelo kopnout do hlavy čtyři nebo pět. Naučil jsem se padnout na zem a chránit si hlavu. Když na vás útočí víc lidí, nemají obvykle dost místa, a nakonec se unaví tím, jak mezi sebou zápasí o lepší útočnou pozici. Nemůžete se jich ptát, proč vás bijí, protože pak budete trpět ještě víc. Zbytek noci mě bolely ramena i celé tělo, mé rány se podebraly a tekla z nich krev.

Stál jsem na stráži až do rozbřesku a zíral jsem na měsíční světlo, jak procházelo dírami ve střeše a vrhalo svoji záři na dvůr před budovou. Dýchalo to lunární atmosférou a mírem. Začala mi padat víčka, jako by mi někdo zpíval do uší: spát, spát. Ale kdyby mě někdo z velitelů nachytal, že tu pospávám, nebo kdyby někdo z mých hochů utekl, dostalo by se mi takového trestu, že bych mohl být zmrzačen. Mohl bych přijít i o své postavení a pak bych musel opět pracovat na poli. Nejhorší čas přitom nastával ve dvě nebo ve tři hodiny ráno. Nemohl jsem se napít kávy, která by mi pomohla zůstat vzhůru. Sotva jsem stál na nohou.

Během těchto nocí jsem často slýchával výkřiky, strašné pronikavé výkřiky. To mohlo znamenat jediné: v některém z vedlejších pokojů byla znásilňována nějaká vězenkyně, které vnutili roli sexuální hračky pro toho či onoho staršího muže. (Oběti zde byly pouze dívky. Nikdy jsem neslyšel o nějakém chlapci, který by byl v nápravném zařízení nějak sexuálně zneužit.) Chtěl jsem si ucpat uši, ale věděl jsem, že i tak k e mně ten zvuk pronikne. Zavřel jsem oči a snil o útěku.

Jediný čas, kdy jsem mohl být sám, nastával během koupání v nedalekém potoce. Během teplých dnů jsme si v čisté vodě mohli osvěžit obličej. Neměli jsme mýdlo ani šampón, ale když jsem ucítil první nápor chladu, měl jsem najednou chuť žít déle. Nic jiného mi takový pocit nedokázalo poskytnout. Ani jídlo. Kdybych měl dost jídla, nedokázal bych nejspíš svoji chuť k jídlu ovládnout, což by poškodilo můj zakrnělý žaludek. Ale voda v této řece byla něco jako příslib jiného smyslu života.

Jednoho dne přivedli do nápravného zařízení mladého chlapce, asi deset či jedenáct let starého. Slyšel jsem, že je z Undoku, kde se narodila moje matka, a to ve mně vytvořilo jakýsi pocit příbuzenského vztahu. Všiml jsem si jeho křehkosti. Jeho žebra bylo vidět přes roztrhanou zelenou košili. Říkal jsem si, že zde nepřežije příliš dlouho. Zřejmě by nevydržel ani to nejlehčí bití.

Vzal jsem si ho stranou a velmi vlídně jsem se ho začal vyptávat. Jeho rodiče ho opustili, když mu bylo šest nebo sedm, a od té doby se toulal. Každý den nastoupil v Undoku na vlak, žebral o jídlo a pak vyskočil ven. Jenže jednoho dne se vlak rozjel dříve, než stačil vystoupit. Musel jet proto až do Hörjongu a tam byl zatčen.

Svým způsobem jsem toho chlapce adoptoval. Postaral jsem se o to, aby měl dobré místo na spaní a aby měl co jíst. Místní kuchařka, třiadvacetiletá žena, která nebyla vězenkyní, ale zaměstnankyní, si mě oblíbila. Velmi se mi líbila a spolu s dalším strážným Kukčcholem jsme ji často pozorovali a obdivovali se její kráse. Kukčchol měl devatenáct let. Býval vůdcem žebráků na tržišti a byl to typický kkotčebi: energický, chytrý a s velmi hořkým vztahem k životu. Když mu bylo jedenáct, vzala jej jeho matka na trh a řekla mu, aby na ni počkal, zatímco ona odešla ke stánkům, kde mu měla koupit jeho oblíbenou přesnídávku. Čekal na ni celé hodiny, ale ona se už nikdy nevrátila. Nakonec se z něj stal žebrák a kapesní zloděj. Jeho nenávist k matce byla něčím, co se jen tak nevidí. „Ta děvka je zřejmě v Číně a žije si tam na vysoké noze s nějakým chlapem,“ říkával mi. Jako mnoho jiných sirotků, kteří byli ponecháni svému osudu, trpěl obsedantní fantazií: zbohatl a koupil si panské sídlo v Hörjongu. Jednoho dne k němu přijde jeho matka a bude žebrat před jeho dveřmi. „A já si vezmu misku s hromadou rýže a sním ji, sním to všechno, šest palců před jejím obličejem, a ona se na to bude jen dívat.“ Míval jsem stejný sen, ale nebyla v něm matka, ale Malý děda.

(Ironií osudu bylo, že se Kukčcholova matka objevila o několik měsíců později. Místo toho, aby ji nějak trýznil, ji však Kukčchol vzal dovnitř a staral se o ni ještě mnoho dalších měsíců, když se živil jako kapesní zloděj. Jeho fantazie, jak už tomu u mnoha kkotčebi bývá, byly ve skutečnosti skrytým voláním po lásce.)

Kdykoliv se na mě krásná kuchařka usmála, Kukčchol se do mě vztekle zabodával očima. Ale já se tomu jen smál. Nehledal jsem romantický vztah. Jen jsem chtěl dost jídla, abych mohl nasytit toho malého chlapce. Takže jsem s veškerým šarmem, který jsem v sobě dokázal sebrat, požádal kuchařku o přídavek. Potutelně se usmála a hned jsem měl na talíři kopec kukuřičné kaše, o kterou jsem se s chlapcem rozdělil. Začal jsem mu dávat menší porce jídla a povolil jsem mu používat latrínu, kdykoliv to potřeboval.

Jednou v noci mi velitel družstva nařídil, abych odnesl do domu jeho rodičů nějaké dřevo a uhlí. Bylo kolem tří hodin ráno, když jsem odešel s dřevěným vozíkem. Se mnou šel můj malý chlapec a další dva chovanci. Cestou na nás padla taková únava, že jsme se museli zastavit. Řekl jsem ostatním, že si na půlhodiny odpočneme, lehli jsme si uprostřed městského parku a usnuli jsme. Trávník, na kterém jsem složil hlavu, byl velmi pohodlný. Park mi připadal jako pětihvězdičkový hotel.

Když jsem se probudil, slunce již vyšlo nad obzor. Bylo alespoň šest hodin ráno. Můj malý chlapec byl vzhůru a s radostí pozoroval chodce, kteří takto brzy ráno chodili kolem nás.

Rozhlédl jsem se. Jeden vězeň ještě spal, stočený na trávníku.

„Kde je ten druhý?“ zeptal jsem se malého chlapce a rychle se posadil.

„Utekl pryč.“

Nevděčník, pomyslel jsem si. Tohle si ještě odskáču.

Podíval jsem se na něj. Tiše si mě prohlížel. „Proč jsi také neutekl?“ zeptal jsem se ho.

V jeho očích se objevil úlek. „Ale to by znamenalo, že budeš mít průšvih! Jak bych mohl?“

Začal jsem se smát. Vstali jsme, vzbudil jsem druhého chlapce a pokračovali jsme v cestě s károu na místo určení. Byla to těžká práce, ale měl jsem při té hrůze dobrý pocit, že jsem našel přítele alespoň v jedné lidské bytosti.

Bylo to poprvé, co jsem se kdy staral o někoho jiného. Chránil jsem tohoto malého chlapce, protože kdybych to neudělal, měl bych pocit, že se utopím ve zlu a podlosti.

Nebudu jedním z nich, řekl jsem si, ani o chlup víc, než budu muset. Nevěděl jsem, že budu muset padnout mnohem hlouběji, než se objeví první naděje na záchranu.

Kapitola 39

Díky Bohu, že chlapcův trest byl jen krátký. Když byl propuštěn, dal jsem mu nějaké peníze a poradil mu, aby dělal vše pro přežití, protože na obzoru byly lepší dny. Když odešel, cítil jsem, že ze mě spadlo velké břemeno.

Já sám jsem však upadal stále hlouběji do osidel krutosti. Funkce nočního strážce byla těžší, než jsem si myslel. Kdybych nepotrestal někoho, kdo odmítal poslouchat, dostal bych výprask a nahradil by mě někdo jiný. Velitelé družstev to dali najevo dost jasně. Takže jsem ty, kteří odmítali uposlechnout mé příkazy, trestal bitím. Dával jsem jim rány pěstmi a oni mi vraceli pohledy plné nenávisti. Jednou jsem svlékl kožené sako chlapci, který tu byl nový, a nechal jsem si jej. Vzal jsem mu ho, protože jsem ho chtěl. To mě naučila ulice v Hörjongu.

Velitelé si brzy našli způsob, jak přijít k penězům, a na něm jsem se podílel i já. Děti, které neměly vlastnosti vhodné pro přežití, posílali do polí nebo na stavby, aby tam pracovaly, zatímco ostatní, mezi něž jsem patřil také, dělali stejnou práci jako dříve. Kradli. Kukčchol a já jsme přes den nezůstávali v nápravném zařízení, neboť jsme byli vysíláni na loupežné výpravy na trh. Členové gangsterského bratrstva nám dávali kvótu, kterou jsme museli každý den splnit – řekněme pět set wonů – a kterou jsme jim po návratu museli odevzdat. Zbytek jsme si mohli nechat.

Stal se tak ze mě kapesní zloděj. Kukčchol a jeho přátelé z řad kkotčebi byli mými učiteli.

Nejdříve jsem pracoval jako vyhledavač cílů. Když jsme šli odpoledne na trh, začal jsem se ohlížet po těch, kteří se nevyznali. Zemědělce bylo možné poznat lehce: nosili těžké pracovní boty, které jim sahaly až po kotníky. Naopak teenageři z venkova se oblékali tak, jako by šli na nějakou oslavu, což pro ně návštěva trhu vlastně byla. Většinou se pomalu rozhlíželi kolem dokola, jako by měli v hlavě videokameru, která zaznamenává vše, co by pak mohli doma ukázat.

Když jsem našel člověka, který by mohl být potenciální obětí, sledoval jsem ho. O co se zajímá? Přišel si koupit nový kuchyňský hrnec, televizi či rádio? Pokud chce rádio, prohlíží si ty nejdražší modely (dobrá zpráva) nebo ty nejlevnější (špatná zpráva)? Bylo potřeba vědět, o co se váš cíl zajímá, protože jste na základě toho mohli předvídat, kam půjde a kde bude v následujících dvou či třech minutách. Na ta místa jste následně rozmístili své přátele, kteří by ho dokázali okrást. Bude rozmlouvat s prodejcem, který má v rukou sadu misek? Nebo se jen tak rozhlíží? Venkovský balík, který právě smlouvá o ceně, byl člověkem s rozptýlenou pozoroností, a to hrálo kapsářům do karet.

Nejdůležitější bylo přijít na to, kde má potenciální oběť své peníze. Jakmile jsem to zjistil, poklepal jsem si na ono místo na mém těle, takže kapsáři hned věděli, kam se mají soustředit. Někteří lidé si své peníze schovali v zadní kapse, ale to byla spíše výjimka. I lidé ze čtvrti 8. července věděli, že to bylo místo pro úschovu peněz velmi nebezpečné. Jiní si své wony vložili do tašky. Po několika hodinách, které jsem strávil na tržišti, jsem zjistil, že asi osmdesát procent Severokorejců si dává peníze do přední kapsy v kalhotách.

Po několika dnech v roli pozorovatele jsem začal vykrádat kapsy sám. Lehce jsem do své oběti vrazil a moje ruka mu vklouzla do kapsy. Takto byl rozptýlen ze dvou stran: prodejcem, se kterým smlouval o cenu, a neomaleným mladým mužem, který do něj narazil. Bral jsem cokoliv, co jsem nahmátl – sluneční brýle, kroužek na klíče –, a pak jsem se loudal dál.

Kukčchol a řada jiných pracovali s žiletkami. Procházeli se po trhu, předstírali, že si chtějí něco koupit, a mezi ukazováčkem a prostředníčkem měli tenké žiletky. Když uviděli ženu, která nesla plátěnou tašku nebo peněženku, přikradli se k ní, a zatímco se nakláněli, aby si prohlédli prodavačovo zboží, rozřízli spodní část její tašky. Do rukou jim vypadlo trochu peněz nebo nějaké zboží. Jistí zloději používali také dlouhé pinzety, aby mohli sáhnout hluboko do kapsy, aniž by to okrádaní cítili. , někteří si pak vypomáhali dokonce dlouhými kleštěmi (takovými, které v Severní Koreji používají zubaři), s nimiž „lovili“ hluboko v kabelkách obětí.

Na trhu jsme měli na své straně nejen policii, ale i prodejce. Pokud nějaký prodejce oběť upozornil, že ji okrádají kapsáři, utrpěl tím jeho obchod. Pro ostatní kkotčebi by se stal terčem hrubému zacházení. Mohla by na něj dopadnout sprška kamení, které by přiletěly neznámo odkud. Nebo by se mohl stát cílem všech zlodějů na trhu, kteří by jej potrestali za to, že zradil jednoho z nich. Měli jsme za to, že kradení bylo vše, co jsme mohli dělat, že to byl jediný způsob, jak přežít. Pokud nám ho prodejci chtěli vzít, museli jsme se bránit. Ale podvědomě jsme měli také morální zásady. Nikdy jsme například neokradli těhotnou ženu nebo mladou matku s dítětem. To bylo zkrátka pro všechny tabu.

Kukčchol a já jsme si navzájem pomáhali s hlídáním. Hlídal jsem v době jeho směny, když se potřeboval věnovat kapsářství na trhu, a on mi na oplátku přinesl něco k jídlu, hned jak se vplížil zpět do nápravného zařízení. Jednoho dne jsem ho požádal, aby mi opětoval moji laskavost a vzal za mě směnu, abych se mohl podívat po matce. Souhlasil.

Už jsem se nezmínil, že se nehodlám vrátit. Po dvou měsících, které jsem strávil v nápravném zařízení, jsem z něj utekl.

Kapitola 40

Myslel jsem si, že matka stále žila s mým otčímem. Vydal jsem tedy směrem k nádraží, kde byl jeho byt. Cestou jsem viděl řadu žen, které stály na kraji silnice. Prodávaly svá těla, aby si mohly obstarat nějaké jídlo. Jedna z nich mě poznala a zavolala na mě. Byla to bývalá přítelkyně mé matky a sdělila mi, že matka s mým otčímem již nežije. Otočil jsem se a namířil si to do bytu, kde sídlila Asociace. Domníval jsem se, že by tam mohla být. Měl jsem na ni stále vztek za to, že mě nechala tak dlouho v nápravném zařízení, v místě, o kterém každý věděl, že je plné zvrácených lidí. V žilách mi vřela krev.

Když jsem otevřel dveře bytu, pozdravil mě nával zatuchlého vzduchu. Uviděl jsem svou matku i matku Hjosonga, jak leží na spacích rohožích. Jejich hlavy se téměř dotýkaly. Měly zavřené oči a byly bez hnutí, jako sochy, vytesané do kamene.

Matka jen stěží zvedla hlavu, aby se na mě podívala. Měla skelné a nejasné oči. Věděl jsem, že to byly příznaky hladovění. Ani jedna z nich neměla dost sil na to, aby se dokázala zvednout. Podíval jsem se po bytě, zda tam není něco k jídlu, ale nebylo tam naprosto nic. Ani kousek nudlí či kukuřičné mouky. Přišel jsem právě včas.

S penězi, které jsem měl, jsem vyšel ven, koupil několik kukuřičných koláčů a přinesl je zpátky do bytu. Obě ženy je lačně zhltly. Když matka dojedla, řekla mi, že celé dva dny neměly nic do úst. Pak se rozplakala a její hruď se s krátkými vzlyky vzdouvala.

„Co se stalo?“ zeptal jsem se.

„Právě jsi měl narozeniny a já jsem ti nic nepřipravila.“

Že mám nějaké narozeniny, na to jsem dávno zapomněl. Jako kdybych přicházel vždy v době nějaké krize. Usmál jsem se. Když jsem si uvědomil, že si na mě vzpomněla, můj vztek zmizel. „To nevadí,“ odpověděl jsem jí. „Jsem jen rád, že tě mohu vidět.“

Bez Asociace jsem nebyl schopen vydělat dost peněz na to, abych uživil tři lidi. Nějaké peníze jsem měl ušetřené z dob, kdy jsem prodával kukuřici a věci, které jsem sebral novým vězňům, ale záhy jsem pochopil, že to nebude stačit. Budu se muset vrátit do nápravného zařízení a najít si nějakou práci. Nechal jsem matce všechny peníze, které jsem měl, a s těžkým srdcem jsem odešel zpět. Předpokládal jsem, že se budu muset opět spojit Kukčcholem a pokračovat na trhu jako kapsář.

Po dvou dalších měsících v nápravném zařízení jsem ušetřil dost peněz na to, abych mohl všechny tři na nějakou dobu udržet při životě. Rovněž jsem doufal, že si dokážu vydělat na slušný život svými novými kapsářskými dovednostmi. Vrátil jsem se do bytu, kde dříve sídlila Asociace, ale nyní tam žila úplně cizí rodina. Začal jsem se vyptávat, a nakonec mi bylo řečeno, že se matka opět provdala a že se přestěhovala k „novému manželovi“.

Našel jsem jejich harmonikový dům a setkal jsem se se svým novým otčímem. Jmenoval se Song Min. Táhlo mu na padesátku, byl štíhlý a žoviální. „Ó, je vyšší, než jsem si myslel!“ bylo to první, co vyslovil, když jsem vstoupil do dveří. Byl to příjemný chlapík. Viděl jsem, že moje matka je s ním mnohem šťastnější než s tím prvním.

Snědl jsem porci studených kukuřičných nudlí a okurkového kimčchi, perfektní jídlo pro teplé počasí, a pak jsem padl na rohož, abych se vyspal. Song Min věděl, že jsem byl vyčerpán, a nepokoušel se mě vzbudit nebo se ptát, kdy přinesu nějaké peníze. Byl jsem mu za to vděčný, protože mé tělo bylo tak utahané z napětí a z neustálých zlých předtuch, že prostě vysadilo. Spal jsem tři dny a vstával jen proto, abych se najedl nebo si odskočil na záchod.

Zjistil jsem, že mě stále pronásleduje duch nápravného zařízení. Měsíce poté, když jsem kráčel ulicemi Hörjongu, jsem narážel na některé ze starších chlapců, jež jsem hlídal. Nenáviděli každého, kdo měl nějaký vztah k místu spojenému s obdobím ponižování, a zvláště nenáviděli strážné. Věděl jsem, že měli vztek, protože jsem se k nim choval hrubě nebo je bil, pokud neposlouchali rozkazy. Skutečnost, že jsem byl mladší než mnozí z nich, je pak dokázala rozzuřit o to více. Obvykle zakřičeli: „Vzpomínáš si na mě?“ Okamžitě jsem se dal na útěk za dupotu nohou, které se pustily za mnou. Čas od času mě moji pronásledovatelé dopadli a pak jsem dostal výprask.

Song Min neměl dost peněz, aby mě mohl živit. Abych to léto přežil, musel jsem Hörjong opustit.

Kapitola 41

Odešel jsem do hor. Jídlo začalo být v Severní Koreji natolik vzácné, že si zemědělci najímali lidi, aby jim hlídali pole s jejich plodinami. Tito strážní měli zajištěnou stravu a přístřeší až do období sklizně. Já jsem se stal hlídačem kukuřice.

Jistě vás bude zajímat, kdo byl mým dobrodincem. Kdo mě vytáhl z ulice a nabídl mi ten nejčistší vzduch a k jídlu spoustu (tedy ne spoustu, ale dostatek) čerstvé zeleniny? Můj Malý děda.

Měl jsem na něj stále ještě vztek za to, jak zacházel s mou matkou i se mnou, ale tyto pocity neznamenají nic, pokud máte hlad. Důvod, proč jsme se znovu setkali, byl jednoduchý: on potřeboval někoho, kdo by hlídal jeho pole, a já jsem potřeboval jíst. Nyní si jsem jist, že si byl plně vědom toho, že jsem zloděj – jak jinak bych mohl přežít, když jsem byl špinavý, když jsem téměř nepovyrostl, ale byl jsem stále naživu? Hádám, že Malý děda si takové otázky nepřipouštěl. Nebo snad stále doufal, že moje matka odjede do Číny a bude mu posílat peníze, takže si raději přál mít se mnou dobré vztahy.

Hladomor zapříčinil, že mnoho lidí dělalo ty nejpodivnější věci. Věci nejsou jednobarevné a bylo třeba se dívat na motivaci lidí znovu a znovu, abyste odhalili byť jen kousek toho, co se v nich odehrávalo. Nejlstivější nápad může doprovázet náhlá touha pomoci někomu neznámému. Osoba, která vás vytáhne z ulice a zachrání vám na jeden den život, uvidí následující večer, jak si berete kousek kuřete během večeře, a řekne si: „Tento hoch zabírá místo mým dětem.“ S dobročinností jde ruku v ruce vztek. Velkorysost a čisté sobectví nejsou daleko od sebe.

A tak se z mého Malého dědy, jenž byl nesporným darebákem, jak jsem se ve svém životě měl možnost přesvědčit, stal během letních období, kdy jsem pro něj pracoval, člověkem plným záhad.

V době, kdy byl ochoten mě akceptovat, odešel Malý děda do nedalekých hor a postavil tam jakési přístřeší na malém pozemku, který tam vlastnil. Teta mi připravila balíček s jídlem na dva dny – tak dlouho trvala cesta na pole, kde jsem mohl dále žít ze zeleniny, která rostla vedle kukuřice. Cítil jsem váhu balíčku, v němž se zračila láska mé tety. Věděl jsem, že velmi litovala toho, k čemu mezi námi v minulosti došlo. Baliček byl plný dobrot, které jsem neměl v ústech celé měsíce.

První léto jsem tam byl sám a cítil se opuštěný a nespokojený. Tuto část Severní Koreje jménem Pjoksongi, která ležela jednu hodinu cesty jihozápadně od Hörjongu, jsem neznal. Byl jsem zvyklý na rámus a městský shon, a tyto hory byly tiché a temné. Přes rok tam žilo jen velmi málo lidí a nebylo tam nic, co by dokázalo zahnat vaše vzpomínky z minulosti. Dokonce i potřeba shánět si nějaké jídlo byla ta tam: za zády jsem měl spoustu řádků se zeleninou a mohl se dosyta najíst. Moje mysl, která se starala jen o přežití, měla nyní spoustu času na to, aby se pustila na vandr.

První noc pršelo. Zavřel jsem příbytek, jak nejlépe jsem uměl, a lehl jsem si na zem na tenkou rohož z umělé hmoty, kterou mi Malý děda poskytl. Po sto tisící mi vrtalo hlavou, kde je moje sestra a co právě v ten okamžik asi dělá. Vzala si nějakého hodného Číňana, třeba i staršího z vesnice, ze které všechny mladé dívky odešly pracovat do továren? Byl na toto pěkné děvče milý a příjemný? Věděl jsem, že za takových okolností by z ní byla výborná manželka. Prostě by přenesla svůj smysl pro povinnost ze mě na svého čínského manžela. Nedokázal jsem si představit, že by mohla být jiná.

Uvažování se brzy změnilo v naději, která opět vedla ke snění. Představoval jsem si nemožné: že se ze mě stane milionář. Ale mohl bych někdy dosáhnout nějakého bohatství v zemi plné ponuré bídy?

Nejrychlejším způsobem, jak se stát v Severní Koreji milionářem, aniž byste byli součástí vládní mašinérie, bylo obchodování. Překročit hranici do Číny, nakoupit tam nějaké zboží, vrátit se zpět a prodat ho. Ale kolik cest by bylo zapotřebí, abyste zbohatli? Nekonečně mnoho. Bylo to absurdní, ale to mě neodradilo od toho, abych se podobným představám oddával.

Samozřejmě, že jsem nevěděl jak, pouze jsem přemýšlel v rovině co kdyby. Co kdybych se jednoho dne zrána probudil a ucítil jídlo, které by připravovala matka, vesele si u toho klábosíc s Pongsuk. Co kdybych otevřel oči a uviděl sestru, jak si skládá svoji rohož na spaní? Co kdybych měl ten nádherný pocit a věděl, že můj žaludek bude brzy plný kukuřičných lívanců a že jich budu mít, co hrdlo ráčí? Co kdybych uviděl svou čerstvě vypranou školní uniformu, kterou bych mohl držet v náručí, a věděl, že na mě budou před školou čekat mí kamarádi, s nimiž bych se rozdělil o neomezené zásoby dobrot z obchodu. Vše se neustále vracelo k jídlu. Jídlo mělo moc, která by mi mohla přivést zpět matku i sestru. Mohli jsme být znovu spolu i s mými kamarády a být mimo nebezpečí. Ležel jsem ve stanu, kapky deště bubnovaly na vyschlé pšeničné stonky, které pokrývaly přístřeší z umělé hmoty, a já se utápěl ve změti podobných myšlenek.

Brzy jsem zjistil, že mi zásoba jídla dochází. Když bude pršet, dřevo bude mokré. Mokré dřevo znamená, že si nebudu moci rozdělat oheň a něco uvařit. Rozdělil jsem si zásobu dobrot od tety na jednotlivé denní dávky. Hlavou se mi honily truchlivé myšlenky a cítil jsem se osamělý. Když jsem vytáhl hlavu z přístřeší, nikde jsem neviděl ani živáčka. Chyběli mi moji přátelé z trhu. Nebyli to přátelé, kterým byste mohli věřit v případě nebezpečí života, ale lidé, se kterými jste si mohli poklábosit a zasmát se balíkům, kteří sem přišli z venkova.

Čtvrtého dne mě probudily sluneční paprsky. Slyšel jsem cvrčky na poli a na kukuřičné stvoly pražilo slunce, ve kterém jejich klasy vypadaly jako z umělé hmoty. Dal jsem se do práce; bylo jí dost a dost: vytrhávat plevel, hlídat pole před nezvanými hosty (občas jsem zaháněl děti, které dělaly totéž co já, když jsem pracoval na otcově hospodářství), sejít z hor a tahat vodu, kterou jsem čerpal pomocí malé pumpy, nahoru. Nošení vody bylo tou nejtěžší prací. Pečlivě jsem ji odměřoval a ani jsem si nepral šaty, abych nemusel absolvovat dlouhé pěší pochody s pětilitrovým kanystrem z umělé hmoty. Byl tak těžký, že než jsem se dostal zpátky pod střechu, měl jsem pocit, jako bych měl ruce vytahané až po kolena. Doufal jsem, že u studny potkám nějakého vesničana, který by si tam plnil svůj džbán, abych si mohl poprvé po tolika dnech promluvit s nějakou lidskou bytostí. Ale nikoho jsem tam nezahlédl a tak jsem se vrátil pod střechu, kde jsem dále jen tesknil po domově.

To léto jsem se spřátelil s jedním bývalým trestancem, který hlídal hospodářství svého bratra – a který se snažil přežít tak jako já. Ve vězení strávil tři roky za to, že utekl do Číny, kde se narodil. Vyprávěl mi spoustu historek z časů, které tam strávil: jak vydělal tolik peněz, že se toulal po ulicích opilý, jak navštěvoval restaurace, kde si objednával obrovské porce humrů a hovězího, které zapíjel mnoha pintami piva, jak tancoval s čínskými dívkami a chodil do kina, kde zhlédl tři filmy za sebou. To, jak popisoval údery Bruce Leea, mi dlouho imponovalo.

Jednoho dne mi tento bývalý odsouzenec řekl: „Štěňátko, pokud se někdy dostaneš do Číny, můžeš dostat nějaké peníze od církví.“

„Co je to církev?“ zeptal jsem se.

Podíval se na mě ohromeně.

„Jé, to je místo, kde uctívají Boha.“

Ani jednomu z těchto pojmů jsem nerozuměl – co to znamená někoho uctívat nebo kdo je to Bůh? –, takže jsem šel přímo k jádru věci, které mě zajímalo nejvíce.

„Proč by měli lidé z církví dávat někomu peníze jen tak?“

Znovu jsem ho uvedl do rozpaků. Řekl bych, že o tom nikdy nepřemýšlel. Měl mírně pootevřená ústa.

„Proč by mi měli dávat peníze jen tak?“ zeptal se tiše. „O! Protože to jsou křesťané.“

„Co to znamená křesťan?“

„To jsou lidé v církvích.“

„Ano, to vím. Ale proč dávají křesťané peníze neznámým lidem?“

Začal být trochu rozmrzelý. „To je právě to, co křesťané dělají. Rozdávají různé věci. Nejsou jako ostatní.“

Povzdechl jsem si. „To je přece nesmysl.“

Bývalý trestanec se mi to pokoušel vysvětlit, ale viděl jsem, že ani on nerozuměl všemu, o čem mluvil. V Severní Koreji nebyla rozšířená představa, že byste měli něco dělat pro ostatní lidi formou dobrodiní. Bezpodmínečná láska, to nebyl pojem, který by mi něco říkal. Dělali jste věci, které vycházely z povinností vůči rodině, z hladu, z chamtivosti nebo prostě z toho, že jste neměli jinou možnost. Ale to, o čem mluvil on – o lidech, kteří by dobrovolně dávali své těžce vydělané peníze zcela neznámým lidem –, to bylo prostě pošetilé.

Pak jsme změnili téma. Ale historky tohoto bývalého odsouzence mi zůstaly v paměti. Myslel jsem si, že křesťané jsou prapodivní lidé, téměř jiný lidský druh. Chtěl jsem se s nimi potkat, dotknout se jich a potvrdit si, že takové bytosti skutečně existují.

Brzy jsem dostal šanci.

Kapitola 42

Odvážet neoloupanou kukuřici z hor do města by bylo pro Malého dědu velmi nákladné, takže součástí mé práce bylo sklízet kukuřici postupně. Utrhl jsem klas, zbavil jej slupek a hodil jej na hromadu připravenou k odvozu. Ke konci dne jsem klasy rozložil na zem, aby mohly schnout. Přibližně každý týden se během sklizně objevil Malý děda na kole, dal si usušenou kukuřici do pytle a odjel s ní zpět do Hörjongu, kde ji uskladnil na zimu. Během celé sezóny jsem sklidil více než čtyři metráky kukuřice, za což bylo možné v Severní Koreji obdržet slušné peníze. Ale znamenalo to též spoustu práce a mnoho hodin strávených na slunci.

Do hor jsem dorazil ke konci srpna, ale se sklizní jsem nemohl začít dříve než v druhé polovině září, kdy kukuřice dozrávala. Celou dobu, co se léto chýlilo ke konci, jsem se těšil na dny, kdy se bude kukuřice sklízet a kdy ji budu moci chodit do vesnice vyměňovat za nějaké zboží. Ve městě měla hrst rýže vysokou cenu a mohla vám vynést dvě misky nudlí. Na venkově sice pěstoval kukuřici každý, takže jste na ní příliš nevydělali, ale i tak měla hrst hodnotu deseti bonbónů. A přesně to jsem chtěl. Byl jsem přeci jen stále ještě dítě.

Když přišlo září, kontroloval jsem kukuřici každé ráno a hledal jsem rostliny ve vnějších řadách, na které svítilo více slunce a které tím pádem zrály dříve. Jakmile jsem je našel, utrhl jsem je a spěchal z hor přímo do obchodu.

Vešel jsem do malého domku, vyklopil kukuřici na pult a ven jsem vyšel s několika bonbóny. Jeden jsem okamžitě strčil do úst a ostatní jsem si uložil do kapsy. Musel jsem být opatrný: silnice, po které jezdil Malý děda, vedla hned vedle obchodu. Cumlal jsem svůj bonbón a zároveň jsem jedním okem hlídal, zda neuvidím jeho šedovlasou hlavu, jak se blíží po cestě. Po mnoha měsících, kdy jsem jedl pouze zeleninu, jsem měl pocit, že tohle cukroví pochází z jiného světa. Mé tělo se díky cukru přímo tetelilo a výrazně se mi zlepšila nálada.

Malý děda mě zneužíval: za moji dvouměsíční práci mi nezaplatil, pokud neberu v úvahu kukuřici, kterou jsem snědl. Začal jsem ho tedy zneužívat také. Vzal jsem si malou část sklizně a schoval jsem si ji pro sebe. Vědomí, že ho okrádám, mi poskytlo teplý a příjemný pocit. Moje zatrpklost za to, co provedl, nebyla o nic menší. Do svých drobných intrik jsem zapletl i bývalého odsouzence. Protože jsem si nemohl ukrýt veškerou ukradenou kukuřici u sebe, šel jsem za ním a požádal ho: „Prosím, schovej mi to u sebe, dokud si pro to nepřijdu.“ Znal historii mé rodiny a nechoval ke slizkému měšťákovi, jako byl Malý děda, žádné sympatie. Bývalý trestanec udělal to, oč jsem ho požádal.

Nedá se říci, že bych Malého dědu nenáviděl, ale zacházel se mnou, jako bych byl někdo cizí. Byl jsem jen částí ekonomického systému. Nikdy jsem neměl pocit, že by mě považoval za svého pokrevního příbuzného. Takže i já jsem ho bral jako venkovského balíka, který se objevil na městském tržišti v Hörjongu.

Jednou z nejnepříjemnějších stránek bezdomovectví je neustálé riziko, že se dostanete do trapné situace. Když jsem byl zloděj nebo žebrák, často jsem si neuvědomoval, jak vypadám. Nezáleželo na tom, jak špinavý máte obličej, kolik děr máte v košili nebo zda máte boty, či ne, protože všichni kolem vás na tom byli stejně. Ale když jsem potkal někoho, koho jsem znal z dřívější doby, pocítil jsem nával hanby a zoufalství. V ten okamžik jsem se viděl tak, jak mě viděli oni – jako nějaký druh poločlověka či poloptáka, lovné zvěře. Totéž jsem dříve vůči těm, co přišli o domov, cítil i já. Již nikdy nebyli tím, co dříve. Byli jedovatým hmyzem, který měl pouze lidskou podobu.

Když jsem tedy potkal ve městě své bývalé učitele nebo bývalé spolužáky, zrudl jsem. Utekl jsem, aby mě neviděli.

Myslel jsem si, že na venkově budu pro ostatní neviditelný, ale i v malých městech jsou děti školou povinné. A ty někdy šly kolem mě právě v okamžiku, když jsem byl s Malým dědou. Viděl jsem dlouhé řady dětí ve školních uniformách, jak si to šlapou po silnici. Někdy nesly velkou severokorejskou vlajku a zpívaly vlastenecké písně. Když mě uviděly, civěly na mě. Na venkově nenajdete příliš mnoho kkotčebi, protože se spíš shromažďují ve městech. Byl jsem pro ně něčím novým.

Jednou jsme šli z hor do města a táhli za sebou vozík s nákladem kukuřice. Když v Severní Koreji táhnete vozík, znamená to, že zastáváte místo vola. To byl úděl chudých. Znamená to, že vaše rodina je na tom tak špatně, že vás ani není schopna uvolnit do školy.

Ten den kolem mě prošla spousta školáků a jejich pohledy byly plné soucitu. Byl jsem v jejich věku, ale já jsem táhl káru, zpocený jako kůň. Cítil jsem, jak se mi hanba rozlézá po obličeji, jako by to bylo klubko červů. Malý děda si všiml mé reakce – nebo ji pouze vycítil; tolik toho v Severní Koreji závisí na citu než na tom, co vidíte! – a řekl mi něco, na co nikdy nezapomenu.

„Cítíš se trapně?“ zeptal se mě.

„Jistě, že ano,“ odsekl jsem.

„Ale to bys neměl.“

Chvíli jsme nemluvili a náprava káry se jen otáčela a skřípala, jak jsme ji táhli po hrbolaté cestě.

„Kdysi jsem četl jednu japonskou knihu,“ řekl. „Velmi dobrou knihu.“

Odfrkl jsem si. Nechtěl jsem slyšet nic o nějaké knize, ať už japonské, nebo jiné. Zuřil jsem. Mám práci, chtělo se mi vykřiknout na děti. Jsem hlídačem! Jsem stejný jako vy! Ale neřekl jsem nic.

„Pojednávala o třech zlodějích, kteří okrádali lidi na venkově,“ pokračoval. Chytili je a odsoudili do vězení, které bylo na vzdáleném ostrově. Tam strávili mnoho let. Nakonec, když nadešel čas jejich propuštění, za nimi přijela obchodní loď a vzala je na palubu. Projížděli korytem řeky a směřovali zpátky na pevninu. Zloději měli tři jídla denně, ale během svého uvěznění se nic nenaučili – nebyly tam žádné třídy nebo dílny, kde by se mohli něčemu přiučit –, a tak se vrátili ke starému způsobu života. Na lodi okrádali námořníky a brali jim věci z kajut, než je chytili. Co myslíš, že s nimi udělali?“

Proč mi tenhle příběh vypráví? říkal jsem si. „Nevím,“ odpověděl jsem.

„Hodili je přes palubu! A i když strávili tak dlouhou dobu na ostrově, víš, že se nenaučili ani plavat? Takže se utopili.“

Podíval jsem se na Malého dědu, ale ten jen pokračoval v chůzi vedle mě a díval se přímo před sebe. To byl zřejmě konec příběhu.

Uplynula léta a já jsem jeho krátké vyprávění vypustil z hlavy. Byl to prostý příběh o zločinu a trestu a můj Malý děda byl velkým zastáncem toho, aby se lidem dostalo, co si zasluhují. (Kolik soucitu prokázal vůči mé matce? Nebo vůči mně, když už jsme u toho?) Ale myslím, že jsem mu prokázal medvědí službu. Zpětně jsem si uvědomil, že neměl zas tak necitlivý charakter a že jeho mysl byla moudrá, ne-li přímo laskavá. Když se nad tímto příběhem zamýšlím dnes, jsem toho názoru, že mi chtěl říci, že moje obtížná situace, kdy jsem žil jako dospívající kluk v rozedraných hadrech, který nemá kam složit hlavu, nebyla mou chybou. Úřady těmto třem zlodějům neposkytly žádné vzdělání, nenaučili je žádnému řemeslu, ale místo toho je vrhly zpátky do světa s jedinou možností: krást. Podle mé nejpříznivější interpretace tohoto příběhu i toho, proč mi jej vyprávěl, mi chtěl Malý děda říci následující: neobviňuj sám sebe. Tvoje roztrhané hadry a rozcuchané vlasy, to nejsi ty. Buď odvážný.

Říkat takové věci bylo u něj velmi neobvyklé. Byl stoupencem vlády, ale vyprávěl mi podvratné historky o tom, jak se úředníci o lidi naprosto nestarali. To mě přivedlo k názoru, že Malý děda byl nešťastným člověkem. Možná, že cítil, že se vůči mé matce i mně nezachoval správně.

Možná, že jsem tomuto starému muži nerozuměl. Někdy si myslím, že hluboko uvnitř cítil nějaké výčitky svědomí. Možná.

Kapitola 43

V roce 2004 mi bylo čtrnáct, a když nastal čas sklizně, dali jsme si stranou úrodu na příští rok. V Severní Koreji je tradicí, že touto dobou, přesněji 12. září (nejde o fixní datum, protože se stanovuje podle lunárního kalendáře (?k přidal bych sem tento vysvětlující text coby pozn. korektury)), se chodí na hřbitov a hroby předků se pokropí alkoholem jako poděkování za dobrou úrodu. Pak si vezmete něco z úrody a připravíte si jídlo.

V mnoha ohledech je to něco jako v Americe Den díkůvzdání. Oslava. Scházejí se celé rodiny ze všech částí Severní Koreje. Silnice jsou plné lidí, kteří směřují ke svým příbuzným. Na motocyklu jezdí pouze bohatí. Ostatní jdou pěšky ve dvou paralelních zástupech po obou stranách cesty. Doma pak děti utečou svým rodičům a dlouhé hodiny si hrají se svými bratranci a sestřenicemi. Všichni se dobře najedí. Byl to vždy můj oblíbený svátek.

Ale tento rok mi datum dvanáctého září akorát připomnělo, že se moje rodina rozletěla do světa. Šel jsem k hrobu svého otce jen s malou lahví domácího alkoholu, kterou mi daroval Malý děda, a byl jsem sám. Je tradicí pronést nad hrobem několik slov, jako třeba: „Otče, jsem zde. Děkuji ti za tvoji oběť během všech těch let.“ Ale tato slova mívají pouze rituální význam. Nic z vlastního života, co bych mohl říci, mě nenapadlo.

Navzdory příběhu, který mi vyprávěl Malý děda, mi vadilo, kam jsem to dopracoval. Měl jsem pocit, že nemám nikomu za co děkovat. Nedokázal jsem říci to, co jsem cítil ve svém nitru: „Jsem unavený a nevím, co mám dělat.“ To by nebylo správné. Takže jsem tam jen tiše stál a v mysli jsem přecházel mezi vzpomínkami na naši rodinu a radostné či méně radostné časy.

Podzim nám hojnost nepřinesl. Měl jsem jen to, co jsem dokázal ukrást Malému dědovi. Matka žila s jiným mužem, sestra byla za nejasných okolností v Číně. Když jste v době Dne díkůvzdání sami, daleko od těch, které máte rádi, když nemáte nic, co by se dalo nazvat domovem, je tento svátek prázdný a bolestivý.

Dokončil jsem práci pro Malého dědu a šel jsem do bytu Song Mina. Pracoval jako člen ochranky v nemocnici a příliš mnoho peněz nevydělával. Občas ukradl v práci krabičku hřebíků nebo nějaké řezivo a matka to prodala na trhu. Ale hubli. Jejich kůže jim visela na kostech a tvořila suché a ochablé vrásky.

Krást jsem chodil v noci a ve dne jsem spal. Jednoho rána jsem se vrátil do bytu a zjistil jsem, že je matka pryč. „Opět ji zatkli,“ řekl mi smutně Song Min. Šla navštívit zprostředkovatele, který ji měl propašovat do Číny, ale on ji udal. Matka byla ve vězení v Manjangu na základě podezření, že plánovala útěk ze Severní Koreje.

Krve by se ve mně nedořezal. Bylo to již potřetí, co ji zatkli. Tentokrát ji vysoký trest nemine.

Manjang jsem samozřejmě znal. Šel jsem matku navštívit a přinesl jsem jí trochu kukuřičné mouky a aspirin, který jsem předtím koupil. Stráže mě k ní ale nepustily, a tak jsem jim dal své malé dárky a požádal je, aby jí je předaly. Odcházel jsem odtud s těžkým srdcem.

Matka pak Song Minovi napsala, že, když dostala aspirin a zjistila, že jsem ho přinesl já, plakala. Byla tehdy vážně nemocná a léky ji pomohly se uzdravit. Přál jsem si, abych tehdy býval utratil všechny peníze a koupil leků celý tucet. Ale je možné, že to nebyl jen aspirin, který jí dodal sílu. Mohlo za tím stát i vědomí, že jsem na ni myslel.

Čas plynul a já jsem stále žil na ulici. Ten rok se vše opakovalo den za dnem, bez víkendů a bez prázdnin. Vstávat v poledne. Čekat na setmění. Krást. Jíst. Spát. Celé měsíce z tohoto období jsou pro mne prázdné a bezbarvé.

Přišlo léto a Malý děda si mě znovu najal, abych mu hlídal jeho kukuřici. Jakmile jsme sklidili poslední kukuřičný klas, nasbírali dříví pro nadcházející zimu, zrušili tábor a připravili vše na sadbu pro příští rok, Malý děda mě překvapil.

„Chceš chodit do školy?“ zeptal se.

„Ano, samozřejmě,“ odpověděl jsem.

„V tom případě budeš bydlet u mě.“

To bylo vše. Najednou jsem byl znovu přijat do domu, ze kterého jsem byl před třemi lety vyhnán. Možná, že tohle byla ta lekce, kterou mi chtěl Malý děda dát: ty nejsi ve svém srdci zloděj, jsi školák, jenž měl prostě smůlu.

Byl jsem nesmírně nadšený, že budu opět studentem, žákem na střední škole. Bylo mi nyní patnáct a měl jsem šanci vrátit se na místo, které jsem měl rád a na které jsem měl jen nejasné vzpomínky.

Kapitola 44

Prvního dne jsem se dostavil do školy s předstihem a byl jsem plný optimismu. Byla to stejná škola, do které jsem chodil, když mi bylo deset let – jednopatrová budova z bílých cihel. Ve třídách byla velká okna, tvořená z malých čtvercových tabulek, a tmavě zelené školní lavice se žlutými židlemi, na nichž barva dlouhodobým užíváním vybledla. Měl jsem pocit, jako bych vpochodoval do světa, který fungoval jako dobře promazaný stroj beze mne. Byly zde ty stejné děti, které jsem znal již dříve ze čtvrtého či pátého ročníku. Byli tu ti samí chlapci, s nimiž jsem se před mnoha lety pral a s nimiž jsem prožil nějakou tu příhodu. Byla tu stejná děvčata, se kterými jsem si hrával (i když Hjemi, moje dětská láska, chodila jinam). Vše zůstalo při starém, jako kdybych odešel ze dveří této školy sotva před několika týdny. Ale samozřejmě, že to byla jenom iluze. Uvnitř jsme se změnili všichni.

Měl jsem na sobě novou uniformu, bleděmodré kalhoty a sako s pěti knoflíky. V brašně jsem měl nový zápisník. A rychle jsem potkal i několik starých přátel: An Činhjok, Kim Kumhjok a Kim Mjongil.

Tyto tři, kteří nyní tvořili skvělou partu, jsem znal již ze základní školy. Dívky, jež jsem znal jako neohrabaná jedenáctiletá stvoření s kulatými tvářemi, vykvetly v sebejisté a krásné bytosti. Byl jsem v šoku. V jejich nitru došlo k nějaké záhadné změně. Měly učesané vlasy. Měly dokonalé postavy. Nebyl jsem tu celé tři roky, přesto se mi zdálo, jako by k tomu došlo takřka přes noc.

Škola byla pro mne něčím zvláštním. Mjongil, na základní škole tak trochu klaun, byl nyní známý jako Sekera, protože prý naháněl ostatním strach. Jednou jsem řekl: „Ale to je Mjongil. Toho se nikdo nebojí!“ An mě také překvapil, když mě jednoho dne vyzval na páku. Začal jsem se mu vysmívat, „Děláš si legraci? Já jsem pracoval na polích a pral jsem se na ulici.“ Ale nakonec jsem souhlasil. Nechtěl jsem věřit svým očím, když vyhrál. Došlo mi, že po dobu čtyř let měl dobrou stravu, zatímco já jsem byl živ z jednoho nebo dvou jídel denně. Bylo pro mne velkým překvapením, že právě on byl silnější než já.

První hodina, které jsem se zúčastnil, byla lekce angličtiny. Ihned jsem pocítil, že to nebude lehké. Tehdy jsem znal snad tři nebo čtyři slova: „Hi“, „OK“, „no“ a možná ještě jedno. Mé znalosti byly stejné, jako v době, kdy mi bylo dvanáct. Samozřejmě, že ostatní studenti chodili do školy pravidelně, takže jakmile jsem vešel do třídy, uslyšel jsem to podivné bzučení, když byla úsečná anglická slova vyslovována korejskými ústy. Moji spolužáci měli přede mnou obrovský náskok. Zíral jsem na své staré kamarády a pochopil jsem, že svět mi zkrátka ujel.

Učitel mluvil nesrozumitelnou řečí. Moji kamarádi, poněkud znuděni, si začali něco zapisovat do svých poznámkových bloků. Já jsem jen zíral do toho svého a věděl jsem, že do něj nikdy nic nenapíšu. Co se týká učiva, byl jsem odsouzen hned první den, kdy jsem se vrátil. Neexistoval způsob, jak bych je mohl dostihnout. Severokorejské školy nemají žádné doučovací třídy. Pokud něco zameškáte, jste ztraceni.

Společensky jsem však byl v sedmém nebi. Nyní jsme mohli dělat vše, o čem jsme s mými kamarády ve dvanácti letech snili. Když jsme o přestávce vyšli ven na školní hřiště, obrátili se ke mně moji přátelé s cigaretami v rukách. Začal jsem kouřit, což je v Severní Koreji symbolem dospělosti. Pak jsme flirtovali s děvčaty.

Nyní jsem v sobě skrýval kus jakési mystiky. Všichni kkotčebi, které moji spolužáci znali, byli totiž buď mrtví, nebo v moci saročchongu. Nikdy mě neobviňovali z toho, že jsem byl bezdomovcem. Byli vyspělejší a pochopili, že to nebyla moje volba.

Bohužel ne každý měl v sobě takové porozumění. Jedním z mých učitelů byl ředitel oddělení saročchongu na mé škole. Byl to agresivní člověk, jenž pečlivě dozíral na životy studentů, zastrašoval nás a vychutnával si moc, kterou nad námi měl. Během čtvrtého dne po mém návratu mě uviděl a přistoupil ke mně.

„Takže jsi opustil trh?“ zeptal se s úsměvem na rtech.

Byl jsem překvapen. Připomínal mi, že jsem byl po dobu tří let vyděděncem, který přišel o domov.

Nevěděl jsem, co mu na to mám říci. Přikývl jsem.

Všiml jsem si, že několik studentů – zvláště dvě pěkné dívky – nás sleduje.

„Budeš tentokrát pokračovat v docházce do školy?“ kladl hlasitě otázku.

„Ano.“ Ušklíbl jsem se.

„Dobrá. Pořádně se snaž.“

Cítil jsem, jak mi vře krev v žilách .

Ve škole jsem opět tak nějak proplouval, ale nyní jsem měl docela dobrou výmluvu, proč. Ve škole jsem se potloukal kolem krbu, který byl v zadní místnosti za hlavní třídou. Zde se po celý den udržoval oheň, jenž vyhříval celou budovu (ve škole nebyl žádný boiler ani ústřední topení). Kamarádi se zde dělili o cigarety, klábosili spolu a nevěnovali se žádné práci, protože v Severní Koreji neznamenají dobré známky bez rodinných konexí naprosto nic. Ohniště vedlo přímo do komína, a pokud jsme zahlédli nějakého učitele, jak jde kolem dveří, vyfoukli jsme kouř z úst do ohně. Kouřili jsme vždy jednu cigaretu, kterou jsme si navzájem předávali. Ale byla to paráda, bylo to něco, co dělají dospělí, a my jsme tomu propadli.

Jednoho dne šel kolem učitel a chlapec, který si dal právě šluka, na něj zíral s hrůzou v očích. Cigaretu ještě stačil odhodit do ohně, aniž by si toho učitel všiml, ale stále ještě měl kouř v plících. Učitel vstoupil dovnitř a pečlivě si jej prohlížel.

„Dýchni na mě,“ řekl tiše. Náš přítel jen zíral a jeho obličej jen rudnul a rudnul. „Dýchni...“ Hoch jako by vybuchl, když se z jeho úst vyvalil kouř učiteli přímo do tváře.

Učitel jej chytl za krk a odvlekl pryč. Ostatní se tomu jen smáli. Ale zatímco se ostatní vraceli do třídy, kde obdrželi známky A nebo B, já jsem si mohl být jist, že obdržím jen mizerné C nebo D.

Přemýšlel jsem někdy o mém otci a jeho vášni ke studiu? Přemýšlel, ale zahnal tyto myšlenky rychle pryč. To bylo na mě příliš. Nejsem nadčlověk, říkal jsem si. Nechte mě, abych se mohl radovat ze života, dokud ho ještě mám. Je dáno, že je krátký, jako je většina životních radostí.

A měl jsem pravdu.

Kapitola 45

Po škole jsem trávil čas se svými kamarády, kouřil na ulicích nebo byl u některého z nich doma. Domů k Malému dědovi jsem nepřišel dříve než před půlnocí. Ten na mě již čekal a na tváři se mu zračilo podezření.

„Kdes byl?“

„Měli jsme doučování,“ odpověděl jsem. „Musel jsem zůstat po vyučování, abych dohnal to, v čem jsem pozadu.“

Zpočátku se na mě díval nedůvěřivě, ale neměl žádné námitky. Až později, když jsem domů stále chodíval kolem půlnoci a páchnul jsem po cigaretovém kouři, se na mne podíval s úplně jiným výrazem. Nebylo v něm stopy po soucitu nebo sympatii, kterou byste na něm i tak těžko hledali. Čistě vzato jsem byl špatnou investicí, předmětem, jehož ekonomický význam zmizel.

„Nemám v tebe žádnou důvěru,“ řekl mi jednou v noci. „Zítra musíš odejít z mého domu.“

Krátká idylka vydržela jen několik týdnů. Je zvláštní, že nyní v mé paměti zaujímá tak důležité místo. Z tohoto krátkého období si vzpomínám na více podrobností než za všechny ostatní léta mého života dohromady. Byl jsem opět šťastný. Byl jsem znovu mezi starými kamarády. Ano, v očích Malého dědy jsem neuspěl, ale když po tolika letech bídy najdete trochu štěstí, chcete si vychutnat každou jeho vteřinu. A já jsem si to vychutnával.

Někdy se ptám sám sebe, co by se stalo, kdybych bral školu opravdu vážně. Mohl jsem pilně studovat, Malý děda by byl šťastný a nechal by si mě u sebe navždy.

Avšak skutečnost byla jiná a já jsem byl druhý den na ulici.

Vrátil jsem se do domu Song Mina. Song Min byl hodný a nechal mě u sebe bydlet, aniž by za to něco požadoval. Blížil se však Nový rok a při něm byste neměli pobývat v domě někoho, koho sotva znáte. Považuje se to za důkaz špatných mravů – žádáte někoho, aby vás živil, jako kdybyste byli jeho pokrevným příbuzným. Protože tzv. svatba mé matky postačovala k tomu, abych jeho dům považoval za svůj domov, čekal jsem, zda nebude mít nějaké zprávy o jejím trestu, zda ji nepošlou třeba do tábora nucených prací.

Měl jsem stále ještě nějaké peníze z kukuřičné úrody, kterou jsem ukradl Malému dědovi, a utratil jsem je za jídlo pro Song Mina. Byli jsme v podkroví, což bylo naše tajné místo, a hráli tam karetní hru, která byla v Severní Koreji velmi rozšířená – jmenovala se 44A. Tato hra vyžaduje velkou dávku strategického myšlení a můžete se lehce zamotat v mnoha různých teoriích. Začali jsme být touto hrou posedlí a celé hodiny jsme rozdávali karty a zvali sousedy, aby si s námi zahráli. Vedle nás bydlel jeden chlapík jménem Čcholnam. Byl mnohokrát v Číně, kde vydělal spoustu peněz, jež, jako většina lidí, kteří se dostali k penězům, okamžitě utratil. Byl to zábavný člověk schopný potkat dívku a o pět minut později s ní začít chodit. „Štěňátko, peníze jsou něco jako droga,“ říkával mi. „Jak se k nim jednou dostaneš, už se nemůžeš vrátit do normálního života.“ Ale nyní hladověl jako ostatní, měl sotva jedno jídlo denně.

Čcholnam plánoval další cestu do Číny, kde žila jeho matka. Popisoval mi jídla, jaká mu bude připravovat – třeba dušené hovězí, které se vaří na mírném ohni v obrovském kotli a musí se neustále míchat. Popisoval, jak se z masa vyloučí tolik tuku, že z kotle nevychází žádná pára. Hodně jsem o tom přemýšlel: kotel masa, který je veliký jako já. Ještě nikdy jsem nic podobného neviděl. Řekl jsem Čcholnamovi, že bych jel do Číny s ním. Bylo to poprvé, co jsem zauvažoval o tom, že bych opustil Severní Koreu.

Žil jsem ze dne na den, aniž bych měl nějakou představu o své budoucnosti. Když nám došly peníze, šel jsem do obchodu s lihovinami, kde jsem dal do zástavy své kožené sako. To jsem již dříve ukradl jednomu chlapci v nápravném zařízení. Koupil jsem si tři láhve načerno páleného alkoholu a nějaké tofu. Kdykoliv jsem mohl s Čcholnamem něco sníst a vypít, uklidnilo mě to a zahnalo mé špatné myšlenky o Pongsuk. Nápad na odchod do Číny přede mnou plápolal jako fata morgána.

Pak Čcholnam zmizel. Jednoho dne jsem zašel k němu domů a byl pryč. Možná, že se mu naskytla nějaká šance a prchl přes hranice. To nikdo neví.

Začátkem února jsem neměl žádné peníze a Song Min byl také na dně. Musel jsem odejít, jinak bych se pro něj stal přítěží. Neměl jsem nic, co bych si vzal s sebou, dokonce ani kartáček na zuby. Vydal jsem se na cestu do jednoho malého města, které bylo několik hodin pěšky odtud a kde žila jedna z mých vzdálených příbuzných. Říkal jsem jí teta Pjoksong (Pjoksong byl název uličky, kde žila), i když se ve skutečnosti jednalo o sestřenici ze čtvrtého kolena. Setkal jsem se s ní jen jednou nebo dvakrát, ale nyní jsem v Hörjongu vyčerpal všechny rodinné vazby, které jsem tu měl.

Byl sychravý jarní den a po silnici se valila divoká dešťová voda. Cítil jsem se bídně. Jak jsem tak šel, viděl jsem rodiče s dětmi, které držely zvláštní dárkové balíčky od Kim Čong-ila. Každý rok během týdne, kdy slavil své narozeniny, dostávaly děti mladší deseti let dárkové balíčky, aby měly něco na oslavu. V každém z nich byly nějaké bonbony, cukrovinky a pražená kukuřice. Děti, které své dárky již dostaly, je nesly s velkou pýchou a těšily se na to, až je budou moci sníst. Svátek měl nastat za dva dny.

Dorazil jsem k „tetě“ a zaklepal na dveře. Snad nebude překvapena, říkal jsem si zarputile. Když otevřela dveře, objevil se jí na tváři úlek, ale přivítala mě vřele a pozvala mě dál. Teta Pjoksong žila se svým manželem, šedovlasou tchýní, jež byla malinká, shrbená a měla přinejmenším sedmdesát let, a dvěma dětmi. Měla malého chlapce a dívku, kteří se zrovna skláněli nad svými dárkovými balíčky. Rozdělili se se mnou o trochu pražené kukuřice a pár bonbonů a jejich matka mi dala půlku misky s rýžovou polévkou. Kručelo mi v břiše a jejich pohoštění jsem přijal s vděčností. Věděl jsem, jak se děti na své balíčky těší, takže dát někomu třeba jen jeden bonbon byla velká oběť. Všichni jsme si uždibli trochu sladkostí a pak teta Pjoksong schovala balíčky na polici.

Příštího rána jsem se probudil a všiml si, že na mě již čeká. Měl jsem divný pocit v žaludku. Věděl jsem, co přijde.

„Štěňátko.“

„Ano?“

„Nemůžeš tu zůstat.“

Sklonil jsem hlavu. Strávil jsem zde jen jednu noc.

Sebral jsem si své věci a vyšel s ní i s dětmi ven. Její muž musel někam odejít – nejspíš do práce, ale to už si nevzpomínám. Na křižovatce se se mnou teta Pjoksong i její děti rozloučily. Zamával jsem jim a vykročil zpátky do Hörjongu. Byla zima a šedivé počasí, světlo pronikalo skrz tmavé, vodou obtěžkané mraky.

Po pěti minutách jsem zjistil, že jsem si zapomněl vzít rukavice. Otočil jsem se a spěchal zpátky do jejich domu. Vstoupil jsem bez klepání. A uviděl jsem tchýni tety Pjoksong, jak se natahuje nahoru na poličku, kde měly děti své balíčky. Viděl jsem, jak se snaží dosáhnout na bonbony a na praženou kukuřici. Otočila se a měla v obličeji výraz naprostého ohromení.

Zíral jsem na ni a nevycházel jsem z údivu.

Přiklusala ke mně a uchopila mě za levou ruku.

„Prosím, Štěňátko. Prosím, nesmíš to říci mému synovi.“

Nedokázal jsem ze sebe vypravit jediné slovo. Začal jsem se rozhlížet po svých rukavicích. Nevěděl jsem, co mám dělat – bylo mi této staré ženy líto.

Tahala mě za ruku a úpěnlivě mě prosila, abych to nikomu neříkal. Snažil jsem se ruku odtáhnout, ale držela mě příliš pevně.

„Musím ti říct, co se tu nedávno stalo,“ řekla. „Štěňátko, prosím, dovol mi, abych ti to mohla říci.“

V očích se jí zračil příšerný strach. Už jsem se nesnažil vymanit se z jejího sevření a přikývl jsem. Chtěl jsem se vyslechnout, co měla na srdci.

Sklonila hlavu, ale stále mě držela za ruku. „Před několika měsíci jsem strádala hladem a můj vnuk měl pár bonbonů, které dostal k narozeninám. Když byla celá rodina venku, podlehla jsem velkému pokušení – jsem stará, ale také musím něco jíst! – a několik jsem si jich vzala. Poté, co přišel syn domů, všiml si, že nějaké bonbony chybí a začal se mě vyptávat. Přiznala jsem, že jsem si jich pár vzala, ale on začal řádit jako pominutý.“

Podívala se na mne. Plakala. „Můj syn, o kterého jsem se tak pečlivě starala, víš, co udělal? Vzal si kleště a pokusil se mi vytrhnout pár zubů. Křičela jsem, ale on mě chytl za hlavu a vrazil mi kleště do úst. Strašně jsem se bála, Štěňátko. Prosím, prosím, neříkej to mému synovi.“

Otočil jsem se a chtěl jsem odejít. Rukavice jsem již pustil z hlavy. Ani vteřinu jsem nepochyboval o pravdivosti toho, co mi vyprávěla. A to i přesto, že takové zacházení s rodiči bylo v Severní Koreji naprosto neslýchané.

Stařenka mou ruku stále nechtěla pustit. Prosila mě o něco jiného. Když jsem se snažil se uvolnit, uvědomil jsem si, co vlastně říká. „Jed. Prosím, kup mi jed, abych mohla odejít za svým manželem.“

Musel jsem na to stále myslet. Svět je tak příšerný.

Šel jsem na železniční koleje a držel jsem se jich až do Hörjongu. Vzpomněl jsem si na jednoho člověka, o němž jsem věděl, že žil překvapivě v kulinářské škole. Byla tam spousta bývalých vojáků, kteří přišli poté, co si odkroutili svoji službu. Navštívil jsem ho již dříve a vždy mě rád viděl. Dovolil mi, abych použil jeho průkaz k odběru jídla v jídelně. Jídlo bylo strašné. Kukuřičné nudle tak nasáklé vodou, že se rozpadaly, ale bylo to lepší než nic.

Neměl jsem již žádnou rodinu ani přátele a byl jsem závislý na náhodných známostech, abych udržel své srdce v chodu. Myslel jsem na svíčku, jejíž světlo se třepetalo na dně důlní šachty. Bylo tam dost kyslíku – dost jídla, vhodné přístřeší –, abych tam mohl žít?

Trvalo mi celé hodiny, než jsem do kuchařské školy došel. Během mých předchozích návštěv se mě stráže u přední brány vyptávaly, koho jdu navštívit. Vždy jsem jim odpovídal „strýčka I“ a stráže mě vpustily dovnitř. Ale tentokrát mě stráže poslaly pryč. Překvapilo mě to, dokud jsem si neuvědomil, že právě probíhal týden Kim Čong-ilových narozenin. V polovině února byla bezpečnostní opatření v Severní Koreji na nejvyšší úrovni. I ti nejsebevědomější zloději zůstávali raději doma, protože věděli, že v ulicích budou všude vojáci i policisté.

Tohle je k smíchu, pomyslel jsem si. Kde budu dnes spát?

Otočil jsem se směrem na jih a šel dál. Pomalu jsem se šinul po železniční trati do Hörjongu. Byl studený a chmurný den a bylo kolem poledne. Nejobyčejnější den. Neměl jsem potuchy, že budu brzy stát tváří v tvář nejdůležitějšímu rozhodnutí v mém životě.

Kapitola 46

Jak jsem tak šel, vzpomněl jsem si na jednoho přítele. Byl to Tonghjok, kterého jsem již nějaký čas neviděl. Žil poblíž místní porodnice v domě, odkud byl výhled na překrásné pohoří. Potkal jsem jej, když jsem pracoval na poli během mého pobytu v nápravném zařízení. Poté, co jsem se jednou při sklizni řízl do ruky, mi ošetřoval zranění a odsával hnis. Stále jsem měl jizvu a to mi připomínalo, jak se ke mně vlídně choval.

Když mi to nevyjde i tentokrát, budu muset spát na kolejích.

Ale nakonec jsem měl štěstí. Přítel byl doma a byl velmi rád, že mě vidí. Kdy mě požádá, abych odešel? ptal jsem se sám sebe. Uvařili jsme si společně nějaké nudle na jeho spirálovém vařiči. Měl láhev kukuřičné whisky, tak jsme si dali několik panáků, abychom oslavili moji návštěvu. Tu noc jsem šel spát s vědomím, že tohle bylo jen další dočasné řešení mého věčného problému: že jsem neměl domov. Nemohl jsem tam přece zůstat na svátky. I když jsem měl hlad, cítil jsem se natolik trapně, že jsem o to ani nepožádal.

Příštího rána, ještě než mě vůbec mohl požádat, abych šel pryč, jsem se Tonghjokem rozloučil a vrátil se zpátky ke kolejím. Když se bezcílně touláte v době nejdůležitějšího svátku roku, je na tom něco zvlášť smutného. Je to příznak, že váš život nevede nikam.

Znovu jsem se dal na cestu po trati, tentokrát směrem na Manjang. Měl jsem na sobě tmavý kabát a kalhoty. Kdyby mě kdokoliv otravoval, mohl jsem říci, že jsem jedním z těch, co se starají o údržbu kolejí. Ti nosili uniformy stejné barvy.

Slunce mi svítilo do obličeje. Byl teplý únorový den a venkovská krajina vypadala půvabně a svěže. Hory a moje Severní Korea byly prostě krásné. A když vítr změnil směr, cítil jsem vůni borovic.

Najednou jsem dostal nápad. Pokud bych šel dál, dojdu k řece Tumangang, která byla pro civilisty nepřístupná, neboť tvořila hranici s Čínou. Co kdybych ji překročil? Byl to jen jalový nápad...

Ale pokračoval jsem v chůzi a v hlavě se mi rozhořela debata. Zůstat, nebo odejít?

Severní Korea je stále mým domovem. Je to místo, kde jsem se naučil plavat a hrát fotbal, lozit a rychle utíkat.

S čím bys to mohl porovnat? Vždyť jsi ještě nikde jinde nebyl.

Vím, co mohu očekávat. Zde se už nemohu dočkat žádného zklamání.

Lidé trhají svým matkám zuby pomocí kleští. Není to zklamání?

Vím, co by mě čekalo v Hörjongu. Čína je pro mě tajemstvím.

Dnes nemáš kde spát.

Žil jsem tři roky na vlastní pěst a přežil jsem!

Zemřeš, aniž by ses kdy setkal s Pongsuk.

Kdyby mě tehdy kdokoliv zastavil, žil bych pravděpodobně stále v Severní Koreji. Myšlenka na útěk mě napadla naprosto nečekaně. Nikdy jsem si nemyslel, že bych mohl překročit hranici sám. Upřímně řečeno si myslím, že bych pravděpodobně zůstal fyzicky naživu. Severní Korea mě naučila, jak přežít. Byl jsem docela dobrý zloděj. Ale také jsem věděl, že nikdy nebudu úspěšný nebo šťastný a že jediná delší nemoc bude znamenat můj konec.

Doutnalo ve mně navíc ještě něco jiného, co mě hnalo vpřed: pocit, že jsem ztratil jakýkoliv lidský vztah, který jsem kdy na světě měl. Byl zde i jeden praktický důvod. Chtěl jsem vydělat dost peněz na to, abych mohl podplatit nějakého vysokého činitele a dostat matku z vězení a abychom se mohli opět setkat jako rodina.

Pongsuk zmizela někde v Číně. Zbývala mi pouze matka. Chtěl jsem ji zachránit.

Kapitola 47

Při chůzi po kolejích jsem si začal dávat dohromady vše, co jsem kdy slyšel o lidech, kterým se útěk ze Severní Koreje podařil. Věděl jsem, že se většina utečenců pokusila překročit hranici v noci, kdy se mohli schovat před severokorejskými strážemi ve tmě. Byl jsem si vědom toho, že strážci často uprchlíky zastřelili, pokud jejich výstrahy ignorovali. To se o nich vědělo. A čínští vojáci často hlídali druhou stranu řeky a posílaly utečence zpátky. Slyšel jsem, že někteří utečenci raději spáchali sebevraždu, než by se vrátili domů.

V Hörjongu se mnoho lidí o přechod hranic nepokoušelo, protože zde byla přísná bezpečnostní opatření. Většina lidí přecházela hranici dál na severu. Krátce jsem o tom zauvažoval, ale bylo to příliš daleko, abych se tam dostal, a byla s tím spojena mnohá nebezpečí. Rovněž se mi nechtělo brodit přes řeku Tumangang v noci. Stále jsem se bál temnoty. Navíc mě znepokojovala ještě jedna věc. Během dospívání mi bylo mnohokrát řečeno, že v samotné řece je elektřina pod napětím 33 000 voltů. Neměl jsem ponětí, zda je to vůbec možné – moje znalosti o elektřině byly žalostně chabé –, ale radši jsem proto přemýšlel i o možnosti, zda to přes řeku nezkusit, když je zamrzlá. Nebude to příliš nebezpečné?

Slunce jsem měl přímo nad hlavou. Třeba by nikdo nemusel čekat, že by lidé utíkali v jednu hodinu během jasného zimního odpoledne, zvláště ne během týdne, kdy má Kim Čong-il narozeniny.

Čím dále jsem šel, tím blíže jsem to měl k řece. Brzy jsem uviděl Čínu jako šedou skvrnu, která se nacházela vlevo ode mne na druhé straně ledového pole. Všechny důvody, které se mi nyní rojily v hlavě, hovořily jasně ve prospěch odchodu. Matka potřebuje peníze, aby se dostala z vězení. Nevím již o žádném místě, kde bych mohl složit hlavu déle než jednu noc. Proč bych nemohl risknout můj život v naději na něco jiného? Vydělám peníze, vrátím se domů a koupím matce svobodu.

Nechtěl jsem své motivy zkoumat příliš podrobně. Pro koho jsem to utíkal, pro matku, nebo pro sebe? Kdybych o tom příliš přemýšlel, mohl bych ve svém nitru objevit něco bezcitného.

A tak jsem si prostě řekl: nemám jinou možnost.

Vpravo ode mne se objevila dálnice. O sto yardů dále bylo bezpečnostní kontrolní stanoviště s posádkou severokorejských vojáků – „tygřích kůží“ – s automatickými puškami. Každému řidiči, který tudy projížděl, kontrolovali doklady. Obával jsem se, že mě zastaví a že to bude znamenat konec mého dobrodružství. Pak se budu muset otočit a vrátit se zpátky do hladu a do samoty.

Pokračoval jsem dál a našlapoval jsem na dřevěné pražce, kterými byly ocelové kolejnice připevněny k zemi. Nikdo mě nezastavil. Nezahlédl jsem jediného vojáka, který by se motal kolem železnice. Kam se všichni poděli? Že by někoho honili v lesích? Srdce se mi chvělo s každým krokem. Kdybych tehdy znal trochu Bibli, asi bych myslel na Mojžíše, jak přešel Rudé moře. Ale já jsem dokázal myslet jen na to, že bych mohl dostat kulku do týlu.

Ještě dvacet yardů. Srdce mi bušilo hlasitěji. Ani noha.

Byl jsem deset kroků od místa, kde železnice prudce zatáčela vpravo a vedla kolem břehu ve tvaru oblouku.

Periferním viděním jsem sledoval kontrolní stanoviště. Viděl jsem tam nějaké siluety, ale nikdo na mě nezavolal. Nešel jsem již obloukem, který tvořily koleje, ale rychle jsem zahnul doleva a upaloval dolů po břehu směrem k řece. Byla dvacet yardů přede mnou. Led, který pokrýval vodu, se skrýval pod vysokým rákosím a stromy.

Doběhl jsem k protějšímu podrostu a proklestil si cestu mezi stromy. Šlápl jsem botami hluboko do naplavené hlíny na břehu řeky, abych je pokryl dostatečnou vrstvou hlíny a lépe se mi pak po ledu běželo. Často jsem si jako chlapec hrával na zamrzlé řece a věděl jsem, jak se po ní pohybovat.

Opravdu jsem na útěku? pomyslel jsem si. Je to skutečnost? Byl jsem rozčilen a těžce jsem oddechoval. Skutečnost, že tu nebyli žádní vojáci, mi připadala přímo jako pozvánka k tomu, abych vzal do zaječích. Jako by to naaranžoval sám vesmír, aby mi během pěti minut, co byly přede mnou, otevřel hranice k útěku.

Dolehly na mě paranoidní myšlenky. Co když to byla past? Co když se nějací vojáci skryli v rákosí, aby mě vylákali k útěku, a byli tam připraveni, aby na mě skočili? Tak jsem spěchal, až jsem málem upadl.

Překonal jsem poslední řadu rákosí a vyběhl na led. Čína byla sedmdesát yardů daleko. Věděl jsem, že na některých úsecích byl led tenký. Slyšel jsem o lidech, kteří se během útěku propadli a zmrzli. Jejich těla pak našli na jaře níže po proudu, nafouklá a shnilá.

Najednou jsem za sebou uslyšel nějaký zvuk. Dlouhý nekonečný jekot. Vojáci! S hrůzou jsem se ohlédl za sebe. Ale nebyly to tygří kůže, nýbrž lidé, kteří jeli po dálnici. Ti mě uviděli a začali křičet: „Huuuuuuuuaaaaaa!“ To křičí na stráže? ptal jsem se sám sebe. Ale nebylo tomu tak. Tihle lidé zkrátka nikdy předtím neviděli nikoho, kdo by utíkal za denního světla. Jejich volání jen vyjadřovalo čiré překvapení.

Běžel jsem ke středu řeky a písek na mých podrážkách škrábal o led. Protější břeh se mi komíhal před očima. Třásl jsem se strachy, ale rychle jsem postupoval vpřed. Jsem si jist, že led pod mojí vahou vrzal, ale já jsem slyšel jen tlukot vlastního srdce. Ať se mi to podaří, honilo se mi hlavou. Ať se tam prostě dostanu, abych byl schopen poprvé za celou tu dobu vést normální život.

Nohy mi podkluzovaly a cípy mého pláště se třepetaly ve větru. Křik lidí, stojících na dálnici, přicházel ze stále větší dálky. Když jsem se dostal na protější břeh, vrhl jsem se do vysokého rákosí, které rostlo v blátě. Tak tak jsem popadal dech. Pokusil jsem se udělat něco, o čem se mi dříve ani nesnilo – a ono se to povedlo. Byl jsem v Číně. Třásl jsem se nervozitou a rozčilením.

Kapitola 48

Ale ještě jsem nebyl v bezpečí. Věděl jsem, že na březích řeky Tumen hlídkují čínští vojáci a pohraničníci. A asi tři sta yardů po proudu stál most, přes který jezdily nákladní vozy, převážející různé zboží. Také tam přecházelo několik málo Severokorejců, kteří měli povolení ke vstupu do Číny. Byl pečlivě střežen. Viděl jsem proti modrému nebi jeho protáhlý tvar. Pokud jsem mohl vidět já je, mohli i oni vidět mě.

Najednou, zcela nečekaně, dosedl na silný rákos kousek nad mou hlavou nějaký černý pták a začal krákorat. Srdce se mi zastavilo v hrudi. Byl to havran! V Severní Koreji je havran symbolem smrti a je známý tím, že si sedá na mrtvá těla. Měl jsem z toho nervy k prasknutí a bál jsem se, že na mě tento pták zavolá čínské vojáky. Tady! Ten korejský dezertér je zde! Byl to nesmysl, ale já jsem se nemohl ani sehnout, abych po něm hodil kamenem. V tomto houští bylo jeho krákání tak hlasité.

Plazil jsem se do míst, kde bylo napadané listí. Konečně jsem byl na druhé straně. Odhrnul jsem poslední trs rákosí a uviděl nábřeží, pak sníh, borovice a mezi nimi náznak nějaké stezky.

Havran ne a ne přestat. Utíkal jsem směrem ke stezce. Stále jsem nikoho kolem nezahlédl. Zaslechl jsem jen vítr v korunách borovic.

Bylo asi půl třetí odpoledne. V břiše mi kručelo. Potřeboval jsem sehnat něco k snědku a nějaké místo, kde bych mohl přenocovat. Nemohl jsem jít podél dálnice, o níž jsem věděl, že je ode mne asi míli daleko. Riziko, že mě někdo uvidí, bylo příliš veliké. Řidiči by podle obličeje a šatů okamžitě poznali, že jsem uprchlík se Severní Koreje. Rozhodl jsem se, že půjdu přes hory.

Vystoupil jsem na břeh a vydal se vzhůru po svahu. Pod nohama mi křupal sníh. Po deseti minutách jsem před sebou uviděl první domy. Některé z nich byly malé a lidé o ně příliš nepečovali, jiné byly vznešené a velké. Byly to domy lidí, kteří měli peníze.

Běž k bohatým lidem, pomyslel jsem si. Ti budou spíš schopni se o tebe postarat.

Srdce mi stále bušilo v uších, ale věřil jsem, že tu někde najdu pomoc. Většina lidí, kteří žili podél této řeky, byla potomky Severokorejců. Mluvila naším jazykem a znala poměry v mé zemi. Někde zde našla moje matka svoji druhou mámu.

Zaklepal jsem na dveře, které se téměř okamžitě otevřely. Stál v nich muž, snad čtyřicet pět let starý, s širokým obličejem a s korejskými rysy.

„Chtěl jsem se zeptat, zda byste mi nemohl dát nějaké zbytky jídla.“

Bedlivě si mě prohlížel. Moje hadry. Můj špinavý obličej.

„Vypadni odtud!“ vykřikl. Jeho oči byly široce otevřené a civěly na mě. Co se mu stalo?

„Mám hlad, prosím...“

Práskl mi dveřmi před nosem. Byl jsem šokován. Otočil jsem se a šel pryč. Nemohl jsem to pochopit. Tohle bych čekal v Severní Koreji, ale tam vládl hladomor. Lidé tam byli sobečtí, protože takoví museli být, jinak by nepřežili. Ale zde bylo jídla dostatek! To jsem nemohl pochopit.

Hlavou se mi začaly honit myšlenky: Co když jsou lidé krutí nikoliv kvůli okolnostem, ale proto, že takoví prostě jsou? Nechtěl jsem tomu uvěřit.

Ale v příští hodině se mi to potvrdilo. Chodil jsem od domu k domu. Všechny byly velké a dobře udržované. U některých stály na příjezdové cestě nová auta nebo menší náklaďáky, což byl majetek, který si občan Severní Koreje ani neuměl představit. Někdy mi obyvatelé domu dveře jen pootevřeli a dívali se na mě štěrbinou. Viděl jsem jedno černé oko, chomáč černých vlasů a nažloutlou kůži. Někdy jsem ani nebyl schopen rozpoznat, zda tento obličej patří muži nebo ženě.

„Prosím, jsem ze Severní Koreje. Mohli byste...“

Dál jsem se většinou nedostal. Jedna žena snad dostala i křeč do obličeje. „Ksakru, vypadněte odtud!“ křičela.

Okolí řeky Tumangang poblíž Hörjongu nebylo místem, které by lidé během útěku do Číny preferovali. Bylo silně střežené. Možná, že tito lidé neměli se Severokorejci příliš mnoho zkušeností.

Pomáhat Severokorejcům nebylo bez rizika. To jsem věděl. Kdyby u toho Číňana chytili, mohl by dostat pokutu několik tisíc jüanů. Nebyla to žádná malá částka, ale nehrozila mu popravčí četa. Chápal jsem, proč mi nepomáhali Severokorejci, ale nechápal jsem, proč i Číňané odmítají pomoc, když mají tolik prostředků.

V tom okamžiku se mé srdce zatvrdilo proti celému světu. Říkal jsem si: Lidské bytosti jsou bezcitné a bez víry. Copak jsem přišel do Číny, abych tu hladověl?

Nakonec jsem přišel k jednomu opuštěnému domu. Neměl ani vstupní dveře, které by mi zabránily vstoupit. Uvnitř jsem našel spoustu rozbitých věcí – talíře, židle –, rozházených kolem dokola. Šel jsem přímo do kuchyně, a když jsem otevřel šuplík, uslyšel jsem zvuk, jako by se tam něco kutálelo. Sehnul jsem se a podíval se dovnitř. Sladká brambora, řekl jsem si. Taková malá, se slupkou obalenou v hlíně, ale to mě nijak netrápilo. Vzal jsem ji, rukávem z ní setřel většinu hlíny, ukousl si jedno sousto, rychle jej požvýkal a polkl.

Můj žaludek vybuchl. Pocítil jsem štiplavý žár. Nebyla to sladká brambora, ale kořen zázvoru. Obrátil se mi žaludek a chtělo se mi zvracet. Vyběhl jsem z domu a hledal nějakou vodu, ale venku nebyl ani pramínek. Od té doby jsem zázvor nejedl. Nedokázal jsem to.

Šel jsem po kamenité stezce, která se kroutila podél úpatí malé hory se zvětralým vrcholem. Uviděl jsem nějaké stromy, ale nebyly to borovice, na které jsem byl zvyklý. Byly to ovocné stromy, seřazené do úhledných řad. Byla to farma.

Začaly se mi sbíhat sliny. Vrtalo mi v hlavě, jaký druh exotického ovoce tu roste – snad jablka? Či hrušky? Byl tam člověk, který prořezával větve stromu, na kterém nebyly žádné listy. Vyhnul jsem se mu na sto honů – mohl by to být majitel a já jsem měl bohatých lidí plné zuby.

Zamířil jsem si to k dalšímu stavení, které bylo o čtyři sta yardů dál. Vypadalo jako napůl opuštěné. Tabulky špinavého skla a rozbité zemědělské nářadí se povalovaly podél zdi ze škvárobetonových tvárnic. Tohle vypadá jako dům v Severní Koreji, pomyslel jsem si. Zde bydlí nějaký chudý člověk. V žaludku jsem cítil bolest, kterou způsobil zázvor.

Zaklepal jsem na dveře a nějaký muž mi šel otevřít. Jeho oblečení bylo nuzné a špinavé, s dírami na loktech i na kolenou.

Krátce jsem mu pověděl něco o sobě. Jeho oči se rozjasnily.

„Samozřejmě, že vám pomohu. Musím! Jste můj krajan.“

Pozval mě dál. V domě vládla neobyčejná špína. Ještě nikdy jsem takový dům neviděl, dokonce ani v Severní Koreji ne. Můj druhý sen o Číně byl ten tam. Ne každý měl peníze.

Muž mě zavedl do kuchyně a posadil mne. Mluvil korejsky a překypoval nadšením. Viděl jsem na něm, že má dobré srdce.

Položil na stůl několik talířů: byla tam bílá rýže a něco načervenalého, co nebetyčně zapáchalo. Poznal jsem, co to bylo za jídlo. Bylo to rozkládající se tofu, v tomto kraji tradiční pochoutka. Čekal jsem něco jiného, ale zapichoval jsem do něj tyčinky a jedl. Následoval chod s baklažánem. Snědl jsem jej za několik minut. Měl jsem hlad jako vlk a nemohl jsem si dělat starosti s dobrým vychováním.

Mohl bych sníst to samé jídlo ještě jednou, ale byl jsem příliš nesmělý a rozrušený z toho, jakého se mi v Číně dostalo přijetí, abych si řekl o další. Ale dokázal jsem si říci o cigaretu. Muž se usmál a nabídl mi několik kusovek. Vzal jsem si je a on mi jednu zapálil svým plastovým zapalovačem. Ten mi pak dal do ruky. Uklonil jsem se mírně hlavou a vložil zapalovač a ostatní cigarety do kapsy. Pak si sáhl do kapsy a podal mi nějaké bankovky.

Prohlédl jsem si je. O čínských penězích jsem toho moc nevěděl a nedokázal bych říci, kolik jsem právě měl. Bylo to osmnáct jüanů, nebo sto osmdesát? Nakonec jsem to spočítal. Osmnáct jüanů. Poděkoval jsem mu.

Byl jsem tak šťastný, že mám nějaké peníze, až jsem dokonce uvažoval o tom, že bych se s nimi vrátil do Koreje. Co kdybych podplatil stráže ve vězení, kde byla zavřená moje matka? Jenže to bylo méně než jeden dolar. S tím bych mnoho štěstí nenadělal.

Zůstal jsem u toho muže jen půl hodiny. Když jsem odcházel, rozhodl jsem se zajít si do pagody v japonském slohu, na kterou jsem se vždy díval ze školy. Potřeboval jsem si utřídit myšlenky.

O čtyřicet minut později jsem došel na úpatí kopce, na němž pagoda stála, a začal jsem stoupat vzhůru. Nahoře jsem se podíval směrem na východ a uviděl mou vlast. Byla tak blízko! Viděl jsem fotbalové hřiště, kde jsem si jako dítě hrával celé hodiny. Viděl jsem řeku, do které jsem v létě skákal. Viděl jsem moji starou školu, jak do ní vcházejí a zase z ní vycházejí studenti. Viděl jsem dům, ve kterém jsem žil s matkou, otcem i Pongsuk. Oči se mi zalily slzami.

Byl jsem pryč teprve několik hodin, ale už se mi do srdce vkrádal pocit, že jsem něco ztratil. Pochopil jsem, že Čína nebyla rájem, jaký jsem si představoval. Ale nejvíce jsem pociťoval nostalgii po věcech a lidech, dokonce i po pouličním nároží, kde jsem dříve žebrával. Opustil jsem vás navždy? ptal jsem se sám sebe.

Utřel jsem si slzy. Nemohl jsem se vrátit domů s prázdnýma rukama. To by byla ostuda. Rozhodl jsem se jít do Kchaj-šanu. V tomto městě, jak mi matka vyprávěla, byl dům, kde bydlela se svým čínským zprostředkovatelem. Ten mi určitě řekne, kde Pongsuk hledat. A hned za jeho domem byl jiný, který patřil její druhé matce, Čohi. Ta bude mít určitě zbytek peněz pro Pongsuk. S tím bych se mohl vrátit domů a snad i dostat mou matku na svobodu.

Šel jsem bez přestání, plný odhodlání dostat se co nejblíže ke Kchaj-šanu. Ale po několika hodinách jsem začal cítit, že mi nohy vypovídají službu. Padla noc a za tmy jsem se nedokázal v této krajině ani v zasněžených horách orientovat. Musel jsem si najít místo, kde přenocuji. Pustil jsem se dolů z kopce a zaklepal na další dvoje dveře. Dočkal jsem se opět stejné odpovědi. Výlevy nedůvěry a hněvu.

Zvedl se vítr. Vyšel jsem na úbočí a našel jakousi rozsedlinu, tvořenou dvěma skalními stěnami. Mezi ně napadaly listy, které zde tvořily hlubokou postel. Bylo to celkem dobré místo. Otočil jsem se, padl nazad a ponořil jsem se hluboko do vrstvy listí, které mi téměř pokrylo celý obličej. Cítil jsem silnou a příjemnou vůni rozkládající se hmoty.

Usnul jsem během deseti minut.

Kapitola 49

Když jsem se kolem druhé či třetí hodiny ráno probudil, měl jsem téměř omrzlé nohy. Nad hlavou mi svítil měsíc a jeho okraj ostře kontrastoval proti černému nebi. Kdyby nebylo tak chladno, říkal jsem si mrzutě, probudil bych se až ráno. Zdálo se mi, jako bych spal jen několik minut. Vstal jsem nevyspalý, a pokud si vzpomínám, nikdy jsem se ještě necítil hůř.

Potřeboval jsem si tu zařídit tábořiště a rozdělat oheň.

Ale co kdybych zapálil nějaké větve a pak usnul? Pokud bych neuhořel, dal bych tím signál místní policii: je tu tulák, přijďte a zatkněte ho. Procházel jsem prudké úbočí nahoru i dolů a hledal místo, kde bych nemohl způsobit náhodný lesní požár. Nakonec jsem našel místo v mé rozsedlině, které bylo chráněné před větrem. Uprostřed byl kruh, kde nebyl žádný sníh. Prohledal jsem okolí a našel několik starých větví a suchý mech, abych mohl rozdělat oheň. To vše jsem umístil doprostřed kruhu. Ruce se mi třásly mrazem. Zapalovačem, který mi daroval farmář, jsem zapálil roh suchého mechu. Vyskočil ohýnek a za chvíli přede mnou praskal oheň. Poprvé po tolika hodinách mi bylo teplo.

Když jsem se dostatečně ohřál, vykouřil jsem v polospánku u ohně několik cigaret a šel si lehnout do mé postele z listí. Opět jsem usnul.

O pár hodin později jsem se probudil, odkopal ze sebe listí a postavil se na skálu. Oheň již vyhasl, a tak jsem jej rozdmýchal znovu a prohlížel si podivné siluety lesa a neznámé hory, které byly kolem dokola. Oheň začal brzy praskat. Cítil jsem ještě větší stesk po domově než včera. Horší však bylo, když jsem zaslechl něco podivného, co přicházelo skrz borovicový les: hlasy. Severokorejské hlasy.

Vstal jsem, zmatený a vylekaný. Byli v lese nějací agenti, kteří šli po mně? Nikoliv, tyhle hlasy nehovořily, ty zpívaly. Oddechl jsem si, protože jsem tyto zvuky poznal. Byly to hlasy, které ke mně přicházely od řeky Tumangang. Byli to vojáci během ranní rozcvičky ve svém táboře v Hörjongu. Už jsem je slyšel dřív, když jsem spával pod širým nebem. Znamenalo to, že je pět hodin ráno.

Naslouchal jsem těm hlasům a vychutnával si každé jejich slovo. Jako byste byli o Vánocích sami a poslouchali někoho, jak v dálce zpívá koledy. Kdybych byl doma, navštívil bych někoho z rodiny a s nimi bych svátky oslavil. Ale já jsem byl na úbočí hory, kde mi málem umrzly všechny končetiny. Byl jsem docela vysoko a skrz údolí jsem viděl třepetající se světélka na severokorejské straně. Lidé právě vstávali a rozsvěcovali doma světla. Přemítal jsem o tom, kdo to byl a zda jsem je znal. Můj stesk po domově přehlušil můj hlad, ale bolest se brzy vrátila.

Vykouřil jsem pár cigaret, které mi daroval farmář, znovu jsem usnul a pak se opět znenadání probudil. Nakonec jsem vstal a vydal se na pochod. Šel jsem podél řeky, která bublala v rokli dvacet yardů ode mne. Věděl jsem, že když se budu držet řeky po pravici, dostanu se do Kchaj-šanu. Rovnoběžně s řekou vedla dálnice, po které v pološeru uháněla auta. Bál jsem se, že mezi nimi bude policie. Pokaždé, když jsem uviděl přední světla, skočil jsem do strže a schoval se tam. Ale když jsem to udělal počtvrté či popáté, zjistil jsem, že mě nikdo nehledá. Začal jsem tedy auta ignorovat.

Zkusil jsem štěstí na další farmě a k mému překvapení se ke mně manželé, kteří tam bydleli, zachovali velmi pěkně. Pozvali mě dál, nekladli mi žádné otázky a dali mi rýži s kuřetem a trochu zelí. „Vy musíte být z Puk Čoson,“ řekl muž. To byl čínský výraz pro Severní Koreu. Přikývl jsem. Všiml jsem si jedné dívky, které mohlo být přes dvacet, jak mě pozoruje od dveří. Lekl jsem se a přestal jsem žvýkat rýži.

Dívka byla krásná. Došlo mi, proč se na mě tak dívá: spal jsem na hromadě listí a některé z nich mi stále ještě visely na šatech a ve vlasech. Můj obličej byl tmavý od sazí a já sám jsem hltal jídlo jako vyhladovělé zvíře. Strašně jsem zapáchal. S pocitem trapnosti jsem sklopil oči. Dívka poodstoupila a zmizela ve svém pokoji.

Měla bratra, který byl také hodný. Když jsem se dosyta najedl a vypil tolik vody, co jsem mohl, vzal mě ven.

„Kam chcete jít?“ zeptal se mě.

„Do Kchaj-šanu.“

Přikývl a ukázal na silnici, která se vinula nahoru po úbočí hory.

„Pokud půjdete touto silnicí, bude vás to stát jeden den navíc. Existuje ale zkratka, která vede přes hory. Tamhle je, vidíte?“

Otočil jsem se a sledoval jeho prst, který ukazoval na průsmyk mezi svahy, posetými kameny. Nezdálo se, že by se tudy dalo projít, ale on mě ujistil, že ano.

„Zavede mě to od řeky,“ řekl jsem.

„Ano, ale chtěl byste putovat jeden den navíc?“ Podíval se na mne s obavami.

Rozhodl jsem se, že se budu řídit jeho radou. Poděkoval jsem celé rodině a vydal se na cestu. Bylo to strašné. Putoval jsem zcela neznámou krajinou bez jediného orientačního bodu, podle kterého bych se mohl řídit. Plahočil jsem se přes obdělávaná pole a malé kamenné vyvýšeniny. Sníh byl stále hlubší a sahal mi až po kolena. Dýchal jsem nepravidelně a popadal dech, když jsem musel vytahovat nohu z díry ve sněhu, pokrytém ledovou krustou, a ponořit ji o několik stop dále. Dopadala na mě stále větší úzkost. Cítil jsem, že zeminu pod sněhem tvořil jíl. S tím, jak slunce pražilo na sníh, byl jíl stále kluzčí. Čím byl vlhčí, tím více mi svíral boty, které mi do něj při chůzi zapadaly. Pokaždé, když jsem je vytáhl, se ozval zvuk, jako by mi země chtěla boty vycucnout a stáhnout z nohy.

Po hodině obtížné chůze jsem se musel zastavit. Ohlédl jsem se zpět směrem k místu, ze kterého jsem vyšel, a uviděl jsem zemědělské stavení. Kdyby ses teď otočil, říkal jsem si, mohl by ještě jít kolem řeky.

Ale já jsem pokračoval. Trvalo mi čtyři hodiny, než jsem dorazil do jednoho malého města. Když jsem sešel z úbočí hory a uviděl jej před sebou, žasnul jsem nad tím, jak bylo veliké. Dobrá, byl to Kchaj-šan, ale neměl jsem ponětí, podle čeho bych se zde měl orientovat a kde se nacházel dům matčina přítele.

Přidal jsem do kroku. Všiml jsem si jednoho muže, který si vyšel na procházku. Na hlavě měl plstěný klobouk. Zeptal jsem se jej, zda nezná dva starší muže, o kterých mi vyprávěla matka.

Podíval se na mě se zvláštním výrazem.

„Přijel jste na pohřeb?“

„Jaký pohřeb?“

Potřásl hlavou a otočil se. „Běžte druhou odbočkou doprava, pak jděte vzhůru, dokud neuvidíte na rohu červený dům. Tam zahněte doleva. Jejich dům je druhý vpravo.“

Říkal jsem si, že z těch dvou, které jsem hledal, musel zřejmě zemřít ten starší. Bylo mu osmdesát. Poděkoval jsem muži za radu a během deseti minut jsem stál přede dveřmi. Byl jsem nedočkavý a nervózní. Nakonec jsem to dokázal. Teď už se mohu pustit do hledání Pongsuk. Opět jsem viděl v mysli její tvář, kontrastující s jejím červeným svetrem.

Zaklepal jsem a přišla mi otevřít nějaká starší žena. Pravděpodobně příbuzná, která sem přijela na pohřeb. V pozadí jsem zahlédl staršího muže s rovnými šedivými vlasy, který se na mne díval. Zeptal jsem se staré ženy, jestli ten druhý muž, kterému bylo padesát, je doma.

Dívala se na mne očima, zastřenýma šedým zákalem. „Zemřel před dvěma dny.“

Podlomila se mi kolena.

„Moje matka i sestra Pongsuk tudy šly, když utekly ze Severní Koreje. Nevíte, kde se nachází moje sestra?“ zeptal jsem se hlasitě, aby to slyšel i starý muž. Ale soudě podle jeho obličeje si ničeho nevšiml.

Žena potřásla hlavou. „O to vše se staral Sunrjol, který zemřel. Nám nic neřekl.“

Zavřela dveře. Odpotácel jsem se pryč. Začala se mi točit hlava a bylo mi nevolno.

Zpozdil jsem se o dva dny. Moje poslední spojení na Pongsuk bylo pryč.

Teď, když jsem ztratil naději na její nalezení, musím vydělat aspoň dost peněz na to, abych se mohl vrátit a vykoupit matku z vězení. Šel jsem za roh a narazil jsem na malou uličku, kde bylo průčelí dalšího domu. Ten musí patřit ženě jménem Čohi, která měla ještě zbytek našich peněz. Zaklepal jsem na dřevěné dveře.

Podle toho, jak úžasně mi moje matka svoji druhou mámu popisovala, jsem tak trochu očekával, že mi přijde otevřít anděl;někdo s nádhernými, laskavými rysy a se svatozáří, která ji bude obklopovat. Bylo mi pouze patnáct let a stále jsem bral některé věci doslova.

Dveře se otevřely a v nich stála žena. Nevypadala ani jako ďábel, ani nějak zle. Byla to jen starší čínská žena v pleteném červeném kabátku.

„Nazdar,“ pozdravil jsem. „Jsem Štěňátko, syn Kim Sukhia.“

Obličej se jí poněkud zachvěl nebo jí snad proletěla hlavou nějaká myšlenka, ale zpočátku byla zticha a ani nepokývala hlavou.

Po dlouhém mlčení se zeptala, „Kdo?“

Snažil jsem se uklidnit. Chtěl jsem si být jist, že jsem ji dobře rozuměl.

„Jste Čohi, matka Pä Song-il?“ V Číně se lidé oslovují jako „otec tady toho“ nebo „matka tam toho.“

„Ano, jsem to já,“ odpověděla.

Byl jsem skeptický. „Nepamatujete si na moji matku? Obchodovala s vámi a mnohokrát zde bydlela. A nechala vám tu nějaké peníze.“

Když jsem to vyslovil, její obličej ztvrdl. Pochopil jsem, že jsem udělal strašnou chybu. Možná, že jsem se měl nejdříve zeptat na Pongsuk. To by možná mohlo zahrát na nějakou její strunu. Ale bohužel jsem začal s penězi. Všiml jsem si, jak se rychle obklopila hradbou ostražitosti.

Čohi sklopila oči a potřásla hlavou.

„Sukhia jsem nikdy neviděla.“

Nebyl jsem schopen slova. Co mám dělat? Na policii jsem jít nemohl. Ani jsem nemohl tuto ženu okrást, to bych nedokázal. Zakroutil jsem hlavou a odešel pryč s pocitem, že na světě není nic jiného než temnota.

Kapitola 50

Matka mi řekla ještě o jednom domě v Kchaj-šanu. Znala rodinu, která v něm bydlela. Tam jsem odešel hned vzápětí. Byl to mnohem větší dům. Když jsem zaklepal na dveře, otevřela mi pohledná, pěkně oblečená žena. Byla nalíčená, měla vlasy černé jako havran a milé oči. Za jejími zády jsem uviděl vybraný mahagonový nábytek, který se blyštil v obývacím pokoji.

Zeptal jsem se jí na matku.

„Ó, ano,“ odpověděla. „Zatkli ji v Hörjongu. Je mi tě velmi líto.“

Znamenalo to, že se tato informace dostala ze Severní Koreje až do Číny. Takže Čohi musela vědět, že je matka ve vězení. Musela se zřejmě připravit na to, že jí jednoho dne někdo navštíví, a to byl důvod, proč byla tak chladná.

Potřeboval jsem peníze, abych mohl matku dostat ven z vězení. Ale tato bohatá žena mi nenabídla nic. Šel jsem tedy pryč.

Co teď? V sousední čtvrti žila nějaká Severokorejka, která znala matku i Pongsuk. To mi řekla matka, než poprvé odešla s mojí sestrou. Věděl jsem, že mi pomůže, ale neměl jsem její adresu. Vydal jsem se pěšky městem Kchaj-šan na západ. Třeba na ni nějak narazím.

Šel jsem dobré dvě hodiny a hledal jsem ženu, která by se lišila od ostatních chodců a měla severokorejské rysy. Zároveň jsem hledal vhodné místo pro přenocování. Nakonec jsem našel na kraji města jeden opuštěný dům. Venku se již šeřilo. Vešel jsem dovnitř, sundal jsem si šaty, vložil je do velkého šuplíku od prádelníku a tak si vlastně ustlal na noc. Šuplík jsem umístil na podlahu a schoulil jsem se v něm. Je to lepší, než v horách, pomyslel jsem si. Alespoň jsem byl z dosahu živlů.

Bydlel jsem v tomto domě asi týden. Ráno a v podvečer jsem chodil a žebral o jídlo. Odpoledne jsem si sedl a přemýšlel o tom, co dělat. Ale mé možnosti byly omezené a věci se nevyvíjely tak, jak jsem předpokládal.

Moje dovednosti, které jsem získal v době, kdy jsem byl členem Asociace, mi trochu pomohly. Když jsem žebral v nějakém domě, označil jsem si přístupovou cestu nebo přední stěnu křídou, abych věděl, že jsem tam už byl. To jsme dělávali vždy. Pokud mi křída docházela, snažil jsem se zapamatovat si barvu dveří, branky, případně jak byly rozmístěny televizní antény na střeše. Pokud jsem přišel jen jednou, obyvatelé si obvykle mysleli, že jen procházím, a neuvažovali o tom, aby mě nahlásili na policii. Pokud bych však navštívil stejné místo dvakrát, lidé by se mohli dovtípit, že tady někde bydlím. Také platí, že pokud klepete na stejné dveře víckrát, lidé by mohli mít pocit, že je obtěžujete, a roste tím pádem pravděpodobnost, že se dostanete do potíží. Severokorejci, kteří byli v Číně, mi stále opakovali: „Neustále se pohybujte. Nezůstávejte na stejném místě dlouho, nebo vás chytí.“

Získal jsem dost jídla tím, že jsem obcházel jednotlivé domy. Jen taktak. Ale můj strach, že mě jednoho dne pošlou do vězení, mě nikdy neopustil.

Šestého dne jsem zaklepal na další dveře. Když mi otevřela paní domácí, hned jsem věděl, že jsem tam již jednou byl. Byl to dům, který jsem navštívil jako první.

„Jste tu opět,“ řekla žena.

„Omlouvám se,“ odpověděl jsem. „Prosím, neudávejte mě.“ Rychle jsem se otočil a chtěl jsem odejít.

„Ne!“ zvolala. „Pokud jste stále někde tady, pak v tom opravdu lítáte. Počkejte tady.“

Odešla asi na tři nebo čtyři minuty. Když se vrátila, měla s sebou tašku plnou jídla.

„Musíte jít do křesťanského kostela,“ řekla.

Slovo „křesťan“ mi připomnělo léta, kdy jsem hlídal kukuřici, a přístřeší vedle pole mého Malého dědy. Tohle slovo jsem slyšel jen jednou, když se mi o něm zmínil bývalý trestanec, který hlídal pole svého bratra, ale nedokázal mi vysvětlit jeho význam.

„Jak najdu takový kostel?“ zeptal jsem se.

„Hledejte nějaký kříž.“

Byl jsem zmatený. „Kříž?“

Zdálo se, že ji to překvapilo. Sehnula se a nakreslila kříž na zem.

„Viděl jste někdy tohle?“

„Ale ano,“ odpověděl jsem. „Na stěnách v nemocnicích.“ V Severní Koreji to byl symbol pro nemocnici.

„To ale není nemocnice. Hledejte to.“

Poděkoval jsem jí a vydal jsem se směrem k tržišti hledat nějaký kříž. Nenašel jsem nic. Na žádné zdi nebo bráně jsem tento povědomý tvar neviděl. Zastavil jsem jednoho starého muže. „Nevíte, kde bych mohl najít kříž?“

„Podívejte se vzhůru!“

„Vzhůru?“

Ukázal směrem k nebi.

„Podívejte se vzhůru.“

A pak jsem ho uviděl. Svítil na pozadí tmavě šedých mraků. Přišel jsem blíž a zaklepal na dveře. Když mi někdo otevřel, uviděl jsem uvnitř nějaké mladé muže, kterým mohlo být něco přes dvacet. Skláněli se nad podivnými plochými krabicemi a ťukali do nich. Poprvé v životě jsem uviděl počítač.

Řekl jsem člověku, co stál ve dveřích, že jsem ze Severní Koreje a že spávám v horách. Doufal jsem, že v něm vzbudím pocit lítosti. Potřeboval jsem jídlo a peníze. Byl jsem upřímný. Z vyprávění bývalého trestance jsem očekával, že mi prostě pomůžou.

„Co si myslíte, že jsme? Banka?“ odpověděl zamračeně muž.

Ztuhl jsem. Cítil jsem, že jsem řekl něco špatně, ale nechápal jsem co. Strach mi zabránil, abych pokračoval.

Muž si povzdech, otočil se a odešel. O pár minut později se vrátil s malým pytlem. „Tady,“ řekl mi. „Vraťte se sem zítra.“

V pytli bylo trochu rýže a čínské zeleniny. Rychle jsem jídlo snědl na chodníku a pak jsem odešel do opuštěného domu, který jsem si vybral pro nocleh.

Kapitola 51

Následujícího dne, hned po východu slunce, jsem byl zpátky u dveří kostela. Tentokrát mi onen muž dal dvacet jüanů, což odpovídalo asi třem dolarům.

Takže je to pravda, pomyslel jsem si. Křesťané skutečně existují.

Členové církve mi dali dokonce nové šaty. Osprchoval jsem se tam – což bylo snad ještě vzácnější než jídlo – a vydrhl si každou část těla, dokud jsem si nezačal seškrabávat kůži. Jiní lidé navštěvují kostel, aby dosáhli znovuzrození. Já jsem se znovu narodil ve své fyzické podobě. Býval jsem chodící hromadou smetí, ale nyní jsem se objevil jako řádný mladý muž, který by klidně mohl být počítačovým programátorem nebo bankovním úředníkem. Křesťané dosud nezasáhli mou duši, ale moje tělo bylo bez poskvrny. Nyní jsem vypadal jako opravdový čínský teenager, včetně nových bílých tenisek. Zeptal jsem se členů církve, kde bych si mohl koupit lístek na autobus do Jen-ťi, největšího města v této oblasti.

Stále jsem ale uvažoval jako člověk, který žije na ulici. Říkal jsem si: Pokud mi dali v jednom kostele dvacet jüanů, pak se stavím v každém kostele, na který narazím a umyji se tam. Deset kostelů znamenalo dvě stě jüanů. To je celé jmění!

Když jsem vystoupil v Jen-ťi na autobusové zastávce, objevil se přede mnou úchvatný pohled – vysoké mrakodrapy, proud troubících automobilů, blikající světla všech možných barev, lidé v šatech, které byly tak elegantní a dobře střižené, že jsem z toho měl pocit závratě. Jako kdybych přistál na jiné planetě přímo před semafory, které jsem dosud považoval za zbytečné (v Severní Koreji jezdí tak málo aut, že můžete chodit i na červenou). Abych se uklidnil, koupil jsem si od pouličního prodavače krabičku cigaret. Dal jsem mu pět jüanů a doufal jsem, že to bude stačit. Prodavač mi vrátil drobné a já jsem je s velkou úlevou strčil do kapsy.

Prochodil jsem celé dopoledne, až jsem nakonec narazil na kostel, který měl na svém průčelí korejské znaky. Při pohled na slova ve známém písmu se mě zmocnil pocit, že se vracím domů. Uvnitř byla malá hala, ve které sedělo u karetního stolu několik farníků. Přistoupil jsem k nim a vyhrkl na ně svůj příběh. Jeden muž se na mě otočil a řekl: „Vy potřebujete peníze? A můj syn nemůže najít práci!“

Myslel jsem si, že jsem snad musel špatně slyšet. Ale pohledy ostatních mě nenechaly na pochybách. I když to byli moji lidé, hluboce mnou opovrhovali. Poodstoupil jsem. Moje city – zášť, vztek, rozpaky – se projevily tichými slzami. Nakonec mi jeden z farníků přinesl čtyři dušené bochánky a s nevolí mi věnoval dvacet jüanů. Snědl jsem jeden bochánek a šel ven, abych byl co nejrychleji pryč.

Několik následujících hodin jsem chodil po městě. Se zapadajícím sluncem na mě padla únava. Najednou jsem stál u paty obrovského mostu, který se klenul téměř až do nebe. Po pravé ruce jsem měl zábradlí, za kterým tekla řeka, vlevo proudili chodci. Záviděl jsem jim, protože měli nějaký cíl cesty, zatímco já jsem byl v tomto obrovském světě plném konfliktů ztracen a sám.

Začalo pršet. Potřeboval jsem najít nějaké přístřeší, kde bych mohl přenocovat. Nakonec jsem skončil v chudinské městské čtvrti, kde jsem zahlédl činžovní dům s rozbitými okny. Vešel jsem dovnitř a našel pokoj, kde nebylo nic kromě jedné staré matrace, která se povalovala na zemi. Padl jsem na ni a zavřel oči. Nohy se mi třásly. Brzy jsem uslyšel slabé rachocení, které mě vyděsilo – bál jsem se, že někdo jde –, a s výjimkou několika hodin jsem nedokázal usnout. V ranním světle jsem pak uviděl plechovku dietní kokakoly a došlo mi, že tento hluk způsobily myši, které s ní hýbaly sem a tam. Zbývající tři bochánky, které jsem dostal v kostele, byly na kost zmrzlé. Kéž bych je snědl předchozí večer. Vrátil jsem se zpět do Kchaj-šanu, unavený a toužící po domově.

V polorozbořené budově, kde jsem asi týden bydlel, mě napadla nová strategie. Zeptal jsem se jedné korejsko-čínské pouliční prodavačky, kde jsou ve městě Tumen kostely. Řekla mi, že jeden velký kostel je naproti autobusové stanici. Chtěl jsem tam dojet autobusem, zapamatovat si všechny kostely, které uvidím, a při cestě zpět se v každém z nich zastavit.

Když jsem se do Tumenu dostal, rozhlédl jsem se po budově naproti autobusové zastávky, ale žádný kříž na ní nebyl. Teprve později jsem zjistil, že kostel právě renovovali a mše se konaly jinde. Domníval jsem se, že jsem skončil na špatném místě, a ihned se mě zmocnil strach. Toulal jsem se městskými ulicemi a hledal další kostely. Když jsem do jednoho vešel, na zdi jsem uviděl verš z Evangelia podle svatého Matouše 11:28 „Pojďte ke mně všichni, kdo se namáháte a jste obtíženi břemeny, a já vám dám odpočinout.“ Měl jsem pocit, jako by to napsal přímo pro mě. Slova mi pronikla do srdce a moje naděje znovu ožily. Kolem šla žena středního věku, pěkně oblečená. Vysypal jsem ze sebe svůj příběh. Ochotně si jej vyslechla a pak mi dala padesát jüanů, jen tak. Pocítil jsem nesmírnou radost. Venku jsem si koupil nějaké tradiční korejské jídlo a pak si všiml jednoho starého muže, který prodával ananasové řezy. Ananas byl v Severní Koreji nesmírně drahý a já jsem ani nesnil o tom, že bych jej někdy ochutnal. Rozhodl jsem se, že si za své nově nabyté peníze jeden řez koupím. Strčil jsem si jej do úst v očekávání, že bude mít chuť, jakou jsem ještě nikdy nepoznal. Jenže byl kyselý a vodnatý a málem jsem jej vyplivl. Rozčarovaný jsem vešel na nádraží, ukradl jsem kolo a vyrazil zpět do Kchaj-šanu.

Vzpomněl jsem si na osm či devět kostelů, které stály podél cesty, ale začala se mi opět lepit smůla na paty. Všechny byly zavřené, zřejmě proto, že byl všední den. Otevřený kostel jsem našel až následujícího rána. Tři nebo čtyři čínští Korejci seděli kolem velkého kotlíku s masem. Strkali do něj své tyčinky a klábosili. Když jsem vešel do dveří, podezřívavě si mne prohlédli. Vymyslel jsem si hned nový příběh a řekl jsem jim, že mám namířeno do Chun-čchun, protože hledám sestru, kterou jsem dlouho neviděl. Mohli by mi pomoct a dát mi nějaké peníze, abych se tam dostal? Muži se podívali jeden na druhého a jejich výrazy vyjadřovaly něco mezi nudou a znechucením. Nakonec mi jeden z nich dal patnáct jüanů. Vyrazil jsem na kole směrem na Chun-čchun, abych se za chvíli vrátil stejnou cestou a pokračoval ve své pouti do Kchaj-šanu, během které jsem hodlal získat další peníze. Když jsem znovu projížděl kolem téhož kostela, uviděl jsem ony čínské Korejce, jak stojí venku a hovoří s člověkem, který právě nasedal na motocykl. Volali na mne, abych zastavil.

Srdce se mi zastavilo. Okamžitě jsem začal zvažovat možnosti: poslechnout jejich příkaz, nebo se rychle dát na útěk do hor, případně to risknout a ujet na kole? Věděl jsem, že motocyklu neujedu, a tak jsem kousek od nich seskočil z kola. Jali se mě nevrle vyptávat a přinutili mne, abych jim ukázal kapsy. Když z nich vypadlo několik pomačkaných bankovek různé hodnoty, jeden z mužů zakřičel: „Věděl jsem, že tenhle chlapík lže!“ Dva z nich mě začali mlátit a rozbili mi do krve ústa i nos. Třetí mi pak peníze vrátil a řekl mi, abych se odtud ztratil. „Máš štěstí, že jsme křesťané,“ řekl.

Ve tvářích mi bolestivě bušilo. Opřel jsem se do pedálů a odjel do blízkých kopců. Přemýšlel jsem, co bych měl dělat dál, a pak jsem zamířil zpět do Kchaj-šanu. Tam jsem našel opuštěný dům, kde jsem se pokusil usnout. Spal jsem celé týdny, aniž bych si sundal boty. Nohy jsem měl oteklé, vlhké a pobledlé, jako mívají lidé, kteří se utopili. Bylo mi jasné, že pokud nenajdu teplé a suché místo, kde bych mohl bydlet, bude to ještě horší. Příštího dne jsem se vrátil do kostela v Tumenu. Bylo to jediné místo, kde jsem se setkal se skutečnou laskavostí a porozuměním. Členové mě uvítali a nabídli mi místnost v kostele, kde jsem mohl spávat. Vrátili se s talířem bílé rýže a s tlustým sladkým čínským salámem, který jsem rychle zhltnul. Takové zacházení jsem neočekával. Myslel jsem, že mi dají dalších padesát jüanů a řeknou mi, abych si šel dál svou cestou.

Přestože jsem měl konečně místo, kde jsem mohl bydlet, stále jsem pociťoval hrůzu z toho, že bych potkal tu velkorysou ženu ještě jednou. Nyní se k ní již určitě musela dostat zpráva, že jsem všude vyprávěl stejnou historku a že jsem dojil křesťany o vše, co mělo nějakou cenu. Měl jsem dojem, že všichni křesťané jsou bohatí, a proto jsem necítil žádný pocit viny, když jsem si od nich bral peníze. Mé obavy byly nicméně zbytečné. Když jsem onu ženu potkal, jen se na mne usmála a její oči byly vřelé a bez jakékoliv stopy podezření. Zjistil jsem, že ve skutečnosti byla pastorovou manželkou.

Pár dnů poté, co jsem přijel, jsem jednoho večera pospával ve vestibulu kostela, když jsem zaslechl několik farníků, jak si mezi sebou povídají. Stáli pospolu a čekali na začátek mše. „Pastor má strašné zuby,“ slyšel jsem jednoho z nich. „Má takové bolesti, že v noci nemůže spát. Ale kdo by si mohl dovolit zubaře, když má tři děti?“

Cítil jsem, jako by mnou projel ostrý meč. Pastorova rodina byla chudá! A pastor sám měl zdravotní problémy. Přitom jeho žena mi jakoby nic věnovala padesát jüanů. Začal jsem se zajímat o to, co jsou tito lidé zač a v čem se tak lišili od mužů i žen, kteří mě odmítli.

Naučil jsem se nazpaměť apoštolská vyznání a četl jsem bibli, kdykoliv jsem k tomu dostal příležitost. Pastorova manželka a ostatní farníci z toho měli velkou radost, a já si v ní proto listoval, kdykoliv jsem viděl některého z nich přicházet, aniž bych však rozuměl příběhům, které tam byly vylíčeny. Můj zájem o písmo svaté byl jediným způsobem, jak těmto laskavým lidem splatit můj dluh za jejich lásku a péči. Ale biblický svět mě kompletně vyvedl z míry.

Nemohl jsem v tomto kostele v Tumenu zůstat navždy. Pastor Wang, který kongregaci vedl, se začal poohlížet po někom, kdo by se o mě mohl postarat. Nakonec našel asi pětasedmdesátiletou čínskou babičku korejského původu, hluboce věřící křesťanku a velmi mladou na duchu, která hledala nějakého severokorejského mladého kluka či dívku na pomoc s mytím nádobí a s úklidem v domácnosti.

„Nechci žádného chlapce,“ řekla tato stará žena pastoru Wangovi. „Jsou příliš nebezpeční. Najděte mi prosím dívku.“

Ale pastor Wang trval na svém. V této části Číny hledal nějakou uprchlici ze Severní Koreje na výpomoc v domácnosti každý, protože byly zranitelné a snadno se daly zneužívat. Jejich obliba byla příčinou toho, že jich byl nedostatek. Pastor Wang se ji snažil přesvědčit ze všech sil.

Nakonec se dala obměkčit. „Něco vám řeknu,“ řekla babička. „Je-li to vůle boží, vezmu si i chlapce.“

„A jak poznáte, že je to vůle boží?“ zeptal se jí pastor.

„Když ho uvidím, zeptám se ho, zda se nejmenuje Josef. Když řekne, že ano, pak budu vědět, že je to vůle boží.“

Stará žena a pastor Wang uzavřeli tajnou dohodu. Pokud se ukáže, že se jmenuji Josef, budu mít sponzora a stálé místo, kde bych mohl bydlet, což se podařilo jen málokterému ze severokorejských chlapců. Pastor Wang za mnou přišel, a navzdory svému slovu, které této ženě dal, mi řekl, o co jde.

Vždy mi říkali podle mé staré přezdívky Štěňátko. Nikdo neznal mé skutečné jméno.

„Musíš říct, že se jmenuješ Josef,“ řekl mi pastor Wang. „Jinak to nepůjde.“

Urazilo mě to. Mé jméno bylo vše, co mi zůstalo po otci, vše, co mi zbylo z dětství. Všechno ostatní jsem prodal nebo mi to někdo vzal. Abych se vzdal svého jména pro trochu teplé stravy a střechu nad hlavou, to bylo příliš.

„To neudělám,“ řekl jsem rozhodně.

Ale pastor Wang, který byl velmi odhodlaný člověk, se nedal obměkčit. „Musíš,“ řekl. Nehodlal to nechat jen tak a nehleděl na to, kolik slz jsem uronil. Nemohl jsem již déle zůstat v kostele a tato stará žena byla jedinou nadějí, která mi zbývala, pokud jsem chtěl zůstat v Číně v bezpečí.

Nakonec jsem souhlasil, že se s ní alespoň setkám. Přišla do kostela a našla mě v mé místnosti. Posadila se a pozdravila mě. Uklonil jsem se jí.

„Jste Josef?“ zeptala se stará žena seriózním tónem.

Podíval jsem se na její vrásčitý, laskavý obličej, plný napětí a očekávání.

„Ano,“ řekl jsem.

Oči této staré ženy se rozšířily a sevřela mi ruce. Cítil jsem, jak se třesou. Stará paní, pomyslel jsem si, teď vám řeknu, co se bude chtít. Nechám vás, abyste mi říkala Josef, a půjdu k vám domů, abych vám ukradl veškeré vaše peníze a všechny cennosti. Vezmu si je a vrátím se zpět do Severní Koreje, kde budu žít pod mým skutečným jménem. Koupím matce svobodu, budeme spolu žít šťastně a vás ani Čínu už nikdy neuvidím.

To byl můj plán. Stále ve mně přetrvávala hořkost.

Žila v činžovním domě v Jen-ťi v autonomní prefektuře Jen-bien, asi třicet mil od Tumenu. Sedli jsme na autobus a vyrazili k ní domů. Jel jsem ochotně s ní, ale zároveň jsem této staré ženě nevěřil. Začal jsem jí říkat Babička, ale v mém srdci jsem k ní nechoval žádné city.

Zdálo se mi, že se mi Severní Korea – i s matkou – vzdalovaly s každou hodinou, kterou jsem v Číně strávil. Měl jsem v babiččině bytě vlastní pokoj, kde jsem nebyl policii na očích. Pozoroval jsem lidi na ulici, cvičil a uklízel jsem byt. Žil jsem v zapomnění, ale šance na nový život jako by byla hned za rohem.

Babička nebyla obyčejnou pětasedmdesátiletou čínskou babičkou. Žila sice se svým synem – byl to laskavý a málomluvný muž, kterému jsem říkal Strýc –, ale zároveňbyla velmi nezávislá. Měla dokonce známost. Jmenoval se pan I. Byl to pohledný, alespoň šest stop vysoký muž, měl bílé vlasy a byl asi o osm let mladší než Babička. Pan I mluvil trochu anglicky a rusky a byl džentlmenem, který si během našeho prvního setkání všiml mých rozedraných šatů a šel mi koupit červené sako, džíny a pár tenisek – oblečení, které by nosil obyčejný Číňan, jenž nemá příliš mnoho peněz.

Jeho gesto mě natolik dojalo, že jsem si sedl na postel, držel džíny s ostrými puky v ruce a snažil se zadržet slzy. Byla to další fáze mého přerodu zpět v lidskou bytost. Všichni teenageři chtějí vypadat skvěle a tohle pan I věděl. Rychle jsem si svlékl staré oblečení a zkusil jsem si obléci nové. Otáčel jsem se tak a onak a prohlížel jsem se v zrcadle. Po několika minutách mě moje radost opustila. Uvědomil jsem si, že své nové džíny nemohu nosit ven, protože jsem byl uvězněn v Babiččině volném pokoji. To mě deprimovalo. Svlékl jsem se a oblékl si své staré šaty.

Stále jsem měl daleko k tomu, abych se dokázal zařadit do normální společnosti. Nebyl jsem svobodný, neměl jsem skutečný domov a moje sebedůvěra byla ta tam. Když Babičku navštívila její vnučka, byla kouzelná a velmi příjemná. Přinesla banány, o kterých jsem Babičce řekl, že jsem je nikdy nejedl. Byl to samozřejmě dar pro mne. „Ahoj Josefe, jak se vede?“ zeptala se. Babička se smála a nechala nás o samotě.

Potřásl jsem hlavou. Hovořit s takovou oslnivou bytostí bylo naprosto nemyslitelné. Nikdy nezažila takové nedůstojné poměry jako já, nikdy nebyla zvířetem, které se živí odpadky, jako já. Měl jsem pocit, že jsem jiným živočišným druhem. Nedokázal jsem o ničem vést rozhovor nebo ji nějak poškádlit.

„Ahoj,“ řekl jsem nesměle. Pak jsem se otočil a vrátil do svého pokoje. Nebyl to jen neuvěřitelný rozdíl v našem původu, ale také mé tajemství, že jsem opustil Severní Koreu částečně i proto, abych pomohl matce, ale dosud jsem se nevrátil. Pocit viny se každý den akumuloval a stával se těžším a těžším.

Celý první týden jsem se z bytu nehnul ani na krok. Babička na tom trvala. Již dříve měla jednoho uprchlíka ze Severní Koreje a tato zkušenost jí zlomila srdce. Řekla o něm jen tolik, že to byl třicátník, hluboce věřící, silný kuřák a dobrý a milý člověk. (Já jsem byl také kuřák, i když jsem se to před ní snažil zatajit, protože jsem věděl, že to odsuzuje.) Tohoto tajuplného uprchlíka sebrala na ulici čínská policie a už jej nikdy nespatřila. Babička se bála, že by se mi to mohlo stát také.

Babička spolupracovala s jednou jihokorejskou církví, která jí platila část nájmu a proplácela jí náklady, spojené se Severokorejci, jež si k sobě vzala. Ale stále zde hrozilo nebezpečí, že pokud by ji chytili, musela by zaplatit pokutu ve výši pěti tisíc jüanů. To pro ni bylo hodně peněz. Podstupovala riziko už jen tím, že mi dovolila, abych u ní mohl pobývat.

Byl jsem v bezpečí a měl jsem spoustu jídla. Podle severokorejských měřítek to byl obrovský úspěch. Ale uvnitř jsem byl velmi nevyrovnaný. Během dne mi neustále přicházela na mysl má matka. Ptal jsem se sám sebe, zda ještě doufá, že ji jednoho dne navštívím a budu mít dost peněz na to, abych jí koupil svobodu. Říkala si někdy: „Zítra za mnou přijde Josef.“? Kvůli této myšlence jsem častokrát nemohl usnout.

Také jsem myslel na Pongsuk. Tady v Číně jsem byl mé sestře blíže. Ale neměl jsem ponětí, jak bych ji mohl najít. Nevěděl jsem, zda nemá jiné jméno nebo v jaké prefektuře žije. A neměl jsem zatím ani síly na to, abych ji hledal. Ptát se na nezvěstnou severokorejskou dívku by mohlo být nebezpečné.

Abych našel Pongsuk, musel jsem se nejdříve osvobodit sám.

Kapitola 52

Jednoho večera mi Babička zavolala, že jde ven. Uslyšel jsem cvaknutí předních dveří, čekal jsem několik minut a poslouchal, zda se třeba nevrátí pro zapomenutou peněženku nebo pro něco jiného. Když jsem si byl jist, že je pryč, vstal jsem z postele, šel do předsíně a vešel do jejího pokoje. O několik dní dříve jsem ji z předsíně pozoroval, jak něco pěchuje pod matraci. Věděl jsem, co to je: peníze. Stejně jako mnoho starších lidí v Číně i Babička nevěřila bankám a schovávala si docela slušnou částku v hotovosti doma.

Její pokoj byl úhledný a prostý. Na stěně visel kříž, na posteli byla elektrická dečka a na ní růžová peřina s malými kvítky. Zvedl jsem matraci a uviděl jsem tři sta nebo čtyři sta jüanů (kolem padesáti amerických dolarů). Nechtěl jsem brát peníze do rukou a počítat je, protože jsem se obával, že by Babička mohla mít nějaký systém, jak klade bankovky na sebe, aby mohla vidět, zda s nimi někdo nemanipuloval. Já jsem nevěřil nikomu a předpokládal jsem, že Babička také ne.

Takže jsem tam jen stál a zíral jsem na štos pomačkaných bankovek. Mám si to vzít a vrátit se zpátky do Hörjongu? Stačily by na to, abych mohl vykoupit svou matku? Neměl jsem ponětí. Tři sta jüanů bylo v Severní Koreji malé jmění, ale já jsem nevěděl, kolik by bylo zapotřebí na uplacení stráží. (Později jsem se dozvěděl, že k tomu, co jsem chtěl udělat, by tato částka zdaleka nestačila.)

Ruka mě začala bolet od toho, jak jsem držel matraci, ale sotva jsem to vnímal. Hlavou se mi honila spousta myšlenek. Matka a Severní Korea, země, kterou jsem stále miloval, tu soutěžily s tímto druhým světem, který jsem objevil, se světem, kde se každý den naskytovala bohatá pestrost jídla, jež jsem mohl jíst, kdykoliv se mi zamanulo. To pro mě znamenalo velmi mnoho.

Kdybych tyto peníze ukradl a zmizel, Babičku by to deprimovalo. Nechtěl jsem jí ublížit. Byla na mě hodná. Dokonce mi uspořádala oslavu na moje narozeniny. Přišel pan I a Strýc a jedli jsme kimčchi, kuře a smažené vepřové. Měl jsem i tři sklenice vína. I když mě tohle množství nemohlo opít, předstíral jsem, že jsem napůl opilý, aby měla Babička radost. Po jídle vyšla Babička z kuchyně s vanilkovým dortem, na kterém byly ananasové a pomerančové řezy a hořící svíčky. Byl to první skutečný dort, který jsem kdy v životě jedl.

Jak bych mohl zradit její důvěru?

Nějaký vnitřní hlas mi řekl: Nemůžeš se vrátit. Nedokážeš to, chytnou tě a bude to další nešťastná kapitola tvého života.

Věděl jsem, že hledám jen výmluvy. Nedokázal jsem si přiznat pravdu: Chtěl jsem tu zůstat. Měl jsem zde spoustu jídla. Měl jsem tu lidi, kteří se o mne starali. Měl jsem naději, že bych zde mohl být naturalizován a stát se čínským občanem. Babička mi o tom říkala. Setkal jsem se s novými věcmi – bezpodmínečnou láskou, etikou, křesťanstvím – a nechtěl jsem se jich vzdát.

Položil jsem matraci zpět a peněz jsem se ani nedotkl. Počkejme a uvidíme, co se bude dít, říkal jsem si.

Znamenal každý den, kdy jsem odolal pokušení ukrást tyto peníze, že matka byla o tento den blíže své smrti? Nechtěl jsem na to ani pomyslet. Časem jsem dokázal o takových věcech vůbec nepřemýšlet.

Postupně jsem shledával, že Babička o mě skutečně pečuje z hloubi svého srdce. Zacházela se mnou, jako bych patřil do její rodiny, jako bych byl jejím vnukem. Jméno Josef pro mě nakonec ztratilo svou hořkost. Přijal jsem je za vlastní, jako projev úcty k jejímu opravdovému srdci a k mému novému životu, který jsem zde nalezl. Josef Kim. To jsem byl já.

Jednoho dne za mnou Babička přišla a řekla mi: „Vezmi si na sebe své nové šaty, Josefe. Půjdeme na trh.“

„Ano, Babičko,“ odpověděl jsem tiše. Ale ve skutečnosti jsem byl nadšený. Bude to poprvé, co budu moci vyjít z bytu ven.

Vzal jsem si své nové džíny, oblékl si novou bílou košili a červené sako. Tenisky jsem si zavázal tak, aby smyčky měly stejnou velikost. Babička mi řekla, že půjdeme do obchodu s potravinami.

Všiml jsem si, že uprchlíci ze Severní Koreje, kteří již byli nějakou dobu v Číně, vypadali jinak. Jejich obličeje byly jiné. Jemnější. Ošetřené pleťovou vodou. Severokorejci mají tendenci hrbit svá ramena a chodit toporně, ale zhruba po měsíci v Číně chodí rychleji a vypadají uvolněněji. Jejich ramena nejsou tak sevřená a jejich držení těla je lepší. Samozřejmě, že nosí i šaty, které jsou elegantní a moderní.

Zhrozil jsem se, že navzdory mému červenému saku a teniskám značky Nike, mě může prozradit můj obličej nebo tělo. Neměl jsem žádnou vodičku, ale použil jsem trochu vlasového gelu pana I, abych svým vlasům dodal trochu lesku. Doufal jsem, že mi to pomůže splynout s okolím. Přesto jsem se třásl nervozitou.

Policie si pro mě může přijít kamkoliv, pomyslel jsem si. Stěna, vedle které spáváš, tě před nimi neochrání. Takže můžu jít klidně ven a být opět člověkem.

Vyšli jsme z bytu, sešli ze schodů a octli se na ulici. Poté, co jsem byl tak dlouho zavřený jako v kurníku, mi hluk města připadal jako troubení lodní sirény. Držel jsem Babičku za ruku, jako kdybych tuto starou ženu vedl, ale to bylo jen naoko. Ve skutečnosti jsem se držel já jí.

Šli jsme na autobusovou zastávku a stoupli si do fronty. Najednou se na mě otočila nějaká žena a začala na mě zírat. Ztuhl jsem. Začalo mi tepat v uších. Babička se na ni otočila a cizí žena na ni promluvila. Nespustila ze mne oči.

Babička ji řekla několik slov a pak se přiklonila ke mě.

„Říká, že můj vnuk je velmi hezký.“

Cítil jsem se dotčeně. „Hezký?“ Ale usmál jsem se na ni. Babička se na mě podívala a pokývala hlavou. Byla na mě docela hrdá.

Vedle této neznámé ženy stála atraktivní dívka zhruba stejně tak stará jako já. Žena jí něco zašeptala.

Proboha, ať se z ní nevyklube nějaký dohazovač, pomyslel jsem si.

Vešli jsme do autobusu, Babička zaplatila jízdenky a posadili jsme se. Když nastoupil jeden starší muž, malý a shrbený, vstal jsem a nabídl mu své místo. Velmi mi poděkoval. Nyní již Babička zářila.

Obchod s potravinami byl další zázrak. Chodili jsme uličkami a já jsem se občas musel zastavit, abych si na některé zboží mohl sáhnout. Fascinovaly mě brokolice. Jemné miniaturní stromy. Bílá brokolice byla dražší než zelená. Proč? Babička to nevěděla.

„Co bys chtěl k jídlu?“ zeptala se mě. Bylo to úchvatné. Na něco jsem ukázal – brambory, garnáty – a babička vše dala do košíku spolu s ostatními položkami, které měla na seznamu. Jak mohla vědět, které výrobky si má vybrat mezi tolika tisíci dalších v regálech? Naučila se nazpaměť, kde je v nekonečných uličkách najde? Měl jsem pocit, že takový obchodní dům nikdy nezvládnu.

Domů jsme jeli opět autobusem, a když se za mnou zavřely dveře našeho bytu, pocítil jsem úlevu. Ale věděl jsem, že brzy půjdu ven zase a opět na sebe budu brát podobné riziko.

Neustále jsem jedl. Sotva jsem dosnídal a o dvacet minut později už jsem uždiboval banán nebo jsem slupnul několik hroznů. Chtěl jsem mít jistotu, že stále máme nějaké jídlo a že je vždy k dispozici. Je to něco jako bratr, kterého jste jednoho dne zapomněli v parku a kterého jste téměř navždy ztratili. Budete neustále chodit do jeho pokoje a kontrolovat ho.

O dva dny později jsem se zeptal: „Kdy půjdeme znovu ven?“

Vzala mě do kostela. Byla to neoficiální církev, což znamenalo, že na rozdíl od jiných církví, které uplácely vládní byrokraty, neměla oficiální osvědčení, jež by jí povolovalo její činnost. Měla pouze třicet členů. Pastor pocházel z Jižní Koreje a představil mě třem svým dcerám. Všechny byly oslnivě krásné a já jsem se sotva zmohl na slovo.

„Řekni ahoj,“ dloubla do mě Babička.

Nedokázal jsem se jim však dokonce ani podívat do očí. Ještě nikdy jsem nebyl vystaven západnímu způsobu flirtování. Neměl jsem tušení, co ode mne očekávají, a byl jsem si jist, že kdybych něco řekl, bylo by to to nejhorší, čeho bych se mohl dopustit. Tak jsem zůstal raději zticha.

Příští týden jsme šli do úžasného kostela, který byl největší v provincii. Ve velké budově se mačkalo alespoň tisíc lidí. Byla to večerní bohoslužba a na pódiu zpíval hymny sbor, složený z mladých lidí.

Zahlédl jsem jednoho mladého muže, který šel uličkou a měl na sobě oslnivě bílý oděv a bílé boty. Ještě nikdy jsem neviděl nikoho, kdo by byl takto oblečený. Kdybyste to udělali v Severní Koreji, do půl hodiny byste byli celí pokrytí blátem. Jeho kůže vypadala v kontrastu s bílou barvou tak čistě a hladce. Byl jsem zcela fascinován.

„Líbí se ti jeho oděv?“ zašeptala mi Babička.

Přikývl jsem.

„Jednoho dne ti obstarám přesně takový,“ řekla mi. „A jednoho dne sem přijdeš a budeš moct mluvit, s kým budeš chtít.“

Takový den nikdy nenastane, pomyslel jsem si. Vypadat, jako je tento mladý muž? Vyloučeno.

Jak čas ubíhal, Babička byla stále více přesvědčená, že si mě na ulici nevšimnou, a že mě tudíž nevydají zpět do Severní Koreje. Začala mě pouštět ven samotného a dávala mi dva jüany na autobus. Často jsem si dal tyto peníze stranou na cigarety a šel jsem raději pěšky. Když už jsem ale autobusem jel, sedl jsem si dozadu a s nikým nemluvil. Pocit, že mohou být venku sám, mi byl velmi vzácný. Zpočátku jsem ani nevěděl, jak řidiči říci, že chci vystoupit. Šel jsem na autobusové nádraží a čekal tam na autobus, který se otáčel. Nakonec jsem pochytil, že lidé při vystupování říkali „sia č´“.

Každý z těchto malých objevů mi byl odměnou. Svou lidskost si neobnovíte okamžitě. Je to jako lézt ven z hluboké jámy, kdy se přidržujete vždy pouze jednoho záchytu.

Kapitola 53

Každý večer jsme s Babičkou četli z často používané a ohmatané bible v korejštině s poškrábaným a opotřebovaným černým koženým obalem. Sedávali jsme v obývacím pokoji s vysokými okny, vedoucími na rušnou ulici. Zpívali jsme společně náboženské písně a diskutovali o významu různých přísloví. Stále jsem v tom plaval. Začal bych s tím, že smysl B. C. (before Christ – před Kristem, před naším letopočtem) a A. D. (anno domini – léta páně) jsem vůbec nechápal. Neznal jsem dosud příběh o Ježíšovi, a tak jsem si nedokázal dát dohromady, co tyto pojmy znamenaly. Měl jsem pocit, že se mi z toho točí hlava.

Babička mi domluvila jednoho mladého příslušníka církve, aby k nám chodil a četl si se mnou z bible. Prošli jsme si mnoho pasáží a já jsem si stále lámal hlavu, co vlastně znamenaly. Všechna tato podivná jména (Jošua, Mojžíš, Noe) byla pro mě podivnými postavami z nějaké cizorodé mytologie. Pouhé proniknutí do toho, jakou roli vlastně v těchto příbězích hrály, vyžadovalo obrovské úsilí. Co to všechno znamenalo, bylo zcela mimo mě.

Ale tento mladý muž mi řekl něco, co se mi navždy vrylo do paměti. „Když se budeš modlit k Bohu pro něco sobeckého,“ řekl, „nevyslyší tě. Když ho požádáš o Mercedes-Benz, abys mohl jezdit rychle a lovit nějaké holky, nikdy se ti ho nedostane. Ale pokud budeš chtít tohle auto na to, abys vozil staré lidi k doktorovi, pokud budeš chtít konat dobro, pak tvoji modlitbu vyslyší.“

V křesťanství bylo všechno naopak. Já jsem se v životě naučil jen to, že pokud se nebudeš starat především o sebe, zemřeš.

Nyní jsem měl jídlo i střechu nad hlavou, ale jak dny ubíhaly, byl jsem stále sklíčenější. Cítil jsem se osamělý a měl jsem takový strach, že jsem uvažoval o tom, že bych proklouzl zpátky do Severní Koreje, i když to znamenalo riskovat smrt hladem. Rozhodl jsem se, že si začnu dávat stranou peníze, abych měl dost na cestu zpátky. Můžete dokonce toužit i po vězení, pokud tam jsou lidé a místa, ke kterým máte nějaký citový vztah.

Jednoho večera nechala Babička bibli a vybrala si jeden z hymnů. Začali jsme společně zpívat. Měla slabý a pisklavý hlas a já jsem se těžce potýkal s jednotlivými slovy. Byl to hymnus „Otče, rozpínám své ruce k tobě.“

Father, I stretch my hands to Thee,

No other help I know;

If Thou withdraw Thyself from me,

Ah! whither shall I go?

Otče, rozpínám své ruce k tobě.

Neznám jiné pomoci;

Když ty se odvrátíš ode mne,

Ach! Kam se mohu uchýlit?

Cítil jsem, jak mě bodlo u srdce. Tomu jsem rozuměl, protože to byl můj život. To, co mě sužovalo a co na mě opakovaně doléhalo, byl pocit štvaného zvířete, jehož štěstěna se chýlí ke konci. Ten večer, když jsem byl sám ve svém pokoji, jsem začal plakat. Zavřel jsem pevně oči a pokusil se poprvé promluvit k Bohu. „Nevím, kdo jsi,“ řekl jsem. „Nerozumím Písmu svatému. Ale skláním se před tebou. Pokud mě zklameš, nemám již nikoho, na koho bych se mohl obrátit o pomoc. Prosím, pomoz mi. Prosím, ukaž mi cestu.“

Byla to modlitba? Nevěděl jsem. Zcela vyčerpaný jsem se schoulil na matraci, přikryl se vlněnou dekou a rychle usnul.

Během několika následujících týdnů jsem se věnoval četbě bible víc a víc a došlo k prapodivné věci. Mé starosti, mé odcizení se začaly vytrácet. Cítil jsem vzpruhu na duši. Co se to se mnou děje? ptal jsem se sám sebe. Nechtělo se mi věřit, že biblické příběhy, které jsem poslouchal v kostelích, byly skutečné.

Svět se pro mě začal měnit. Slunce, které svítilo přes sklo, stromy, které rostly za oknem, i jídlo, které jsem celé týdny jedl, byly stále stejné. Nyní jsem se však na všechny tyto věci díval jinýma očima. Svět ztratil svoji hrůzu a já jsem si připadal jako dítě, které přišlo domů po dlouhé a únavné cestě.

Nebezpečí, že mě chytnou a zavřou do tábora nucených prací, nebylo o nic menší. Ale já jsem cítil, že vedle mne najednou kráčí Bůh. Jeho láska mě přikryla jako tlustý, teplý plášť. Věděl jsem, že mě nikdy neopustí.

V tomto okamžiku jsem bibli intelektuálně nerozuměl. (S pojmy, jako je nejsvětější Trojice, bych zápasil celé měsíce.) Ale v duši jsem již nebyl uprchlík. Bůh mi ukázal, že je všudypřítomný, že je na celém světě a že o mě pečuje, aniž by k tomu měl nějaký důvod.

Během své první zkušenosti s ním jsem pocítil hlubokou a transformující lásku.

Kapitola 54

Všechny ty Babiččiny knedlíky, rýže a hovězí s pomerančem měly svůj efekt: začal jsem se zakulacovat. Strýc mě jednou odpoledne vzal do sauny korejského typu, kde jsem si všiml tenké tukové vrstvy, kterou jsem měl na břiše. Skočil jsem na váhu. Byl jsem o čtyři libry těžší než před týdnem.

Začal jsem v pokoji ve čtyři hodiny ráno skákat přes šňůru. Pod námi byl obchod, takže to nikomu nevadilo. Uvázal jsem šňůru na prádlo mezi kliku u dveří a prádelník a přeskakoval jsem ji tam a zpátky. Běhal jsem po ulicích – dvě, pět, deset mil. Skákal jsem přes vyhozené plechovky a lidé se zastavovali a překvapeně se na mě dívali. Pomalu jsem začal sílit.

Jedním z míst, kam jsem chodil běhávat, byla Jen-bienská univerzita vědy a techniky. Nacházela se za masivním černým ocelovým plotem. Když jsem si vyšel poprvé zaběhat, díval jsem se skrz plot na lesknoucí se zelený trávník a na všechny ty mladé studenty, kteří se tam věnovali hrám, studiu nebo si tam jen povídali. Bylo to příliš dokonalé a vypadalo to jako naaranžované. Nemohl jsem věřit, že by si někdo mohl takto žít. Studovat a flirtovat v tomto nádherném světě. Svůj běh, který jsem denně absolvoval, jsem končíval u plotu, kde jsem pět či deset minut hleděl na studenty. Proč se jejich životy tak lišily od mého? Muselo to tak být vždy? Bál jsem se tyto studenty oslovit. Bál jsem se, že bych v nich objevil něco, co by mi řeklo: Právě proto tě nechtějí pustit mezi sebe.

Pak jsem se rozběhl domů.

Je to zvláštní, ale pokrok jsem měřil prostřednictvím materiálních věcí: nová košile, sluneční brýle, moje cigarety. Moji velkou touhou byl mobilní telefon. Pokud jste žili v Číně a neměli jste mobil, nebyli jste nikým. Dokonce jsem znal model, který jsem chtěl. Byla to Nokia s výsuvným krytem. Když jsem uviděl někoho, jak si jej vytáhl z kapsy, pomyslel jsem si: Když budu mít mobil, jako je tento, budu šťastný. Nebyl to ani tak samotný fyzický objekt, který mě uchvátil, jako spíše myšlenka, že se mohu spojit s kýmkoliv, kdykoliv se mi zamane. Přestože to nebylo reálné, protože jsem neměl komu volat.

Cítil jsem se neustále jako v izolaci. Nevím, nakolik mě ovlivnila doba, kdy jsem žil v Severní Koreji, ale zdaleka jsem nebyl tím chlapcem, který si pyšně vykračoval na tržišti.

Nakonec jsem se seznámil s jedním z ministrantů, kteří působili v kostele. Jednou večer mě objal a řekl: „Josefe, chápeš, jak je to úžasné, že jsi přežil? Musíš se modlit k Bohu, děkovat mu a zeptat se ho, jaké má s tebou po takovém zázraku plány.“

Uvažoval jsem o tom a zeptal jsem se Boha: „Proč já?“ Nedostal jsem žádnou odpověď, ale cítil jsem se povinován, abych maximálně využil mého nového života.

Můj pastor mi jednou řekl o misionářce, která mě hodlala navštívit u Babičky. Chtěla mě povzbudit a dát mi nějaký příspěvek jako uprchlíkovi. Když dorazila, vylekalo mě, jak vypadala. Byla průměrně vysoká, ale velmi obézní. Ani její šaty, ani brýle nebyly elegantní. I když jsem byl v Číně teprve několik týdnů, dokázal jsem již rozpoznat, co bylo módní a co ne. Pomyslel jsem si: Proč jste takto oblečená?

Sedli jsme si do obývacího pokoje a ona se mě zeptala: „Co by sis přál?“

Nikdy jsem o tom neuvažoval. Měl jsem nové boty a sako. O všechny mé potřeby bylo postaráno, až na mobilní telefon. A to bylo příliš, abych o to mohl požádat.

Ticho bylo nekonečné. O tři minuty později řekla: „Josefe?“

Bylo léto. Podíval jsem se na ni. „Fotbalový míč?“ odpověděl jsem.

Žena se hlasitě zasmála. Poté se jí oči zalily slzami. Nerozuměl jsem tomu. Myslel jsem, že jsem ji nějak urazil. Kývla hlavou a vzápětí odešla.

O dva týdny později přijela s dodávkou a vyzvedla si mě. Šli jsme do nákupního střediska koupit fotbalový míč a nějaké oblečení. Byl krásný slunečný den a já jsem byl nadšen, že mě někdo vzal na projížďku po dálnici. Měl jsem z toho zvláštní pocit. Když jsme byli hotovi s nákupem, zamířili jsme domů. Cestou se mi misionářka přiznala, proč začala během našeho posledního setkání plakat. Řekla, že kdykoliv navštívila nějakého severokorejského uprchlíka, ihned ji žádali o jediné: o peníze. Na rozdíl ode mne neměli tito uprchlíci často nikoho, kdo by je podporoval a žili někde v horách z ruky do úst. Žádali o peníze, aby mohli přežít, a nebývalo to málo.

Takže když jsem požádal misionářku o fotbalový míč, dojalo ji to. Možná, že ji dojalo i to, že jihokorejští teenageři mého věku skládali zkoušky a připravovali se na vysokou školu nebo na skvělou dobrou kariéru, zatímco já jsem myslel jen na jednoduchou hračku. Mě v podstatě nikdy nenapadlo žádat o peníze nebo o cokoliv marnotratného. Bylo by to neslušné a, upřímně řečeno, v daném okamžiku jsem žádné peníze nepotřeboval. Vše, co jsem potřeboval, jsem měl.

Pak se ke mně misionářka otočila a zeptala se mě, zda bych nechtěl odejít do Ameriky. Moje odpověď byla automatická. Řekl jsem, že ne.

Překvapilo ji to a snad i trochu nazlobilo.

„Proč jsi tak jiný, Josefe? Víš, že je to šance, kterou má jeden z tisíců? Znám mnoho uprchlíků, kteří by udělali cokoliv, aby se dostali do Ameriky. Proč říkáš, že ne?“

Amerika byla velkou a neznámou zemí, která mi byla příliš vzdálená. Byla tisíce mil daleko od mé matky a sestry. A vždy mě učili, že to byla nepřátelská země, plná krutých lidí s velkými nosy a velkýma očima, kteří zabíjeli mé krajany. Myslím, že jsem měl z minulých let stále ještě vymytý mozek.

„Cítím k tobě zvláštní sympatie, Josefe. Nejsi jako ostatní chlapci. Prosím, zvaž to.“

Řekla mi, že se vrátí za týden a že bude chtít slyšet mé rozhodnutí.

Kapitola 55

Když jsem přišel domů k Babičce, ukázal jsem jí tenisky a fotbalový míč. Nemluvil jsem s ní o odchodu do Ameriky. Byl to tak nový a neočekávaný nápad, něco jako zběhnutí k nepříteli, že bych nevěděl, co k tomu říci. A také jsem se obával, že bych jí mohl způsobit bolest, kdybych jí řekl, že chci opustit Čínu.

Tu noc, zmatený a nešťastný, jsem otevřel bibli. Začal jsem číst v Matoušovi, což bylo mé oblíbené evangelium, a brzy jsem se dostal ke kapitole 26, verš 39, který popisuje Ježíše v Getsemanské zahradě. „Poodešel od nich, padl tváří k zemi a modlil se...‚ avšak ne jak já chci, ale jak ty chceš.‘“ Zavřel jsem oči. Věděl jsem velmi dobře, co měl v tento okamžik Ježíš na srdci. Byl fyzicky vyčerpaný, zoufalý a plný ponuré beznaděje. Jeho tělo ho zrazuje a není schopen udělat další krok. A tak se odevzdal do rukou svého Otce.

Ve svém nicotném životě jsem potřeboval dokázat něco podobného. „Bože,“ zašeptal jsem, „Nevím, co mám dělat. Mám zůstat s Babičkou, nebo mám jít do Ameriky? Cítím se slabý na to, abych to mohl rozhodnout. Nechávám to v tvých rukou.“

Tu noc jsem ležel v posteli, ale nezaslechl jsem žádný hlas a ani jsem neměl nějaké vidění. I přesto se můj zmatek vytratil a já jsem sám dospěl k přesvědčení, že další moje životní cesta se odehraje v Americe. Uvnitř mi začalo být jasné, že musím odejít. Pocítil jsem úlevu a mé tělo zalila radost. Položil jsem bibli zpátky na stůl vedle matrace a konečně jsem usnul.

O Americe jsem nevěděl vůbec nic, kromě toho, že tam byla spousta lidí s velkýma očima, kteří nenáviděli Severokorejce. Zkoušel jsem si představit typické americké město, ale nedokázal jsem to: uměl jsem si pouze vynásobit to, co jsem viděl z okna: mnohokrát větší nákupní střediska, mnohokrát rušnější ulice. (O Americe jsem i tehdy věděl, že je velká.) Rozhodl jsem se, že se o Spojených státech něco dovím a že se podívám na spoustu filmů. Babiččina televize měla asi dva tucty kanálů a já jsem mezi nimi donekonečna přepínal a hledal filmy, ve kterých vystupovali běloši.

Jednoho dne strýc objevil, že se dívám na nějaký film.

„Co to děláš?“ zeptal se, když si sedl vedle mne na pohovku.

„Chci se něco dozvědět o Americe,“ odpověděl jsem. Jemu jsem to, na rozdíl od babičky, mohl říct

Podíval se zmateně na obrazovku. „Amerika?“ zeptal se. „Tento film je německý!“

„Ale jsou tam běloši!“ protestoval jsem. Byl to jakýsi akční film a já jsem jen fascinovaně zíral na budovy, které tam byly. Nemohl jsem uvěřit, že lidé mohli žít v takových domech.

Zasmál se. „Běloši žijí v různých domech,“ řekl. „To jsi nevěděl?“

Potřásl jsem hlavou. Strýc si vzal dálkové ovládání a začal hledat nějaký americký film. V prvním z nich, na který narazil, hrál Sylvester Stallone. Jedna z prvních scén na mě udělala skutečný dojem. Film neměl žádný zvláštní děj. Stallone se jednoho dne probudí, osprchuje se, vezme si na sebe černý kožený kabát a černé kožené rukavice. Otevře si ledničku a vezme si chleba a láhev vína. Sní chleba, vypije trochu vína, vstane a jde pryč.

To mě překvapilo. Amerika byla tak vyspělá, že po sobě ani nemusel umývat nádobí. Já jsem umýval u Babičky nádobí třikrát denně. Třikrát denně, po snídani, po obědě a po večeři. Měli jsme několik hlavních chodů, příloh, misek s polévkou, sklenic – u dřezu jsem stál celé hodiny. Kdybych odešel do Ameriky, byl jsem si jist, že už se nádobí ani nedotknu.

Severní Korea mě naučila přemýšlet o konkrétních věcech. Očividný rozdíl v umývání nádobí mezi americkým a čínským způsobem života se mi silně zapsal do povědomí.

Zhlédl jsem více Stallonových filmů. Zlosynové zde prohrávali a kladní hrdinové vyhrávali. Vždy. To mi bylo povědomé ze severokorejských špionážních filmů a líbilo se mi to. Zapůsobila na mě i další věc – když dobří hoši stříleli ze svých zbraní, kulky procházeli zdmi. Na chvíli oživla moje stará posedlost zbraněmi. V Americe se všechno zdálo být větší. Samozřejmě, že až jsem se v Americe ocitl, zjistil jsem, že místo cihel byl použit sádrokarton. Tím se vše vysvětlilo.

Ještě jedna věc mi na Stallonovi učarovala: velmi se mi líbily jeho kožené rukavice.

Navštívil jsem náš ilegální kostel a promluvil si s pastorem. Když bylo po bohoslužbě, vyšli jsme si na procházku. Dal mi ruku kolem ramen. Zeptal jsem se ho, zda bych měl odjet do Ameriky.

„Ano, myslím, že bys měl. Mohl bys tam studovat.“

To mě nijak nenadchlo. Studium mě nikdy nezajímalo.

„A v Americe můžeš jít do obchodu, který je otevřený dvacet čtyři hodin denně, kdykoliv se vám zamane. Vždy se tam něco děje, dokonce i v noci.“

Přemýšlel jsem o tom. Nebyla to žádná abstraktní záležitost. Život tam běží dvacet čtyři hodin denně. V okamžiku, kdy to vyslovil, pocítil jsem vzrůstající touhu po této neomezené svobodě.

Dospěl jsem k názoru, že v Americe nejsou žádná omezení. Jenže misionářka nepřišla ani příští, ani přespříští týden. Pomyslel jsem si: Zapomněla na tebe, Josefe. Promarnil jsi svoji šanci.

Začal jsem se modlit. „Ježíši, nejsem si jist, zda chci odejít, nebo zda se jedná jen o pouhou zvědavost. Je-li to tvoje vůle, budu ji respektovat. Ale prosím tě, veď mě po správné cestě.“

To, co mě pojilo s Čínou, byla Babička. Kdybych odešel do Ameriky, rozdělilo by nás to, a já jsem věděl, že by jí to velmi zranilo. Byl jsem druhým uprchlíkem, o kterého se starala. Byl jsem duchem toho druhého Severokorejce, o kterého přišla. „Kdybys tu nebyl, Josefe,“ řekla mi jednou, „nevím, jak bych to všechno zvládala.“ To na mě nesmírně doléhalo. Měl jsem pocit, že jsem ztrácel jednu osobu za druhou: otce, Pongsuk, matku a teď zřejmě i Babičku. Co to se mnou bylo, že nebylo možné, abych zůstal s lidmi, které jsem měl rád?

Týdny plynuly a s nimi rostlo i moje rozhodnutí odejít. Ale od misionářky jsem neměl žádné zprávy.

Nakonec zavolala Babičce a domluvila si s ní čas, kdy by mě mohla navštívit. Šli jsme se někam najíst. Během oběda se na mě obrátila: „Josefe, omlouvám se, že jsem tě tak dlouho nenavštívila. Máme tu mnoho uprchlíků, kteří potřebují moji pomoc. Na tebe ani na mou nabídku jsem nezapomněla. Ale jsou tu i jiné možnosti.“

„Ano?“

„Znáš Šen-jang? Je to město asi den vlakem odtud. Je tam křesťanská škola, kam chodí pouze čínští studenti. Když nechceš odjet do Ameriky, pokusím se ti získat čínské doklady, abys tam mohl studovat.“

Přišla mi na mysl škola za plotem, kde se studenti učili na trávníku. To se mi líbilo.

„Myslím, že bych tam šel,“ odpověděl jsem.

Usmála se. „Dobře, Josefe.“

„Ale jen když si s sebou budu moci vzít Babičku.“

Její oči zpozorněly.

„Výborně. Ale abys mohl do této školy nastoupit, musíš se ještě procvičovat v čínštině v jednom zařízení, které znám. Zatím čínsky moc dobře nemluvíš.“

Souhlasil jsem, pokud se mnou vezme i Babičku. Byli jsme jakousi jednotkou.

Vrátil jsem se a vše jsem Babičce pověděl. Bylo to pro ni zásadní rozhodnutí. Musela by odstoupit od nájemní smlouvy, opustit Strýce, opustit pana I a všechny ty, které měla ráda, a přestěhovat se se mnou do zařízení, vzdáleného asi hodinu od jejího domu.

Objala mě a řekla, že je připravena jít.

Kapitola 56

Středisko v Jen-ťi založila americká nezisková organizace s názvem Liberty in North Korea (LiNK – Svoboda v Severní Koreji). Zatímco její zaměstnanci hledali nějakou rodinu, se kterou bychom mohli bydlet, já jsem se snažil prozkoumat město a Babička vařila a seznamovala se s novými přáteli.

LiNK nebyla křesťanskou skupinou, ale lidé, kteří toto zařízení vedli, byli silně věřící. Každý den jsme já i ostatní utečenci četli bibli od čtyř ráno do půl desáté večer s krátkými přestávkami na jídlo. Nikdy v životě jsem tolik nestudoval. Ale nyní jsem měl motivaci. Věřil jsem, že ti, co budou ve studiu nejlepší, budou vybráni, aby odjeli do Ameriky. Tento systém panoval v severokorejských školách – ti, co měli nejlepší prospěch, byli vybráni na univerzitu a těšili se zvláštnímu zacházení. Takže o půl desáté, když jsme už oficiálně směli odpočívat, jsem si nechal rožnutou svoji stolní lampu a četl jsem si další hodinu a půl. Vyberte si mě, říkal jsem si.

Učil jsem se zpaměti jednu knihu ze Starého zákona za druhou. Jednou v noci jsem psal esej na téma Genesis, když jsem začal krvácet z nosu. Zaměstnanci zařízení začali mít starosti a řekli mi, že studuji příliš intenzívně. „Potřebujete si odpočnout,“ řekl mi jeden z nich. Jen jsem se usmál. Chtěl jsem, aby mě považovali za nejlepšího a nejintenzívněji pracujícího studenta, a krvácení z nosu dokazovalo, že jsem jím byl.

Náš život nebyl jednoduchý. Každý den jsme měli stejné jídlo a neznali jsme nic jiného než studium a spánek. Nesměli jsme jít ven, protože zde bylo nebezpečí, že by nás mohla chytit čínská policie. Měl jsem pocit, jako kdybych byl na Arše Noemově. Od začátku potopy byly všechny bytosti uvězněné na lodi a dlouhé měsíce neviděly slunce, ani se nemohly nadýchat čerstvého vzduchu.

Někdy přijeli američtí nebo kanadští aktivisté, aby se tu s námi setkali. Neuměli korejsky a my jsme neuměli anglicky, takže se na nás dívali a hovořili jen mezi sebou. Přivezli nám dobré keksy a spoustu kokakoly, ale to bylo vše, co s námi sdíleli.

Když k nám přišla nějaká návštěva, měl jsem pocit, jako kdybych byl za skleněnou stěnou. Byli jsme ohroženým druhem. Když nás uviděli, vylezly jim málem oči z důlků: „Zde jsou severokorejští utečenci, o kterých jste toho tolik slyšeli.“ Věděl jsem, že tito lidé tam byli proto, aby nám pomáhali, ale něco se ve mně vzpíralo proti tomu, aby na nás takto civěli. Zvláště tehdy, když někteří z nich byli Asiaté, ale mluvili pouze anglicky. To mě šokovalo.

Jednoho dne k nám přišla další skupina. Jeden z návštěvníků upoutal moji pozornost. Byl mladý, měl elegantní účes a jeho šaty byly z Ameriky a jdoucí s dobou. Ve všem byl zkrátka super. Navštívil zařízení se dvěma dalšími americkými aktivisty, Sárou a Johnem.

„Jak se dnes máte?“ zeptal se mě korejsky.

„Dobře,“ odpověděl jsem.

Mladý muž se usmál. Řekl nám, že jeho jméno je Adrian a začal se mě i ostatních utečenců vyptávat na to, jak se nám žilo v Severní Koreji. Bylo mi s ním příjemně a krátce jsem mu popsal mé usilovné snažení dostat se do Číny.

Když jsem skončil, Adrian se na mě podíval. Živě a přátelsky se na mě usmál. „Takže,“ pokračoval, „chceš odejít do Ameriky?“

Nemohl jsem uvěřit tomu, že by to bylo tak jednoduché. Tento člověk neměl ani ponětí o tom, že jsem byl nejlepším studentem v tomto zařízení!

Přemýšlel jsem o tom, co mi právě Adrian řekl. Byly to dva měsíce, co jsem přišel na tohle místo. Nic se nedělo. Jako by se moje životní pouť octla ve slepé uličce.

„Ano,“ odpověděl jsem. Když jsem to vyslovil, hrklo ve mně. Nyní jsem si své skutečné přání konečně přiznal.

Adrian si vybral dva další chlapce, Dannyho – u kterého se ukázalo, že byl synovcem Song Mina, mého „otčíma“ z Hörjongu – a Johna, a jednu mladou dívku, kteří měli odejít do Ameriky se mnou. Danny byl vysoký a na uprchlíka ze Severní Koreje poněkud sofistikovaný. Alespoň pro mne. Měl základy angličtiny, dokázal vyjmenovat několik jihokorejských popových hvězd a neměl problém s barvou své kůže. Žil zde se svoji matkou, která se ale odjet nechystala. Ke mně byla milá, stále se starala o to, co jím, vyptávala se mě, zda jsem měl dost nebo proč jsem byl smutný.

John se více podobal mně a stále hledal způsob, jak se vyrovnat se skutečností, že už není v Severní Koreji. Byl to tak trochu klaun a snažil se nás vždy nějak rozesmát.

Dívka byla akutním případem. Ženy, které uprchly, zvláště ty náctileté, byly ve velkém nebezpečí, že je někdo prodá jako sexuální otrokyně. Její matka, která bydlela asi deset hodin cesty odtud, se o ni nestarala, ale v poslední minutě jí nedovolila odejít. O několik měsíců později jsem se dozvěděl, že dívku poslali do severokorejského vězeňského tábora.

Věci dostaly spád. Adrian nás začal připravovat na dlouhou cestu do nejmenovaného města, kde měla naše cesta do Ameriky začít. Byl toho názoru, že i po mnoha měsících strávených v Číně jsme vypadali a také se chovali příliš jako Severokorejci. Takže nás vzal na trh a řekl nám, abychom se chovali jako rozmazlení američtí teenageři korejského původu, kteří byli znudění k smrti.

„Pane Adriane, jak to máme udělat?“ zeptal jsem se.

„Strkejte do sebe. Chovejte se hlučně a neurvale.“

Všichni tři jsme se podívali jeden na druhého. Byli jsme si tak nejistí, protože jsme se sotva znali. A kromě toho – strkat do někoho znamenalo v Severní Koreji vážný přestupek. Obvykle to bylo předzvěstí rvačky.

Lidé na chodníku na nás zírali a nemotorně nám uhýbali.

Adrian řekl s povzdechem. „Josefe, dej Dannymu kravatu.“

Zazubil jsem se. Tomu jsem rozuměl. Nasadil jsem Dannymu rychle kravatu. Začal křičet, abych ho pustil, ale já jsem ho držel pevně.

John do mě zepředu strčil a já jsem ho musel pustit. Na tvářích lidí, kteří nás míjeli, jsem zahlédl nesouhlasné pohledy. Měli nás za rozmazlené spratky!

Chvíli jsme se takto šaškovali a chovali se jako pěkní pitomci.

„Dobře,“ řekl Adrian. „Ale musíte také něco dělat se svými hlasy. Chci, abyste všichni řekli ‚Yeah‘, jako kdybyste byli otrávení.“

Bylo to něco cizího, iritující zvuk, který vydávají američtí náctiletí. „Yeaaaahhh?“ Zkoušeli jsme si to, až jsme se tomu začali hystericky smát.

Adrian nás vzal do rychlého občerstvení na oběd. Když jsme čekali na jídlo, začal si prohlížet naše šaty. Já jsem měl na sobě mé oblíbené věci: sako a bavlněné kalhoty. Adrian se zatvářil kysele.

„Víš, jak vypadáš, Josefe?“

„Podle poslední módy,“ odpověděl jsem.

„Ne. Vypadáš jako uprchlík ze Severní Koreje.“

Bylo to pro mne nepříjemné zjištění. To byl přece můj nejlepší úbor!

„Musíme vám všem obstarat nějaké nové oblečení,“ řekl Adrian.

Než jsme opustili restauraci, řekl nám, že se nemáme snažit o to, abychom byli na veřejnosti neviditelní. Když budete mít svěšená ramena, řekl, je jasné, že se snažíte co nejvíc zmenšit svá těla, že chcete zmizet. Museli jsme udělat pravý opak: být hluční, nespoutaní, okázalí. Tak se chovaly americké děti.

Adrian nás vzal taxíkem do hotelu. Když jsme tam dorazili, stála tam řada zaměstnanců v okázalých uniformách, kteří před námi skláněli hlavy na uvítanou. To na mě učinilo velký dojem, protože něco podobného pro mě dosud nikdo neudělal. Za těmito zaměstnanci se zvedala budova – mohla mít tak dvacet pater, ale mně se zdálo, jakoby se šplhala až nad mraky – a v ní jsme měli bydlet. Byl jsem nadšený.

Náš hotelový pokoj byl velký a luxusní. Adrian nás tu nechal samotné, aby si mohl něco vyřídit, a my jsme s Johnem začali skákat z jedné postele na druhou. Bylo to nádherné místo. Postele, polštáře i deky byly tak hebké, že jsem nemohl uvěřit, že v nich budeme spát.

Pak jsme si všimli minibaru, ve kterém byly plechovky sody a lahvičky s whisky nebo s koňakem. Když se Adrian vrátil, zeptali jsme se ho, zda bychom nemohli od každého ochutnat. Souhlasil. (Později se ukázalo, že si myslel, že mluvíme o sodě a nikoliv o alkoholu.) Bylo to něco jako party. Adrian zavolal dolů na recepci pro extra přikrývky. Jeden telefonní hovor, pomyslel jsem si, a oni ti přinesou deky. To je naprosto jiný svět.

Adrian zapnul televizi. Přepínal kanály, dokud nenarazil na přenos z utkání amerického fotbalu. Seděli jsme na kraji postele a sledovali program, zatímco se nám Adrian snažil vysvětlit pravidla. Ale byli jsme u toho příliš rozrušení a z toho všeho nám šla hlava kolem. Nakonec to vzdal a my jsme začali předvádět bojová umění. Prováděli jsme nůžkové kopy a seky, kterými jsme se snažili dostat druhého na koberec. Když jsem byl poprvé sražen na zem, zůstal jsem ležet. Zdálo se mi, že koberec je ta nejměkčí věc, na které jsem kdy ležel.

Adrian trval na tom, že tu noc budeme spát na zemi. Nemohli jsme mu to rozmluvit. Když jsem spal na měkké přikrývce, měl jsem pocit, že se můj život brzy drasticky změní. Byl jsem unášen na hřebeni vlny a netušil jsem, co mě čeká v budoucnosti. Ale neodporoval jsem tomu.

Adrian nás vzal v jednom nákupním středisku do oddělení s oděvy. Chtěl, abychom vypadali jako současní korejskoameričtí náctiletí. John zašel do sekce se zbožím pro surfaře a s šaty s emblémy amerických firem, které vyráběly surfařská prkna. Z Dannyho se stalo hip hop dítě, s plandavými kalhotami a s tričkem, které mělo na sobě portrét nějakého rappera. Mě zajímala spíše jízda na skateboardu: baseballová čepice, otočená na stranu, světlé tričko s krátkým rukávem a s nějakým obrázkem, úzké kalhoty. Díval jsem se na sebe v zrcadle, ale příliš přesvědčivě jsem si nepřipadal. Ale Adrian to zhodnotil jak první, a tak jsem mu prostě věřil. Danny se smál a postrčil mě k zrcadlu. Otočil jsem se a začal ho honit, dokud jsme nevyběhli z obchodu. Měli jsme pocit, jako bychom se znovu narodili.

Druhý den jsme jeli vlakem. Jízda trvala dvacet hodin a během ní zde několikrát prošli čínští příslušníci bezpečnosti, kteří všem kontrolovali lístky. Všechny nás to znervózňovalo.

„Kdyby se vás ptali na cokoliv, prostě potřeste hlavou,“ řekl Adrian, „jako že vás vůbec nemusí zajímat, abyste se bavili s nějakým druhořadým příslušníkem. Pak ukažte na mě. Mějte na paměti, že jste rozmazlená a ospalá americká děcka. Nechovejte se, jako byste byli doma v Severní Koreji.“

Babička pravidelně navštěvovala své příbuzné. Musel jsem učinit rozhodnutí. „Můžeš svoji cestu začít teď a teprve později navštívit Babičku,“ řekl mi jeden z Adrianových kolegů. Měl jsem neurčitý pocit, že pokud neopustím Čínu nyní, neodejdu nikdy. Nikdy neuvidím Ameriku a nepoznám její svobody.

Zavolal jsem jí telefonem.

„Babičko, to jsem já.“

Byla velmi ráda, že mě slyší. Řekl jsem jí, že mi tito aktivisté dali na vědomí, že ji příštího dne, ještě než odejdu do Ameriky, mohu vidět. Citově ji to docela vzalo, ale dokázala zadržet slzy. Když jsem zavěsil, pečlivě jsem se její číslo naučil nazpaměť.

Bylo to naposledy, kdy jsem se s Babičkou setkal. Věděl jsem, že budeme oba plakat. Aspoň jednou v životě to budou slzy nejen smutku, ale i naděje.

Je to cena, kterou musíš zaplatit za odchod do Ameriky, říkal jsem si. Jsem už tak blízko, že se nemohu vrátit zpět.

Kapitola 57

Příštího dne jsme šli na nádraží v Jen-ťi. Byla noc a nádraží bylo obrovské. Obepínaly jej vysoké skleněné zdi, které shlížely dolů na město, a já jsem si připadal, jako kdybych stál na kraji záhonu, na němž rostou světélkující rostliny, jejíž každé poupě je nějaká domácnost nebo byt. Bylo to kouzelné. Zíral jsem na ten div, když tu ke mně přišel Adrian a zašeptal: „Dobře si to prohlédni, Josefe. Možná, že už to nikdy neuvidíš.“

To se mě dotklo na citlivém místě. Možná, že už to nikdy neuvidíš. Byla to pravda. Ale mnohem více mi vadilo, že možná již nikdy neuvidím Babičku, Pongsuk nebo moji matku. Jako kdyby každé světlo v tomto tmavém prostoru bylo nějakou osobou, místem, kouskem mé paměti, které si musím vzít s sebou, protože k nim už nikdy nebudu mít tak blízko. Začal jsem plakat. Opouštím zemi, kterou sdílím společně s Pongsuk.

Počínal jsem si správně? Proč jsem chtěl opustit vše, co jsem znal a co jsem měl rád? Nedokázal jsem na to odpovědět.

Danny se s námi setkal na nádraží. Brzy nastal čas nastoupit do vlaku. Adrian nám poskytl další instrukce. „Pokud by s vámi někdo mluvil, neříkejte nic. Přijďte jen za mnou a řekněte: ‚Hej.‘ Takto budu vědět, že se něco děje. Především nemluvte s nikým, kromě mě.“

Odešel, aby koupil lístky. John, Danny i já jsme se na sebe podívali.

„Hej,“ řekl jsem Johnovi.

Zasmál se. „Heeeeeej.“

„Takhle ne,“ řekl jsem korejsky. „Jako Adrian. Hej.“

Neustále jsme si to zkoušeli. Všichni, kdo procházeli kolem, si museli myslet, že jsme slabomyslní, protože jsme stále a stále opakovali stejnou věc. Ale i toto jediné slovo – tak přirozené, tak krátké, tak americké – bylo příčinou, proč jsme se necítili ve své kůži. Nedokázali jsme ho vyslovit tak, aby to znělo nefalšovaně.

Zbývala nám jediná možnost. Rozhodli jsme se předstírat, že jsme hluchoněmí.

V jednom kupé jsme si našli místa. Naproti nám seděli manželé středního věku, kteří nás pozdravili v čínštině. Přikývli jsme. Když začali hovořit mezi sebou, zjistili jsme, že to byli Korejci. To nebylo dobré. Danny, John i já jsme věděli, že kdyby nás slyšeli mluvit, mohli bychom mít potíže. Udělali jsme pár posunků směrem k našim ústům a uším. Myslím, že nám rozuměli.

Cesta byla dlouhá a já jsem usnul na vyklápěcí posteli naproti manželskému páru. Danny byl pode mnou. Asi po hodině či dvou, když jsem hluboce spal a něco se mi zdálo, vlak najednou zastavil. Hlava mi sjela dopředu a udeřila o stěnu.

Ihned jsem se probudil. „Co se to děje?“ zvolal jsem. Nic jsem kolem sebe nepoznával. Podíval jsem se dolů a uviděl Dannyho, jak se na mě vyděšeně podíval. Pochopil jsem, že jsem mluvil korejsky. Podíval jsem se naproti na manželský pár. Četli si noviny, které jim zakrývaly obličeje. Netušil jsem, zda mě uslyšeli či ne. Danny, John i já jsme s obavami na jejich noviny zírali. Měli jsme strach. Neměli bychom jít ven a najít Adriana? Jenže my jsme ztuhli a nedovážili se ani pohnout.

Vlak se kolébal a rachotil na kolejích a my jsme zůstali vzhůru další tři hodiny. Už se mi nepodařilo usnout. Měl jsem pocit, že jsem nás všechny ohrozil. Ale korejský pár se ani nehnul.

Vlak vjel do stanice v osm hodin ráno. Konečná stanice v neznámém městě – byl to ve skutečnosti Šen-jang –, a nádraží bylo dokonce větší než to, ze kterého jsme vyjeli. Zastavili jsme se ve stánku s hamburgery, abychom si dali nějaké rychlé občerstvení. Objednal jsem si burger se salátem. Z nějakého důvodu jsem byl přesvědčen, že Američané jedí pouze hovězí, chleba a máslo, takže jsem si říkal: Zde mám šanci dát si naposledy nějaký kousek zeleniny. Hamburger byl odporný, takže jsem snědl jen několik smažených hranolků a sledoval jsem kolemjdoucí s velkýma očima. Každý z nich měl svůj vlastní smysl pro módu. Jejich kufry měly všemožné barvy. Bylo to úžasné. Nedokázal jsem si představit, že bych mohl mít oranžový kufr.

Proběhli jsme nádražím a našli stanoviště s taxíky. Adrian chtěl jet po dvou. On, Danny a já jsme skočili do prvního taxíku, zatímco Sára a korejský John jeli za námi ve druhém. To mě znervózňovalo. Neměl jsem ponětí, kam máme namířeno, a to, že jsme byli rozděleni, mi připadalo ještě zlověstnější.

Dorazili jsme do hotelu, který vypadal na spadnutí. Ve srovnání s hotelem, ve kterém jsme bydleli předchozího dne, to pro mě bylo velkým zklamáním. Zírali jsme na zašlé pokrývky na tenké posteli a říkali si, že tohle není dobré znamení.

Zeptal jsem se Adriana, kdy se budu moci setkat s Babičkou.

„O čem to mluvíš?“

Hrklo ve mně. Ukázalo se, že Adrian o Babičce nevěděl; neměl ani tušení, jak zoufale jsem ji chtěl ještě naposledy vidět. Byl příliš zaměstnán tím, jak nás bezpečně dostat z Číny. Na to, abychom se s Babičkou před odjezdem ještě viděli, nebyla již nyní šance.

Cítil jsem se, jako bych měl vypustit duši. Svěsil jsem hlavu. Opět nebudu schopen říct na shledanou někomu, koho jsem měl rád. Tomu, kdo pro mě riskoval svůj život.

„Viděl jsem ji,“ řekl mi Danny.

Zíral jsem na něj. „Opravdu?“

„Ano. Bylo jí velmi líto, že neměla možnost se rozloučit.“

Měl jsem pocit, jako by mě něco bodalo do srdce.

Sedl jsem si a napsal Babičce báseň. Inspiroval mě k ní film, který jsem měl rád ještě jako dítě. Týkal se okupace Koreje. V tomto filmu pracuje několik Korejců pro okupanty a stávají se japonštějšími než sami Japonci. Ale jiní obětují své životy v boji za nezávislost. Báseň pojednávala o tom, že i když spálíš kus bambusu, jeho popel se srovná do přímky. To znamená, že si bambus udrží svůj původní tvar, i když se přeměnil v kouř. A totéž platí i pro bílou rýži: můžete ji rozmačkat na pastu, ale zůstane vždy bílá.

Byla to báseň o spravedlnosti, o zachovávání svých zásad, ať to stojí, co to stojí. Věřil jsem, že Babička taková byla. Tolik se pro mě obětovala. Chtěl jsem, aby věděla, že jí to nikdy nezapomenu. Předal jsem svou báseň spolu s dopisem, který jsem rychle načmáral, jedné z Adrianových kolegyň a požádal jsem ji, aby to odeslala Babičce do centra.

Adrian odešel z hotelu, aby si někam zatelefonoval, a já jsem zůstal s Dannym a Johnem sám. Naše úzkost se začala stupňovat jako u vystrašených loutek, které někdo zapomněl v krabici. Chtěli jsme si být jisti, že bychom se dokázali dostat z pokoje, kdybychom náhodou potřebovali utéct. Když jsme si pohrávali s kulovou klikou, jeden z nás dveře neúmyslně zamkl. Nedokázali jsme je znovu otevřít. Všichni tři jsme byli stále nervóznější a šeptali jsme si: „Proč to nejde otevřít?“

„Co budeme dělat?“ zeptal Danny.

Bylo možné tento zámek ovládat z recepce? Nejde za námi někdo nahoru, aby nás zatkl? V tomto okamžiku jsem byl ochoten uvěřit čemukoliv. Nechali jsme se zcela unést našimi představami. Nakonec se nám podařilo zámek nějak otevřít a o dvě minuty později vešel Adrian. V tváři měl napjatý výraz. Přinesl nám sušenky a čokoládové koláče, ale my jsme byli natolik vynervovaní, že na jídlo nebylo ani pomyšlení.

„Je čas jít.“

Sbalili jsme si věci. Připravovali jsme se na cestu letadlem, přemítal jsem, a jídlo na palubě bude dobré. Měli jsme takovou radost, že jsme všechno jídlo nechali na stole.

Nasedli jsme do taxíků. Myslel jsem, že pojedeme na letiště a že nás od svobody dělí jen pár okamžiků. Čína sousedila se Severní Koreou, ale Amerika ležela až za oceánem. Měli jsme možnost tam začít. Přál jsem si to. Tolik jsem toho musel nechat za sebou.

Jenže na letiště jsme překvapivě nemířili. Místo toho jsme po patnácti minutách zastavili před nějakou budovou, obklopenou černým plotem. Vchod hlídal čínský policista. Adrian nás vystrkal z taxíku. Stáli jsme po chodníku a civěli na kolemjdoucí. Kde je letadlo? Co tady děláme?

Adrian někam telefonoval. Brzy se objevila mladá asijská žena v elegantním kostýmu. Kývla na Adriana, který nám pokynul rukou, abychom jej všichni následovali. John, Danny i já jsme se seřadili za sebe a vešli brankou.

Byl to americký konzulát. Šli jsme rychle ke dveřím a vstoupili dovnitř. Adrian stál opodál. Přistoupilo k nám několik mužů s černými hůlkami – neměl jsem ponětí, že to jsou detektory – a začali jimi kolem nás mávat. Adrian dal ruce vzhůru a tito muži jej obklopili. To nás snad zatýkají? Srdce mi bilo o sto šest a obličeje se nám leskly potem.

Začal jsem uvažovat o tom, že bych utekl. Otočil jsem se, abych se mrkl na dveře a na branku, která byla za nimi. Kdyby se mi podařilo dostat se tam, mohl bych jít na nádraží. Mohl bych jít zpět k Babičce.

Byl jsem připraven vzít do zaječích. Adrian si všiml mého zděšení, které mi koukalo z očí. Stále držel ruce nahoře. Začal energicky kývat hlavou dopředu a dozadu.

„Jste v bezpečí!“ křičel korejsky. „Jste v bezpečí!“

Epilog

Nyní žiji v tiché ulici v Brooklynu ve dvoupatrovém dřevěném domě se žlutým hliníkovým obkladem, kde jsem si pronajal jednopokojový byt. Když odcházím ráno do práce, zahnu doleva a jdu na stanici metra, která je odtud asi patnáct minut. Projdu kolem indických restaurací, obchodů se slaným pečivem a prodejny s tibetským uměním. Potkám zde lidi všech barev pleti a jdu ulicemi, kam dopadají šikmé paprsky světla raného léta. Většinou jsou mladí, zřejmě v jednom kole, na cestě do práce nebo do školy nebo někam jinam, což vypadá trochu tajemněji. Jsem si jist, že někteří z nich jsou čerství přistěhovalci jako já.

Je mi čtyřiadvacet, jsem vysoký pět stop a pět palců, vážím 135 liber. Pracuji pro soukromou vzdělávací společnost na sestavování jejich studijních programů. Navštěvuji Borough of Manhattan Community College, kde studuji druhým rokem mezinárodní obchod. Na jaře se budu ucházet o studium na školách, kde bych chtěl působit jako hostující student: Yale (kde Adrian udělal první kroky v činnosti organizace Liberty in North Korea), Princeton, Amherst a několik dalších škol. Nakonec mám i vlastní mobil – nakonec ne Nokii, po které jsem tak toužil, ale starší model iPhone. Seznam kontaktů je kupodivu plný lidí, kteří mě mají rádi, i těch, které mám rád já.

Mám přátele a kolegy, se kterými chodím na oběd. Jezdím na dovolenou a mám starosti s placením účtů. Byl jsem v Evropě. Jinými slovy jsem celkem typický americký občan.

Stále ale existují věci, které se mi i po devíti letech, co jsem opustil Severní Koreu, zdají být na Americe zvláštní. Někdy mi schází jednoduchost života, který jsem tam vedl. Pokud máte v Severní Koreji jídlo a střechu nad hlavou, pak jste vyhráli v loterii a můžete být se svým životem spokojeni. V Americe existuje mezi černým a bílým, což je typické pro život v Severní Koreji, mnoho odstínů šedi. Projít na ulici kolem bezdomovce nebo odmítnout pozvání na nějakou akci znamená morální problém, a ačkoliv to většina Američanů sotva zaregistruje, u mě to stále hraje roli. Čí city zraníte, kolik sobectví je v životě povoleno? To jsou věci, o nichž jsem nikdy nepřemýšlel, když jsem byl na městském tržišti v Hörjongu.

Jsem teď mnohem spokojenější, než jsem byl v okamžiku, kdy jsem do této země přišel poprvé. Ale moje cesta na Západ a mé cestování v rámci Západu bylo mnohem podivnější, než jsem si kdy dokázal představit.

Na ambasádě v Šen-jangu jsem strávil čtyři měsíce. Byly to těžké časy. Danny, John i já jsme byli umístěni v jednom pokoji spolu se dvěma severokorejskými manželskými páry, kterým se také podařilo utéct. Nikdo z nás nechápal proces, který jsme museli pro opuštění země absolvovat. Všichni jsme byli netrpěliví a chtěli se co nejdříve ocitnout v Americe. Podobně jako během prvních dnů v Číně jsem nesměl vycházet ven a byl jsem tam spíše vězněm.

Hodně času jsem strávil přemýšlením o Adrianovi a ostatních, kteří mi pomohli. Proč se pouštěli do takových věcí a brali na sebe rizika kvůli lidem, které předtím nikdy neviděli? Chtěl jsem na to přijít, neboť pochopení tohoto se mi zdálo jako důležitý záchytný bod před příchodem do světa, do něhož jsem právě mířil. Usoudil jsem, že Adrian musí být tím nejbohatším člověkem v Americe. Určitě musí bydlet v nejvyšším mrakodrapu v New Yorku. Musí mít hodně peněz i spoustu času navíc, takže jezdí po světě a koná dobro pro lidi, aby se buď zabavil, nebo uspokojil jiné důvody. Těšil jsem se na to, až uvidím jeho dům. Vrtalo mi hlavou, zda bych při pohledu z jeho oken uviděl mraky, které by se vznášely ve stejné výšce jako já.

Nějaký čas jsem také strávil tím, že jsem okukoval velvyslancovo auto, což byl nový černý Ford. Myslel jsem si, že v Americe budou všechna auta takto elegantní, silná a černá a že jednoho dne budu také jedno takové vlastnit. A přemýšlel jsem o Pongsuk.

Po čtyřech měsících nám dali bílé smokingové košile, černé kalhoty, černé boty a nové brýle proti slunci. Odletěli jsme do Tokia – kde jsme měli s Dannym nepříjemný malér s vysoušečem rukou, který nás vylekal svým rachocením – a pak nasedli na letadlo do Los Angeles. Prožíval jsem takové nadšení, že jsem se stěží dokázal ovládat.

Po dlouhém letu, který trval celých šestnáct hodin, jsme začali klesat. Prolétli jsme mraky a já jsem uviděl dole pod námi domy a auta. Když jsme se přiblížili k letišti, uviděl jsem řadu aut, ale ne ty černé, které jsem viděl ve své fantazii, nýbrž žluté. (Byly to samozřejmě taxíky.) Auto mých snů není v Americe tak běžné, pomyslel jsem si smutně. Ale stejně jsem jedno takové chtěl.

Na Mezinárodním letišti v Los Angeles (LAX) jsme byli nepříjemně překvapeni. Tam jsme měli být hned rozděleni. Danny měl jít do Salt Lake City, John do Seattlu a dva severokorejské páry – s nimiž jsme se spřátelili na konzulátu – do Lexingtonu v Kentucky. Byl jsem vylekaný. Z angličtiny jsem ovládal asi čtyři slovíčka a mířil jsem do Richmondu ve Virginii. Měl jsem jít sám. Jeden z našich průvodců na mě pověsil štítek s textem Nezletilý a po mnoha slzách jsem nastoupil na jiné letadlo.

Když jsme přistáli, čekala na mne Carolina Velez, moje sociální pracovnice. Byla to Kolumbijka, dost emotivní a velmi soucitná. Dodnes jsme zůstali přáteli, což se v těchto případech nestává příliš často. Natáhla ruce, aby mě objala, ale já jsem leknutím ustoupil o krok dozadu. Nikdy mě nikdo předtím neobjal – v Severní Koreji to není zvykem – a já jsem netušil, co po mně chce. Jeli jsme do domu mých pěstounů, který byl ve venkovské krajině, obklopený lesy.

Tohle nebyla ta Amerika, jakou jsem si představoval na základě filmů. Lámal jsem si hlavu, zda jsem neudělal něco špatně, že mě poslali sem, ale neměl jsem to srdce se zeptat. Mí pěstouni byli afroameričtí manželé, kteří se starali ještě o další dvě americké děti. Dostal jsem vlastní ložnici. Tu noc jsem v ní zůstal a sledoval veverky, jak se venku honí po trávníku. Nedokázal jsem se svými novými rodiči komunikovat. Byl jsem vylekaný, osamocený a ztracený.

Můj pěstoun byl milý (a tak vysoký, že jsem si málem zalomil krk, když jsem se na něj díval vzhůru). Jeho manželka, která vedla domácnost, musela zacházet opatrně s penězi, aby vyšla. Především byla velmi přísná ohledně jídla. Neukládala nic do ledničky ani do mrazáku a děti svěřené do její péče měly přísně zakázano jíst, dokud nenastal řádný čas pro jídlo. To bylo bezpečně zavřené s výjimkou nějakého koření. To se mi příliš nelíbilo, ale byl jsem příliš ostýchavý, abych si řekl o přídavek. Později jsem zjistil, že musela živit čtyři hladové teenagery, takže musela s potravinami opravdu šetřit.

Tři dny po mém příjezdu mi Carolina sdělila, že musím začít chodit na střední školu.

„Ale já jsem nedokončil ani základní školu!“ odpověděl jsem jí pomocí automatického překladače. „A navíc neumím anglicky.“ A v Severní Koreji jsem nikdy nestudoval, dodal jsem tiše. Proč bych měl začínat teď?

Avšak pravidla říkala, že musím, a moji pěstouni mě vzali do obchodního domu, aby mi koupili oblečení do školy. V pánském oddělení jsme nenašli nic, co by mi pasovalo, tak jsme šli do dětského. Tam mi vybrali několik košil s knoflíky a několik dalších kousků oblečení v barvě khaki. Nebyla to žádná velká paráda, ale nestěžoval jsem si.

Škola byla pro mě noční můrou. Bylo to tam tvrdé. Devadesát sedm procent žáků byli Afroameričané, takže jsem byl mezi nimi ještě nápadnější. Někteří z nich se mě v hodinách tělocviku snažil přimět, abych jim řekl pár sprostých slov, zatímco jiní si na mě ukazovali a smáli se mi. Jeden chlapec se mě snažil naučit hrát košíkovou, ale když přišlo na hru, vzal jsem prostě míč a utíkal, což všechny na nádvoří dohnalo k zuřivosti.

Snažil jsem se, jak jsem nejlépe uměl, abych se mezi ně zařadil. Adrian mě jednou přišel navštívit, ale dostal na to pouze deset minut. Možná to bylo díky přílišné opatrnosti Katolických charit, které spravovaly opatrovnický program. Adrian mi přinesl balíček bonbónů Reese’s Pieces, kterých jsem si velmi vážil, protože to byl dárek od něj a protože jsem neměl dost jídla. Nesnědl jsem je ihned, ale přinesl je do školy. Ráno jsem přistoupil na chodbě ke dvěma nebo třem dětem, které jsem vůbec neznal, a nabídl jsem jim pár čokoládových sladkostí. „Chcete, abychom byli kamarádi?“ zeptal jsem se jich svou lámanou angličtinu. Děti to zcela vyvedlo z míry.

Nakonec jsem našel jednoho kamaráda jménem Čchen, který pocházel z Číny. Čchen byl hodný a nebyl tak bezradný jako já. Brzy se mi stal oporou, momentálně poslední v dlouhé řadě lidí, kteří mi byli ochotni pomoci v okamžiku, kdy jsem to nejvíce potřeboval. Ale vůbec jsem nevěděl, jak se zařadit mezi opravdové Američany.

Doma jsem se cítil jako cizinec. Moje angličtina byla stále špatná. A nejvíce mě zaráželo, že jsem měl neustále hlad. Možná, že si moji pěstouni mysleli, že mám jídla dost, protože jsem si nikdy nestěžoval. Ale nechápal jsem, proč jsem opustil Čínu, kde mě Babička přecpávala exotickým jídlem, jen abych pak v Americe hladověl. Začal jsem každý večer dobrovolně umývat nádobí, takže když všichni odešli z kuchyně, mohl jsem vytáhnout z kredence láhev s kečupem a trochu si z jejího hrdla cucnout.

Asi po měsíci pobytu v Richmondu se ozval Adrian, který měl obavy, protože o mně dlouho neslyšel. Řekl jsem mu, že neumím používat telefon a že jsem se obával, abych své pěstouny nenaštval, kdybych s ním nějak experimentoval. Během druhé návštěvy mě Adrian se svojí kolegyní z LiNK jménem Hannah Song vzali do své kanceláře v D. C. Pomyslel jsem si, že nyní konečně uvidím, jak žije nejbohatší muž v Americe! Dorazili jsme do prostého dvoupatrového domu. Bylo tam asi dvacet lidí, kteří seděli na pohovkách nebo za stolem v kuchyni a neustále něco ťukali do svých laptopů. Říkal jsem si, že tam musí bydlet některý jeho přítel, ale ukázalo se, že to jsou kanceláře LiNK. Dozvěděl jsem se, že někteří z pracovníků zde pracovali na částečný úvazek, aby podporovali práci pro severokorejské uprchlíky, i když absolvovali univerzity v Yale nebo v Harvardu. Vycházeli jen tak tak.

Překvapilo mě to. Tito lidé obětovali svůj americký sen, aby pomáhali lidem, jako jsem já. To na mě velmi zapůsobilo.

Během tohoto výletu jsem se seznámil s přítelem Hannah, Johnem, se kterým jsme šli do nákupního střediska koupit nějaké šaty. Nemohli jsme tam najít žádné kraťasy, které by měly v pase dvacet sedm palců. John byl z toho celý špatný, a tak vytáhl z peněženky sto dolarů a věnoval mi je. „Až tě příště uvidím,“ řekl, „chci, abys měl okolo pasu třicet dva palců.“ Byl to největší obnos, jaký jsem kdy držel v ruce. Byl jsem mu velmi vděčný. Za sto dolarů jsem si mohl koupit ve školní jídelně spoustu plátků pizzy.

Po návratu do Virginie jsem byl příkladem těchto lidí inspirován, ale v ostatních sférách mého života jsem stále plaval. V květnu jsem obdržel vysvědčení: samá D, s výjimkou A ze světové historie (kde studenti nedělali téměř nic) a F v matematice. Ale popravdě řečeno mi to nijak nevadilo.

Jednou zvečera, když jsem strávil ve škole obzvlášť náročný den, jsem se díval na naši pěstounku, jak připravuje na večeři kuřecí křídla. Měl jsem velký hlad a rychle jsem svoji porci snědl. Moc jsem si přál, abych dostal další, ale pak by nezbylo na ostatní členy rodiny. Nechal jsem tedy poslední křídlo na podnose. Brzy se ho někdo zmocnil. Zavřel jsem oči a myslel na další dlouhou hladovou noc v mém pokoji – byl to jen slabý odvar toho, co jsem prožíval v Severní Koreji, ale byl to stále hlad, který mi způsoboval bolest v břiše.

Otevřel jsem oči a podíval se dolů. Na mém talíři bylo kuřecí křídlo. Bylo poslední a někdo mi ho tiše přenechal. Zvedl jsem zrak. Můj pěstoun se na mě díval a jeho oči byly plné soucitu, řekl bych. Usmál jsem se na něj. Nikdo z nás nic neřekl, ale uvnitř jsem pocítil dojetí. Tento muž se se mnou rozdělil o poslední kousek jídla.

Ten večer jsem ležel v posteli a vzpomínal na jednu noc v Hörjongu, v domě v Manjangu. Otec šel se sestrou do hor hledat nějaké dřevo na otop a já jsem zůstal doma sám. Bylo mi osm nebo devět. Rozhodl jsem se, že se zachovám jako dospělý a že uvařím nějaké jídlo pro ostatní členy rodiny, aby měli něco teplého, až se po dlouhých hodinách sbírání dřeva vrátí domů. Dal jsem trochu rýže do hrnce s vodou a zapálil pod ním oheň. Promíchal jsem obsah a cítil, jak lepkavá a mokrá rýže klade odpor mé lžíci.

Otevřely se dveře a vstoupil otec s plnou náručí větví. Za ním šla Pongsuk. O něčem si povídali. Otcův zrak padl na hrnec a na mě. Bylo to poprvé, co jsem se mu pokusil něco uvařit. Jeho oči se rozzářily, jako kdybych jej překvapil nějakým krásným a neočekávaným dárkem.

Nabral jsem rýži na lžíci a rozdělil ji do tří misek. Otec i sestra složili dřevo do rohu a posadili se. Když jsem dal do úst první sousto, zjistil jsem, že jsem ji nevařil dost dlouho. Rýže chutnala strašně. Ale otec se neustále usmíval a s velkou radostí si ji nabíral do úst.

Nyní jsem nad tímto večerem přemýšlel v posteli u mých pěstounů. Od té doby jsem se naučil vařit rýži i jiná jídla mnohem lépe. Otče, honilo se mi hlavou, přál bych si, abych ti mohl uvařit rýži ještě jednou. Jsem nyní mnohem lepší kuchař a měl bys z toho velkou radost. Začal jsem plakat do polštáře.

Nikdy jsem ti nebyl dobrým synem, otče. Ale ode dneška budu jiný. Nebudu lhát – což otec vždy nenáviděl – ani se nebudu prát s jinými. Budu se učit a dostávat dobré známky. Udělám něco pro naše lidi. Pomohu jim, aby nezapomněli na tvůj odkaz. Takto vzdám čest tvé oběti.

Nikdy jsem příliš nevěřil na osudové okamžiky, které by dokázaly změnit lidské životy. Pokrok je bolestivý a pomalý a podle mých zkušeností nepřichází jako blesk z čistého nebe. Ale od tohoto okamžiku jsem byl někým jiným, alespoň ve škole. Začal jsem studovat s velkým zápalem a zvláštní pozornost jsem věnoval matematice a angličtině.

zároveň jsem však začal mít pocit, že bych se měl od svých pěstounů odstěhovat. Jednou ráno jsem přišel dolů do kuchyně a uviděl tam na podnosu studený hamburger s několika bramborovými hranolky, které tam někdo nechal od předchozího večera. Pustil jsem se do nich. Věděl jsem, že doma nikdo nebyl, že všichni někam odešli, aniž by mi řekli kam. Ten studený hamburger byl vše, co jsem měl k jídlu až do večera, kdy se všichni vrátili. Stalo se to jen jednou a já si nejsem jist, co bylo příčinou. Moje pěstounka se mi to nikdy nepokusila vysvětlit. Snad proto, že byla přesvědčena, že moje angličtina na to nebude stačit. Přesto jsem byl od té doby pln pochybností.

Celou noc jsem přemýšlel o tom, jak to mám Carolině sdělit. Nakonec jsem ji příštího rána zavolal a řekl jsem jí, co se děje. Začala plakat. „Nemohu tomu uvěřit,“ řekla. „Přijít do Ameriky a hladovět!“ Do týdne mi našla novou pěstounskou rodinu. Vím, že mí první pěstouni se opravdu snažili, ale jídlo pro mne bylo tak zásadní věcí, že jsem jejich dům musel opustit. Byli smutní, když jsem odešel. Vím to.

Moje nová pěstounka, Sharron, byla samoživitelkou a osobou schopnou poskytnout lásku. Hned první den mě objala a odvedla do kuchyně. Otevřela ledničku a řekla: „Josefe, tohle je tvůj domov a můžeš tu jíst, kdykoliv a cokoliv budeš chtít.“ Carolina jí řekla o mém předchozím domově.

V září jsem začal chodit do nové školy, druhé nejlepší ve státě. Dostal jsem se mezi studenty, kteří obdrželi pochvalu za dobré známky, a zůstal jsem mezi nimi po dobu následujících šesti semestrů. Tři roky po sobě jsem také získal cenu za výborné studijní výsledky. Otec by tomu neuvěřil.

Ale ne vše šlo v mém životě tak hladce. Stále jsem se snažil vplout nějakým způsobem do školního prostředí. Měl jsem řadu přezdívek od „divného asijského dítěte“ až po „střelené asijské dítě.“ Naučil jsem se mluvit sprostě, což bylo něco, z čehož měli moji američtí spolužáci radost, a jednal jsem jako šašek, zvláště v přítomnosti děvčat. Jednou jsem si obarvil vlasy na žluto, nosil ofinu až po bradu, dával jsem si piercing do uší a nosil jsem přiléhavé trubkovité kalhoty a křiklavě barevné košile. Adrian málem ztratil řeč, když mé náušnice uviděl poprvé.

Nejhůře mi bylo v době oběda. Během těchto nekonečných mučivých pětačtyřiceti minut jsem si neměl s kým sednout. Takže jsem seděl za stolem sám, zhltnul školní oběd a vzal si své učebnice, jako kdybych spěchal na nějaké důležité setkání nebo schůzku ohledně studia. Nic takového se samozřejmě nekonalo. Udělal jsem jen okruh po jídelně a pak jsem se vrátil ke svému prázdnému stolu. Doufal jsem, že si toho nikdo nevšimne. Ale lidé si toho samozřejmě všimli.

Zažil jsem i několik světlých chvil. Občas jsem si zahrál košíkovou a někdy jsem dokázal zavěsit koš pětkrát za sebou. Hrával jsem také fotbal a zvládal jsem kop nůžkami, díky kterému se na mě spolužáci dívali jako na nějakého kung-fu Davida Beckhama. Našel jsem si pár přátel, i když jsem jim nikdy neřekl, že pocházím ze Severní Koreje. Obával jsem se, že by Kim Čong-il mohl poslat své agenty, aby mě unesli, jak to již udělal několika uprchlíkům v Japonsku.

Celkem vzato, přežil jsem.

Když jsem v červenci roku 2011 dokončil střední školu, přestěhoval jsem se do New Yorku. Sdílel jsem malý byt s jedním spolubydlícím a začal jsem pracovat, navštěvovat vysokou školu a užívat si života ve městě. Můj život konečně dostal podobu, v jakou jsem stále jen doufal. Jenže několik měsíců po mém příjezdu se mě zmocnily deprese. Bylo to poprvé, co jsem se v Americe musel starat sám o sebe. Často jsem byl v pokoji sám a přemýšlel jsem o své minulosti i o rodině. Během všedních dnů jsem se věnoval celodennímu studiu nebo práci na částečný úvazek, ale o víkendech se mi hodiny, kdy jsem neměl co dělat, zdály nekonečné. Kupoval jsem si domů jídlo v korejské nebo thajské restauraci, položil jej na stůl a říkal jsem si: „Jak to můžeš jíst, když tvá matka může umírat hlady? Co to může být za člověka, když mu chutná tento pad thai a ani neví, jestli je jeho máti naživu?“

Jídlo mi v ústech zhořklo a já jsem si v takový okamžik otevřel láhev whisky. Často jsem ji ještě tentýž večer vypil. Pak jsem ležel v posteli, omámený, aby moje sebenenávist nakonec ustoupila. Ale druhý den tu byla zas. Zabíjel jsem čas sledováním filmů a byl jsem stále nerudnější, dokud jsem necítil, že je třeba jít spát. Nikdy jsem se nenaučil vyjádřit mé nejhlubší city. Patřil jsem k těm šťastnějším a byl jsem na tom mnohem lépe než matka nebo sestra. Jak bych si mohl stěžovat?

Předpokládám, že jsem trpěl nějakou formou syndromu přeživšího, který byla navíc ztížen rolí, kterou jsem sehrál během mého vlastního útěku. V hlavě se mi stále rojily otázky: Co kdybych se vrátil zpátky do Severní Koreje? Co kdybych byl nakonec schopen matce nějak pomoci? Mé pocity viny a deprese se dostaly do takového stadia, že byly dny, kdy jsem nedokázal ani opustit byt.

Začal jsem si ordinovat drobné domácí práce, jako je třeba vynášení smetí na ulici. Někdy to bylo to jediné, na co jsem v sobotu sáhl. Pak jsem si uložil ctižádostivější úkoly, jako je třeba psát maily pěti různým lidem nebo jít na dlouhou procházku do parku. Nakonec jsem v sobě našel kuráž a zúčastňoval jsem se konferencí o Severní Koreji a o příbuzných tématech, kde jsem byl hlavním řečníkem. Zpočátku to bylo mé rostoucí ego, které mě pozvedlo na duchu: „Jste tak statečný,“ říkali mi ostatní lidé. „Že jste přežil, to je prostě zázrak.“ Dělalo mi to radost. Líbilo se mi být středem pozornosti, být uznáván po tolika letech, které jsem strávil jako neviditelný kkotčebi.

Později se mě však zmocnil pocit, že jsem sobec, a vyčítal jsem si to. Chceš si hrát na Martina Luthera Kinga mladšího, ale jsi jen šoumen a dobře to víš. Částečně to byla pravda. Ale měl jsem rovněž pocit, že pomáhám lidem. Tisícovkám těch chlapců a dívek bez domova, kteří jsou tak bezbranní vůči severokorejskému státu a čínským úřadům. Nejsem Dr. King, řekl jsem si po nějaké době. Nejsem dokonalý, ale dělám to nejlepší, abych světu sdělil, že tito lidé existují a že velmi trpí.

Někdy je pro mě obtížné vyprávět můj příběh na veřejnosti. Moje utrpení skončilo dnem, kdy jsem přišel do Spojených států, ale jsem si vědom toho, že existují další milióny Severokorejců, kteří v tomto okamžiku prožívají životy plné bolesti. Existují tam chlapci jako já, jejichž otcové jsou v posledním stadiu smrti hladem, dívky, které někdo prodává do Číny, a matky putující do táborů nucených prací, jež nikdy neopustí živé. Děti, které mezi nimi najdete, nejsou žádní životní ztroskotanci. Jsou hluboce milovaní, stejně jako jsem byl milován i já.

Zatímco já si tu spím v pohodlné posteli, pod teplou přikrývkou, v Severní Koreji se potulují chlapci i dívky bez domova a umírají hlady. Nebo spí pod mostem za třeskutého mrazu. Tráví večer v zoufalé naději, že zítra bude lépe. Bohužel doufají marně, dokud jim všichni nepřipravíme svět, kde by tito nevinní lidé mohli žít beze strachu a v dostatku.

Pevně věřím, že všichni Severokorejci mají právo žít tak, jak nyní žiji já. Doufám, že jednoho dne budou moci moji krajané ochutnat, co je to svoboda. To mě vede k tomu, abych cestoval, vyjadřoval svůj názor a vyprávěl ostatním, co jsem viděl v místech, jako je Hörjong. Tohle nezvládnu sám. Spravedlnost a svobodu můžeme do Severní Koreje přinést pouze společným úsilím.

Je to jejich právo, protože to jsou lidské bytosti. A já nehodlám přestat, dokud se jim nedostane stejné svobody a spravedlnosti, jako se dostalo mně.

Poté, co jsem měl v červnu roku 2013 přednášku na Globální Konferenci ve Skotsku (TED – Technology, Entertainment, Design), jsem odjel na letiště v Edinburghu. Měl jsem odletět do New Yorku příštího rána, ale rozhodl jsem se, že nepojedu do hotelu, ale vyspím se na terminálu. Nevím, co mě k tomu přivedlo: poté, co jsem tak dlouho mluvil o tom, jak jsem byl bezdomovcem, se mě zmocnila podivná nálada. Snad to byla nějaká zvláštní nostalgie. Znovu jsem vzpomínal na noci, které jsem strávil v opuštěné parní lokomotivě, stojící na vedlejší koleji v Hörjongu. Terminál ve Skotsku byl mnohem pohodlnější – všude bylo možné poslouchat hudbu a byla zde spousta rychlého občerstvení –, ale cosi z těch nocí, které jsem strávil v osamocení, mi chybělo.

Z šedého křesla z umělé kůže, na němž jsem spal, jsem viděl skrz obrovské skleněné tabule noční nebe. Terminál se začal vyprazdňovat a brzy v něm nebyl již nikdo, kromě několika uklízečů a jednoho či dvou pasažérů, kteří zde uvízli jako já. Cítil jsem, jak mnou proniká jakási příjemná melancholie. Na Severní Koreu jsem vzpomínal velmi rád a tyto hvězdy a měsíc mi ji přiblížily více než kdykoliv předtím.

Podíval jsem se na noční nebe a promluvil jsem k Pongsuk. „Právě jsem vyprávěl náš příběh sedmi stům lidí,“ řekl jsem. „Všichni mi říkali, jakou skvělou řeč jsem pronesl a jaký že jsem hrdina. Samozřejmě, že to není pravda. Pokud je tady někdo hrdinou, jsi to ty.“

Pověděl jsem Pongsuk o svých plánech ji najít. Mluvil jsem s různými lidmi, kteří mi sdělili, že existují korejsko-čínští zprostředkovatelé, kteří se specializují na vyhledávání Severokorejců v pohraničních provinciích Číny. Shodli jsme se na tom, že tohle bude ten nejlepší způsob, jak tento obtížný úkol nalézt ji zvládnout.

V tomto okamžiku, myslím, máme společné jen hvězdy nad hlavou. Ale mohu se alespoň v noci podívat vzhůru a uvědomit si, že žije pod stejným nebem. To nám musí stačit, dokud ji nenajdu.

Soustředil jsem se na jednu konkrétní hvězdu. Z jakého důvodu nevím, jak se jmenují? Musím se jejich jména naučit. „Zajímalo by mě, co děláš dnes večer, Pongsuk,“ řekl jsem tiše. „Jsi v teple a bezpečí jako já? Je to již dlouho, co jsem čekal na tvůj návrat, kdy jsem jako malý bráška snil o dobrém jídle, které bys určitě přinesla. Ale nyní bych ti chtěl jen poděkovat za to, že jsi byla mou sestrou, za tvoji lásku a za to, že jsi na mě vždy myslela. Nezapomenu na tebe, jako ty nikdy nezapomeneš na mě.“ Řekl jsem ještě několik slov navíc, o mém bytě v Brooklynu a o mém každodenním životě. Pak jsem pomalu usnul.

Tu noc jsem spal klidně. Ráno jsem sedl na letadlo, které mířilo na JFK. Letadlo pomalu klesalo po obloze a jeho tlumeně burácející motory třásly mým sedadlem. Hvězdy už zmizely a vystřídala je bleděmodrá obloha a dlouhé pruhy mraků. Vezmi si ode mne vše, říkal jsem si, a já budu mít stále tato souhvězdí před sebou. Skryté hvězdy, které mě táhnou k těm, které mám rád.

Pod stejným nebem

Joseph Kim a StephanTalty

Poznámka autora: Některým lidem, které jsem poznal v Číně a v Severní Koreji, hrozí nebezpečí i dnes. Jejich jména byla změněna.

Překlad: Jiří Berka

Odborná korektura: Miriam Löwensteinová

Jazyková korektura: Martina Vohralíková

Obálka: Tomáš Krejčiřík

Odpovědný redaktor: Tomáš Krejčiřík

E-book konverzi provedlo Grafické a DTP studio Fragment

Authorized translation from the English language edition The Great Leader and the Fighter Pilot.

Copyright © 2015 by Blaine Harden

Translation © Jiří Berka, 2016

E-book konverze © Grafické a DM studio Fragment, 2017

Objednávky knih:

www.albatrosmedia.cz

eshop@albatrosmedia.cz

bezplatná linka 800 555 513

ISBN tištěné verze 978-80-264-1182-6

ISBN e-knihy 978-80-264-1421-6 (1. zveřejnění, 2017)

Vydalo nakladatelství CPress v Brně roku 2016 ve společnosti Albatros Media a. s. se sídlem Na Pankráci 30, Praha 4.

© Albatros dm Media a. s., 2016. Všechna práva vyhrazena. Žádná část této publikace nesmí být kopírována a rozmnožována za účelem rozšiřování v jakékoli formě či jakýmkoli způsobem bez písemného souhlasu vydavatele.

1. vydání

Kompletní nabídku titulů naleznete na

www.albatrosmedia.cz