TAMARA TAINOVÁ

JE TO JINAK, MAMI…

JE TO INAK, MAMI…

Copyright © Tamara Tainová, 2010

Translation © Jaroslava Rýdlová, 2019

Cover © Kreatika s.r.o., 2019

© DOBROVSKÝ s. r. o., 2019

www.nasenakladatelstvi.cz

www.facebook.com/nakladatelstviomega

ISBN 978-80-7642-172-1 (ePub)

ISBN 978-80-7642-173-8 (mobi)

TAMARA TAINOVÁ

JE TO

JINAK,

MAMI

…

MOTTO:

Náš svět se vždy točil kolem lásky. Básníci o ní píší celý život a všichni si myslíme, že je to ta nejkrásnější věc na světě. Jakmile se ovšem zmíní láska dvou mužů, lidé okamžitě zapomenou na vše, co si kdy o lásce mysleli, a začnou šílet.

(Mark A. Roeder, Outfield Menace)

1. KAPITOLA

Ležel jsem vedle Marka a vůbec jsem neměl chuť se rozloučit. Naše těla byla propletená jako dvě užovky. Objímal jsem ho kolem pasu a nos jsem měl přilepený k jeho zádům. Nedokázal jsem se vzpamatovat z milování a také z toho, že nám kamarád Schiller půjčil garsonku. Konečně jsme měli místo, kde jsme se mohli v klidu scházet. Marko se najednou zamračil a začal vstávat.

„Kdy se uvidíme?“ zeptal jsem se ho a on se na mě vážně zadíval.

„Borisi, musíme to skončit.“

Nechápal jsem.

Těžce si povzdychl. „Příští týden se žením.“

„Cože? Marko, nemůžeš se oženit, ty přece…“

„Borisi, musím to udělat. Kvůli rodině a práci. Prosím tě, nedívej se tak na mě.“

Díval jsem se na něho a nechápal jsem. Vždycky jsem si myslel, že má celý svět na háku, že se s tím vším dokáže porvat, že… Ne, ne, určitě mě jen zkoušel. Jenže pak jsem se mu podíval do tváře a věděl jsem, že to myslí vážně. V tmavých očích měl smutek a ještě něco. Vzdor. Pocítil jsem sucho v ústech. Vyskočil jsem z postele a jako smyslů zbavený jsem na sebe naházel oblečení. A pak jsem beze slova vyběhl ven. Nerozloučili jsme se. Jaký paradox! Tentokrát to bylo NAVŽDY a já se nedokázal rozloučit. Věděl jsem, že pokud bych zůstal o vteřinu déle, rozbrečel bych se nebo bych mu jednu vrazil. Šel jsem po ulici a věděl, že se potřebuji opít. V hlavě mi hučela jediná věta. Zlomili ho. A jestli zlomili jeho, pak zlomí každého. Tu noc jsem netušil, jak to „lámání“ může ve skutečnosti vypadat.

···

Nešel jsem do klubu, netoužil jsem po známých tvářích, po Schillerových a Olafových vtipech, ale zamířil jsem do malé kavárny na konci ulice. Sedl jsem si k baru a objednal si vodku. Po pár minutách si ke mně přisedl neznámý muž.

„Co piješ?“

Podíval jsem se mu do tváře a okamžitě jsem věděl, že kdybych chtěl, mohl bych ho dostat. Měl úplně světle modré oči a na krku koženou šňůrku s nějakým keramickým přívěskem.

Jednou se mě Renáta zeptala, jak se my homosexuálové vlastně identifikujeme. Chtěl jsem ji poslat někam, copak jsme nějací mimozemšťané, kteří se ohmatávají tykadly? Ale nakonec jsem se jen zeptal: „A jak se identifikujete vy?“

Tehdy na mě vytřeštila oči. „Jééé, to je teda dobrý, fakt dobrý,“ zasmála se, když jí to došlo. Pokud jí to vůbec došlo. Říkali jsme jí Uječená Renča, protože ječela pokaždé, když někoho potkala, něco našla nebo něco ztratila. Takže ječela prakticky pořád. Olaf ji brával s sebou do klubu a ona se tam svíjela v rytmu hudby a střídavě se lepila na kluky a holky a já jsem nechápal, o co jí jde. Pak se jednou opila a svěřila se mi, že miluje Olafa, a zeptala se, jestli si myslím, že se z TOHO může dostat.

Vždy jsem miloval ukazovací zájmena. TEN, TA, TO. Zejména to poslední. Myslíš si, že ten kluk je TO? No a teď k tomu ještě přibylo Z TOHO. Jestli se z TOHO může dostat. Jako kdyby šlo o zápal plic nebo průjem.

„Proč ji sem taháš?“ vyjel jsem tehdy na Olafa.

Olaf byl vysoký, vlasy měl vybledlé od slunce a vypadal jako Švéd. Jmenoval se úplně jinak, ale já jsem mu říkal Olaf. Přezdívka se překvapivě ujala. Možná proto, že se zalíbila hlavně jemu.

Olaf mi řekl, že Renáta je občas trochu střelená, ale že u ní může přespávat, a tak ušetří 250 eur za podnájem. A taky že jí stačí, když ji udělá prsty. Jenom jsem na něj zíral a bylo mi zle. Nebyl odkázaný na žádné milodary, jeho otec byl poslanec. Bydleli v domě, jehož cenu jsem nedokázal odhadnout. Z ulice vypadal jako přízemní, ale Olaf nám řekl, že je postavený do svahu a pod úrovní ulice má další dvě poschodí. No a pět kilometrů od města měli chalupu, na kterou nás jednou vzal, a já jsem tehdy pochopil, jak se rekonstruují staré objekty, když jsou peníze.

Kývl jsem na barmana a ten mi beze slova přinesl další skleničku. Bylo mi zle jako ještě nikdy, protože Marko udělal něco mnohem horšího, než kdyby si narazil nějakého chlapa a podvedl mě s ním. Zradil nejen mě, ale i sebe. Co se mi to snažil namluvit? Prý kvůli rodině a práci. Blbost, o rodině nikdy nemluvil, takže to udělal kvůli práci. Aby ho nevyrazili. Blbost na druhou, nevyrazili by ho, nikdo to přece nevěděl.

„Nechceš někam zajít?“ ozval se vedle mě mužský hlas.

Úplně jsem na něho zapomněl. Podíval jsem se do jeho smutného obličeje a věděl jsem, že mě udělá, kdykoli budu chtít. Za co? Za drink? Za krabičku cigaret? Nechtěl jsem to tak.

„Vypadni,“ odpálkoval jsem ho surově. Udiveně se na mě podíval a odešel.

Domů jsem přišel k ránu. Lehl jsem si v oblečení na postel a později se probudil s hnusnou pachutí v ústech. Z kuchyně se ozývalo cinkání nádobí a hlasitá hudba. Máma chystala oběd. Vzpomněl jsem si, že má přijít teta Klára s manželem. Musel jsem vypadnout.

···

„Jé, ty někam jedeš?“ zaječela mi Renča do ucha. „Já jsem právě přijela. Od kmotry.“

Ne, jenom si chodím zaběhat po nástupišti s batohem, chtěl jsem jí odseknout, ale nakonec jsem jen přikývl.

„Jé, a kam?“

„Promiň, spěchám. Za tři minuty mi to jede,“ ukázal jsem na světelnou tabuli.

„Tak šťastnou cestu.“

Už jsem se neotočil. Nebyla škaredá, jen strašně hloupá. Úplně jiná než moje Sofi. Bylo to směšné. Máma si myslela, že já a Sofi spolu chodíme. Nebo že jednou budeme. Nechodili jsme spolu, byli jsme kamarádi. Ne, ne, byli jsme více než kamarádi, byla jako moje vlastní sestra. Chodili jsme se spolu koupat, do kina a do McDonalda, kde si vždycky dala BigMac, do kterého se polovina lidí ani nedokáže pořádně zakousnout. Smál jsem se jí, že je to nezdravé a že bude tlustá jako Američani, a ona po mně házela hranolky. Samozřejmě ty moje. Sofi totiž mohla sníst cokoli a nepřibrala ani deko. Byla štíhlá, tmavovlasá, a když se smála, tak se jí ve tváři dělaly dolíčky. Muži ji oslovovali na ulici, na koupališti, v obchodě a ona se všem pokusům o sblížení smála a říkala, že miluje jen mě. O muže neměla zájem a tvrdila, že poslední rozchod ji úplně složil.

„Neřeš mě, ano?“ požádala mě, když jsem jí domlouval, že je hloupost dělat závěry z jednoho nevydařeného vztahu.

„Neřeš mě, Borisi, já tebe taky neřeším.“

Měla pravdu, neřešila mě. Nikdy.

V Trenčíně se vlak zaplnil do posledního místa. Chlap, který si sedl vedle mě, páchl jako shnilá cibule z popelnice. Zavřel jsem oči a pokoušel se usnout. Marně. Příšerně smrděl. Dívka u okna si otevřela časopis a začetla se. Dotyčný jí do něj drze nakukoval.

„Buzerant,“ zamumlal potichu. „Podívejte se, sprostý buzerant a ještě se s tím chlubí,“ ukázal tlustým prstem na jednu stránku. „Zkusil by se mě jen dotknout a přerazil bych mu obě ruce.“

Měl jsem co dělat, abych mu nevmetl do obličeje, že jeho by se nedotkl nikdo ani třímetrovou tyčí. Dívka se štítivě odtáhla.

„Vám to, slečno, nevadí? Vám nevadí teplouši?“

Neodpověděla mu.

„Vždyť je to proti Bohu, strkat si ptáky do řiti, a oni se tím ještě chlubí. Kdyby takoví byli všichni, tak vymřeme.“

„Buď se budete chovat slušně, nebo vás vyhodím,“ řekl jsem mu výhružně. Ne proto, že se mě to dotýkalo, ale proto, že byl debil.

„Uklidni se, mladej,“ obořil se na mě a změřil si mě pohledem. „Ještěže ta zvířata mají rozum. Viděli jste někdy, že by to dělal kohout s kohoutem nebo kůň s koněm?“

„Ten mladý muž má pravdu, přestaňte nás obtěžovat svými vulgárními řečmi,“ ozvala se starší paní, která seděla naproti mě.

„Dobře, dobře, vidím, že jste tady nějaká fajnová společnost. Jdu pryč. Tak teda sexu zdar,“ rozchechtal se a rozrazil dveře kupéčka.

„A ještě se dovolává Boha, hulvát,“ paní zavrtěla rozhořčeně hlavou.

Odehnal jsem vtíravou myšlenku. Mnozí se dovolávají Boha.

···

Babička byla na dvoře. Když jsem otevřel rezavou branku, zaclonila si rukou oči.

„Borisko!“ vykřikla radostně.

Zdvihl jsem ji do vzduchu. Byla lehoučká jako dítě.

„Jéminkote, šak ma pust, ty blázinku,“ protestovala se smíchem.

Babička mluvila divným nářečím, které si sama vymyslela a kterého se držela jako klíště. Občas jsem ji podezříval, že to dělá jen proto, aby naštvala sousedky tím, že není stejná jako ony, a bylo mi to strašně sympatické. Vždycky se mi líbili lidé, kteří se lišili od ostatních. Milovala křížovky, domácí klobásky a seriály, ve kterých hrál Janko Koleník. Tvrdila o něm, že je přesně ten typ muže, do kterého by se ještě i teď dokázala zamilovat.

Vešel jsem do kuchyně.

„Tos nemúseu,“ zavrtěla babička hlavou, když jsem vykládal na stůl obsah svého batohu.

„Já vím, že jsem nemusel.“

Vzala do ruky nožičku čabajské klobásy a pak si ji přidržela u nosu. Oči se jí rozzářily.

„Ukrojím si každý den enem tenké koléčko, aby dlhšie vydržala.“

„Nemusíš, babi, dovezu ti i příště.“

„Hej, len kedy bude to nabudúce,“ povzdechla si. „Dáš si polévku? Robila sem tú tvoju. Kamínkovú.“

Když jsem byl malý, říkal jsem tak fazolové polévce. Naložila mi plný talíř a ukrojila velký krajíc chleba. Když mě vůně udeřila do nosu, stáhl se mi žaludek. Dvacet čtyři hodin jsem nic nejedl.

„Chodýš do kostola, Borisko?“ pohladila mě po ruce, když jsem dojedl.

„Ne, babi, už jsem ti to říkal.“

„Pán farár ta nechal pozdravovat. Vraj za ním móžeš príst.“

„Fajn, pozvu ho někdy na pivo.“

„Boris,“ zašeptala.

„Babi, vždyť je to normální člověk. Co jsem řekl tak špatného?“

„Je to služobník boží, nesmíš tak o ném mluvit.“

„Promiň, babi, nechtěl jsem být hrubý,“ pohladil jsem ji.

V očích se jí objevily slzy. „Borisko, bol si ždycky taký dobrý chlapec.“

„Babi, jsem pořád stejný. Od narození…“ povzdychl jsem si.

„Zriekol si sa Boha, chlapče.“

„Ne, babi, Boha ne. Jen církve.“

2. KAPITOLA

Pondělí a úterý se nekonečně vlekly. Celý víkend jsem si říkal, že Marko nestojí za tolik bolesti, že si mě nezaslouží, a nějak se mi díky tomu podařilo přežít. Ve středu toto „umrtvování“ bolesti přestalo účinkovat. Kontroloval jsem si mobil každých pět sekund a současně doufal, že se mi neozve, protože jsem se bál, že kdybych ho slyšel, položilo by mě to úplně. Jenže skutečnost, že mi nepsal, mi způsobovala skoro fyzickou bolest.

Proklínal jsem ho za to, že mi o svatbě neřekl dříve, že mi nedal šanci něco změnit. Pak jsem si ale vzpomněl, jak se na mě v poslední době díval, a pochopil jsem, že byl úplně v koncích.

Odpoledne vrazil do kanclu šéf. Malý, tlustý a zamindrákovaný zmrd. Několikrát denně nám všem dával najevo, že mít o dvacet centimetrů více než on se na jeho oddělení rovná hrdelnímu zločinu. Říkali jsme mu Kastrol. S přezdívkou přišel kolega Leoš.

„Když je Kastrol prázdný, tak duní,“ prohlásil po jednom šéfově hysterickém výstupu.

Přišlo mi, že se ta přezdívka hodí i k jeho zjevu. Jeho řídká ofina nesla neklamné znaky střihu podle hrnce a celkový dojem dokreslovaly dvě tlusté odstávající uši.

Kastrol si to namířil rovnou k mému stolu.

„Víte, kdo mi volal?“ zeptal se mě a naklonil se tak blízko, že jsem okamžitě poznal, co snídal – rybí pomazánku s cibulí. V žebříčku TOP TEN jeho nejhloupějších otázek byla tahle druhá v pořadí. Lepší byla už jen: Víte, co se mi zdálo?

„Víte, kdo mi volal? Mluvčí předsedy vlády. Prý jsme premiérovi vložili do úst větu, kterou neřekl. Požadují omluvu.“

Bylo mi to jedno. Bylo by mi jedno, i kdyby volala anglická královna.

„Tak napíšete to, nebo ne?“ vyjel na mě. „Čekám.“

Neměl jsem chuť tvářit se kajícně. Věděl jsem, že když něco předstírám, vypadám hloupě.

„Ty neumíš lhát,“ smála se mi často Sofi.

Hlupáčku, já přece lžu celý život, pomyslel jsem si tehdy.

„Hned to bude,“ ubezpečil jsem šéfa s nadějí, že se co nejrychleji odtáhne do snesitelné vzdálenosti. Navíc i jeho tělo připomínalo hrnec. Neměl žádný krk ani pas.

„Dávejte si na ty chyby pozor,“ upozornil mě ode dveří stylem mistra světa v karate, který každou další chybu nekompromisně potrestá. No a samozřejmě nesmělo chybět poslední ponaučení: „Za mých mladých let byste za takové věci okamžitě letěli.“ Musel být hodně rozčilený, protože svůj věk normálně nikdy nezmiňoval, i když si všichni dobře pamatovali, kdy oslavoval padesátku.

O půl deváté konečně padla. Neměl jsem chuť jít domů. Máma mě už dva dny zkoumavě pozorovala a já jsem se bál, že se mě začne vyptávat a že se prozradím. Cestou domů jsem zavolal Sofi, jestli za ní mohu přijít. Udělalo jí to radost. Vždycky jí udělalo radost, když jsem zavolal. A teď měla speciální důvod. Její rodiče odjeli pryč, takže byla v bytě sama.

„Co je u tebe nového?“ zeptala se mě hned na chodbě.

„Zkus začít ty,“ navrhl jsem.

„U mě nic. Kromě toho, že jsem si dneska zase trochu polítala.“

Sofi měla nízký tlak a sklony omdlévat.

„Zase na ulici?“

„Ne, v práci, hned ve vestibulu před vrátnicí. Uklouzla jsem na dlaždicích a ve vteřině jsem ležela na zádech s nohama a rukama roztaženýma, jako kdyby mě měli ukřižovat. Jen se mi směj!“ napomenula mě, když jsem vyprskl smíchy. „Kabelka mi odletěla nejmíň deset metrů. Divím se, že netrefila ženskou, která zrovna cupitala po chodbě.“

„Promiň, nedokážu se nesmát, když to takhle vyprávíš.“

„Dobře, a teď ty.“

Řekl jsem jí tedy o Markovi.

Lehli jsme si spolu na její postel a já jsem se začal trapně litovat. Trapně proto, že nesnáším smutek, připadám si pak směšně teatrální a patetický.

„Nevím, proč by rozchod měly obrečet jen ženy. Bolí to, s tím nic nenaděláš,“ utěšovala mě.

Měla pravdu, nedokázal jsem si s tím poradit. Na Marka jsem myslel neustále, myslel jsem na něho, když jsem procházel kolem bufetu, kde jsme si dávali bagety s mozzarellou a bylinkovým pestem. Myslel jsem na něho, když jsem šel z práce. Myslel jsem na něho, když jsem uviděl nějaký stříbrný Opel. Myslel jsem…

„Řekl ti Marko k tomu rozchodu něco?“ vytrhla mě Sofi ze vzpomínek.

„Jen že to musí udělat.“

„A ty mu nevěříš?“

„Sofi, proč by musel?“

„A to se ptáš ty mě? My přece nejsme liberální Nizozemsko. Marko učil na škole. Možná se tam do něho někdo začal navážet. Intriky, podezření, narážky. Možná se provalilo něco u něj doma, nevím. Možná už nezvládl ten tlak. Však to znáš i ty, všechny ty dobromyslné sousedky, babičky a tety, které tě láskyplně štípnou do tváře a dokola se vyptávají: ‚A už někoho máš, Borisko? Tvoje maminka si určitě přeje vnoučátka.‘“

Napodobovala to tak věrně, že jsem se rozesmál.

„Borisi, podle mě se žení spousta gayů. Možná z únavy, možná ze zbabělosti, možná z pohodlnosti. Chtějí zapadnout do davu, kde není potřeba vysvětlovat, proč nemají žádnou holku, proč žijí sami. Historky o tom, že ještě nepotkali tu pravou nebo nemůžou zapomenout na velkou lásku ze střední školy, která tragicky zahynula, nevydrží dlouho.“

„Ty se nějak vyznáš, žabko. Píšeš práci o homosexuálech?“

„Ne, ale od té doby, co se známe, jsem si začala spousty věcí všímat. A už dlouho si myslím, že bys to měl říct mámě. Dřív než si začne dělat naděje, že se jednou oženíš a ona se bude moct starat o nějakého prcka.“

„Máš pravdu, ale já se před ni nedokážu jen tak postavit a říct: Milá maminko, žádná svatba nebude, na vnoučata zapomeň. Já jsem totiž na chlapy.“

„Proč? Máš s ní nádherný vztah, mluvíte spolu o všem. Takhle bych to chtěla mít s mojí matkou,“ povzdechla si.

„Sofi, tohle je něco jiného.“

„Jiného? Tohle je to nejdůležitější.“

···

„Byl jsi včera u Sofi?“ zeptala se mě ráno máma. Oči se jí usmívaly jako vždycky, když o ní mluvila.

Sevřelo se mi srdce. „Ano, byl. Vzbudil jsem tě v noci?“

„Ne, nespala jsem, hrozně mě bolela hlava. Vlastně ještě teď mě bolí. Zavolala jsem do práce, že přijdu trochu později.“ Popošla k umývadlu a namočila si ručník. Objal jsem ji kolem pasu.

„Včera ti přišla nějaká pošta. Dala jsem ti ji na postel. Našel jsi ji?“

„Ne.“

Vrátil jsem se do pokoje. U skříně ležela obálka. Asi jsem ji v noci katapultoval z postele, když jsem odhazoval přikrývku.

„Je to něco důležitého?“ máma nakoukla do pokoje.

V rukou jsem držel Markovo svatební oznámení. V tom okamžiku jsem dvakrát umřel. Sakra, proč mi to posílal? Copak mu nestačilo, že mi už jednou vrazil kudlu do zad, to mi ji musel poslat ještě i v dárkovém balení? Co čeká? Že naběhnu na úřad s obrovskou kyticí růží a obdaruju s ní šťastného ženicha? A že nevěstě udělím pár užitečných rad do manželského života?

„Marko se žení,“ procedil jsem skrze zuby. Cítil jsem, jak se mi v tváři napínají svaly.

„To je přece skvělé. Znáš to děvče?“

„Ne, nepředstavil nás.“

„Ne? Jste přece takoví dobří kamarádi,“ podivila se máma.

Kolik utrpení dokáže člověk snést?

„Mami, musím už jít.“

Postavila se na špičky a políbila mě na tváře. „Dávej na sebe pozor.“

Seběhl jsem dolů po schodech a vyběhl na ulici. V ústech jsem měl pachuť žluče. Sakra, Marko, tohle se přece nedělá!

Kastrol byl naštěstí celý den na nějaké služební cestě a kolegyně Elenka mi v průběhu dne několikrát pomohla. Musel jsem vypadat strašně. Po práci jsem vyrazil do klubu. Tentokrát jsem se nepotřeboval jen napít. Potřeboval jsem sex. Tvrdý, rychlý, nezávazný.

3. KAPITOLA

Před klubem jsem zaváhal a zapálil si cigaretu. Zvažoval jsem, jestli mi stojí za to zasexovat si s někým, kdo znal někoho, s kým jsem někdy spal i já. Tak to totiž v našem světě fungovalo. Každý spal s každým. Rychlovky na uvolnění, bezvýznamná setkání, sex pro sex. Zkusil jsem to taky. Bylo to po rozchodu s mým prvním klukem. Byl jsem z toho totálně na dně. Začal jsem chodit do klubu a zkusil jsem vyrazit klín klínem. Nepomáhalo to.

A pak jsem poznal Olafa. Léčil se tehdy stejně jako já. Byli jsme spolu asi třikrát a potom jsme s tím přestali. On se vrátil ke svému bývalému a já jsem zůstal sám a snažil se zapomenout na Jakuba, studenta informatiky s dlouhým úzkým nosem a pěknou postavou.

Do té doby jsem měl jen platonické lásky, Jakub byl můj opravdu první. Scházeli jsme se na jeho pokoji na kolejích. Dodnes nevím, jak dokázal zařídit, že ho měl tak často jen pro sebe.

„Nevyptávej se,“ říkával mi, když jsem se vysvlékl a lehl si k němu na postel. Hrál si s mým tělem nezúčastněně, jako by to s ním nedělalo vůbec nic. Já jsem šílel a on vypadal stále klidně. Byl to jeho způsob milování. Řekl mi, že jej nejvíc vzrušuje, když má nad někým absolutní moc.

„Ozvu se ti, teď mi to nějak nevychází,“ řekl mi jednou po sexu.

Už se neozval. Později jsem se dozvěděl, že měl v absolutní moci další tři muže. Ani nevím, proč mě to tehdy tak sebralo, ale stalo se. A pak se objevil Marko a já jsem se poprvé zamiloval. Opravdově. Jakub byl jednostrannou posedlostí, ale s Markem bylo všechno jiné. I sex.

„Řekni, kdo tě to naučil?“ zeptal jsem se, když mě udělal poprvé.

„Ty,“ usmál se.

„Hloupost, už jsi někoho měl.“

„Neměl, nikdy.“

Nedokázali jsme se jeden druhého nasytit.

„Strašně mi chutnáš,“ šeptal jsem mu a on se se smíchem ptal, jestli by mi mohl i nechutnat.

„Mohl.“ Vzpomněl jsem si na muže, který se mi zprotivil po prvním polibku. Otřásl jsem se.

„Dobře ti tak, když jsi to dělal hlava nehlava,“ vysmíval se mi.

„Zato ty jsi to přede mnou nedělal s nikým, že? Na to ti naletí tak moje babča.“

„Nedělal.“

„Nevěřím ti. Musel jsi už někoho mít.“

Podíval se na mě a v tom jeho pohledu bylo něco, co mě zarazilo, takže jsem se přestal vyptávat. Někdy se takhle zadíval a bylo to, jako by mezi námi postavil zeď. Nikdy mi nevyprávěl o své rodině a kamarádech a taky do klubu se mnou šel jen jednou.

„Nelíbí se mi tam, Borisi. Nemám rád ty nenasytné pohledy, nesnáším to.“

Myslel jsem, že mu to lichotí, protože byl krásný. Černé vlnité vlasy, hnědé oči, plné rty. Dokonalý jižanský typ.

„Nemáme zapotřebí tam chodit,“ zdůrazňoval mi.

Ne, opravdu jsme tam už nemuseli chodit. Nepotřeboval jsem se už s nikým seznamovat, s nikým pít, s nikým sedět a vykecávat se. Jenže bylo to taky místo, kde jsme se mohli držet za ruce, kde jsme spolu mohli tancovat, kde se mě mohl dotýkat. Toužil jsem po tom, kdekoli jsme spolu byli. V autě jsem mu položil ruku na stehno nebo jsem ho hladil po vlasech a on se mi smál, že jsem posedlý sexem. Byl jsem posedlý jím.

Nerozuměl jsem tomu, proč mě nikdy nevzal k nim domů. Já jsem ho k nám vodil a snil jsem o tom, že jednou řekneme mámě pravdu, ale Marko mě pokaždé odradil: „Nedělej to, Borisi. Neříkej jí to!“

O své rodině mi řekl jen to, že tam každý na každého kašle, a tak se jim nemusí s ničím svěřovat. Nechápal jsem to. Nechápal jsem tehdy spoustu věcí.

···

Klub byl poloprázdný, ve čtvrtek tam chodíval málokdo. Dal jsem si drink a sedl si ke stěně. Na parketu byly jen dvě dvojice. Kiara tancovala jako vždy s Monikou a Schiller s nějakým neznámým mužem. Schiller byl fajn, ale nebyl to můj typ. Vypadal dobře, tancoval dobře a na své poměry byl velmi vzdělaný. Ty jeho poměry se daly shrnout do tří slov: Kluk z dětského domova. Netrvalo dlouho a jeho seznam milenců se rozrostl o několik zvučných jmen a jeho majetek o útulnou garsonku na novém sídlišti, kterou si pronajal za tučný balík. Občas ji půjčoval méně šťastným kamarádům, například mně s Markem. Smutně jsem si povzdechl. Nestačili jsme ji využít – byli jsme v ní tehdy poprvé a taky naposledy.

Když se Shillerův tanečník obrátil, poznal jsem ho. Byl to ten chlapík z kavárny. Stejné oči, stejný přívěsek. Zdál se mi ještě mladší a ještě bezradnější než před pár dny. Možná za to mohly ty jeho světlé oči a vlasy. Ale čas rozhodně neztrácel, to se musí uznat, pomyslel jsem si. I když sbalit Schillera nebylo zase až takové umění.

Přiložil jsem si sklenici k ústům a snažil se zahnat vzpomínku na Marka. Na jeho chůzi a pohyby. Na to, jak nakláněl hlavu, když se na mě díval. Shillerův tanečník to dělal podobně. Viděl jsem, jak se k němu Shiller naklonil a něco mu zašeptal do ucha, on prudce zavrtěl hlavou a pak se na mě podíval. Směšná pantomima. Jako z telenovely. Chybělo už jen to, aby dal Shillerovi facku a vykřikl: Nenávidím tě!, přišel ke mně, řekl mi, že mám krásné oči a požádal mě o ruku.

„Už jsi tady dlouho nebyl, Borisi,“ přicupitala ke mně Kiara s Monikou, kterou objímala kolem pasu.

Kiaru jsem měl rád, Moniku už méně. Byla to vyzývavá kudrnatá blondýna se zelenýma očima a piercingem v nose, která se netajila obdivem k Ellen DeGeneres a láskou ke svému mladšímu bratrovi.

Kiara byla trochu zakřiknutá tmavovláska s velkýma něžnýma očima, která se měla narodit v Číně devatenáctého století – možná by se tam uplatnily její masochistické sklony. Kupovala si zásadně o číslo menší boty a tvrdila, že chůze v takových botách je půvabnější. Nechápal jsem to, horší muka přinášely už jen těsné boxerky.

Monika se napila z mé sklenice.

„Jasně, Moni, koupil jsem to vlastně pro tebe. Promiň, že jsem ti z toho upil.“

Zasmála se: „Víš, co na tobě miluju? Tu tvou dobrosrdečnost, vždy a za všech okolností. Pojď, zatancujeme si,“ vzala mě za ruku. Nechtělo se mi tancovat, ale chtěl jsem se přiblížit k těm dvěma na tanečním parketu. Něco na tom neznámém muži mě přitahovalo.

„Jé, Borisi, jsem tak ráda, že jsi tady,“ ozval se za mými zády známý ječák, než jsem se vůbec stihl dát do tance.

Otočil jsem se.

Renča vypadala, jako by právě přišla z koncertu Ozzyho Osbourna. Po tváři jí stékala černá řasenka a ona si ji navíc ještě důsledně rozmazávala po tváři.

„Taky tě rád vidím, Renčo. Kde je Olaf?“

Vysmrkala se a hřbetem ruky si pod nosem vytvořila další šmouhu.

„Olaf je u mě. Někdo ho strašně zbil.“

4. KAPITOLA

Olaf ležel na sedačce a k tváři si přikládal sáček mraženého hrášku. Jedno oko měl úplně zavřené a nateklé, spodní ret rozbitý. Obličej mu hrál všemi barvami, počínaje růžovou až po hnědofialovou. Co se skrývalo pod tričkem, to jsem netušil.

„Renča je blázen. Nechtěl jsem, aby pro někoho chodila,“ zamumlal místo pozdravu.

„To je v pohodě,“ uklidňoval jsem ho. Vypadal, jako by se porval s celým fotbalovým mužstvem. Nebo alespoň s jejich trenérem.

„Měli bychom to nahlásit na policii, co říkáš?“ obrátila se na mě Renča. Konečně neječela, jen tiše vzlykala. Na tváři se jí přitom dělaly legrační černé cestičky.

„Renčo, nestresuj, nechci tady žádnou policii.“

„Co se ti vlastně stalo?“ zeptal jsem se opatrně.

„Nevím, byli dva. Jeden mě kopl do břicha, pak se mnou praštil o zeď a já se udeřil do obličeje. Neviděl jsem je dobře. Mám okno, asi jsem omdlel.“

„Okradli tě?“

„Hmm, chybí mi mobil a peněženka.“

„Olafe, nechceš do nemocnice? To oko nevypadá vůbec dobře.“

„Ne, nikam nepůjdu. Nechci, aby… nechci, aby se to někdo dozvěděl. To oko bude dobré a na ostatní seru. Nezdržuj se, Borisi…“ Tvářil se hrdinsky, ale něco v jeho hlase se mi nelíbilo. Byl nervózní, vyděšený a klopil oči.

„Kdybys něco potřeboval, stačí zavolat. Teda, ať brnkne Renáta, dokud si neseženeš nový mobil.“

„Děkuji. Ozvu se. Fakt se nezdržuj.“ Zase uhnul očima. Zamířil jsem ke dveřím.

„Kdo mu to udělal? Borisi, kdo dokáže udělat něco takového?“ zeptala se mě Renáta na chodbě.

„Renčo, copak jsem Sherlock Holmes? Neviděl je, nepamatuje si. Běž za ním, a jestli máš něco na bolest, tak mu to dej. Kdyby ale začal zvracet, volej sanitku, mohl by mít otřes mozku.“

„Mám zavolat jeho rodičům?“

„Nevím. Já bych zavolal, pokud si to ale nepřeje, nevolej.“

„Jsi milý, Borisi, víš to?“

Usmál jsem se a kývl jí na pozdrav. Celkově to vypadalo na dost hnusný týden. Nejdříve Marko, teď Olaf a na konci týdne ještě Markova svatba. Chtěl jsem jít domů, pustit si do sluchátek nějakou pecku a nemyslet na to všechno. Nešlo to. Stále jsem měl před sebou Olafovu tvář, jeho zmatek a strach, a bylo mi z toho fakt zle.

Hlavně se mi nelíbil ten jeho strach. Věděl, že mi může důvěřovat, tak proč mlčel? V hlavě se mi rodilo nejasné podezření, které jsem si nechtěl připustit.

Máma se dívala na svou oblíbenou detektivku, před sebou měla neodmyslitelný čaj a nohy v bílých ponožkách měla položené na stole.

„Na sporáku máš polévku. Dej si.“

Naložil jsem si plný talíř a přišel jsem si k ní sednout. Blízko. Nedělal jsem to často, většinou jsme jedli v kuchyni. Nekomentovala to, jenom mě něžně pohladila.

Zase jsem si vzpomněl na Olafa. Poprvé bych ocenil, kdyby se mě na něco zeptala. Nemohl jsem jí přece jen tak mezi dvěma hlty výborné polévky a scénou na obrazovce, kde detektiv mlátil nějakého hajzla, říct: „Poslyš, dneska nějací grázlové zmlátili Olafa až do bezvědomí a já mám podezření, že to udělali proto, že je homosexuál. A jen tak mimochodem, mami, já jsem taky gay.“

Po večeři jsem si namíchal džus s vodkou. „Asi mi zvýší plat,“ dodal jsem na vysvětlenou a vzápětí jsem se nenáviděl za svou zbabělost.

„Mám z toho radost, synku. Zasloužíš si to.“

Po detektivce si šla lehnout, já jsem civěl do televize a lil do sebe alkohol. Teď už bez džusu. Nepomáhalo to. Nic nepomáhalo. Olafův obličej opuchlý jako balón sice zmizel, ale vynořil se Markův úsměv. Viděl jsem ho všude, slyšel jsem ho všude, cítil jsem ho všude.

Milovali jsme se u nás sice jen jednou, ale bylo to to nejkrásnější, co jsem s ním zažil. Máma byla tehdy u tety a my jsme měli konečně byt jen pro sebe. Do té doby jsme se museli spokojit jen s Markovým autem, pronajatým pokojem na železničářské ubytovně a jedním víkendem na Olafově chalupě. Bylo nás tam ale moc, tak jsme šli s Markem na procházku do lesa a milovali se na pasece. Marko tam ztratil řetízek, tak jsme lezli po kolenou a hledali ho a já jsem si pořezal dlaň o nějakou hnusnou plechovku.

Podíval jsem se na světlerůžovou jizvu na dlani a vzpomněl jsem si na Markův blednoucí obličej při pohledu na krev, která mi tekla z dlaně.

Sakra, toužil jsem po něm, i když mě nechal, i když mě zradil. Toužil jsem po něm a nevěděl, jak se z toho vyléčit.

5. KAPITOLA

Marko měl dokopaný obličej a já jsem se jen bezmocně díval, jak se plazí k železničnímu přejezdu. Pak se odněkud vynořil Kastrol, objal ho a Marko mi kývl na rozloučenou: „Odpusť, Borisi, nemohl jsem jinak.“

Vzbudil jsem se úplně zpocený. Do prčic, větší blbost se mi už fakt zdát nemohla. Překonal by to už jen sen, jak uklízím kuchyň paní Merkelové. Dal jsem si studenou sprchu, holit se mi nechtělo. To zase bude den, pomyslel jsem si, když jsem se podíval ven z okna. Jestli bude takhle lít ještě pár hodin, mohou sem přijít naši reprezentanti v kanoistice a zatrénovat si přímo na ulici, po které se valila voda. Hodil jsem si do úst kousek čokoládového perníku, zapil ho silnou kávou a frčel jsem do práce. Dnes jsem totiž výjimečně potřeboval svou dávku kofeinu, protože šéf oznámil, že budeme mít pracovní poradu. Při ní pomáhalo akorát kafe, velká tabulka hořké čokolády nebo celková anestezie.

Nakonec z porady nebylo nic. Kastrol celé odpoledne imitoval nějakou horlivou činnost a pak si ho ředitel zavolal do třetího poschodí. Doufal jsem, že na kobereček, i když v případě blbce Kastrola po každém „koberečku“ následovala metoda padajícího hovna a on si pak samozřejmě vylil vztek na nás. Nevadí, za tu představu, jak se potí a koktá nějaká vysvětlení, mi to stálo za to. Jakmile odešel, vypadli jsme na oběd.

„Myslíte, že ho generální zjebe?“ zeptal se Leoš, když se cpal špagetami.

„Leoši!“ okřikla ho Elenka.

„Ale no tak, Elenko, nesnaž se být za každou cenu slušná,“ smál se Leoš.

„Nemám ráda, když jsi vulgární,“ ohradila se Elenka a podala mu ubrousek, aby si utřel kapku rajské omáčky na bradě.

„Ok, omlouvám se… Takže jinak. Myslíte si, že si to Kastrol s někým rozdává?“

Elence skoro zaskočilo. „Leoši, můžeš toho laskavě nechat!“

„Řekl jsem něco špatného?“

„Ty dobře víš, co jsi řekl.“

„Neuhýbej! Tak sexuje s někým?“

„Jak to myslíš, s někým?

„No s mužem nebo s ženou, to je mi jedno. Prostě s někým.“

Elenka se zamračila.„Fuj, hrozná představa.“

„Která představa? Že je homosexuál?“ vyzvídal Leoš.

„Ne, ne, že má s někým sex. Ten chlap je strašně nechutný. Určitě si každý večer sundá ponožky a čichá k nim.“

Rozesmáli jsme se a já jsem dostal strach, že se při pohledu na Kastrola už nikdy nezbavím těch ponožek. Fuj!

···

Večer jsem vzal Sofi do kina. Měl jsem chuť na film a ona na zmrzlinový pohár. Zdála se mi nějaká smutná.

„Děje se něco, Sofi?

„Nic, co bych neznala,“ odpověděla záhadně a pak překvapivě dodala: „Myslíš, že lidé můžou změnit svůj osud?“

„Ptáš se toho pravého, na změnu osudu jsem vyloženě odborník.“

„Víš, jak to myslím, ne? Dítě se narodí do nějaké rodiny, přihodí se mu něco, co nedokáže ovlivnit, a pak se to s ním vleče.“ Oči měla sklopené a lžičkou ujídala zmrzlinu. Nechápal jsem přesně, o čem mluví, a tak jsem trpělivě čekal, co bude následovat.

„Minulý týden jsme se s matkou dost hnusně chytly. Zapomněla jsem, že je čtvrtek a že se máma chystá na hřbitov. Prošvihla jsem to a doma byl cirkus.“

Sofi zemřel před pěti měsíci mladší bratr a celou rodinu to strašně sebralo.

„Ona tam chodí každý týden?“ zeptal jsem se celkem zbytečně.

„Ano. Někdy i dvakrát týdně. Zdá se ti to normální?“

„Co já vím? Jestli má průkazku na tramvaj, nemusí to tak vadit!“

Sofi se na mě podívala skoro vyčítavě a pak se zasmála.

„Dobře, už tě poslouchám,“ povzbudil jsem ji.

„Vystartovala na mě, že jsem bezcitná a že Filip by mi tohle nikdy neudělal. Tak jsem se jí zeptala, jestli by byla radši, kdybych byla mrtvá já. Máma pořád opakovala, že ztratila syna a já jí vyčítám smutek, a dokonce nechodím ani na bratrův hrob. Tak jsem jí řekla, že jí nic nevyčítám, že na hrob chodím, ale nemíním tam strávit své mládí.“

„Předpokládám, že to pak bylo ještě horší.“

„Bylo. Máma se rozplakala, že to jsem nemusela, že si to Filip nezasloužil. Tak jsem ještě dodala, že ani otec a já si nezasloužíme, aby kvůli mrtvým přehlížela živé.“ Sofi se mi vzdorovitě podívala do očí.

„A co ona na to?“

„Nic. Od té doby se mnou nemluví.“

Nevěděl jsem, co říct. Byla to přesně ta situace, kdy každá věta vyzní hloupě. Byl jsem celkem rád, že jsme se přesunuli do kinosálu. Podivuhodný případ Benjamina Buttona byl skvělý. Trochu natáhnutý, ale skvělý.

„Krásná myšlenka,“ pronesla Sofi, když jsme vyšli před kino.

„Kterou přesně myslíš? Bylo jich tam víc.“

„To o té celoživotní samotě. On se celý život míjel s těmi, které miloval.“

Věděl jsem, proč ji mám tak strašně rád. Když jsme se loučili u dveří, nečekaně mě objala.

„Jen mě na chviličku obejmi,“ zašeptala.

Držel jsem ji v náručí a uvědomoval jsem si, že vůbec není tak silná, jak se občas tváří.

6. KAPITOLA

V pátek ráno mi zavolala Renča a zadýchaně mě ubezpečovala, že Olaf je už v pořádku a že mě pozdravuje. Dva dny prospal a pak šel do školy. A taky jí řekl, že se k ní nastěhuje natrvalo.

„Borisi, jsem tak šťastná,“ zapištěla a mně jí bylo líto. Nemohl jsem jí přece říct, že Olaf k ní nejde z lásky, ale proto, že se potřebuje někde schovat. Čím víc jsem nad tím vším uvažoval, tím jsem si byl jistější, že nám Olaf ohledně té rvačky lhal.

Den uběhl strašně rychle, Elenka si vzala volno, takže jsme s Leošem neměli čas ani odskočit si na záchod. Místo oběda jsme si objednali pizzu. Když jsem pro ni doběhl na vrátnici, vrátná mě obdařila svým částečně bezzubým úsměvem: „Někdo u vás oslavuje?“

„Oslavujeme svátek práce, paní Strmeňová.“

„Svátek práce? Ten ale bude až za týden, ne?“ volala za mnou, ale to už jsem bral schody po dvou a uháněl do druhého patra.

Leoš byl nervózní, dělal chybu za chybou.

„Můžu se na to vysrat,“ řekl rozzuřeně. „Takhle se nedá dělat, potřebovali bychom tady aspoň tři lidi navíc. A někdo by to měl říct pořádně nahlas,“ zuřil.

„Nic si nepomůžeš, v ekonomickém a ve sportu mají taky málo lidí. Máme holt stop stav.“

„Kurva, tak ať si to přijde vrchnost vyzkoušet!“

Když byl naštvaný, nebral si servítky. A teď naštvaný byl. Elenka nám šíleně chyběla, dnes se to mlelo na všech frontách. Když byla s námi, zkontrolovala aspoň gramatiku, ale dnes jsme si to po sobě ani nestačili přečíst. Mělo to však také svou výhodu. Neměl jsem čas myslet na Markovu svatbu.

Jedna část mé bytosti tam chtěla jít, jako bych nevěřil, že se to opravdu stane, jako bych to potřeboval vidět na vlastní oči, abych ho mohl amputovat ze své mysli. Druhá část mého já se bránila, jako by se bála právě té amputace. Přemýšlel jsem, jestli jsem absolutní idiot nebo jen nevyléčitelný romantik. Byl jsem obojí.

Večer jsem zaskočil do klubu a znovu tam narazil na chlapa z kavárny. Tentokrát nebyl se Schillerem, seděl u barového pultu sám. Podíval se na mě těma svýma smutnýma průzračnýma očima a já jsem byl v háji. Bylo rozhodnuto.

Udělal mě v uličce, která vedla k únikovému východu, a já jeho později na horním poschodí našeho domu. Nebyly tam byty, jen jedny dveře, které vedly na půdu. Nikdo nás nemohl slyšet ani vidět.

Nikdo nás neslyšel ani neviděl a já jsem nikdy nic podobného nezažil. Domů jsem přišel jako opilý, úplně mě to převálcovalo. Nikdy jsem si nemyslel, že budu něčeho takového schopný. Tak rychle po Markovi. Lomcovala se mnou touha i výčitky. Zavřel jsem oči a okamžitě jsem pocítil ústa toho muže. Bylo to šílené. Uvědomil jsem si, že už nemyslím každých sedm sekund na Marka, ale že myslím na toho druhého. Celou noc jsem se převaloval na posteli. Usnout se mi podařilo až k ránu. Tak tvrdě, že mě máma musela vzbudit.

···

„Borisi, musím jet k babičce. Sousedka mi volala, že ji ráno odvezla sanitka do nemocnice. Omdlela na dvoře.“

Představil jsem si babiččinu laskavou tvář a přepadla mě úzkost.

„Neboj se, mami, to bude dobré,“ povzbuzoval jsem spíše sebe než mámu, která si roztřesenýma rukama házela do tašky noční košili a zubní kartáček.

„To kdybych tam náhodou musela zůstat,“ dodala na vysvětlenou.

„Nemám jet s tebou?“

„Ne, to není nutné, jedu s tetou Klárou. Za dvě hodiny jsme tam.“

Teta Klára se objevila o pár minut později. Kypré tělo jí obepínala úzká sukně a příliš těsný svetr s hlubokým výstřihem. Na očích měla velké sluneční brýle a v tváři smutek, jako kdyby se chystala na pohřeb nějakého státníka a očekávala, že ji budou zabírat tisíce kamer. Na můj vkus byla vždycky příliš hlučná a teatrální.

„Drž palce, Borisi, aby babička…“

„Neboj se, teto, před týdnem jsem ji viděl a byla zdravá jako rybička.“ Ze všech sil jsem se snažil potlačit strach v hlase. Nechtěl jsem, aby se babičce něco stalo. Ne teď! Když odešli, vytočil jsem číslo Modrookého. Tak jsem si ho uložil. Modrooký. Potřeboval jsem ho slyšet, ale ozvalo se jen otravné hlášení mobilního operátora, že číslo je nedostupné. Motal jsem se po bytě jako opilý a střídavě se mi svíralo hrdlo. Marko, babička, Modrooký, babička, Modrooký – a pak už jen Modrooký. Podíval jsem se na několik dílů seriálu Brothers and Sisters, aniž bych si z nich zapamatoval jediné slovo. Znovu jsem se mu pokusil dovolat, ale nebral to. Totálně mě to drtilo. Raději jsem měl jet s mámou.

O půl jedné se máma konečně ozvala. Řekla mi, že babička bude v pořádku, byla jen dehydrovaná. Dostala infuzi a večer ji mají pustit domů.

„Zůstanu s ní přes noc, zvládneš to?“

„Jasně,“ zamumlal jsem.

„V ledničce máš naložené maso, udělej si ho. Plánovala jsem ho na oběd.“

„Dobře.“

„Teta Klára se vrací domů. Tak kdybys něco potřeboval…“

„Mami, vždyť už mi není pět.“

„Jo, jo.“ Slyšel jsem, jak si povzdechla.

Opekl jsem si maso a udělal si k němu mísu salátu. A pak jsem vypadl. Chtěl jsem Modrookého najít, chtěl jsem to s ním znovu dělat, chtěl jsem cítit jeho nahé tělo. Možná to způsobil prázdný byt, možná moje samota. A možná jsem se chtěl jen pomstít Markovi. Ublížit mu tak, jak ublížil on mně. A možná jsem si chtěl jen něco dokázat. Toužil jsem po sexu s ním a odmítal řešit všechno kolem.

„První hodiny, dny, týdny jsou vždycky jako droga,“ řekl jednou o sexu Olaf.

Měl pravdu. Sex byl pro mě drogou. Jsem to ale přece debil. Stačila dvě čísla a byl jsem nahraný.

Když jsem přecházel ulici, tramvaj v dálce zapištěla jako vyděšená ženská. Nechápu, proč řidiči tak hystericky troubí, když se člověk objeví v jejich zorném poli. Vždyť jsem ještě měl docela slušnou rezervu. Kdybych měl pomalejší reflexy, zůstanu stát na kolejích a on ze mě udělá fašírku. Ve zpocené ruce mi zavibroval mobil. Konečně! Nebyl to však Modrooký, ale Markova esemeska:

CHYBÍŠ MI

Zůstal jsem stát a v žaludku se mi mísily překvapení, radost, láska a nenávist. Podíval jsem se na hodinky – půl druhé. Odkud mi psal? Z hotelového WC? A proč? Proč mi to chtěl říct? Co mi chtěl říct?

SPÍM SICE S NĚKÝM JINÝM, TEBE ALE STÁLE MILUJI?

Nečekal jsem, že mě to tak zabolí. Váhal jsem, jestli mu nenapsat: JÁ UŽ TAKY SEXUJI S NĚKÝM JINÝM A SNAŽÍM SE NEMYSLET NA TO, JAK MOC JSEM TĚ MĚL RÁD.

Naposledy jsem si přečetl vzkaz a stiskl volbu vymazat. A pak jsem vymazal i Markovo číslo.

7. KAPITOLA

Modrooký mi to nebral celou sobotu a já jsem si nasadil autoterapii. Dobře, dobře, byl to jen sex, sice brutálně dobrý, ale pořád jen sex. Kdo ví, s kým vším to během posledních dní dělal. Byl jsem pro něj jen pouhý kontakt v telefonu. Možná si nás roztřídil podle délky. Možná podle výkonnosti. Možná si ke mně napsal poznámku: CELKEM UŠEL.

Kašlat na to.

Mnohem více mě bolel Marko. Bolel mě zmatek, který ve mně zanechal. Najednou mi všechno připadalo jiné. Už mi nepřišlo hloupé, že mi napsal to, co mi napsal. Sice jsem ještě stále nevěděl, proč to všechno udělal, ale možná opravdu musel.

„Ano, asi musel,“ řekla Sofi.

Zavolal jsem jí a ona navrhla procházku po nábřeží. Pozorovali jsme spolu bahnitou řeku, křičící racky nad vodou a vedli jeden z našich nekonečných rozhovorů.

„Někteří rodiče mají na takové věci talent, Borisi.“

Vzpomněl jsem si na to, co mi říkala předtím.

„Sofi, ten tvůj poslední rozchod… nebyli v tom taky vaši?“

Sklopila oči. „Ne, ne, to bylo jinak. Ale neboj, už jsem v pohodě.“

„Nejsi. Nikoho nemáš.“

„Nemám, ale ne proto, že bych nikoho nepotřebovala.“

„Tak proč?“

„Protože nechci vztah, dokud si něco nedořeším sama v sobě. Se sexem to nemá nic společného.“

Hodila do vody kousek housky a racci se na něj hystericky vrhli.

„Dobře, ale spíš s někým, nebo…?“

Vesele se rozesmála. „Co je to za otázky, pane prokurátore? Nikoho jsem nezabila, nikoho jsem nepodvedla ani neokradla.“

„Ty jsi hlupáček, Sofi, nemyslel jsem to tak. Ale když jsi o tom už začala, podvedla jsi někdy nějakého muže?“

„Ne, ale lhala bych, kdybych tvrdila, že jsem na to nikdy neměla chuť.“ Pak se na mě zadívala pozorněji. „Tak to vysyp.“

Řekl jsem jí o Modrookém a taky o svých pochybnostech a ona se jen usmála a zeptala se: „Chceš slyšet můj laický názor? Jsi blázen, když se trápíš kvůli takovým věcem.“

Zasmál jsem se. Prý laický názor. Sofi vystudovala psychologii a pracovala v dětské psychologické poradně. Tvrdila, že děti jsou nejzranitelnější „lidé“ a že zážitky z dětství ovlivňují celý náš život. Byl jsem přesvědčený, že lepší povolání si vybrat nemohla. Měla cit pro dětskou duši a její bolesti. Nedokázal jsem si ji představit jinde.

„Všichni jsme tak trochu blázni, ne?“

„Jasně, všichni jsou blázni a jen já jsem letadlo,“ rozesmála se.

Políbil jsem ji na nos.

Zbytek dne jsme už jen jedli. V jednom ze stánků na náměstí jsme si koupili obrovské langoše s česnekem, ze kterých nám bylo o hodinu později zle, protože jsme to ještě zazdili velkým zmrzlinovým pohárem se šlehačkou. Sofi mi pak na lavičce četla úryvek z knihy, kterou vylovila z pěkné tašky s třásněmi, a řekla, že jsem nudný, když jsem se nesmál na stejných místech jako ona.

A já jsem se marně snažil nemyslet na oba muže, kteří mě tolik zranili.

···

Večer jsem šel mámě naproti na nádraží. Od babičky donesla plnou tašku ostružinového džemu a zavařených švestek z minulého roku a taky plno veselých historek, které babička zažila během půl dne v nemocnici.

K večeři jsem udělal čaj a chlebíčky s lososovou pomazánkou. Ještě jsme se do nich ani nestihli pustit, když se u dveří ozval zvonek a za nimi stál otec. Vrhl jsem se k němu jako kdysi, když jsem byl malý a on se vrátil z obrovské dálky a tašku měl plnou zbytečných dárků.

Máma se rozzářila jako vánoční stromeček. „Mohl jsi zavolat,“ řekla a vstala.

„Nezdržím se dlouho,“ odpověděl a svalil se do křesla.

„Dáš si něco k pití?“

„Stačí čistá voda s ledem a citrónem,“ přál si.

Vějířek vrásek u očí měl hlubší a vlasy jakoby posypané popelem. Pod mladistvým tričkem se mu však napínaly svaly jako kdysi, když mě bral s sebou na splav nebo když jsme se spolu proháněli na fotbalovém hřišti.

„Co je u vás nového?“ zeptal se roztržitě a mě to v tu chvíli rozesmálo, protože otec nebyl doma více než půl roku, takže jsem nevěděl, jestli začít s prasklou hadicí u pračky nebo zmínit vykloubený malíček, který jsem si nakopl v práci, když jsem běžel do schodů. Vlastně o tom malíčku jsem mu psal.

„Začni raději ty,“ navrhl jsem mu.

„Donesl jsem vám dárky,“ zalovil v tašce.

Mně podal něco těžkého a mámě malou krabičku zabalenou v exotickém papíru. Nevěřícně jsem se díval na ostrou mačetu a pomyslel si, že mi bude tak akorát na dvě věci. Asi jako Brazilcům vosk na snowboard.

Máma našla v krabičce zlatý prsten ozdobený růžovou perletí. Dojatě se na otce podívala a on rychle dodal, že zlato je v Brazílii velmi levné. Uvědomil jsem si, že poznámky na odlehčení vážné situace mám určitě po něm.

„Aha, a tady jsou klíče od auta,“ vytáhl z kapsy přívěsek s klíči a rozpačitě mi je podával. „To je za promoci. Mrzí mě, že jsem ji tehdy nestihl. Není úplně nové, ale doufám, že ti to nebude vadit.“

Otec měl svůj svět, ve kterém nebyla podstatná data svátků, názvy ulic, vyhozené pojistky nebo změny vlád, nýbrž východy a západy slunce, ceny letenek, kvalita fotografického papíru a speciální hadřík na čištění objektivu.

„Jestli chceš, můžeš se na něj podívat, je před domem. Bílý Peugeot,“ dodal lhostejně, jiskřičky v očích ho však prozrazovaly.

Znal mě dokonale. Okamžitě jsem seběhl dolů. Konečně! Konečně mám auto! Když jsem se vrátil, otec se usmíval a nechal mě, abych mu dal pusu na tvář.

„Nechceš zůstat na noc?“ zeptala se nesměle máma a on zavrtěl hlavou, že má zajištěný hotel. Máma se trochu začervenala a pak jen chápavě přikývla.

„Ale děkuji, že jsi to navrhla. V úterý bych mohl přijít na večeři. Letíme až ve čtvrtek ráno.“

„Kam?“

„Do Dillí.“

„Dobře. Přijď. Udělám vepřovou panenku.“

Při té své hře Všechno-je-jak-má-být, kterou přede mnou celé ty roky hráli, byli neodolatelní.

···

„Táta tě má strašně rád, mami,“ řekl jsem jí, když odešel.

„Já vím, zlato.“

„Tak mě napadlo, nechceš, aby se k nám znovu přistěhoval?“

Máma se na mě překvapeně podívala. „Ty bys to chtěl?“

„Nejde o mě. Myslel jsem na tebe, abys nebyla sama.“

„Nejsem sama.“

„Jsi sama, já tu s tebou přece nebudu napořád. Možná by sis měla někoho najít.“

„Zkoušela jsem to,“ povzdechla si. „Tři roky po rozvodu. Tobě tenkrát bylo jedenáct, pamatuješ?“

V duchu se mi vybavila tvář staršího muže, který byl s námi dvakrát na dovolené, bral mámu do kina a občas se zastavil na večeři. Sranda, máma s ním spala. Jemu jsem se nedivil. Máma vždycky vypadala mladě a jemně, divil jsem se jí – ten chlap mi byl strašně nesympatický.

„A pak byl ještě jeden kolega z práce, byl mladší než já, ale jen o několik měsíců. Rozvedená žena s jedním dítětem je dobrou přestupní stanicí. Jenže já jsem nechtěla být jen přestupní stanicí, netoužila jsem po sexu, toužila jsem po lásce.“

„Ale otec tě přece vždycky miloval.“

„Ano, miloval, ale až tak moc mě nepotřeboval.“

„Měl jiné ženy?“

„Nevím, když jsem nad tím přemýšlela, vadilo mi něco jiného. Měl svůj svět, který mu zabral devět desetin života. Ta jedna desetina, která zbyla, mi připadala málo. Pro tebe, pro mě. Pro nás.“

„Takže jsi podala žádost o rozvod?“

„Ne, tu podal on. Měl více peněz než já. Na kolek,“ vesele se rozesmála. „Synku, není důležité, kdo ji podal. Dohodli jsme se už předtím. Možná si pomyslíš, že tvoji rodiče jsou blázni, ale já se dnes při vzpomínce na ten konec jen usmívám.“

„Co se stalo na konci?“

„Padli jsme si do náruče, políbili se a šli na kávu. Soudkyně si myslela, že si z ní děláme srandu. Ale nedělali jsme si.“

„Dobře, ale proč teda? Otec byl stejně pořád pryč. Vaším rozvodem se nic nezměnilo.“

„Ale ano, změnilo. Přestali jsme se hádat.“

Máma se zadívala někam za mě. „Víš, možná se mi ani nepodaří ti to vysvětlit, ale já když miluji, chci, aby ten druhý byl se mnou, aby mi tak trochu patřil. Tvůj otec mi nikdy nepatřil. Když jsem si ho brala, myslela jsem, že to zvládnu. Nezvládla jsem to.“

Ach, jak jsem jí v té chvíli rozuměl. Láska na dálku, láska bez společných večerů a spánku. Potlačovaná touha, občasná setkání, rychlý sex, neustálá loučení. Tak moc jsem jí chtěl povědět, že mluví o mně, protože já jsem doteď nic jiného nezažil a bál jsem se, že ani nic jiného nezažiji.

„Místo toho, abych byla šťastná, když se odněkud konečně vrátil, zasypala jsem ho výčitkami. A přitom jsem ho opravdu milovala. Nebo možná právě proto.“

Upila si z citronády. Ani si nevšimla, že to byla otcova sklenička.

„Když jsme se rozvedli, přestalo mi to vadit, jestli tomu rozumíš. Už mi nepatřil, nepatřil nikomu. Je to zvláštní. Museli jsme se rozejít, abychom se mohli mít skutečně rádi. Život se někdy hloupě zamotá.“

Tak o tomhle jsem jí už taky mohl vyprávět svoje.

„Chybí ti?“ zeptala se něžně.

Ano, chyběl mi. Chyběly mi normální rozhovory. Nechtěl jsem se o jeho životě dozvídat jen ze zpráv, mailů a fotografií. A chyběly mi jeho bláznivé nápady. Ale to jsem si možná jen idealizoval. Otec byl doma opravdu strašně málo.

„Chybí mi, ale určitě ne víc než tobě.“

„Borisi, tvůj otec tě miluje a vždy tě miloval. Nezapomeň na to.“

Usmál jsem se na ni a znovu jsem zatoužil říct jí konečně pravdu.

8. KAPITOLA

„Dárek od tatínka?“ zastavil se u mě Leoš právě ve chvíli, kdy jsem se snažil vyhrabat z předního sedadla svého nově nabytého auta. Na řízení jsem měl vždycky příliš dlouhé nohy. Bylo nezvyklé narazit na Leoše před budovou, protože do práce chodil zásadně o půl hodiny později než všichni ostatní. Kastrola z toho mohlo trefit.

„No, ještě jsem si ho taky mohl koupit sám,“ oponoval jsem mu.

„To určitě, vždyť dobře vím, jaké máme platy,“ zazubil se Leoš. „Mám z toho normální depresi. Pokud nevyhraju v loterii nebo nezačnu krást, tak můžu na vlastní byt totálně zapomenout. Kurva, mám dvacet osm a pořád bydlím s našima jako nějaké usmrkané děcko. To přece není normální! Kdybych občas nesbalil nějakou babu s bytem, tak nemám ani kde provozovat sex.“

Leoš miloval sex, kvalitní alkohol a značkové oblečení, které mu sedělo tak dokonale, jako kdyby mu ho někdo ušil na míru. Ženy od dvanácti do devadesáti ho zbožňovaly. Mohl udělat cokoli, všechno mu okamžitě odpustily.

„Vidím, že celý záříš. Jak dlouho se tady otec zdrží?“ zajímal se na chodbě.

„Jen dva dny. Za pár dní letí do Indie.“

„Já bych taky hned vypadl, ale nemám s kým.“

Zabočili jsme k naší kanceláři. Nevěřícně jsem se na něho podíval. „To si děláš srandu, ne? Zrovna ty nemáš s kým?“

„Ne, fakt nemám s kým. Doteď jsem jezdil s jednou partou, jenže všichni se už oženili a já jsem teď jediný svobodný chlap. A přece nepojedu na dovolenou s nějakou buchtou, kterou znám sotva dva dny. Ona si to pak špatně vysvětlí a po návratu si koupí svatební šaty a požádá mě o ruku!“

Rozesmál jsem se. Jeho postoj k závazným vztahům byl všeobecně známý. Pak jsme hodinu pracovali beze slova. Děvčata při práci stihla ještě probrat účesy Victorie Beckham a Rihanny, zkritizovat módní doplňky první dámy USA a pak přiběhla udýchaná Elenka.

„Sorry, že jdu pozdě, měli jsme se synem těžkou noc. Dostal křeče a letěli jsme na pohotovost. Bude ta velká porada?“

Do prčic. Úplně jsem na ni zapomněl.

Porada byla. Kastrol nám všem poslal mail, který zakončil jedním ze svých stylistických skvostů:

NEÚČAST ZÚČASTNĚNÝCH BUDE ZOHLEDNĚNÁ NA PRÉMIÍCH.

Větší kravinu jsem v životě nečetl.

V jedenáct jsme naklusali do jeho velké pracovny. Seděl za stolem, židli nastavenou v nejvyšší poloze. Měl jsem chuť podívat se pod stůl, jestli se jeho nohy dotýkají podlahy, nebo se komíhají ve vzduchu jako tlusté hadrové panně.

„Posaďte se vážení a vážené. Poprosím Elenku Heškovou, aby udělala zápis.“ Udělal dramatickou pauzu, dokud Elenka neotevřela blok. „Dnešní porada bude pro některé z vás nepříjemná.“

Jen pro některé? Jeho porady byly nepříjemné pro všechny a vždycky.

„Náplní dnešní porady bude docházka, štábní kultura, kvalita práce, personální politika a vize do budoucnosti.“

On je prostě debil. Je nás pět a půl a on vede poradu, jako by velel celé římské legii.

„Začneme docházkou.“

Elenka mírně zrůžověla, ale on se na ni nedíval. „Důrazně vás žádám, abyste byli dochvilní a v případě zpoždění toto zpoždění nahlásili dopředu.“

To snad nemůže být pravda! Ty jeho věty se mi určitě jen zdají!

„Zároveň chci upozornit kuřáky, aby zkrátili kuřácké přestávky na chodbě. Osobně bych byl nejraději, kdyby kuřáci přestali kouřit. To samé platí pro přestávky na oběd.“

„To jako máme přestat jíst?“ neudržel se Leoš.

„Ne, ne. Ale můžete zkrátit pobyt mimo budovu.“

Hm, takže když budeme jíst v budově, tak příkaz neplatí?

„Dalším bodem naší porady je léto.“

Nerozuměl jsem – chce ho zavést, nebo zrušit?

„Vypište si dovolené. Nechci, abyste se ke mně trousili celý měsíc.“

Trousili? Další neuvěřitelné slovo.

„Co se týká oblečení, nepřeji si, aby se muži na pracovišti pohybovali v krátkých kalhotách a sandálech. Kdykoli sem může někdo nahlédnout.“

Nahlédnout? Jakože kdo? A co ženy? Nařídí jim dlouhé sukně a dlouhé rukávy? Začínal jsem přemýšlet nad smyslem porady, protože zatím to vypadalo na monolog zakomplexovaného idiota.

„Na poslední poradě vedení mi bylo řečeno vlastními ústy ředitele (proboha, mohl to generální říct jinými než vlastními ústy?), že náš výsledný produkt vykazuje velkou chybovost (copak jsme v automobilce, že žvaní o produktu?), proto vás důrazně žádám, abyste si dávali pozor nejen na obsah, ale i na formu.“

Leoš se na židli zamračil a Kastrol ho sjel pohledem. „Hned dostanete slovo, jen vydržte.“

„To doufám,“ zamumlal Leoš.

„Blíží se volby a ti, kteří jsou tady déle, už vědí, co to znamená. Všechna média budou pod tlakem, musíme mít pro strach uděláno.“

Máma mu určitě četla pohádky. A volby měly být až za rok. Neměl kalendář nebo co? Anebo myslel komunální volby?

„Proto apeluji hlavně na zpravodaje, aby si dávali velký pozor, nerad bych řešil stížnosti s prezidentskou kanceláří, předsedou vlády nebo s vedením jednotlivých stran.“

Uff, to se týkalo mě.

„Tím se dostávám k personální politice.“

Znovu dramatická pauza. Koho chce vyrazit?

Pokochal se pohledem na naše rozpaky a pak vytáhl své eso z rukávu: „Vážení, podařilo se mi získat pro nás jazykového korektora.“

No konečně!

„Korektor, přesněji řečeno korektorka, bude k dispozici všem.“

Leoš se hlasitě rozesmál.

„Víte, jak jsem to myslel,“ zamračil se Kastrol. „Vyprošuji si jakékoli narážky.“

„Kdo měl narážky?“ podivil se Leoš a Kastrol ho znovu zpražil pohledem.

„Takže… slečna korektorka bude k dispozici všem, to ovšem neznamená, že jí budete posílat hnůj plný chyb.“

Zauvažoval jsem, jak asi vypadá hnůj bez chyb.

„Tu pozici obsazuji jen dočasně, každý z vás přece v životopisu uvedl dokonalou znalost spisovného jazyka.“

Hm, kdo ví, co si do životopisu napsal on.

V kolektivu velmi oblíbený, zapojuje se aktivně do všech firemních akcí, důsledně dodržuje štábní kulturu a do práce chodí výlučně v oblečení domácích značek. Všechny příkazy nadřízených plní bez výhrad. Je vzorným bojovníkem proti krizi.

Usmíval jsem se při té představě jako babiččin pes ve spánku.

Starý pokračoval: „Teď otvírám diskuzi. Pane Slobodo, vy jste, myslím, něco chtěl.“

„Jen jednu věc. Kolik roků má ta nová kočka?“

Kastrol zčervenal. „Ještě jednou vás důrazně žádám, abyste se k ní chovali slušně a vytvořili jí příznivé podmínky. Zítra vám do kanceláře přinesu nový stůl.“

Jasně, nafoukneme místnost!

Do diskuze se nepřihlásil už nikdo, a tak nás důstojným pokynutím ruky poslal pryč.

„To je ale neskutečný vůl,“ rozčílil se Leoš na chodbě. „Slyšel jsi to o těch krátkých kalhotách? Seru na něho! To si myslí, že se tu budu pařit v obleku jako debil? A to o tom slušném chování bylo co? Copak jsme puberťáci, kteří kouří tajně na záchodě?“

„Nerozčiluj se zbytečně. Něco vymyslíme, aby dal pokoj.“

„To si piš. A už i vím, co to bude.“

Těšil jsem se na jeho nápady, doteď totiž nikdy nezklamal. A později večer jsem se cestou domů přistihl při myšlence, že bych s ním rád jel na dovolenou. Ani já jsem totiž neměl s kým jet.

9. KAPITOLA

Dříve než nová korektorka nastoupila, Leoš připravil svou první pomstu.

Prostřednictvím všech dostupných informačních kanálů pustil do éteru zprávu, že se k nám chystá na kontrolu nějaká vrchnost.

Kastrol přišel vyšňořený v obleku a kravatě a poctivě se v něm pařil až do nočních hodin. Následující den taky. Asi si myslel, že něco přeslechl, anebo se bál, že ho nachytají nepřipraveného.

Oblek po dvou dnech páchl jako tchoř a Kastrol přehodnotil svůj zákaz krátkých kalhot a řekl nám, abychom oblečení přizpůsobili klimatickým podmínkám a závažnosti naší práce. Miloval jsem exaktnost jeho vyjadřování.

V úterý k nám přišel otec. Připadal mi odpočinutý, celkově vypadal mladší a celý večer si dobíral mámu pro její kuchařské umění. Ona měla v očích něhu, když se dívala, s jakou samozřejmostí se otec pohybuje po kuchyni, bere si z ledničky pivo a nachází svou oblíbenou skleničku na horní poličce kuchyňské linky. Chtěl jsem mámě pomoct, ale ona nás hned vyhnala do obýváku. Tak jsme si sedli na pohovku a otec mi začal vyprávět o pobytu v Brazílii.

O pověrčivosti Brazilců, o jejich posedlosti fotbalem, krásnými ženami a dostihy, o bídě těch nejchudších, kteří jsou ochotni prodat za pár dolarů vlastní děti, o dolech na diamanty podobných měsíčním kráterům uprostřed tropických pralesů, o touze každého z těch stovek chudých kopáčů objevit jednou ten největší diamant na světě. Když se dostal až k muzeu jedovatých pavouků, do pokoje rozhořčeně vlétla máma, protože byla naštvaná, že jsme začali bez ní. Řekla otci, že jí bude muset všechno vyprávět znovu. „A úplně stejnými slovy,“ varovala ho. „Ne, že něco vynecháš!“

Otec zopakoval vše o muzeu a přidal ještě zážitek s jedovatou žábou. Pak už byla panenka upečená a my jsme zasedli ke stolu. Máma otevřela k masu babiččin kompot, byl trochu rozměklý, ale přesto chutnal výborně. Otec si dvakrát přidal a pak se zeptal na babiččino zdraví.

„Škoda, že tak brzy odlétáš, o víkendu ji pojedeme navštívit. Měla by radost, kdybys přijel s námi. Nebyl jsi u ní už celou věčnost.“

„Jel bych docela rád, ale pochybuji, že by z toho měla radost,“ povzdechl si otec. „Babička nikdy nepochopila to, co jsme udělali, ale ty jsi její dcera, tebe lituje. Já budu v jejích očích už napořád jen neznaboh a zrádce.“

Máma se zasmála a přikývla, že má pravdu, a on dodal, že máme babičku určitě pozdravovat, pokud jsme si stoprocentně jistí, že to její srdce vydrží.

„Nedělej z ní tak krutého člověka,“ ohradila se máma. „Náhodou tě má velmi ráda.“

„Vím, že mě měla ráda. Ale je to tvrdá povaha, takovou nepředěláš. Podle ní mají manželé žít spolu až do smrti. V dobrém i zlém.“

„Drahý, nerada bych tě rozhněvala, ale já si myslím totéž,“ usmála se máma.

„Vím,“ usmál se otec.

Přesně jako v béčkovém americkém filmu, řekl by Leoš.

„Dávej na sebe pozor,“ zašeptala máma otci, když se loučili, a on ji políbil na tvář a podržel chvíli v náručí. Stále jsem nechápal, proč to naši tak lehce vzdali. Ale pokud to byla jediná cesta k tomu, aby si rozuměli, tak jsem ji přijal.

„Vy na sebe taky dávejte pozor,“ obrátil se ke mně a objal mě.

„Jestli budeš mít cestu, tak se zastav,“ pozvala ho máma a on přikývl.

Když se za ním zabouchly dveře, přepadl mě děsný smutek. Máma měla pravdu. Loučení je na nic.

···

Ve středu nastoupila nová korektorka. Štíhlá blondýnka s hnědýma očima a malou jizvičkou na čele. Nehyzdila ji, právě naopak. Zdála se nám celkem fajn, jen Leoš se tvářil, jako kdyby mu postřílela celou rodinu. My ostatní jsme nechápali, o co jde. Byl to přece on, kdo tady nejvíc křičel, že někoho takového potřebujeme. Na obědě nám to konečně vyklopil.

„Víte, kdo to je? Kastrolova neteř. Stihla se mi už pochlubit.“

„No dobře, ale to přece ještě neznamená, že musí být tak strašná jako on.“

„Nemusí to mít nutně v genech,“ zastala se jí Elenka.

Leoš si nás změřil litujícím pohledem a oznámil nám, že jsme slepí jako patrony, když nevidíme, že mladá má plnit funkci odposlouchávacího zařízení.

„Kurva, to teda bude pracovní atmosféra, to si nebudeme moct ani prdnout. Asi se budu muset porozhlédnout po něčem jiném.“

„Všude je chleba o dvou kůrkách. Pak ti možná Kastrol bude připadat jako největší lidumil křížený s nositelem Pulitzerovy ceny,“ povzbudila ho Elenka a já jsem si pokusil představit, jaké by to bylo v práci bez Leoše.

„S tou cenou jsi to přehnala,“ rozchechtal se Leoš. „Tak dobře, začneme tím, že otestujeme mladou. Kastrol má v pátek narozeniny, koupíme mu novou rybičku. Jestli o nás mladé povídal, prozradí se.“

V pátek ráno mladá ani nemrkla, šéf jí zjevně o předešlém zabití z nedbalosti nic neřekl. I když v případě Kastrolovy rybky šlo o zabití z „dbalosti“, jelikož Leošovi se podařilo nasypat do akvária polovinu krmiva určeného na celý rok a ta ubohá rybka se z toho přídělu už nikdy nevzpamatovala.

Odpoledne se Kastrol při pohledu na nového mrkvově červeného karase a Leošovu kajícnou tvář skoro rozesmál. Nechal se políbit od všech dam, pak nás upozornil, že krmení rybiček bude výlučně jeho pracovní náplní, čemuž jsme se zasmáli my.

Následně jsme zbouchali seschlé šunkové chlebíčky, které koupil kdovíkde, a ponechali jsme šéfa, aby se zamilovaným pohledem díval do kulatého akvária.

„Doufám, že to s tou pracovní náplní dodrží a dá nám pokoj. A taky doufám, že se ta ryba z té jeho pozornosti nezblázní,“ poznamenal jsem, když si mladá odběhla na záchod.

„Neboj, to bylo jen první kolo. Další kroky promyslíme příští týden,“ mrkl na mě Leoš.

···

V sobotu jsme s mámou vyrazili za babičkou. Běhala po dvoře, jako kdyby vypila celý energeťák, a po její slabosti nebylo ani stopy.

„Babi, neměla bys toho tolik dělat, je horko,“ řekla jí máma namísto pozdravu. I když byl teprve květen, slunce už pražilo jako uprostřed léta.

„A co ma ty už pochovávaš?“ odpálkovala ji babička. „Tuším, som na to kápla, tri návštevy za dva týdne, neny to priveľa?“

„Víš, co říkal doktor, nepiješ dost tekutin.“

„A co jsem já nejaká modelka. Kto by do seba lál vodu, ket neni smadný? Pot sem, Borisko, nech ta vybozkávam.“

Sklonil jsem se k ní a ona mě silně objala.

„A ten auťák je váš?“ ukázala na ulici.

„Ano, babi, dostal jsem ho.“

„Dostal? A od keho?“ Vzápětí se zamračila. „Od otca?“

Přikývl jsem.

„Vykupuje si svedomie,“ zamumlala.

„Nech to být, babi,“ poprosil jsem ji. „Táta tě pozdravuje. Prý by i přišel, ale bojí se, že se na něj pořád zlobíš.“

„Ná a ty sa čuduješ? Od dobroty už nevedel, co robit.“

„Babi, prosím tě,“ zakročila máma a v hlase jí zněla únava. „Je to už dávno.“

„Nie tak dávno, aby som zabudla na to, čo vám vykonal,“ opět zamumlala babička.

Možná to nebyl až tak dobrý nápad přijet sem v tom autě.

„Dobre, dobre, už mlčím, ket to vám dvom nevadí,“ mručela. „Podte ďalej, piekla som bublaninu. Vezmi si, Borisko, kým dohotovím obed.“

Dal jsem si dva kousky a zapil je čajem z borůvkového listí.

„Choď si trochu pobehať,“ navrhla mi jako kdysi v dětství. „Nemosíš očúvat babské klebety.“

Šel jsem ven rád. Miloval jsem vůni té vesnice.

10. KAPITOLA

K babičce jsem jezdil každé léto se svými dvěma sestřenicemi a občas jsem měl dojem, že se babička těšila na letní prázdniny více než já.

„Už som ten kalendár posúvala očamá,“ vítala nás, jakmile jsme se objevili ve dveřích, a její náruč voněla pomerančovou kůrou, kterou si dávala do skříně.

„To je proti molám, Borisko,“ vysvětlovala mi a pokaždé nabízela sáček nasušené kůry i mámě. Ta tvrdila, že to nepotřebujeme, že my máme na moly sprej. Babička jen pohrdavě ohrnula nos, prý kdo by dával tolik peněz za nějakou chemii. Nesnášela hmyz a vyhlásila mu nekompromisní válku.

„No ále čo som ja hovno, že na mna tie muchy sadajú?“ oháněla se plácačkou na mouchy a já se společně se sestřenicemi u jejich hlášek válel smíchy.

Jednou si tou plácačkou urazila kousek drahé lampy a jindy si při podobné honičce zase vyvrtla kotník, ale od boje s hmyzem ji to neodradilo. Mravence chytala do konzervy od játrové paštiky a vosy do plastové láhve zavěšené na zápraží. Někdy to v té láhvi hučelo jako v úle. Na milost brala jedině pavouky.

„Nesmíš si zahubit štastie,“ říkala mi, když nějakého pavouka vynášela na dvůr. Pavučiny však likvidovala nemilosrdně. Stejně jako myši.

„Netvár sa tak, Borisko,“ kárala mě, když jsem se smutně mračil při pohledu na zaklapnutou past. „Nepotrebujem, aby sa tá háveď nanosila do dedových kabátov.“

Stalo se to jen jednou, když nedovřela velkou komodu v komoře, ve které měla schované dědečkovy věci, a myši si v ní udělaly hnízdo. Od té doby jim u nás pšenka nekvetla. Babička zašla ve svém odporu tak daleko, že dokonce nejedla ani černý rybíz. Tvrdila, že jí smrdí po myších. Nevěděl jsem přesně, jak smrdí myši. Nejspíš asi jako černý rybíz.

···

Šel jsem podél potoka, u kterého jsem si hrával jako dítě, a také kolem zříceniny, do které bych nevkročil ani pod pohrůžkou smrti. Kluci ve vesnici říkali, že v ní straší duch staré cikánky, která se tam jednou oběsila. Zřejmě každá vesnice má svého podivína, ale tady jich bylo nějak více.

Například babiččin soused. Snil o bohatství, a tak na svém poli nasadil jen jahody, které mu jeden rok všechny pomrzly a druhý zase shnily. Jindy zase všude vysel mák, což se ale nelíbilo starostovi, takže se obrátil na policii. Pak nakoupil pávy, ale ty mu pro změnu zakousl nějaký toulavý pes. Nakonec začal pálit slivovici a s přibývajícími lety mu chátral nejen zrak, ale rovněž celé hospodářství.

Na konci vesnice bydleli Kramárovi. V té rodině zase běhaly ženy po střechách. Stará Kramárová se pokoušela nejméně devětkrát skočit ze střechy a mladé to asi zdědily po ní. Babička mi říkala, že i obě její dcery si už taky zalítaly. Jedna si zlomila nohu a ta druhá obě zápěstí. Opravdu zvláštní záliba.

Nedaleko hospody bydlel vdovec se synem. Táta mlátil kluka tak surově, že jednoho dne mladému přeskočilo a otci zasadil jedenáct bodných ran. Pak sedl na motorku a dojel do vedlejší vesnice na diskotéku. Žádná z ran nebyla smrtelná, ale jeho otec v té garáži do rána vykrvácel.

Poslouchal jsem ty příhody s otevřenými ústy a občas se mi zdály děsivé sny, ale babička mě pak ráno pohladila po hlavě a řekla:

„Borisko, život je občas ten najtažší.“

Když ponechám stranou tyto horory, zůstaly mi samé krásné vzpomínky. Na bunkry, které jsme si stavěli s kamarády, na to, jak jsme v bunkrech hráli karty, na tajné spolky, které jsme založili, na poklady, které jsme zakopávali. No a taky na honěnou, která patřila k hlavnímu programu dne. Naháněli jsme se po celé vesnici. Na šňůrách ve dvoře viselo povlečení na peřiny, do něhož jsme se občas zamotali, a já jsem jednou dostal nařezáno od sousedky, protože jsem jí strhl celou tu šňůru i s prádlem.

Další zábavou bylo skákání přes potok. Jednou jsem si při doskoku rozsekl na rozbité láhvi od piva nejen tenisku, ale i patu. Babička lomila rukama a mně se udělalo zle z bolesti a krve, která mi zabarvila celou ponožku a tenisku do ruda. Z celého zážitku jsem si ale nakonec pamatoval jen laskavé oči doktora, když mi tu patu šil, a babiččin čerstvě upečený švestkový koláč, který voněl skořicí a který mi donesla přímo do postele.

Kráčel jsem po ulici vydlážděné mými vzpomínkami a podvědomě mě to táhlo k lesu. K JEHO dílně. Už dávno tam nestála, dům si koupili nějací mladí manželé a celý ho přestavěli. Zmizel i rezavý drátěný plot, do kterého jsem pokaždé zasunul prsty a přikládal k němu tvář, abych MU byl blíž. Chodil po své dílně svlečený do půl těla a já jsem se okouzleně díval na jeho nahou hruď a toužil jsem se jí dotknout. Kývl mi vždy na pozdrav, a když přišel blíže k plotu, okouzleně jsem vdechoval vůni jeho potu a čerstvých dřevěných hoblin. Když už jsem měl pocit, že pod pohledem jeho tmavých očí exploduji, sklonil jsem se k jeho černobílé fence, která vrtěla ocasem jako šílená a přes plot mi olizovala ruce. O sexu jsem tenkrát nevěděl ještě vůbec nic, ale ten horký jazyk na mé dlani a blízkost toho muže mi působily takovou rozkoš, až jsem omdléval.

„Zanes to babičce,“ podal mi jednou vyřezanou vařečku a já jsem si ji celou cestu přikládal k nosu. Voněla jehličím a jeho rukama.

Ten muž byl mou nejkrásnější a největší dětskou láskou. Pamatuji si, jak jsem se rozplakal, když mi babička na začátku následujících prázdnin řekla, že se odstěhoval. Nechápala, proč mi je to tak líto, tak jsem ze sebe vykoktal, že jsem měl moc rád jeho psa.

Jednou budu takového muže mít, říkal jsem si ještě dlouho potom, co zmizel z mého života.

11. KAPITOLA

„A ty ses nechtěl jít podívat na tu Markovu svatbu?“ zeptala se mě máma v neděli večer.

„Ne, nechtěl,“ odpověděl jsem klidně, ale známá křeč mi zkroutila vnitřnosti. Skvělé, žes mi to zase připomněla, mami, pro případ, že bych náhodou zapomněl a aspoň na okamžik na něj nemyslel.

Máma ležela na sedačce přikrytá lehkou dekou a násilím do sebe lila čaj, který jsem jí uvařil. Jíst nechtěla. Jakmile jsme totiž přijeli od babičky, přepadla ji zimnice. Uklidňovala mě, že to bude jen nějaká slabá střevní chřipka a že je to potřeba jen vydržet.

Ať to bylo cokoli, po několika hodinách byla slabá jako moucha.

„Už to přechází,“ uklidňovala mě, když si změřila teplotu. „Nemusíš u mě sedět. Můžeš jít ven, jestli chceš.“

Nechtělo se mi jít nikam. Zvláštní, když jsem byl u babičky, bylo mi fajn, ale od chvíle, co jsme se vrátili, mě pronásledoval nepříjemný neklid. Jako když se člověk bojí otevřít lékařskou zprávu, aby se něco nedozvěděl, přitom je ale nervózní přesně proto, že nic neví. Nechtělo se mi jít do města, bál jsem se, že mi každá ulice připomene Marka a všechno zase začne bolet. Nechtělo se mi jít ani do klubu. Proč bych tam chodil? Abych se díval na notoricky známé tváře a poslouchal notoricky známé řeči, které měly jen jednu pointu? Sex. Možná to bylo tím místem, alkoholem nebo hudbou, ale měl jsem pocit, že ta malá místnost je tak přesycená testosteronem, že kdyby někdo seškrábal ze zdi omítku, dala by se použít místo viagry.

„Zítra bys měla zůstat doma, jsi slabá.“

„Zítra už budu v pohodě, neboj se.“

„Tak tě aspoň zavezu, aby ses nemusela kodrcat autobusem.“

„To budeš hodný. Autíčko se ti líbí, že ano?“

Přikývl jsem. „Nemáš hlad?“

Zamračila se, jako kdyby jí někdo nabízel pražené kobylky. Šel jsem do kuchyně, umíchal tři vajíčka a opekl k nim dva tousty.

„Opravdu nechceš?“ pobízel jsem ji.

„Ne, ne, najez se sám. Opravdu nemám hlad.“

„Tak ti pustím nějaký film, souhlasíš?“ Dolil jsem jí čaj.

„A máš něco pěkného?“

„Lovce draků. Četl jsem tu knihu, líbila se mi.“

„Dobře, tak to tam dej.“

Byl jsem zvědavý na filmové zpracování a bál jsem se, že mě zklame jako spousta jiných filmů, které se nedokázaly přiblížit literární předloze. Máma uprostřed filmu usnula, tak jsem ji přikryl a díval se dál sám. O půl desáté večer mi pípla na mobilu esemeska. Byla od Renáty. Snažně mě prosila, abych zašel do klubu. Hodil jsem na sebe mikinu a vyběhl ven. Renča se ke mně přiřítila jako vždycky.

„Jéé, Borisi, musíš mi s ním pomoct. Nechce jít domů a je mu zle.“

Mluvila o Olafovi. Ležel na barovém pultu a plakal. Asi si budu muset udělat nějaký rychlokurz psychologické pomoci, pomyslel jsem si a jemně jsem ho oslovil.

„Bo-risi, kama-ráde můj,“ objal mě kolem ramen. „Je to úplně na hovno. Všech-no.“ Byl opilý jak doga a obličej mu ještě pořád hrál několika odstíny modro-zeleno-žluto-fialové. Kam se na něho hrabal Alice Cooper?

„Pojď, Olafe, svezu tě domů,“ nabídl jsem mu. Udiveně se na mě podíval. „Domů? Já ne-mám domov.“

Přehodil jsem si jeho ruku kolem krku a podepřel ho. Renča ho podepřela z druhé strany.

„Ce-lý život je na pi-ču,“ zamumlal, když jsme ho vyvedli na ulici, pak se předklonil a hodil šavli. Jen tak tak jsme stihli uskočit.

„Doufám, že se mi nepozvrací i v autě,“ řekl jsem Renče.

Během cesty do jejího bytu jsem minimálně jednou překročil rychlost, ale zápach, který vycházel z Olafových úst, mě stále omračoval. Cestu výtahem Olaf zvládl bez újmy na zdraví. O mně se to ovšem říct nedalo, celou dobu jsem měl žaludek až v krku.

„Udělej mu silnou kávu,“ poradil jsem Renče. „A zatím ho neukládej do postele, aby ti to tam celé nepozvracel.“

„Zvládnu to, Borisi. Tenhle týden to je už potřetí, co se takhle opil,“ řekla smutně odevzdaným hlasem.

„Renáto, měla by sis najít jiného muže,“ řekl jsem jí vážně.

„Jiného? Proč? Mám Olafa ráda.“

Natáhl jsem k ní ruku a pohladil ji po vlasech. „Promiň.“

„Ty promiň, že jsem tě zase zavolala. Ale nevěděla jsem, jak ho odtamtud dostat. A bála jsem se, že Kornel bude chtít zavolat policajty.“

Kornel byl majitel klubu. Tlustý zrzek, který nosil mezi zuby párátko a měl chovnou stanici yorkshirů. Někdy nám donesl ukázat štěňata. Pobíhala po klubu jako Gremlini a Kornel do nás hučel, abychom dávali pozor, kam šlapeme. Občas jsem uvažoval, co mu vynáší více, jestli gay klub s proklatě drahým pitím, nebo prodej těch malých čoklů.

„Nic se neděje, Renčo, rád jsem ti pomohl.“

Když jsem se vrátil domů, máma ještě tvrdě spala. Bylo mi líto ji budit, ale musel jsem. Odešla do svého pokoje poslušně jako dítě.

„Děkuji,“ zašeptala v polospánku a zmuchlala si pod sebe přikrývku. Potichu jsem si vyčistil zuby a lehl si. Po dvou hodinách mě vzbudilo pípnutí mobilu. Mžoural jsem rozespale na displej – žádná přijatá zpráva. Ani od Marka, ani od Modrookého, ani od Olafa. Zůstala už jen jedna možnost – hrabalo mi. Zmáčkl jsem tlačítko a vypnul mobil.

„Máte smůlu, chlapi.“

12. KAPITOLA

V práci se dva týdny nedělo nic zlého, což nevěstilo nic dobrého. Kastrol byl klidný a nová ženská posila si vedla úplně bezchybně. Leoš nám sice tvrdil, že je to jen divadlo, aby nás zmátla a my si před ní přestali dávat pozor, já měl ale jiný názor.

„Nejsi tak trochu paranoidní?“ zeptal jsem se ho na obědě.

„Já jsem náhodou ráda, že ji tu máme, je šikovná,“ zastala se jí také Elenka.

„Nejsem paranoidní, Kastrol se chová naprosto nestandardně. Za tím něco bude.“

„Kastrol je korunovaný vůl, ale ta kočka je fajn. Pozoruji ji už dva týdny.“

„Boris se nám zamiloval,“ usmála se Elenka šibalsky. „Všimla jsem si, že i ty se jí líbíš. Tak šup, šup, Borisi.“

Šup, šup?

Elenka byla sice sympatická, ale občas se zajímala o drby typu kdo, kde, s kým a za kolik a přeháněla.

„Ta kočka je docela fajn,“ zopakoval jsem. „To je všechno.“

„Jo, má celkem slušné kozy a prdel,“ ušklíbl se Leoš.

„Leoši!“

„Promiň, Elenko, má jen o trochu lepší kozy než ty.“

Elenka se rozesmála. Nikdy jsem vlastně nevěděl, jestli Leoše provokovala, nebo se snažila o jeho převýchovu.

„No, ale k věci. Já těm dvěma nevěřím. Proč se ten kýbl hoven najednou tváří mile jako majitel čínské restaurace?“

„Já uvažuji o něčem jiném. Že bych si mohl říct o dva tři dny dovolené, když je teď Kastrol takový miloučký. Chtěl bych jet koncem měsíce do Itálie.“

Leoš polkl tak prudce, až mu nadskočil ohryzek.

„Nikdy jsem nepochyboval, že jsi z nás tří nejgeniálnější. Vezmeš mě s sebou?“ řekl Leoš prosebně.

„To myslíš vážně?“

„Smrtelně.“

„Počkat, počkat, chlapci. A co já?“ ohradila se Elenka.

„Ty s námi nemůžeš jet, musíš tady pracovat.“

„Kastrol vás na beton nepustí,“ zapochybovala.

„Neboj, zlomím ho,“ dušoval se Leoš.

Když jsme se vrátili z oběda, vyplnili jsme si lístky na dovolenou.

„Ne, ne, chlapci, to by vážně nešlo. Nemůžete přece odjet oba,“ zavrtěl hlavou Kastrol. „V žádném případě. I když jsem přesvědčený, že se pořád jen flákáte, nemůžu tady nechat Elenku samotnou, a ohrozit tak chod celé redakce.“ Zatvářil se vyděšeně, jako kdybychom ho nutili sabotovat brzdící zařízení na vysokohorské lanovce anebo dát nějakému dítěti do kočárku škorpióna.

„Elenka to zvládne, vždyť jde jenom o čtyři dny. A kromě toho tady nebude sama, bude s Lucií. Lucka je fakt šikovná,“ lísal se Leoš jako kočka.

„Divím se, že dělá jen korektorku, má na víc,“ přidal jsem se.

Kastrol zalapal po vzduchu. Mat po prvním tahu. Buď přizná, že jeho neteř zase není tak dobrá, nebo nás pustí. Pustil nás.

„Všiml sis něčeho?“ zeptal se mě Leoš venku.

„Že se potí,“ odpověděl jsem.

„Ne. Byl přihlášený na SEZNAMCE. To jsem neměl vidět!“

„Ještě mi řekni, že sis stihl přečíst i jeho nick.“

„Osamělý romantik.“

„Myslíš na to samé jako já?“

„Určitě.“

Náš plán byl prostý. Založíme si profil pod ženským jménem, pověsíme tam nějakou sexy fotku a začneme mu psát. Nevěděl jsem, na co se těšit dříve. Jestli na tu hru, nebo na dovolenou.

···

Na večer jsem k nám pozval Sofi. Máma měla nějakou akci s dětičkami a zavolala mi, že se určitě zdrží. Ve volném čase se angažovala v občanském sdružení, které pomáhalo týraným dětem, a Sofi se mi smála, že ochranářské sklony mám po ní.

„Vezmi mě s sebou,“ zaprosila, když jsem jí řekl o dovolené.

„Žabko, rád bych, ale jedu s kolegou.“

„Jsi do něj zamilovaný?“

„Ty hlupáčku, proč bych měl být zamilovaný do každého chlapa, který se ocitne v mojí blízkosti? Copak ty jsi hned zamilovaná do každého?“

„Ne, ale s těmi, do kterých nejsem zamilovaná, nejezdím na dovolenou.“

„Opakuji, nejsem do něj zamilovaný.“

„Tak budeš,“ předpověděla mi.

„To těžko, nejsem blázen, abych se zamiloval do heterosexuála.“ Tvářil jsem se rozhodně a sebejistě, pravda však byla taková, že se mi Leoš strašně líbil. Vyzařoval z něj takový sexappeal jako ze žádného muže, kterého jsem znal.

„Ale je to možné, ne?“ zeptala se mě Sofi zkoumavě.

„Jasně že ano. Proč tě to zajímá?“

„Ale nic. Jen mě to tak napadlo.“

„Znám tě, Sofi. Nikdy se neptáš jen tak.“

„Tak dobře… mám pocit, že se do mě zamilovala jedna kolegyně.“

„I já bych se zamiloval, kdybych byl tvá kolegyně.“

„Borisi, já tě zbiju,“ hodila po mně polštářem.

„Dobře, zamilovala se do tebe jedna kolegyně a dál?“

„Strašně mě to mrzí. Rozuměla jsem si s ní. Asi nejvíc ze všech.“

„A teď si s ní už nerozumíš?“

„Rozumím, ale začínám si podvědomě dávat pozor. Ještě nedávno bych ji bez problémů objala nebo pohladila. Najednou to dostává jiný význam.“

„Rozumím.“

„Nechci ji ranit, ale ani jí dávat naději. Vůbec nechápu, jak ji napadlo, že bych já mohla být…“

„Jsi sama,“ upozornil jsem ji. „Odmítáš mužskou pozornost. Mám pocit, že jsi mi nedávno přesně něco takového říkala. A když je mladý člověk sám a vyhýbá se pozornosti opačného pohlaví…“

„Nejsem lesba, Borisi.“

„Já vím, Sofi, ale ona to neví.“

„Asi máš pravdu. Asi jí to budu muset říct. Fíha, to teda bude.“

„Zvládneš to, máš na to školy,“ popíchl jsem ji.

„Máš pravdu, tohle zvládnu. Nezvládám jiné věci. Například vlastní mámu, její demonstrativní oplakávání Filipa a všechno kolem,“ povzdechla si zhluboka.

„Sofi, mrzí mě, že na Filipa žárlíš, je to hloupost. Ty jsi ty a on byl on. Nemá smysl se porovnávat.“

„Já se neporovnávám. Je v tom něco jiného.“

„Co jiného?“

Sofi se zamračila a pak překvapivě navrhla: „Dáme si nějaký film?“

Něco se s ní dělo a já jsem nedokázal přijít na to, co ji trápí, protože kdykoli jsme to nakousli, změnila téma. Věděl jsem, že si s mámou nerozumí, věděl jsem, že bratrova smrt ji ranila, ale nerozuměl jsem tomu, proč se přede mnou uzavírá do sebe. Byli jsme přece nejlepší přátelé.

13. KAPITOLA

Následující týden mě Sofi tak dlouho přemlouvala, až jsem ji s sebou vzal do klubu.

„Pořád mi vykládáš o svých kamarádech a nikdy mě mezi ně nevezmeš,“ dodala vyčítavě. Tak jsem nakonec souhlasil.

Kráčela vedle mě tanečním krokem, dlouhé kaštanové vlasy se jí leskly jako v reklamě na Pantene a na tváři měla svůj věčný úsměv.

„Já se tak těším.“

„Neblázni, Sofi. Je to jen normální klub, nakouřeno, hlasitá hudba, pár otrapů, několik zoufalců se sebevražednými sklony, nějaký uhrovitý puberťák, který si myslí, že tam musí chodit, protože je to IN, k tomu majitel s hlavou zaraženou přímo mezi nabouchanými rameny, který se tě bude snažit dostat, a baby, které si občas neví rady samy se sebou, a tak dělají hlouposti.“

„Chceš mě odradit, ale to se ti nepodaří,“ smála se.

Nakonec to nebylo tak zlé. Ze známých tam byla jen Monika a Kiara, chyběl Schiller i Olaf s Renčou. Kornel si nás vůbec nevšímal, protože právě nadával nějakému neznámému chlapovi, aby šel buzerovat někoho jiného a někam jinam.

„Porušili jste zákon. Nemáte oddělený prostor pro nekuřáky,“ pištěl chlap a zároveň se krčil pod Kornelovým pohledem.

„Pane, mám takový dojem, že jste na špatné adrese,“ měřil si ho Kornel pohrdavým pohledem.

„Proč? Protože nekouřím?“

„Ano, tady totiž kouří všichni,“ rozchechtal se Kornel, kterému to přišlo jako dobrý vtip. Muž se zarazil a pak vybafl: „To je diskriminace, chtěl jsem si tady jen posedět.“

Celá scéna mi připadala strašně absurdní. Sofi se tiše rozesmála.

„Dobrý idiot, co?“ přišla k nám Monika a zkoumavě si prohlížela Sofi.

„Miluji takové slovní hříčky,“ řekla Sofi.

„Kde jsi ji schovával?“ obrátila se na mě Monika. Už měla svojí hladinku.

„To je Sofi a to je Monika,“ představil jsem je. Monika uchopila Sofinu ruku a věnovala jí jeden ze svých nejsmyslnějších pohledů. Bavil jsem se a Sofi zřejmě taky. Potom k nám přišla i Kiara, něco jsme vypili a trochu pokecali. Sofi se smála, já jsem se smál, Monika se smála, jen Kiara byla potichu. Na chvíli mi jí přišlo líto. Milovala Moniku nezdravou depresívní láskou a žárlila na každý její úsměv. A Monika tu její závislost pořádně zneužívala a balila každou ženskou, která se kolem byť jen mihla.

„Nepůjdete tancovat?“ vyzvala nás po chvíli. Šli jsme. Sofi tancovala skvěle. Přitiskl jsem ji k sobě. Ten náš klub měl v sobě fakt něco magického. Podívala se na mě a já bych přísahal, že…

„Sofi, škoda, že jsi žena,“ zažertoval jsem šeptem.

„To si nechej vytesat do skály,“ zasmála se Sofi, ale pak mě objala jako ještě nikdy a já jsem na chvíli zaváhal, jestli mě správně pochopila. Nikdy jsem nechtěl, aby byla muž. Chtěl jsem, aby byla žena. Měl jsem ji rád takovou, jaká byla.

···

Domů jsem se vrátil až před půlnocí a v hlavě jsem měl brutální zmatek a taky strach, aby Sofi všechno pochopila tak, jak jsem to myslel. Nedokázal jsem si představit, že bych o ni přišel.

Měl jsem ji rád, svým způsobem jsem ji miloval. Byla nádherná, úžasná, moudrá a citlivá, dalo se s ní o všem povídat a já jsem si s ní taky o všem povídal. Ale nemohl jsem s ní chodit, i když ona by to možná chtěla. Aspoň tak se mi to na chvíli zdálo – chvění jejího těla si nebylo možné poplést s ničím jiným. Byl jsem šťastný a nešťastný zároveň, protože jsem cítil, že mě miluje, ale přitom jsem věděl, že jí to nikdy nebudu moci opětovat. Nešlo o to, že bych s ní nemohl spát. Mohl bych. Jenže mě přitahovali muži, snil jsem o nich, toužil jsem po nich, chtěl jsem být s nimi. Sofi by si takový vztah nezasloužila a určitě by ho ani nechtěla. Ne, ne, to by bylo absurdní!

Na stole mi zavibroval mobil. Byla to Renča. Ach ne, teď jsem na ni fakt neměl náladu. V poslední době mi připadalo, že si mě plete s předmanželskou poradnou. Nemohl jsem Olafa přinutit, aby ji miloval, stejně jako jsem nedokázal zabránit tomu, aby se toulal po nocích a opíjel se do němoty. Nevěděl jsem, co přesně se stalo ten večer, když ho někdo přepadl, a ani jsem se necítil být povolán k tomu, abych to řešil. Ať už Olafa sžíralo cokoli, bylo to nad jeho síly. Opakovaně jsem se ho ptal, jestli nepotřebuje pomoc, opakovaně mě poslal do prdele. Nebyl jsem typ, který se vnucuje. Nemohl jsem jim pomoct.

Mobil na stole znovu zavibroval.

„Ano, Reni?“

Sofi měla pravdu, jednoznačně jsem trpěl ochranářským komplexem.

„Borisi, Olaf zmizel.“ Suché konstatování bez pozdravu a bez jediného vzlyku.

„Jak to myslíš, že zmizel?“

„No, není doma už pár dní.“

Hm, to vydržela celkem dlouho.

„Myslíš u něho doma, nebo doma u tebe?“

„Myslím u mě. Doma nebyl celý měsíc. Aspoň o tom nevím.“

„Reni, nezašil se u nějakého kámoše?“ zauvažoval jsem a vzápětí si začal nadávat. Do prčic, teď přijde hysterická scéna. Renča se však ovládla. Nenásledovalo žádné: Já kráva, mohla jsem si myslet, že se nezmění a začne mě podvádět s nějakým chlapem! Zazněl jen její klidný hlas: „Nevím, jestli se u někoho zašil, ale vzal si skoro všechny věci. Prošla jsem všechny skříně.“

„Vypadá to, že se odstěhoval.“

V tu chvíli se rozplakala. Slovo ZMIZEL vyhovovalo více její romantické duši. To, že se odstěhoval, mohlo totiž znamenat jen jedno – dostala kopačky velké jako vrata od garáže.

„Nevolal ti? Borisi, jste přátelé. Řekni mi pravdu, co ti říkal?“

„Reni, nevolal mi. Opravdu o ničem nevím. Poslední dobou byl ale strašně nešťastný, možná si jen potřeboval sám v sobě něco urovnat.“

„Borisi, neměl kam jít,“ vzlykala.

„Volala jsi jeho rodičům?“

„Ne, to jsem se neodvážila.“

Napadla mě spásná myšlenka. „A co škola? Tam bys mohla zavolat. Snad nesekl i se školou.“

„Jé, Borisi, to mě vůbec nenapadlo. Jasně, zavolám do školy nebo tam rovnou skočím. Díky. Jsi poklad.“

„Ať se ti daří, Renčo,“ popřál jsem jí.

Nevěděl jsem proč, ale zmocnil se mě divný pocit, že Olaf přistoupil k chirurgickému řezu. A to jsem tehdy ještě netušil, jak hluboký ten řez bude.

14. KAPITOLA

Leoš měl pravdu. Kastrol nakonec vylezl ze své ulity a začal vyvádět, jako kdyby si sedl na žehličku. Zákon schválnosti zafungoval a on se po několika dnech vrátil do redakce, přičemž na všechny strany mával nějakým papírem.

„Důsledně jsem vás varoval, abyste si dávali pozor na překlepy,“ řval, až mu na krku naběhly žíly. „Jaká zvěř poslaneckého průzkumu? Závěr, závěr jste měli napsat!“

Chtěl jsem mu říct, že ten titulek odmítám opravit, protože je úplně super, ale Leoš na mě varovně mrkl.

Lucka sklonila hlavu. „Promiňte, byla to moje chyba.“

Kastrol si ji naštvaně změřil pohledem a potom zamumlal: „Budu tě muset přesadit, moc se tady rozptyluješ. A tu vaši dovolenou si ještě promyslím,“ vypálil poslední úder směrem k nám a tvářil se přitom jako Napoleon křížený s doktorkou Cuddyovou. Ne, ne, ta na něj byla moc pěkná!

„Tak to jsi teda přehnal,“ zasyčel Leoš na Kastrolovu adresu. „Borisi, dneska nastudujeme tu SEZNAMKU, zdá se, že ten blbec má nějak moc času na buzerování.“

„Co máte v plánu, kluci?“ zajímala se Elenka.

„Ále, chci se mrknout do zákoníku práce, jestli tam není něco o povinnostech vedoucích pracovníků.“

Viděl jsem, že mu Elenka nevěří, ale už se dál nevyptávala. Když holky odešly na oběd, otevřeli jsme si server s Kastrolovou seznamkou a vyhledali Osamělého romantika.

„Ty vole, já normálně nevěřím vlastním očím, co to tady má?“ začal Leoš číst. „Čtyřicet let? Každý přece ví, že má o deset víc a nepomůže mu ani ta otřesná barva, kterou si patlá na hlavu.“

„Máš pravdu, každý ví, že má o deset víc a že je blbec, ale do profilu si to asi psát nebude.“

„No dobře, ale co když ho bude nějaká baba chtít vidět?“

„Pošle jí fotku z maturitního tabla. Jsem přesvědčený, že se od té doby výrazně nezměnil.“

„To je fakt, blbec byl a blbcem zůstane,“ ušklíbl se Leoš. „Podívejme se tady, co o sobě vyplodil.“

Je mi čtyřicet a žiji v hlavním městě. Moje práce vyžaduje velký vědomostní záběr, a tak se zajímám o vše – o politiku, psychologii, esoteriku i filozofii. Hledám originální ženu, která bude mladá tělem i duší. Chtěl bych, aby byla odvážná a nebála se občas porušit i nějaké konvence. Jsem romantický, mám rád tajemství, sushi a film Zachraňte vojína Ryana. Prosím, nepište mi, pokud o sobě v profilu nic neuvádíte. Taková komunikace může být problematická hned od počátku.

„Porušit občas nějaké konvence? Tss.“

„Možná to rád dělá v telefonních budkách. Nebo s igelitovým sáčkem na hlavě,“ zauvažoval Leoš.

„Nebo přivázaný k posteli. Možná by si chtěl zahrát se Sharon Stone.“

„Ne, má rád Toma Hankse,“ upozornil Leoš.

„A sushi,“ připomenul jsem.

„Dobře, tak se do toho pustíme. Jaké dáme té naší kočce jméno?“

„Je romantik, tak ho nesmíme odradit nějakou Sexy Lady anebo Dominou.“

„Dobře, mohla by se teda jmenovat Catrine,“ navrhl Leoš.

„Jako ta kost ze Základního instinktu?“

„Jasně, proč se tak blbě ptáš? Jen doufám, že ten film viděl. Do profilu jí dáme, že miluje hudbu, květiny a že chodí ráda bez spodního prádla.“

„Leoši, neblbni, vždyť se udělá už při přečtení toho profilu.“

„Dobře, tak dáme jen nějaký náznak.“

Po několika minutách byla Catrine na světě.

Mám modré oči, dlouhé vlasy a vysokoškolské vzdělání. (Nepředhodíme mu přece nějakou blbou trubku, když je takový machr.) Miluji mysteriózní filmy, sci-fi literaturu a písně Amy Winehouse. (Doufejme, že mu to bude něco říkat, když ne, tak si to vygúglí.) Toužím po někom, kdo dokáže vyplnit mé sny (někdy i neslušné) a kdo mi dá klíč od své třinácté komnaty.

„Ještě tam napiš, že ráda vaří a nezapomeň na ty ryby,“ připomenul Leoš.

Trochu jsem pochyboval o náklonnosti Kastrola k sushi, protože když jsme s ním byli na obědě, dal si segedínský guláš. Ale kdo ví? Možná se mu od té doby změnily chutě.

„Dobře, napíšu, že má ráda vůni starých knih, exotická jídla a japonské rybičky.“

„Bomba. Normálně jsem se do ní zabouchl,“ ušklíbl se Leoš. „Teď ji tam několik dní necháme pro případ, že by se náhodou podíval, kdy se zaregistrovala. Nemůže ho přece oslovit hned první den, to by nesežral. Je sice tupec, ale ne zas tak velký.“

„Jen aby si to do té doby nerozmyslel s tou naší dovolenou, fakt se na ni těším.“

„Neboj, nerozmyslí. Zbývá nám deset dní. Do té doby ho nažhavíme. Jo, kouknu se po nějaké fotce, kterou bychom tam dali. Ale zamkneme ji. Když ji bude chtít vidět, musí si říct o heslo. Chtěl tajemství, tak ho bude mít.“

···

Cestou domů mi na mobilu pípla esemeska. Byla od Marka. Váhal jsem, jestli si ji mám přečíst. Občas jsem se ještě probouzel s mokrými tvářemi. Ano, chlapi totiž také pláčou. Ale ta největší bolest mě už přešla. Teď jsem v sobě cítil jen prázdno. Přemýšlel jsem, jestli to prázdno chci znovu zaplnit Markem.

BORISI, MOHLI BYCHOM SE SETKAT? MARKO

Roztřásly se mi ruce. Proč jsem to vůbec četl? Nestačilo mi, že se mi přesně o tomhle zdálo? Že za mnou přijde a řekne, že se zmýlil, že udělal chybu, že chce všechno vzít zpět? Nemůžu se s ním setkat! Věděl jsem, že kdybych ho uviděl, kdyby se mě dotkl, zase bych v tom byl až po uši. Našel bych si tisíc důvodů, proč to můžeme znovu dělat, a pak bych při té představě tisíckrát zemřel. Nic nebylo za mnou. Stiskl jsem DELETE a zprávu jsem vymazal. A jako kdyby toho ještě nebylo dost, večer mi zavolala Renča, že Olaf nechodí ani do školy a ona fakt neví, co má dělat.

„Zavolej jeho rodičům, Reni, víc ti opravdu nedokážu poradit.“

Tak jako tak na tom už nesešlo. Jestli se jí chce Olaf zbavit, rozhovor s rodiči už nic nepokazí. Jestli se jen někam vypařil, rodiče by o tom možná mohli vědět.

K prvnímu semestru psychologie si přihodím ještě i základy kriminalistiky.

15. KAPITOLA

Chtěl jsem smazat smutný dojem, který ve mně zůstal po návštěvě klubu. Navrhl jsem proto Sofi, že ji vezmu s sebou k babičce. Máma nechtěla jet, protože se necítila dobře.

„Řekni babičce, že jestli bude ta želatina dobrá, tak jí koupím více. A taky jí připomeň, že tenhle lék musí brát každé ráno,“ asistovala mi máma, když jsem si ukládal do tašky věci pro babičku. „Neboj se, řeknu jí všechno. Nemusela jsi běhat do lékárny, mohl jsem to vyzvednout po cestě.“

„Stejně jsem si potřebovala koupit léky proti bolesti,“ zašeptala máma a chytla se za břicho.

„Měla bys jít k doktorovi. Nelíbí se mi to. A jsi strašně bledá.“

„Půjdu, půjdu…“ uklidňovala mě. Nepodařilo se jí to.

Sofi mě čekala u auta. Vypadala nádherně. V kaštanových vlasech měla čelenku, na sobě rifle se zelenou halenkou doplněnou nepostradatelnými korálky. Vypadala jako hippie.

„Už se tvojí babičky nemůžu dočkat,“ přivítala mě polibkem na tvář.

„A mě se taky nemůžeš dočkat?“

„To si ještě rozmyslím.“

Zkoumavě jsem se jí podíval do tváře. Hledal jsem náznak nějakých rozpaků, nic jsem tam však nenašel. Na přední sedadlo vklouzla půvabně jako tanečnice a pak se na mě usmála. Naladil jsem hudbu a vyjeli jsme. Sofi si prozpěvovala společně s cédéčkem, chyběl nám už jenom kabriolet, jinak jsme byli jako v americkém filmu. Tak jsem jí to i řekl. Pokývala hlavou a pak se najednou zeptala: „Všiml sis, že v každém americkém filmu je černošský soudce a přinejmenším jeden homosexuál?“

Rozesmálo mě to: „No a?“

„No a nic. Jen mě rozčiluje, když jsou homosexuálové ztvárnění jako afektovaní zmalovaní klauni v růžovém oblečení, kteří směšně špulí rty, uhlazují si ofinu a pijí kávu s odtáhnutým malíčkem. Myslím si, že přesně tohle vzbuzuje u lidí odpor. Nevím, čím to je, možná utkvělou představou, že muž má vypadat a chovat se jako muž.“

„Máš pravdu,“ přisvědčil jsem.

„A ještě mě štve, že ve filmech hrají buď prostituty, narkomany, sebevrahy, nebo oběti násilí.“

„Sofi, ale občas to tak opravdu je.“

Vzpomněl jsem si na Olafa, kterému někdo rozmlátil obličej, a na Schillera, který se netajil tím, že od svých bohatých přátel dostává peníze. Vzpomněl jsem si na zoufalce na městských záchodcích a na hluboké rány, které měla Kiara na zápěstích.

„Borisi, já tě miluji. Mluvím o skryté diskriminaci a ty se jí ještě zastáváš. Vím, že jsou mezi vámi narkomani, sebevrazi a promiskuitní jedinci, protože přesně takoví jsou i mezi námi. Syn mého kolegy má problém s drogami, moje sestřenice nedávno spolykala celou lahvičku léků a můj bývalý má od našeho rozchodu už čtvrtou ženskou. Ale nikoho ani nenapadne, aby řekl: No jasně, vždyť je to heterák. Chápeš?“

„Sofi, kdybys chtěla dělat politickou kariéru, tak tě budu volit. Jsi nádherná, když se rozčiluješ.“

„Nerozčiluju se, jen přemýšlím. Momentálně je moderní psát o homosexuálech, dělat výzkumy veřejného mínění. Lidé se dušují, že jim to nevadí. Chápeš, co vlastně říkají? Nevadí mi, že je někdo homosexuál. Sakra, kdo kdy slyšel větu: Nevadí mi, že je někdo heterosexuál!“

„Sofi, je to problém většiny a menšiny. V lidstvu to tak funguje odjakživa. Většina převálcuje menšinu.“

„To je složitější. Není to vůbec jenom o menšině a většině. Je to o moci. Někdo určí, co je správně, a lidé to přijmou, aniž by se nad tím zamysleli. Kdysi dávno končili v plamenech na hranici lidé s rezavými vlasy. Jen proto, že někdo rozhodl, že se údajně spolčili s ďáblem. Dodnes nazýváme některé země a zvyky barbarskými, protože je tak někdo pojmenoval. Dovolíme, aby naše mínění ovlivňovali jednotlivci, a ani se nezamyslíme nad tím, jestli mají pravdu. A teď rozhodně nemluvím jen o homosexualitě, mluvím o všem.“

„Nezapomeň se někdy i nadechnout,“ přerušil jsem ji.

Opravdu se nadechla a pokračovala: „Například taková móda. V šestnáctém století byla ideálem krásy kyprá žena. Dnes? Vyhublé manekýnky z domu hrůzy. Nemám problém s postavou, ale spousta lidí ano. A víš, co je na tom nejšílenější? Tloušťka je často důsledkem ponižování a nedostatku lásky. Mnozí z těch lidí nejsou tlustí, protože mají hlad, ale jedí proto, že byli odmítáni a ponižováni. Nikdo z nás si nedá ani trochu práce s tím, aby se nad tím zamyslel. A víš proč? Protože dnes letí štíhlí lidé. Jsou v každé reklamě, v každém filmu, v každém časopise. A tak se při pohledu na tlustého člověka všichni mračí a ještě více tím prohlubují jeho frustraci. Uf, radši toho nechme...“

„Nevadí mi, že jsi ukecaná, nevadí mi dokonce ani to, že jsi hetero,“ řekl jsem vážně. Sofi se rozesmála.

„Tak ještě něco na tohle téma. Nedávno jsem v parku viděla nádhernou příhodu. Jedna maminka poprosila svou dceru, aby zanesla kyblíček chlapci, který si hrál na písku. Dítě se rozhlédlo a zeptalo se: ‚Tomu chlapci v červeném tričku?‘ Maminka přikývla a holčička mu ten kyblík podala.“ Sofi se na chvíli odmlčela a pak dodala: „Ten chlapeček byl černoch, ale ta holčička vůbec neřešila barvu jeho kůže, jeho víru, jeho sexuální orientaci nebo politické názory. A nebude to řešit, dokud ji to nenaučí její rodina, škola nebo média.“

Ano, bylo to tak. Neměl jsem k tomu co dodat.

Sofi zesílila zvuk a vrátila se ke svému úchvatnému karaoke. Vydrželo jí to celou cestu.

···

Babička byla u vytržení.

„Ná, ale Borisko, som taká sčastlivá, že si mi dovjedol svoje dievčatko.“

„Babi, Sofi je jen moje kamarádka.“

Babička mě ale neposlouchala. „Sofinka moja milená, všecko o tebe vím, Borisko o tebe stále rozpráva.“

Sofi se na mě překvapeně podívala.

„Podte dalej, deti, nakrájam vám koláčik. Piekla som jablčník. Tušila som, že sa niekto zastaví.“

Babička pekla každou sobotu.

„To víš, Borisko, občas sem pribehne susedka, občas sa zastaví pán farár. Člověk mosí mat niečo na pohostenie,“ vysvětlovala mi.

Jablečný koláč byl ještě teplý.

„A mamka prečo neprišla?“ vzpomněla si babička, když jsem jí podal léky.

„Nebylo jí dobře. Tento měsíc už potřetí. Nějaká divná slabost.“

„No vidíš, mne nakupuje lieky, hoci mne nyšt není a ona nejde na vyšetrenie. A pritom by mala. Tuto susedovie Kristínka. Pár týdnov a bolo po nej. Vraj prišla neskoro. Ale nebudem ťa strašiť, Borisko.“

Uvažoval jsem, jaké by to bylo, kdyby mě strašit chtěla.

„Ach, čo som to len… Jáj, Borisko, dúfam, že prídete na moje narodeniny. Pozvem aj Kláriku s detmi. Šak nech sa rodina postretá.“

„Babi, vždyť je to až za tři měsíce.“

„Jaj, Borisko, ani nebudeš vedieť, ako to uletí. A prived potom aj Sofinku, budem sa tešit.“ Pohladila ji po ruce.

Zalovil jsem v kapse. „Jo, babi, donesl jsem ti mobil. Myslel jsem… Víš, nemáš telefon. Kdybys něco potřebovala nebo kdyby se ti udělalo zle.“

„Ale Borisko mój, to mi ty nedávaj, šak ja tomu nerozumím.“

„Babi, není to nic složitého. Podívej se, tady si vyťukáš číslo, napíšu ti na papír všechna důležitá, a pak jenom stiskneš zelené tlačítko. A když ti někdo zavolá, taky stiskneš jenom to tlačítko. Zavolám ti ze svého mobilu, abys viděla, jak to funguje.“

Vyšel jsem na dvůr a zavolal. Mobil začal na stole poskakovat a babička natáhla krk jako želva.

„Stiskni ten zelený knoflík, babi,“ zavolal jsem přes dveře.

Babi stiskla zelené tlačítko.

„Zvedni to, babi,“ napovídal jsem jí.

„Ná, ale šak to nemá žádne slúchadlo.“

Po opakovaném výcviku babička přece jen něco pochopila.

„Odložím ho do prádelníka, aby sa nerozbil,“ ubezpečila mě babička.

Sofi zadržovala smích.

„Zůstanete na oběd, děti? Udělám králíka. S nádivkou.“

V ústech se mi okamžitě začaly sbíhat sliny. „Dobře, babi, už se nemůžu dočkat. Ale ukaž mi, s čím ti mám pomoct…“

„Tu pri varení nepotrebujem nyšt, ale ak by si mi vybielil letnú kuchyňu, to by som sa tešila. Nech je na poriadku, ket prídete na tú oslavu.“

Babička mi půjčila montérky po dědečkovi a Sofi dostala vybledlou flanelovou košili. Škoda, že jsem si zapomněl vzít foťák. Vypadali jsme sice jako mongolští pastevci jaků, ale za dvě hodiny jsme byli hotovi. Umyli jsme se v koupelně, kde byl malý bojler na teplou vodu, a zasedli ke stolu. Babička se před obědem pokřižovala a já jsem se úplně spontánně přidal. K tomu vyšívanému obrázku na stěně a kříži nade dveřmi to tak nějak patřilo.

Cestou domů jsme mlčeli.

„Měl jsi jí to říct, Borisi,“ řekla mi Sofi, když jsme se loučili. „Pro babičku to bude šok, ale kdo ví? Třeba to nakonec pochopí. Má tě ráda, nemůžeš jí lhát donekonečna.“

Měla pravdu. Lhalo se mi čím dál tím hůř.

16. KAPITOLA

Kastrol zareagoval na první i druhou zprávu úplně vlažně. Leoš mě uklidňoval, že je všechno v pohodě, že šéf je jenom nervózní jako stará děvka, takže je třeba mu dopřát trochu času. Ve třetí zprávě ji oslovil drahá Catrine a požádal ji o klíč k albu. Catrine mu odepsala, že se ještě dostatečně neznají, zato však přidala popis své ložnice a v další zprávě i obsah knihy, kterou právě čte, a značku své voňavky. Kastrol jí popsal pohled ze svého okna (to určitě vyhrabal ještě někde z gymplu) a pochlubil se sledováním erotického filmu, který běžel na ČT2. Přidal také svou recenzi, slovo od slova opsanou z netu. Ověřili jsme si to. Poslední zprávu zakončil přáním, že by se chtěl jednou na takový film dívat s ní a nejen to. Skoro jsem se při takové představě pozvracel.

„Teď se na chvíli odmlčíme, ať se trochu podusí ve vlastní šťávě. Určitě bude uvažovat, kde udělal chybu.“

„A co když se už neozve?“

„Borisi, neštvi mě. Fakt si myslíš, že takovému volovi někdo napíše více než jednu zprávu? Četl jsi přece ten jeho výhled z okna. To teda radši půjdu na koncert chrámového zpěvu, než číst něco takového ještě jednou. Je potřeba ho podusit.“

Leoš se nemýlil. Kastrol šílel. Následující dny nám vbíhal do kanceláře každých patnáct minut a v pátek nás dokonce seřval za nepořádek na stole. Do pondělí však měla Catrine v mailu šest zpráv.

Sobota 17:17

Milá Catrine, čtu si tvá slova stále dokola. Představuji si tě v té květinové ložnici úplně nahou.

Romantik

Neděle 10:02

Milá Catrine,

nemohl jsem celou noc spát. Cítil jsem tvou vůni.

Romantik

Neděle 11.24

Milá neznámá přítelkyně,

velmi netrpělivě čekám na tvá slova. Doufám, že ses neurazila.

Romantik

Neděle 14:37

Dvě hodiny jsem se toulal po městě a myslel na to, že jsi možná někde nablízku.

Romantik

Neděle 16:43

Milá Catrine,

ozvi se, prosím.

R.

„Jsme bezcitné svině, uvědomuješ si to?“ obrátil jsem se na Leoše.

Ten mezitím otevřel poslední zprávu.

Pondělí 07:18

Moje milá přítelkyně,

nerozumím tomu, proč ses odmlčela. Stalo se něco? Chci ti říci, že jsem po opětovném přečtení tvých řádek pochopil, že jsem našel někoho, koho jsem dlouho hledal.

Ozvi se, prosím. Tvůj oddaný

R.

„Super, teď ho máme tam, kde jsme ho chtěli mít,“ zaradoval se Leoš.

„Jestli se nemýlím, teď bude následovat útok na jeho něžné city.“

„Nemýlíš se. A po jeho odeslání naběhneme ke Kastrolovi a necháme si potvrdit dovolenou. Takže se okamžitě pusť do nějaké pořádné romantiky.“

Zprávu pro Kastrola jsem měl hotovou během několika minut.

Milý Romantiku,

promiň, že jsem se tak dlouho neozvala. Moje devítiletá dcerka (nepsala jsem ti dosud o ní, doufám, že se nezlobíš) dostala vysokou horečku, a tak jsem s ní trávila v nemocnici veškerý volný čas. Lékaři měli podezření na zápal mozkových blan, ale nakonec se to nepotvrdilo. Ani nevím, proč ti to všechno píšu, pokládala jsem naše zprávy spíše za hru. Můj život je plný zklamání, tak asi proto. Ty jsi však způsobil, že jsem ti začala důvěřovat.

Těším se na tvé další řádky.

Catrine

„To je brutální. Kdybych byl na Kastrolově místě, normálně mě rozpláčeš,“ pokýval Leoš uznale hlavou a dal mi pokyn, abych to odpálil.

O hodinu později nás Kastrol zavolal k sobě. Usmíval se jako právě upečená velikonoční bábovka. Měl jsem dojem, že se tak i leskl.

„Ta vaše dovolená… Kdy na ni nastupujete?“

„Ve středu.“

„Dobře, dnes a zítra se trochu více věnujte Lucii. Ukažte jí všechno, co je třeba, aby vás mohla zastoupit.“

Přikývli jsme jako malí kluci.

„Elence vzkažte, že tu budu celý týden a že se na mě může kdykoli obrátit.“

To určitě! Budeš celý den čumět do počítače a čekat na řádky od své sladké Catrine.

„Přeji vám šťastnou cestu,“ usmál se Kastrol blahosklonně.

Lucku jsme za dva dny naučili všechno, co potřebovala. Nespletli jsme se v ní. Byla opravdu šikovná. Kdo se však spletl, byla Elenka – Lucka si nevšímala mě, ale Leoše.

Před odjezdem jsme Kastrolovi poslali další ze série vroucných vzkazů a já jsem večer vyzvedl Leoše před jeho domem. Rozhodli jsme se cestovat v noci.

···

Původně jsme chtěli letět do Florencie, nakonec jsem však Leoše přemluvil, abychom jeli autem a udělali si menší okruh po Itálii.

„Jestli ti nevadí, že budeš upíchnutý za volantem, můžeme jet klidně autem,“ pokrčil Leoš rameny.

Nevadilo mi to. Řídil jsem rád. Leoš se ukázal jako neocenitelný společník, navigátor, zpěvák a vypravěč. Usnul už na rakouských hranicích. Cestou se vzbudil jen jednou a řekl, že jestli nebude moct okamžitě jít na záchod, asi ho to roztrhne. Na pumpě, kde jsem tankoval, se vzbudil podruhé, natlačil do sebe bagetu s kuřecím masem, sýrem a salátem, zeptal se mě, jestli bylo po cestě hodně aut, pak si sklopil sedadlo a znovu usnul.

Po šesti hodinách jsem měl oči jako škvírky, nohy i zadek dřevěné a za krkem mě bolelo, jako kdybych spal celý týden v krabici metr na metr, ale nakonec jsme byli na místě.

Začali jsme Benátkami. Na náměstí Svatého Marka jsme pořídili kupu fotek, v obchodech jsme si vyzkoušeli asi osmdesát karnevalových masek a večer jsme se nacpali paprikami smaženými na česnekovém oleji.

V Bologni mě Leoš donutil ochutnat místní specialitu ze slavné boloňské šunky přesto, že uzeniny moc nemusím. V Ravenně jsme kromě nádherného chrámu San Vitale zašli taky do nejkrásnější tržnice, jakou jsem kdy viděl. Koupili jsme si tam čerstvé croissanty plněné vanilkovým krémem a zapili je horkým cappuccinem. Leoš Ravennu už jednou navštívil, jako malý kluk s rodiči, a tak mi o ní udělal celkem slušnou přednášku a vláčel mě po všech tamních pamětihodnostech. A pak jsme celý den blbli u moře.

Třetí den nás čekala Florencie, tam jsem se pro změnu blýskl zase já. Životopis Michelangela jsem měl v malíčku.

Spali jsme v levných hotelech, které Leoš našel na internetu, a za poslední příhodu jsme si mohli sami.

Čtvrtý den nám začalo auto vypovídat službu. S tím jsem nepočítal. Civěli jsme do motoru jako husy do láhve od malinovky, ale nebyli jsme z toho nijak chytří.

„Kurva, doufám, že tu nezkysneme do zítřka,“ nadával Leoš, když se začalo stmívat.

Byl jsem unavený, hladový a mírně hysterický. „Musíme to blbé auto odtáhnout někam do servisu,“ řekl jsem rezignovaně.

„Dobře, zkusím někoho stopnout,“ navrhl Leoš a postavil se na krajnici.

Zastavilo mu páté auto v pořadí. Měli jsme štěstí. Řidič byl Chorvat a měl terénní vůz. Souhlasil s tím, že nás odtáhne do servisu. Když se ukázalo, že nám auto opraví až ráno, nabídl nám nocleh u sebe doma. Přemlouval jsem Leoše, abychom si našli nějaký jiný nocleh, jenže jemu se ten návrh líbil.

„Borisi, jsem unavený jako kanadský dřevorubec, nechce se mi nic hledat. Ten chlap vypadá v pohodě. Mám rád slovanskou pohostinnost.“

Chlap se jmenoval Zdravko a mně to přišlo směšné, protože vůbec zdravě nevypadal. Byl malý, hubený a žlutý v obličeji. Nedostatek pohostinnosti se mu ale vytknout nedal. Dům nebyl velký, ale byl blízko servisu, což jsem v naší situaci vážně ocenil. V přízemí byla velká obývací místnost s kuchyňským koutem a za ní ještě nějaké další pokoje. Když jsme vešli do domu, řekl nám, abychom si vybalili, a otevřel nám dveře do koupelny, ve které byl nejen sprchový kout, ale i vana, záchod a bidet. Chtěl jsem se osprchovat, ale Leoš vešel za mnou, tak jsem si jen opláchl obličej a ruce. Zatímco jsme se snažili polidštit náš vzhled, Zdravko ugriloval kuřecí steaky, které polil nějakou žlutou omáčkou a obložil čerstvou zeleninou. Zajídali jsme to bagetou a zapíjeli červeným vínem, jež stoupalo do hlavy rychleji, než jsem si přál.

Po večeři se Leošovi na tváři rozprostřel poněkud tupý úsměv, který signalizoval absolutní únavu, a já jsem se marně snažil udržovat smysluplnou konverzaci s naším hostitelem. Po chvíli nás Zdravko pozval do obýváku, dolil nám do sklenic víno a do přehrávače strčil kazetu s pornem. Leoš po několika minutách odmítavě zavrtěl hlavou a zeptal se, kam si můžeme jít lehnout. Celkem vděčně jsem se k němu přidal. Pokoj „pro hosty“ byl na konci chodby, jen s jednou postelí, zato obrovskou. Myslím, že jsem takovou ještě nikdy neviděl.

Zdravko odhrnul přikrývku, podal nám čistá prostěradla a naznačil, že si můžeme jít lehnout. Leoš se svalil skoro okamžitě a já jsem ho váhavě následoval. Kdybych nebyl tak unavený a nevypil tolik vína, možná bych zpozorněl a přišel na to, že tady něco nesedí. Ale byl jsem opilý, a tak mi sedělo všechno. I ta obrovská manželská postel, i ta Zdravkova pohostinnost.

V noci mě vzbudilo Leošovo nadávání a hluk, jako kdyby někdo spadl na zem. Leoš nahmatal vypínač stolní lampy a já jsem spatřil Zdravka, jak se krčí na koberci u postele.

„Ty úchyle jeden mrňavá, okamžitě odsud vypadni,“ křičel Leoš a hrabal se na nohy.

Protíral jsem si oči a mžoural do světla. Leoš nadával jako starý námořník a sbíral si z křesla své věci.

„Pojď, Borisi, padáme. Nezůstanu tady ani minutu.“

Poslechl jsem ho a rychle na sebe naházel oblečení. Zdravko něco blekotal, ale Leoš se po něm ohnal a jednu mu vrazil. Zdravko odletěl až ke stěně a zmlkl. Leoš si mezitím natáhl rifle a bledý zlostí se hnal ke dveřím.

„Otevři nám, ty prase,“ zakřičel na domácího a ukázal na dveře. Zdravko se přikrčil a proklouzl kolem nás ke dveřím. Jen co je otevřel, Leoš se vyřítil na ulici.

„Co se stalo?“ zeptal jsem se, když konečně zpomalil.

„Kurva, Borisi, ten zmrd mě normálně začal hulit. Buzerant zasraný.“

Leoš dál zuřil, ale já jsem se přesto pokusil o vtip. „Ani se ti nedivím, že jsi tak znechucený, vypadal fakt strašně.“

Změřil si mě zuřivým pohledem a pak naštvaně dodal: „Měl si pravdu, neměli jsme k němu chodit.“

„Ale ta večeře byla dobrá,“ pokusil jsem se ještě jednou o vtip.

„Poslouchej, neser mě!“ odsekl naštvaně.

Dělal jsem si srandu a přitom jsem uvažoval, jak zoufalý ten chlap musel být, když zvolil takový způsob. Nechtěl bych takhle dopadnout.

Zbytek noci jsme proseděli v malé kavárně s nonstop provozem. V devět bylo auto opravené a my jsme mohli vyrazit domů.

17. KAPITOLA

Po návratu z dovolené čekalo na Catrine sedm zpráv a na nás čekala zoufalá Elenka.

„Nedokážete si představit, jak tu šéf vyváděl. Přišel do práce dokonce i v sobotu a v neděli. To se za tu dobu, co tady dělám, ještě nestalo.“

„Příště mu Catrine musí napsat, že odjíždí, nebo ho budeme mít na svědomí,“ domlouval jsem Leošovi u oběda.

„No a co? Chyběl by ti? Jako tupec se narodil a jako tupec taky umře. Když se nechá vytáčet nějakou babou na netu, tak je to jeho problém.“

„To sice jo, ale odsereme si to my.“

„Je to na tobě, ty jsi Catrine, tak mu napiš nějakou omluvu dřív, než nás všechny zničí.“

Když jsem se večer setkal se Sofi, smála se naším problémům jako blázen.

„Dobře vám tak, když vymýšlíte takové kraviny.“

„No jo, jenže teď se zdá, že se nám to trochu vymklo z rukou. Ten blbec to strašně prožívá. Nevím, jak se z toho Catrine vyvleče.“

„Jednoduše ho pošle do háje. Jen si představ, že by to byla reálná žena. To mu má od teď psát až do smrti? Aby byl chudáček klidný? Jednou mě obtěžoval jeden strašně nudný a protivný soused. Občas jsem s ním prohodila pár slov, ale to jen tak ze zdvořilosti. A on si začal dělat nároky a nakonec to vyvrcholilo nechutným telefonátem. Prý jsem krutá a bezcitná, nejdříve mu prý dávám naději a pak ho odkopnu. Poslala jsem ho do háje.“

„Hele, Sofi, proč si zrovna ti největší tupci myslí, že mohou mít kohokoli?“

„Protože jsou to tupci,“ zazubila se. „Mimochodem, jak bylo na dovolené?“

Řekl jsem jí, že bylo fajn, protože mi tam opravdu bylo fajn.

Když jsem si to celé zrekapituloval, zjistil jsem, co se mi na tom našem výletě líbilo nejvíc. Leoš. Líbil se mi dokonce i ten jeho spánek v autě a výbuch ve Zdravkově domě. Můj první dojem byl tehdy dost rozpačitý, bral jsem si ho totiž osobně, ale pak mi to došlo. Nešlo přece o to, že Zdravko byl gay, šlo o ten způsob, jakým chtěl Leoše dostat. Pochybuji, že by se Leoš zachoval jinak, i kdyby po něm vystartovala nějaká horkokrevná a neukojená paní domácí.

Ano. Leoš se mi líbil. Byl neuvěřitelně opravdový. Na nic si nehrál, nic nepředstíral. Myslím si, že podvědomě jsem toužil právě po tom – být jako on. Nemuset si na nic hrát. Nemuset lhát.

Stručně jsem Sofi převyprávěl všechny zážitky a korunu jsem tomu nasadil příhodou se Zdravkem.

Sofi zamrkala překvapením, „To si vymýšlíš.“

„Nevymýšlím. Opravdu se nám to stalo.“

Podívala se na mě a v očích měla obavy. „Borisi, mohlo se vám stát něco mnohem horšího. Nikdo přece nevěděl, kam přesně jste jeli. Kdyby ten chlap byl nějaký úchylný vrah nebo překupník s lidmi, je po vás. Víš, kolik se ročně ztratí lidí? A zdaleka to nejsou jen ženy.“

„Díváš se moc na detektivky, žabko.“

„Nedávno o tom dávali dokument. Bylo to strašné. Mučení, zneužívání… Borisi, svět není takový, jaký si ho přeješ mít. Nikdy takový nebyl.“

Ach, Sofi, já to přece dávno vím!

···

Uprostřed týdne nás překvapila teta Klára. Vlítla k nám jako uragán. Okomentovala všechno nové v obchodech, v politice, v TV a v rodině. V jejím monologu se negativní postřehy střídaly s těmi pozitivními v poměru deset ku jedné. Nakonec se podívala na mámu a řekla jí, že nevypadá dobře a že by se sebou měla něco udělat.

Chtěl jsem zasáhnout, ale máma se na mě varovně podívala. Měla pravdu. Hádat se s tetou Klárou bylo úplně zbytečné.

„Borisi, uděláš mi něco k pití? Mám strašnou žízeň. V tom pitomém obchoďáku mají všechny minerálky chlazené a já mám něco s krkem.“

Udělal jsem střik z džusu a k němu jsem rozbalil brambůrky a oříšky.

„Ach, toto mi nedávej,“ mávla teta Kára zamítavě rukou, „z toho se jenom přibírá. Ale když se kouknu na tebe, nějak si zhubl. Nejsi nemocný? Četla jsem, že teď už i kluci drží diety. Nemáš anorexii?“

„Ne, žádná dieta, teto. Zdá se ti to asi proto, že jsem trochu opálený. Byl jsem na dovolené.“

Klára mě už ale neposlouchala, protože ji zaujal prsten na mámině ruce. „Fíha, to je od nějakého ctitele?“ pískla obdivně a popadla mámu za ruku.

„Ne, od Juraje.“

„Od Juraje?“ zeptala se tónem, jako kdyby mámu obdaroval masový vrah.

Máma stáhla ruku zpět a na tváři se jí mihl stín. Klára se na ni pozorně zadívala a potom spustila. „Lujzo, nechápu, jak se můžeš pořád stýkat s takovým chlapem. Nechápu, jak dokážeš takto žít.“

Máma se na ni překvapeně podívala. „Kláro, neber si to osobně, ale to, s kým se stýkám, je opravdu jen a jen moje věc. Obě jsme už hodně dlouho dospělé, uvědom si to. Já ti nemluvím do tvého života, tak ty mi laskavě nemluv do toho mého.“

„Vidíš, a to je přesně kámen úrazu. Já, na rozdíl od tebe, žiji ve spořádaném manželství.“

Mámě zčervenaly tváře. „V manželství možná, ale jestli je spořádané, o tom silně pochybuji.“

„Chceš tím naznačit, že můj Jozef dělá něco špatného?“

Tak tohle byla fakt síla. Pokud se dělo něco špatného, musel to z nich dvou dělat právě její muž?

„Ne, to jsem neřekla. Jen tvrdím, že mě nemáš právo soudit, protože i u vás by se našla spousta věcí, které bych ti mohla předhazovat.“

„Lujzo, já se ti snažím jen pomoct, aby ses už konečně dokázala od toho člověka osvobodit.“

Máma se prudce nadechla. „Kláro, ten člověk, o kterém mluvíme, je Borisův otec.“

„Právě proto. Měla bys svého syna chránit před člověkem, který se zachoval jako naprostý hulvát.“

„Kláro, nerada ti to říkám, ale ještě slovo v tomhle duchu a zapomenu na to, že jsi moje sestra. Buď se začneš kontrolovat, nebo… Nedovolím ti, abys urážela moji rodinu.“

Ještě nikdy jsem neviděl mámu tak rozčilenou.

„Tvoji rodinu? Já jsem taky tvoje rodina. A jak si myslíš, že mi je, když se zastáváš chlapa, který se vykašlal na tebe i na dítě, a díváš se na něho jako na svatý obrázek.“

„Nevykašlal se on na mě, rozchod jsem navrhla já. A ani po rozvodu se o nás nepřestal zajímat, je s Borisem pořád v kontaktu.“

„No, jen se z toho neposerme, že se zajímá. Co by se nezajímal, když mu nic nehrozí. Užívá si života a tobě zacpe pusu květovaným šátkem. Já bych s takovým chlapem vyrazila dveře. Ale ty ne, ty totiž nemáš žádnou hrdost.“

Máma prudce vydechla. „Tak toto fakt nemusím poslouchat. Jestli v tom chceš pokračovat, tak raději už běž.“

Teta se nevěřícně podívala na mámu a pak se uraženě zvedla.

„Ty mě vyháníš? Odkopneš mě kvůli slabochovi, který se nedokázal postarat o ženu a dítě a zbaběle zdrhl?“

Máma to už nevydržela: „Kláro, vypadni.“

„Dobře, jdu. Ale pamatuj si, že do tohohle domu víckrát nevkročím.“

Neovládl jsem se a dodal: „Doufám, teto, že to není jen planá výhrůžka.“

Klára se na mě podívala pohledem I ty, Brute? a vyplula z našeho bytu jako bojový křižník. Když se za ní zavřely dveře, máma se rozplakala.

18. KAPITOLA

Po dovolené se život vrátil do starých kolejí. Tedy, aspoň v naší redakci.

Leoš nás každý den zahrnoval svými vtipnými postřehy o ženách a podrobnostmi ze svého sexuálního života. Ženské se tvářily, že neposlouchají, ale v očích měly obdiv, a já jsem pomalu ztrácel přehled, protože Leoš místo jmen používal jen popisy žen, takže to vypadalo jako v nějaké erotické indiánce. Ta, co kouřila jako z Kamasútry… Ta, co mi dala na zadním sedadle… Ta, co se udělala desetkrát za noc.

Na jednom obědě jsem mu navrhl, aby svůj vyprávěčský talent zúročil u Kastrola, protože mi nějak docházela fantazie, zato Leoš jí měl na rozdávání.

O tři dny později lítal šéf po redakci jako utržená vrtule. Leoš se bavil, Elenka si hrála na neviditelnou a Lucka překvapeně vytřeštila oči.

„Sakra, Leoši, co mu to píšeš? Vždyť to s ním začíná být k nevydržení,“ řekl jsem.

„No, trochu jsem přitlačil. Sám jsi mi to poradil,“ mrkl na mě. „A chudák starý už nezvládá masturbovat o samotě, tak se s ní chce setkat.“

„To se nepovede dlouho zahrávat do autu.“

Leoš se rozesmál. „Neboj, starý ještě něco vydrží.“

„On možná jo, ale my to už dlouho nevydržíme.“

„Tak co navrhuješ?“

„Necháme ji zmizet?“ tipl jsem si.

„Ne, napíšeme mu, že se s ním setká.“

„Chceš do toho zapojit ještě někoho dalšího?“

„Ne. Chci jenom získat čas,“ usmál se.

Na druhý den zářil Kastrol jako sluníčko a my jsme měli v práci po dlouhé době pohodu. Dokonce jsem měl i čas podívat se na soukromou poštu. Jeden mail byl od spolužačky ze střední školy, chtěla zorganizovat pomaturitní sraz, a druhý od otce. A já měl po jeho přečtení znovu dojem, že nevím, co se mi líbí víc, jestli jeho fotky nebo slova.

Drahý Borisi,

Indie je země, kterou člověk nepochopí, pokud se tady nenarodil. Všechno je tady úplně jiné, neopakovatelné a nenapodobitelné. Obávám se, že ani jedna z mých fotografií nezachytí atmosféru země, v níž se mísí bohatství a bída v takovém poměru, že ti to bude připadat jako vymyšlené. Země absolutních kontrastů, fascinující pantomima neznámé kultury, mentality a náboženství, země tmavých prosících očí a nikdy nekončících bakšišů.

Pro běžného turistu je městská doprava naprosto nepoužitelná, proto všichni používají na cestování pověstnou autorikšu neboli tok-tok, jak to dělají lidé v Thajsku. Problém je totiž v tom, že zastávky hromadné dopravy nejsou dobře označené a nastupování i vystupování probíhá naprosto chaoticky. Řidič má u sebe pomocníka, který po zastavení vykřikuje stále dokola směr jízdy (samozřejmě v hindštině, takže mu cizinci nerozumí.) Když usoudí, že autobus je už plný, tak začne bouchat palicí přes otevřené okno do plechu autobusu a křičet, že odjíždí. Vozy jsou staré a styl jízdy divoký, proto zde dochází k mnoha smrtelným nehodám. V každém autobuse je nad určitou částí sedadel nápis ONLY LADIES. Někdy jim vypadne E, takže to vypadá trochu komicky – ONLY LADIS. Podstatné ale je, že muži si tam nesednou ani tehdy, když v autobuse žádná žena není, protože hrozí, že na příští zastávce by nějaká mohla nastoupit a muž by dostal vynadáno.

Dnes jsem navštívil Váránasí a pověstné gháty (schody do Gangy), kde by chtěl být zpopelněný každý hinduista. Řeka je v tomto vedru plná lidí a zvířat, teploměr ukazuje více než 45 stupňů. Vedle stáda buvolů se koupou děti, věřící se noří do vody, aby si dopřáli rituální koupel. Voda údajně zbavuje všech hříchů. Měl bych se ponořit také, bylo by z čeho se očistit.

A na závěr přidal to svoje: Hodně na vás myslím, pozdravuj mámu, posílám objetí. Vzpomněl jsem si na zuřivý útok tety Kláry a přišlo mi líto, že jsem jí neřekl něco ostřejšího.

Máma měla pravdu. Klára se neměla míchat do našich vztahů. Nerozuměla jim ne proto, že by se nedaly pochopit, ale proto, že je pochopit nechtěla. Pro ni bylo manželství o prstenu, vyžehlených košilích a rodinných návštěvách, při kterých skákala Jožkovi do řeči a poučovala ho. Manželství bylo o kontrole účtů, manželova mobilu a jídelníčku, čímž okolí přesvědčovala, jak moc jí na něm záleží. Nás s mámou ale nepřesvědčila.

···

Po práci jsem zaskočil do klubu. Nebyl jsem tam už víc než dva týdny. Chtěl jsem se zeptat na Olafa a Renču, která mi z neznámých důvodů nebrala mobil. Kornel se zatvářil překvapeně, Schiller jen pokýval hlavou, jakože neví nic, a pak se pochlubil novým vztahem. To jméno mě šokovalo. Znal jsem ho z médií.

„On je gay?“

„Oficiálně ne,“ zasmál se Schiller. „Ale jinak brutálně dobrý sex a brutálně štědrý člověk,“ dodal hrdě.

Věděl jsem, že Schiller už dlouho vyhledává hlavně bohaté muže, takže opravdu nevím, proč mi vyklouzlo z úst, aby na sebe dával pozor. „Schillere, je to velmi vlivný člověk!“

„No a co?“ zeptal se mě překvapeně. „Vždyť právě proto s ním jsem, kvůli jeho moci a prachům.“

Naštěstí přiběhla Kiara a já jsem nemusel vysvětlovat, že takoví lidé nemají problém zbavit se kompromitujícího vztahu, a to definitivně a bez jakéhokoli slitování.

„Sofi nepřijde?“ zeptala se Kiara s úsměvem.

„Ne, mám jí něco vyřídit?“

„Jen ji ode mě pozdravuj.“

A pak se najednou rozplakala. Prý má podezření, že Monča ji s někým podvádí a ona neví, co dál. Nebyl jsem expert na nevěru, neuměl jsem jí poradit.

Schiller se na Kiaru lítostivě podíval, zabručel něco jako Kašli na to a šel pryč.

„Díky, že jsi mě vyslechl,“ pohladila mě Kiara po ruce. Když jsem odcházel, zabloudil jsem pohledem k únikovému východu a najednou jsem tam uviděl Modrookého tak věrohodně, jako kdyby tam skutečně stál. S překvapením jsem si uvědomil, že jsem do klubu nešel kvůli Olafovi a Renče, ale kvůli němu. Chtěl jsem ho vidět. Byla v tom celkem slušná dávka masochismu. Ten chlap se mi neozval celé týdny a já ho chtěl vidět? U domu mi na telefonu pípla esemeska od Sofi.

POMOOOC. MÁMA ZASE PLÁČE. VYVOLÁVÁNÍ DUCHŮ. JÁ UŽ NECHCIIII.

Pozval jsem ji k nám, dorazila za deset minut. Mámin obličej se rozzářil. „Dáte si zmrzlinu? Koupila jsem višňovo-čokoládovou.“

„Díky mami, jsi zlatá.“

Sofi si sedla na moji postel. „Promiň, že jsem tě tak přepadla, ale fakt jsem musela odejít.“

„To je v pohodě. Co se děje?“

„Ale, Filip by měl zítra narozeniny. Přišla mámina nejlepší kamarádka a teď tam spolu pláčou obě.“

Sofi měla ve tváři bolest i vztek zároveň. Snažil jsem se představit si, jaké by to bylo, kdybych měl jediného bratra, který by tragicky zahynul, a mě by následný pláč nebo smutek mých blízkých štval. Ne, nějak to do sebe nezapadalo. Sofi mi určitě neřekla všechno, ale teď nebyl vhodný okamžik, abych se vyptával.

„Nemáš žízeň?“

„Bude zmrzlina, ne?“

Právě v té chvíli vešla máma a na podnose nesla zmrzlinové poháry s višňovým kompotem a se šlehačkou.

Sofi jí přiskočila na pomoc.

„To jste nemusela.“

„Vím, že jsem nemusela, ale chtěla jsem.“

„Dáš si s námi?“ zeptal jsem se mámy.

„Ne, já mám čaj a v TV mi běží Frida. Nenechte se rušit.“

„Fridu jsem viděla dvakrát, super film,“ pokývala hlavou Sofi a olízla lžičku. Pak chvíli potichu jedla zmrzlinu a zamyšleně se dívala na svou fotku v rámečku, kterou jsem měl pověšenou nad postelí. Byla na ní se svou kámoškou. Vyfotil jsem je spolu před naším domem.

„Kdy sis ji sem dal?“

„Před několika dny. A co je vlastně s tou kočkou? Už jsi o ní dávno nemluvila.“

„S Terezou? Odjela do Prahy. Ale občas si napíšeme. Má se fajn. Našla si práci i přítelkyni.“

„Počkej… přítelkyni?“

„Ano,“ Sofi uhnula očima a pak se začervenala. „Tady se jí stalo něco hodně zlého, tak odešla.“

„Je to to, co si myslím? Zamilovala se do tebe?“

„Ne, ne, něco o hodně horšího.“

„Něco horšího než nenaplněná láska?“

„Nevím, jestli ti to můžu říct.“

„Sofi, co je s tebou? Zeptám se na Filipa, přestaneš mluvit, zeptám se na Terezu, váháš. Nikdy jsme před sebou přece neměli žádná tajemství.“

„No, jenže tohle není moje tajemství. A je to celé tak absurdní, že si někdy sama říkám, jestli si to Tereza jenom nevymyslela. Takovou věc by si ale nemohl vymyslet nikdo.“ Popošla i se zmrzlinou k oknu a zadívala se ven. „Nedáš tam nějakou hudbu?“

Vyhrabal jsem z poličky CD s její oblíbenou Leonu Lewis a pustil ho.

„Sofi, jestli nechceš, nemusíš o tom mluvit, ale fakt by mě zajímalo, co se jí stalo.“

Bylo to asi vůbec poprvé, kdy jsem ji viděl v rozpacích. „Mám zhasnout?“ zažertoval jsem.

„Strašně těžko se mi o tom mluví. Terezu totiž… znásilnil vlastní otec.“

„Počkej, počkej, kdy? Když byla malá?“

„Ne, před rokem. Když mu řekla, že je lesba.“

„To je nějaká blbost, ne?“

„Žádná blbost. Nejdřív jí nevěřil, pak ji zavlekl k nějakému psychiatrovi, do kterého hučel, že ji má z toho pobláznění vyléčit. Když mu psychiatr řekl, že to nejde, jednoho dne se opil a znásilnil ji. Prý, aby věděla, jak chutná chlap.“

„Sofi, to by neudělal žádný rodič!“ vykřikl jsem.

Úplně mě to ochromilo. Vybavoval jsem si její slova a nechtělo se mi věřit, že by se něco takového mohlo stát, ale pak jsem došel ke stejnému závěru jako ona. Toto by si přece žádný člověk nevymyslel.

„To je šílené, Sofi. A navíc vlastní otec…“

Sofi zamyšleně vyšpulila spodní ret. „Byla jsem v šoku stejně jako ty, když mi to řekla. Ale pak jsem nad tím trochu přemýšlela. Víš, kolik dívek je každoročně zneužito? A víš, jak často se to děje právě přímo v rodině?“

Její dech se zrychlil.

„To, co se stalo Tereze, vypadá opravdu šíleně. Jenže pro mě je stejně šílené, když rodič zmlátí vlastní dítě do krve a pak ho nepustí do školy, dokud mu nezmizí modřiny. A je opravdu jedno, jestli to udělal proto, že jeho potomek má jinou sexuální orientaci, nebo proto, že si potřebuje na někom vybít vlastní zlost nebo zklamání.“

Uvažoval jsem, jestli mluví o zkušenostech z poradny nebo ze svého blízkého okolí.

„Borisi, je jedno, jakou formu násilí rodič použije a jak si to sám před sebou zdůvodní.

Špatné je to vždycky. A kdybych šla ještě dál – víš, kolik žen znásilní jejich vlastní muži? Dochází v té chvíli takovému chlapovi, jak moc své ženě ubližuje? Jak deformuje její vztah k sexu? Nedivila bych se, kdyby se z takové ženy pak stala lesba!“

Mimoděk jsem si vzpomněl na Kiaru a Monču.

„Myslíš si, že láska dvou žen je jednodušší?“

„Ne, to si nemyslím. Já jen nechápu, jak mohou někteří lidé ubližovat těm, kteří je milují a důvěřují jim.“

19. KAPITOLA

Čas se najednou zastavil. Můj čas.

Měsíc po návratu z naší krátké dovolené začal Leoš chodit s Luckou a Elenka dala výpověď.

Nezamiloval jsem se do Leoše, nebo jsem si to aspoň namlouval, ale bylo mi s ním strašně dobře a už delší dobu jsem se těšil do práce v podstatě jen kvůli němu. K Elence jsem až takový vztah neměl, ale v její společnosti jsem se cítil vždy bezpečně. Měla v sobě takt, který mě chránil před nešetrnými narážkami, i když vlastně vůbec netušila, že občas ochranu potřebuji. Byla vnímavá vůči všem projevům netolerance a jediným pohledem dokázala zkrotit žoviální rasistické nebo homofobní narážky, které si Kastrol nedokázal odpustit.

„No samozřejmě, Romové, banda jedna nepřizpůsobivá,“ komentoval jakoukoli zprávu, která se týkala romského etnika. O homosexuálech se vyjadřoval stejně necitlivě a s odporem. Dokonce si pletl homosexualitu s pedofilií a jen pár dní před Elenčinou výpovědí se nechal slyšet, že by nechal všechny „ty homosexuální úchyly, kteří znásilňují děti, jednoduše vykastrovat“.

Jeho tupost byla den ode dne horší, totéž platilo o jeho nesnesitelnosti, a já litoval, že jsme s Leošem vymysleli Catrine a nechali Kastrola žít v domnění, že o něho nějaká žena stojí. Takže jsem byl opravdu rád, když Leoš jednoho dne poslal Catrine na záhadné léčení, na kterém neměla přístup k internetu. První týden nás Kastrol mučil nečekanými kontrolami, ale nakonec upadl do milosrdné letargie a přestal vyvádět. Netušil jsem, co dělá celý den ve své kanceláři. Možná hleděl do akvária a pozoroval svého milovaného karase, možná skládal básně pro Catrine. Nezajímalo mě to. Cítil jsem jen únavu a prázdnotu.

Mámu trápily bolesti žaludku, ale na vyšetření jít nechtěla. Klub na mě poprvé v životě působil jako úplně cizí místo, kam nepatřím. No a když jsem byl se Sofi, cítil jsem se nesvůj kvůli svému vzrůstajícímu smutku.

„Říkala jsem ti, že se do Leoše zamiluješ.“

„Nezamiloval jsem se do něho, Sofi. Je ale pravda, že jsem o něho určitým způsobem přišel. Chybějí mi naše společné obědy.“

„Nemůžeš chodit s nimi?“

„Mohl bych, ale… co já vím? Chtějí být sami.“

Vybavil se mi Leošův zamilovaný pohled a Lucčiny zjihlé oči. Ne, nechtěl jsem jim dělat třetího.

„Můžeme chodit my dva,“ navrhla mi.

„Jsi zlatá, ale pro tebe je to k nám daleko a já nemůžu jít za tebou, protože nám šéf zatrhl dlouhé obědové přestávky. Netrap se tím, nejsem malé dítě. Nějak to rozchodím. Škoda, že odchází i Elenka, byla moc fajn.“

„Jde pryč kvůli Kastrolovi?“

„Ne, její muž dostal nabídku pracovat na jedné norské klinice, tak odchází s ním,“ povzdechl jsem si.

„… a tobě připadá, že každý někoho má a jen ty jsi sám. Marko ti stále chybí, že?“

„Sofi, chybí mi vztah.“

„A nezkusil jsi to někdy na netu?“

„Samozřejmě, zkoušel. Net je první místo, kam se člověk podívá. Ale nějak mi to nesedlo. Možná se bojím, abych si psaním někoho nezidealizoval nebo někomu nenaletěl. Nevím.“

Nebyla to pravda. Věděl jsem. Úplně mi totiž stačilo, když jsem si vzpomněl na náš podvod s Catrine! Na netu se dá vymyslet cokoli!

„Sofi, chci se s někým normálně poznat a normálně se zamilovat. Jsem divný?“

„Ne, nejsi.“

···

V pondělí jsem vystartoval na oběd ještě před Leošem a Luckou. Zamířil jsem k Michalské bráně a rychle jsem zaběhl na náměstí s fontánou.

Neměl jsem to dělat. Na mysli mi vytanula vzpomínka na Silvestr, který jsem tady prožil s Markem. Stáli jsme u Rolandovy sochy uprostřed davu čekajícího na laserovou show, já jsem se zády opíral o Markovu hruď a cítil jeho silnou erekci. Pod Starou radnicí zpíval Mário „Kuly“ Kollár moji oblíbenou píseň Zhorí všetko, čo mám, davy šílely a já šílel z Markových úst, jež jsem cítil u svého ucha. Pak už byla jen jeho ruka, která mě tahala ven z davu do jedné z bočních uliček, a pak moje nejhříšnější představy. Otevřený byl až třetí vchod. Marko mě beze slov rozepnul a vzal si mě do úst. Stál jsem tam v té neznámé bráně, z dálky bylo slyšet odpočítávání Starého roku a já si přál jediné – aby ta chvíle nikdy neskončila.

„Ahoj, Borisi,“ ozvalo se mi najednou za zády. Otočil jsem se a uviděl faráře z babiččiny vesnice.

„Ach, dobrý den,“ zakoktal jsem. Téměř jsem ho nepoznal. Vždy jsem ho viděl jen v kostele oblečeného do sutany, teď měl na sobě černé kalhoty a obyčejnou košili.

„Přijel jste si prohlédnout hlavní město?“

„No, občas si i farář z vesnice potřebuje něco vyřídit. Jdu na americké velvyslanectví. Nedoprovodíš mě kousek? Ale jen pokud tě nebudu zdržovat.“

„Nezdržujete mě, pane faráři.“

„Neoslovuj mě pane faráři, jsem Dominik.“

„Vím, pane faráři.“

Na tváři se mu objevil úsměv. „Už dávno jsem s tebou chtěl mluvit, Borisi.“

„Jestli mě budete přemlouvat k častějším návštěvám kostela, nepochodíte. Nebaví mě to.“

Zamyšleně se mi podíval do očí.

„A z modlitbiček před spaním jsem už vyrostl taky.“

„Nemáš potřebu se pomodlit?“

„Mám jiné potřeby,“ pousmál jsem se.

Trochu se začervenal.

Nevím, co to do mě vjelo, nechtěl jsem provokovat. Ale právě včera se v médiích blýskl představitel jedné křesťanské strany, který se nominoval do role Božího mluvčího a rozhodl se jeho jménem hodnotit úplně vše – lásku, sex, manželství, početí i smrt. A tak jsem se jednoduše neovládl.

„Borisi, zlobíš se na Boha, protože máš pocit, že tě opustil.“

Vytřeštil jsem na něho oči. „A na to jste přišel jak?“

„Chtěl jsem ti říct, že Bůh zkouší každého z nás. Každý se může ze slabosti dopustit hříchu, tím spíše je vítán u zpovědi.“

„Nemám s Bohem problém.“

Trochu sebou trhl. „Chybí ti pokora, chlapče.“

„Proč? Protože si myslím, že Bůh mě vyslyší i bez prostředníka?“

Překvapeně zamrkal očima. „Borisi, chci ti pomoct.“

„Promiňte, nechci být nezdvořilý, ale jakou pomoc máte na mysli?“

„Vím, že sám za mnou do kostela nepřijdeš. Můžeme se ale setkat někde jinde a pohovořit si. O tvém životě a tvé nejistotě.“

Netušil jsem, o čem mluví. Teda tušil. Ne, to bylo absurdní. Nemohl to přece vědět.

„Modlím se za tebe, chlapče,“ řekl mírným hlasem. „Abys našel cestu k Bohu a k mravní čistotě. Znamená to pro mě strašně moc.“

Něco se ve mně naježilo. Možná to způsobily něžné vzpomínky na Marka, možná smutek posledních dní. Sakra, měl jsem to těžké i bez toho, aby se do mě lidé naváželi. V čele s faráři.

„O co vám jde, Dominiku? Chcete se mnou mluvit jako muž s mužem? Promluvíme si nejen o pokrmu duše, ale také o touze těla? Určitě o tom něco víte, jste přece chlap.“

Prudce se nadechl. „Borisi, jsem kněz.“

„No a? Bůh od vás nikdy nežádal celibát. Ten si vymysleli lidé. Přesněji řečeno jeden jediný člověk na papežském stolci. Chtěl zabránit, aby se kněží ženili a aby se takto drobil církevní majetek, a teď se dusíte ve svých sutanách a potlačujete hříšné myšlenky. Někteří úspěšně, jiní méně.“

„Borisi, Borisi,“ sepnul ruce, jako kdyby se modlil.

„Dominiku, mám vás rád. Netvařte se prosím přede mnou, že nevíte, o čem mluvím. Nesnáším pokrytectví církve. Musel jsem vám to říct, když už jste tenhle rozhovor začal.“

Začervenal se a pak zbledl. Přišlo mi ho líto.

„Asi půjdu,“ řekl jsem tiše.

„Neřekl jsem ti to hlavní…“

„Ale ano, řekl. Sbohem.“ Mávl jsem rukou na pozdrav a zabočil na Korzo. Najednou jsem dostal chuť na pivo.

···

Po návratu se na mě Leoš zkoumavě zadíval.

„Potkal jsi Julii Roberts nebo snad Madonnu? Jsi celý roztřesený.“

Netušil jsem, že je to na mně tak vidět.

„Potkal jsem jednoho kněze. Z vesnice, kde bydlí babička.“

Leoš se rozesmál. „Ty jsi určitě vyhrál školní hitparádu výmluv. Žádné otřepané: Paní učitelko, zasekl se mi výtah. Ale rovnou: Potkal jsem kněze.

„Vážně jsem ho potkal a trochu jsme se chytli.“

„Ty se hádáš s kněžími?“

„Ne, jen s tímhle.“

„Chtěl od tebe příspěvek na opravu kostela?“

„Ne, chtěl si promluvit o mravní čistotě.“

„To sis vymyslel, že? Pocestoval sis trochu v čase, že? Do středověku?“

„Žádný středověk.“

„Kurva, tohle já na flanďácích miluju. Starají se o druhé místo toho, aby si zametli před vlastním prahem. Měl jsi mu připomenout Johna Geoghana a jeho mravní čistotu.“

„Geoghana? A to je kdo?“

„Bostonský kněz. Zneužil nejméně sto třicet chlapců. Nadřízení o tom věděli a mlčeli. Překládali ho z jedné diecéze do druhé a umožňovali mu pokračovat ve všech těch zvěrstvech. Vyhledej si ho na netu. Zdvihne se ti žaludek.“

Neměl jsem chuť. Dnes mi to už bohatě stačilo.

20. KAPITOLA

Následující týdny se změnily v koloběh dní a nocí prostoupených stále přítomným smutkem. A přitom na první pohled vše fungovalo tak, jak mělo. Do redakce jsme dostali za Elenku posilu – nová kolegyně předtím pracovala v rozhlasu, Kastrolova hloupost mi na chvíli přestala hýbat žlučí, Leoš a Lucka byli zlatí a se Sofi jsme se setkávali tak často, jak jen to šlo. Těšil jsem se na dovolenou s mámou, kterou jsme si naplánovali na srpen. Chtěl jsem, aby vypadla z domu, protože se mi pořád zdála vyčerpaná a smutná. Velmi ji rozrušila hádka se sestrou a já jsem měl nutkání tetě Kláře zavolat, aby nebláznila a přestala mámu ignorovat. Pak jsem si ale vzpomněl na její neskutečnou aroganci a telefon jsem pokaždé zaklapl.

Udeřila klasická letní vedra, která chodníky a stěny domů proměnila ve žhnoucí pece. Máma si stěžovala, že se jí v noci špatně dýchá, a já jsem se snažil vypadnout k vodě, kdykoli to šlo. Někdy se mnou šla i ona, někdy jsem bral jen Sofi.

Otec mi psal dlouhé maily o svých zážitcích z cest, přikládal k nim nádherné fotografie a slib, že koncem roku se určitě zastaví doma. Předčítal jsem jeho dopisy mámě. Zasněně se usmívala a mně bylo líto, že otec je tak daleko a že ona z něho má jen ta slova a obrázky. Žil jsem v blízkosti dvou lidí, kteří se měli rádi, ale navzdory tomu nedokázali být spolu. A shodou okolností to byli moji vlastní rodiče.

„Nevím, co ti mám na to říct,“ reagovala Sofi, když jsem se jí svěřil. „Občas přemýšlím, jestli taková forma lásky není lepší než napětí a nedorozumění, křik, nadávky nebo třeba jen lhostejnost.“

Nedokázal jsem se z toho vymotat. Polovina mé bytosti dávala za pravdu Sofi, polovina se takovému pohledu na věc bránila. Když jsem někoho miloval, toužil jsem být s ním.

Zdánlivě tedy vše běželo, jak mělo. V srdci jsem však cítil prázdnotu, kterou nedokázalo vyplnit ani mámino pohlazení, ani Sofino přátelství. Sofi měla pravdu, cítil jsem se strašně sám. Zoufale mi chyběla láska. Chtěl jsem se probouzet s něčím jménem na rtech a s tím stejným jménem usínat. Chtěl jsem cítit mravenčení v břiše při pípnutí mobilu a neklid, když mobil mlčel příliš dlouho. Začal jsem chodit na net. Spousta kluků tam na svých profilech měla vyzývavé fotky, které mi rozbouřily krev v žilách, ale já jsem nehledal krásné tělo ani výměnu provokujících sexuálních zkušeností, hledal jsem někoho blízkého. Nechtěl jsem se milovat s člověkem, se kterým jsem neměl nic společného. I když… s Modrookým jsem se miloval a přitom jsem o něm nevěděl nic. Ne, ne, to byla výjimka, poblouznění, výbuch přitažlivosti nebo jen únik z osamělosti.

„Borisi, ty jsi nevyléčitelný romantik,“ upozorňovala mě Sofi. „Nikdy toho druhého nepoznáš, dokud se s ním nesetkáš. A nikde není záruka, že i když ho poznáš, že s ním i zůstaneš. Ale kdybych byla na tvém místě, šla bych do toho. Co můžeš ztratit?“

„A to mi radíš ty, která se vyhýbá vztahu jako čert kříži?“

„No právě. Já po žádném vztahu netoužím, ale ty ano.“

Nakonec jsem se setkal se třemi muži. Ten první se mi po několika větách pochlubil počtem kontaktů na netu, výší svého příjmu, nechal si zaplatit dvě deci vína a zeptal se mě, kde to budeme dělat. Druhý se snažil působit dojmem sečtělého člověka, ale ve skutečnosti vypadal jen hloupě, když si pletl Márqueze s Remarquem. Taky se pokusil zarecitovat mi jednu ze svých básní. Nevím, jestli byly všechny stejně strašné, ale ta, kterou si vybral, mi málem přivodila epileptický záchvat. Nakonec se pochlubil, že si to vedle chlapů občas rozdá také s nějakou ženskou, a já jsem už neměl chuť ho dál poslouchat. No a třetí měl zájem o sado-maso.

Děkuji pěkně, nemusím mít všechno.

···

A pak jsem znovu potkal Modrookého.

Porouchal se nám DVD přehrávač. Máma se nerada dívá na filmy na počítači, a tak jsem vyrazil do obchodu. Potuloval jsem se mezi regály s elektronikou a najednou jsem ho uviděl. Nečekal jsem, že ho ještě někdy potkám. Možná právě proto to bylo tak silné. Naše oči se střetly. V těch jeho se nejdříve objevilo překvapení, pak úsměv a já v tom už zase lítal. Dlouhé dny plné čekání na jeho esemesku i nepřijaté hovory najednou přestaly existovat. Teď už byly jen jeho oči a vzpomínka na jeho dotyky.

„Neozval jsem se,“ popošel ke mně, jako by mi chtěl oznámit, že včera pršelo. Vypadal dobře, moc dobře. V obličeji byl opálený, na sobě měl tričko Esprit, úzké džíny a jeho světlé vlasy zdobil moderní střih.

„I tobě pěkný den,“ řekl jsem mu bez úsměvu.

„Nezeptáš se mě, proč jsem se neozval?“

„A měl bych?“

„Moc jsem tě chtěl,“ řekl a vážně se mi podíval do očí.

Vybavila se mi ta jediná šílená zkušenost, kterou jsem s ním měl, a po zádech mi přeběhl mráz.

„Má to logiku,“ do hlasu mi vklouzla ironie.

„Nevěříš mi?“

„Věřím. Moc jsi mě chtěl, tak ses mi neozval,“ zopakoval jsem jeho slova.

„Je to složitější, než si myslíš.“

„Ano, vypadá to tak,“ pronesl jsem trpce. Sbíral jsem v sobě zbytky odměřenosti, kterou jsem ale vůbec necítil. Ve skutečnosti jsem měl chuť říct jen jedno: Jdeme k tobě nebo ke mně?

„Nepůjdeme si někam sednout?“ zeptal se a já pocítil radost, že to nevzdal, že ho neodradila moje ironie, že chápal můj chlad. Ukázal na kavárnu ve vestibulu. Minuli jsme pokladny a posadili se ke stolku. Objednal jsem si horkou čokoládu a on kávu.

„Možná jsi to už slyšel vícekrát,“ řekl zamyšleně.

Mluvil zvláštně. Bez úvodu a závěru.

„Když mi řekneš, co…“

„Že jsi úžasný.“

„Ano, to jsem už slyšel. Naposled od muže, který mě nechal,“ ušklíbl jsem se.

„Proč tě nechal?“

„Záleží na tom?“

„Ne.“

Více se nevyptával, ale já jsem mu to chtěl říct. „Klidně ti to řeknu. Oženil se.“

Modrooký si mě zkoumavě změřil. „A teď už někoho máš. Já jsem byl tehdy jen bokovka, že?“

„Ne, nemám,“ podíval jsem se mu do očí a bylo rozhodnuto.

Vzal mě k sobě. Nebylo mezi námi váhání, nebyly rozpaky. Líbali jsme se už ve výtahu, chvějícíma se rukama jsme se vysvlékali v chodbě a dělali jsme to v jeho útulné ložnici.

Bylo to úžasné. Úžasnější než poprvé. Leželi jsme vedle sebe nazí a rozpálení touhou. Měl jsem pocit, že jsme se od posledního setkání vůbec nerozloučili. Natáhl ke mně ruku a prsty se nám propletly ve vzduchu nad těly. Měl krásné ruce.

„Strašně jsem tě chtěl,“ zopakoval potichu.

„Jasně, a proto ses neozval.“

„Vím, vypadá to hloupě, ale po našem setkání jsem musel odcestovat za sestrou a v té rychlosti jsem si zapomněl mobil. Později mi přišlo, že to zní spíše jako hloupá výmluva než jako pravda. Bál jsem se, že mě pošleš do háje.“

Vzpomněl jsem si na své čekání, na absťák, na svou touhu. Vybavily se mi bezesné noci a bušení srdce, kdykoli jsem před sebou uviděl štíhlou postavu a světlé zvlněné vlasy.

„Neposlal bych tě.“

„Teď už to vím,“ políbil mě na ústa. Další milování bylo delší a něžnější.

Jmenoval se Michal, měl třicet dva let a byl lékař.

21. KAPITOLA

Svět měl najednou tisíc barev. Občas jsem se štípl do ruky, abych se přesvědčil, že se mi to nezdá.

Máma mě udiveně pozorovala a já bych ji nejraději vzal do náruče, roztančil se po bytě a zakřičel: „Maminko, já jsem zamilovaný!“ Nakonec jsem to nutkání potlačil, patrně z pověrčivosti, že to zakřiknu. Že jakmile to vyslovím nahlas, všechno krásné se ztratí. A mlčel jsem také ze strachu, že ji zraním, že to nepochopí.

Michal byl úžasný. Nešlo jen o to, že to s ním bylo pokaždé jako poprvé, že jsme se nedokázali jeden druhého nasytit, ale také o to, že jsme si spolu dokázali povídat, smát se, dělat hlouposti, že mi byl blízký, jako bych ho znal celý život. Vyzařovalo z něho zvláštní charisma, měl ho v očích, v hlase, v rukou. Byl zranitelný, ale i rozhodný, vášnivý a přitom citlivý, kritický, ale ne ironický. A taky miloval práci na novorozeneckém oddělení.

„Když držíš v rukou právě narozené dítě, tak bytostně vnímáš zázrak zrození života a připadá ti nádherné, že se na něm můžeš podílet.“

„Ty máš hodně rád děti, že?“

„Miluji je,“ povzdechl si. „Možná proto, že nikdy nebudu mít své vlastní.“

Jeho povzdech jsem chápal. Věděl jsem moc dobře, o čem mluví. Zvláštní, muži v mém věku nemysleli na děti, ale já jsem na ně myslel často. Asi opravdu platilo, že když člověk něco nemůže mít, začne po tom až fanaticky toužit.

„Já fakt nerozumím tomu, proč si nemůžete adoptovat děti,“ řekla mi jednou Sofi, když jsem se jí svěřil se svým přáním. „Pořád si myslím, že dva homosexuálové by dokázali zahrnout dítě větší láskou než hetero pár, který své dítě nechtěl. Jenže hetero páry nikdo nekontroluje, nikdo se nezabývá tím, jestli jsou vhodní rodiče, jestli svoje dítě dobře vychovají, jestli ho mají dost rádi. V hetero rodinách se může dít cokoli a v podstatě to nikoho nezajímá.“

„Víš, co na tom lidem vadí? Tvrdí, že kdyby si dva gayové adoptovali dítě, stal by se z něho homosexuál.“

„Blbost,“ naštvala se Sofi. „To by se pak v hetero rodině nemohl nikdy narodit homosexuál. Sexuální orientace se přece nevyvíjí podle nějakých vzorů ve výchově. Je nám prostě daná.“

Sofi to myslelo brilantně. Pověděl jsem o tom rozhovoru Michalovi.

„Musí být úžasná,“ pochválil ji.

„Je úžasná,“ přisvědčil jsem.

„Víš, možná to není jenom o sexuální orientaci. Možná je to o všech důsledcích takového soužití,“ povzdechl si Michal. „Ve společnosti existuje tolik předsudků. Někdy se snažím svou touhu potlačit. Když si uvědomím, jakým útokům by moje dítě bylo vystaveno kvůli tomu, že by žilo se mnou a mým partnerem. Děti by si na něho ukazovaly prstem, dospělí by ho ponižovali a znejistili.“

Poprvé jsem mu musel odporovat. Vzpomněl jsem si totiž na Sofina slova, že děti takové věci neřeší, dokud je to nenaučí dospělí.

„Ať je to jakkoli, jsem šťastný, že můžu být v blízkosti dětí a že jim můžu pomáhat,“ řekl zamyšleně. „Mé sestře se nedávno narodila dcera. Po porodu se ale objevily nějaké komplikace a holčička musela do inkubátoru. Jel jsem za ní, abych si promluvil s lékaři. To bylo tehdy, když jsem se ti neozýval, však víš.“

Přikývl jsem.

„Několik dní to vypadalo vážně, ale potom maličká svůj boj vyhrála. Už je doma a je nádherná.“

Na chvíli se odmlčel. „Před týdnem mi ji sestra dala do náruče se slovy, že mi je podobná. Podíval jsem se jí do obličeje a normálně jsem se rozplakal.“

„Jak se jmenuje?“

„Michalka.“

„Sestra ví, že jsi gay?“

„Ne, neví. Nějak jí to nedokážu říct. Trápila by se, vím to.“

Objal jsem ho. Podíval se na mě tím svým neskutečným pohledem, který ve mně všechno převracel.

„Miluji tě, víš to?“

Seděli jsme na jeho posteli a ticho, které se mezi námi rozprostřelo, vyráželo dech.

„Zhasni,“ řekl mi a já jsem ho okamžitě poslechl. Když jsem uslyšel zastřený zvuk jeho hlasu, rozbušilo se mi srdce. Ještě před chvílí jsme se chovali jako dva přátelé, ale najednou se všechno změnilo.

Miloval jsem tu náhlou změnu v jeho hlase, tu předzvěst touhy. Srdce mi bušilo a pak na chvíli přestalo, když vklouzl ke mně a jediným pohybem ponořil obě naše těla do tmy. Udělal z peřiny stan a já jsem si vzpomněl na knihu o Eskymácích, kterou jsem kdysi četl. Eskymáci si prý stavějí iglú podle jednoduchého a neměnného pravidla – na velikost milující se dvojice. Ten náš prostor pod přikrývkou mi v té chvíli připadal jako eskymácké iglú. Leželi jsme chvíli bez hnutí a poslouchali tlumenou hudbu z alba Jennifer Hudson. Dva muži oddělení jen oblečením, jen houstnoucí touhou pronikající přes šaty.

Mám rád tmu, protože v ní člověk odhaduje jen podle dechu nebo změněné polohy těla, co se bude dít.

Michal mi vsunul ruku pod ramena a chvíli mě držel v náručí, pak se ke mně pomalu naklonil, jemným dotykem rtů mi zavřel víčka a vzápětí jeho dlaň začala pronikat přes moje oblečení. Obkresloval obrysy mého těla, pomalu mě trpělivě hladil po ramenou, po hrudi a krouživým dotykem prstů postavil moji bradavku. Tělem mi projel elektrický proud. Na okamžik propletl své prsty s mými, pak je pustil a jeho dlaň klouzala po mém břichu dolů. Oba jsme vzdychli, když se mě dotkl přes látku kalhot, oba jsme vzdychli, když se jeho bedra přitisknutá k mému boku pohnula. Pocítil jsem silné vzrušení. Jeho prsty si začaly pohrávat s přezkou mého opasku a s knoflíky na mých riflích. Zdálo se mi to strašně pomalé, chtěl jsem mu pomoct, ale on zašeptal: „Nechej mě“ a jednou rukou mi přidržoval dlaně nad hlavou, dokud se jeho prsty nedotkly mojí obnažené kůže. Ten dotyk nás oba elektrizoval. Začal mi sundávat kalhoty a já jsem se pokoušel vysvléct si tričko. Ve chvíli, když jsem si ho přetáhl přes obličej, mě vzal do úst. Zápasil jsem s bavlněnou látkou, která mě na okamžik uvěznila. Nedalo se to vydržet. Konečně jsem odhodil tričko, zabořil prsty do jeho vlasů a podvědomě udával rytmus jeho ústům. Omdléval jsem při tom dotyku. Mazlil se se mnou, laskal mě a olizoval. Ležel jsem v našem iglú úplně nahý, malý prostor se zaplnil vůní sexu. Já jsem byl nahý a on stále ještě oblečený, nahá byla jen jeho tvář a jeho ruce.

Téměř jsem omdléval. Cítil jsem, že to už nevydržím, ale on stupňoval moji rozkoš a žízeň. Chvílemi vkládal prsty do mých úst a já jsem se k nim toužebně přisával. Neodtrhl se ode mě, ani když se začal rychle vysvlékat. Odtrhl se až ve chvíli, když z nás strhl těžkou horkou přikrývku a změnil polohu. Ve chvíli, kdy se jeho tělo ocitlo v úrovni mého obličeje, jsem ho začal pít se stejně nezkrotnou touhou jako on mě. Až do vyvrcholení.

22. KAPITOLA

Dny s Michalem ubíhaly tak rychle, že jsem si málem zapomněl vypsat dovolenou na zájezd s mámou. Chtělo se mi a zároveň nechtělo. Byl jsem do Michala tak poblázněný, že jsem si bez něho nedokázal představit ani jediný den.

„Opravdu ti nevadí, že jedu?“ ptal jsem se ho, když jsem se s ním loučil.

„Co blázníš, Borisi? Proč by mi to mělo vadit?“

„Chtěl bych jet i s tebou.“

„Já bych byl taky rád. Neboj, něco vymyslím. Teď v srpnu bych i tak jen stěží dostal volno, přednost mají ženatí a vdané. Rodiny s dětmi.“

„Mohli bychom jet třeba v říjnu, kdybys chtěl. V Egyptě je tou dobou ještě pořád teplo.“

„Kdybych si měl vybrat, jel bych někam jinam. Muslimské státy mě nelákají.“

„Domluveno, destinaci vybereš ty,“ políbil jsem ho radostně na ústa. Chtěl jsem s ním zůstat a ještě jednou se s ním pomilovat, letadlo ale odlétalo už za pár hodin.

„Chtěl bych tě jednou přivést k nám,“ řekl jsem najednou.

„Borisi, to probereme, až se vrátíš. Není to tak jednoduché.“ Ve tváři se mu mihl stín.

Jeho výmluvy mi na okamžik připomněly Marka. „Tak dobře, až se vrátím.“

Doběhl jsem domů a našel poněkud vystresovanou mámu, jak si už asi podesáté kontroluje sbalené věci.

„Bojím se, že jsme něco zapomněli,“ řekla mi omluvně.

„Nejdůležitější jsou doklady a peníze. Kdyby nám něco chybělo, můžeme si to koupit. Nejedeme přece do brazilského pralesa.“

Původně jsme měli jet na francouzskou riviéru. Máma tam totiž byla s tátou na svatební cestě a chtěla se tam jet znovu podívat. Já jsem ji ale přesvědčil, abychom jeli jinam.

„Možná bys byla zklamaná, že je to tam teď úplně jiné. A možná by se ti to celé znovu vybavilo a ty bys mi tam slzela jako zahradní ostřikovač,“ odrazoval jsem ji a nakonec jsem vybral zájezd na Ibizu. Doufal jsem, že nebude zklamaná. Nebyla.

Náš hotel se nacházel na konci dlouhé řady hotelů, za nimi byla už jen nedotknutá příroda. Pár kroků od hotelu rostly fíkovníky a tyčily se strmé útesy, z jejichž výšky se moře zdálo děsivě nebezpečné. Pláž, na kterou jsme scházeli úzkými uličkami, byla klidná a čistá. O lehátka nebylo třeba bojovat a moře bylo krásné a průzračné. Bál jsem se, že mi bude smutno při vzpomínkách na Michala, ale nebylo. Myslel jsem na něho sice nepřetržitě, ale s klidem, který jsem do té doby nikdy necítil. Možná proto, že mi Michal denně posílal esemesky, takže jsem skoro měl pocit, jako kdyby byl se mnou. Možná to bylo tím, že jsem mu tak věřil.

Večer jsme s mámou nasedali do divoce jezdících taxíků a vyráželi do blízkého města, kde jsme vdechovali vůni místních specialit a naslouchali směsici jazyků z celé Evropy. U jednoho stánku jsem babičce koupil balení exotického koření a láhev typického bylinkového likéru, který nám tu podávali k večeři. Těšil jsem se na babiččiny narozeniny, na pečenou kachnu s červeným zelím a plackami z bramborového těsta, na její vtipné poznámky, a dokonce i na tetu Kláru s rodinou. Ta dovolená dělala divy.

Den před odjezdem jsem vyrazil do města sám. Máma si při cestě na pláž podvrtla kotník, a tak raději zůstala v posteli. Docela mi to vyhovovalo. Měl jsem chuť se před odjezdem domů odvázat, ještě aspoň na chvíli oddálit stereotyp každodenní práce, který už zase hrozil na horizontu. Před bary a diskotékami otravovali opálení mladíci a nacvičenými frázemi zkoušeli uhodnout, odkud jsem. Všichni opakovali to stejné – že právě v jejich klubu mají nejsilnější drinky, nejkrásnější ženy a hraje tam ta nejlepší hudba na ostrově. Nevím proč, ale připadali mi strašně dotěrní. Věděl jsem, že někteří spolužáci z vysoké školy si takhle jezdí přivydělat. Večer pracovali, dostávali provize za každého hosta, kterého přilákali, a celé dny si pak užívali volno na pláži. Pro někoho představa ideálního léta, já bych to ale dělat nemohl. Go-go tanečnice v minisukních a plavkách tancovaly u obrovských reproduktorů přímo před vchodem do barů, z nichž se tu a tam vypotácel opilý turista. Nechtěl jsem, aby mě nějaký debil s třemi promile v krvi pozvracel, tak jsem zamířil do klubu Pacha. Kožené sedačky, dobrá hudba a „chupitos“ – drink na uvítanou, hned při vstupu.

Ještě jsem si ani nestihl objednat pití, když jsem ho uviděl. Stál opřený o stěnu, zamyšleně pozoroval tančící dvojice a bílé obepnuté tričko na něm doslova zářilo. Naše oči se střetly a já jsem pocítil mráz, který mi proběhl po zádech. Byl reinkarnací Marka. Stejný pohled, stejná postava, stejné vlasy. Dokonalé déjá vu. I Marko stál tehdy opřený o zeď, jednu nohu měl mírně pokrčenou v koleni a zamyšleně pozoroval lidi.

Když ten muž zamířil ke mně, zvlhly mi ruce. Zeptal se mě, jestli tancuji, a mě napadl můj oblíbený vtip. Chtěl jsem mu ho říct, ale pak jsem si uvědomil, že v angličtině to asi moc vtipně nevyzní.

„Tak co, zatancuješ si?“ zopakoval a já jsem přikývl. Navíc i hlas měl jako Marko. Byl hezký, fakt hezký. U jedné písničky se ke mně přitiskl a já jsem se zachvěl. Tancovali jsme úplně mlčky a mně se vybavovaly myšlenky, na které jsem chtěl zapomenout. Nechtěl jsem myslet na Marka, nechtěl jsem už nic vrátit zpět, měl jsem přece Michala. Usmíval se na mě tak, že jsem nevnímal čas ani lidi kolem. Po chvíli mě vzal za ruku a skrz tancující dav mě táhl pryč. Hudba a jeho oči udělaly svoje. Věděl jsem, co bude následovat.

Když jsem se vrátil na hotel, nespal jsem celou noc.

···

Dvě hodiny po příletu domů mi zavolala Renča.

„Díval ses na zprávy?“ vybafla na mě bez pozdravu.

„Já tě taky zdravím, Reni.“

„No jasně, ahoj. Tak díval ses, nebo ne?“

„Ne, nedíval jsem se. Měl jsem?“

V první chvíli mě napadlo, že tam bylo něco o otci a znervózněl jsem. Když byl na cestách, vždycky jsem se bál, aby se mu něco nestalo a abychom se to s mámou nedozvěděli ze zpráv.

„Ukazovali tam Olafova otce.“

Nepřekvapilo mě to. Jeho otec se v TV objevoval docela často.

„Renčo, řekneš mi všechno sama, nebo to z tebe budu muset dolovat jako zlatokop?“

„Prý napadl nějakého novináře. A prý to nebylo poprvé, co někoho zbil. Říkali to jeho sousedé. A taky říkali, že mlátil i svou ženu. Divné, ne?“

Vybavil se mi Olafův obličej, jeho neochota kontaktovat policii, rodinu nebo někoho jiného. Vzpomněl jsem si taky na jeho zmatek a výpadek paměti. Na jeho nepochopitelný útěk a zahlazení stop. A najednou jsem si vzpomněl i na jeho čisté šaty. Ten den přece pršelo. Kdyby ho někdo zmlátil na ulici, měl by je zablácené. Někdo ho zbil vevnitř. Mohl jsem se mýlit. Nemusel to být zrovna jeho otec, ale najednou mi v hlavě zazněla slova mého táty, který mi jednou řekl: „Vyluč všechno, co je nemožné, a pak se vrať k tomu, co je nepravděpodobné.“

„Reni, Olaf se ti neozval?“

„Neozval,“ hlasitě polkla. „Rozumíš tomu?“

Možná ano. I Tereza utekla před svým otcem poté, co ji znásilnil. Možná Olaf zmizel proto, že ho otec ubil skoro k smrti. Bylo mi z toho zle. Sofi měla pravdu. Rodiče jsou těmi, které milujeme a na které spoléháme. Jejich surovost nás zraňuje nejvíce.

23. KAPITOLA

Když jsme si vybalili a máma si lehla, sedl jsem do auta a vyrazil za Michalem. Možná proto, že jsme se tak dlouho neviděli, v nás touha explodovala stejně rychle jako naposledy. Stačil pohled do modré hloubky jeho očí, stačilo vidět, jak zbledl v obličeji, když jsem k němu přistoupil, a naše ústa se okamžitě spojila. Jeho ruce se rozběhly po mém těle, dech se zrychlil a v uších zašumělo celé moře, od kterého jsem se vrátil.

„Pojď,“ řekl mi, chytil mě za ruku a zavedl do ložnice. Prsty se nám chvěly, když jsme ze sebe strhávali oblečení. Dotek jeho horké a nahé kůže mě uváděl do vytržení. A ještě ruce a ústa. Michal se mi díval do tváře a já jsem se nedokázal ani usmát, ani promluvit, protože mě pohlcovala jediná myšlenka: „Nepřestávej!“ A vědomí se mi vznášelo někde nad tělem.

Možná proto, že jsme se tak dlouho neviděli, šlo všechno strašně rychle. Moje tělo se vzepnulo a já zašeptal: „Už to déle nevydržím!“ Michal řekl: „Vždyť to nemusíš vydržet,“ a přivedl mě k vyvrcholení tak nádherně, že jsem se rozletěl na milion částic.

„Taky ti to chci udělat,“ řekl jsem mu po chvilce, ale on se jen ospale usmál a řekl: „Máme čas, neboj.“

Leželi jsme vedle sebe a vychutnávali si ticho utkané z jeho něžné trpělivosti a mojí doznívající rozkoše. Na chvíli jsem usnul a probral jsem se, až když mě pohladil po tváři. Zadíval se na mě smutně a silně mě objal.

„Dnes jsme to prohráli,“ řekl najednou.

Na okamžik jsem se lekl, že hovoří o naší lásce, pak jsem začal lovit v paměti, jestli naše reprezentace nehrála nějaký důležitý zápas, a až nakonec mi došlo, že mluví o něčem úplně jiném.

„Co jste prohráli?“

„Boj se smrtí. Zemřelo nám jedno dítě. Nečekal jsem to. Nic nenasvědčovalo tomu, že to nezvládneme.“

„Co se stalo?“

„Hodinu po porodu nám začala maličká odcházet. Nepomohl kyslík ani resuscitace, zemřela nám pod rukama. Kolegyně se úplně sesypala a já jsem měl namále.“ Hlas se mu zachvěl. „A víš, co bylo nejsmutnější? Některé děti bojují do poslední vteřiny, ale tahle malá to vzdala úplně bez boje. Zůstala nám ležet na stole jako spící panenka. A taky tak vypadala.“

Objal jsem ho a ucítil, jak se chvěje.

„Nedokážeš si představit, jaké to je, když musíš rodičům oznámit, že jim zemřelo dítě hodinu po narození.“

„Stává se to často?“

„Borisi, co je často? I kdybys to musel udělat jen jedenkrát za život, je to často.“

Bál jsem se pohnout, abych nepřerušil to dojemné ticho, které se mezi námi rozprostřelo. Miloval jsem jeho citlivost, jeho smutek a chtěl jsem ho chránit. Byla to zvláštní myšlenka, protože doteď jsem si vždycky myslel, že z nás dvou je silnější on.

„Chtěl bych tě někdy vidět při práci.“

„Ne, Borisi, to nepůjde.“

„Máte tam zákaz vstupu?“

„No, to taky. Ale nikdy za mnou nebudeš moct přijít, nebudeš na mě moct čekat, nebudeš mi moct zavolat.“

Nechápal jsem.

Zhluboka si povzdechl. „Ty si nedokážeš představit, jak jsou lidé citliví na děti. Už se to na oddělení stalo. Stačil jeden stín podezření, jeden hysterický tatík, cirkus u primáře a ten kolega nakonec odešel sám.“

„To nemyslíš vážně.“

„Myslím.“

„Tak dobře, ale existují přece i jiné nemocnice a ty jsi odborník.“

„Jsem v prvé řadě gay. A to se nesmí provalit.“

„Co mi chceš naznačit?“ Začínal jsem mít strach.

„Nic. Jen to, že musíme být opatrní.“

Polkl jsem naprázdno a v žaludku pocítil křeč. Skrývání, skrývání a zase skrývání. Zakázaná láska, lež a nekonečná přetvářka. Posadil jsem se.

„Už jdeš?“

„Asi bych měl.“

„Promiň, nechtěl jsem.“

„Nic se neděje.“

„Borisi, miluji tě.“

Podíval jsem se do jeho oddaných očí a pochopil, že trpí desetkrát více než já. Vzpomněl jsem si na poslední večer na Ibize, na muže s Markovou tváří, a najednou jsem byl nesmírně šťastný, že jsem mu tenkrát odolal. Hodně jsem vypil a tanec společně s jeho vůní udělaly svoje. Když jsme ale později vyšli z baru a on se mě zeptal, jestli půjdu k němu na hotel, pozorně jsem se zadíval do jeho vzrušené tváře a věděl jsem, že to neudělám. I kdyby se to Michal nikdy v životě nedozvěděl.

24. KAPITOLA

V den babiččiných narozenin nám zavolala teta Klára, aby se zeptala, jaké dárky jsme babičce koupili. Zároveň nás ubezpečila, že budou spěchat, a položila.

Nechápavě jsem se podíval na mámu. „To mělo být jako co? Celé týdny se neozvala.“

„Však právě. Teď se ozvala, aby to vypadalo, že je všechno v pořádku a že ona se přece nikdy nenaštvala. To je celá ona. Divadlo pro divadlo.“

Naložili jsme věci do auta a vyrazili o něco dříve, protože máma chtěla babičce pomoct s přípravou oslavy. Zbytečná snaha – babička už měla vše připravené. Na sporáku se vařila hustá zeleninovo-masová polévka, na stole se tyčil vysoký komín bramborových placek a po celém domě vonělo škvařící se kachní sádlo.

„Zájdi si do špajze, Borisko, sú tam koláčiky a pagáče,“ navrhla mi, když jsme se políbili na přivítanou. „A na stole v kuchyny je v konvici káva, ak by si chcel. A mléčko máš v chladničke.“

Naskládal jsem si na talířek babiččiny slavné čokoládové košíčky a sedl si na schody jako tehdy, když jsem byl dítě. Po chvíli přišla a pohladila mě po vlasech.

„A Sofinku si prečo nedonésol. Šak víš, že by som sa potešila.“

Podíval jsem se do jejích milujících očí a už už jsem chtěl říct, babi, pokud bych někoho přivedl, tak by to byl Michal, ale pak jsem se zarazil. Sakra, jak to dělají jiní? Jak přiznají pravdu lidem, které milují? Sofi říkala, že bych měl babičce říct pravdu, ale při pohledu na její laskavou tvář jsem vždy zaváhal. Nebál jsem se, že ztratím její lásku. Bál jsem se, že jí způsobím bolest.

Klára dorazila o hodinu později s taškou plnou dárků. Ještě jsme se ani všichni nepozdravili a ona už začala organizovat.

„Kde budeme jíst?“ obrátila se na babičku.

„Nepýtaj sa jak hlúpa, predsa v jedálni.“

„Dobře, a kde je jídelní servis? Prostřu stůl. Donesla jsem ozdobné ubrousky. Hanka je poskládá,“ mrkla na starší dceru.

„Upokoj sa, Klárika, s Lujzou sme už šecko pripravili. A dali sme aj servítky. Umyte si ruky dievčence, polévka bude za chvílu. No a ja sa idem tiež trocha nachystat.“

Ještě než se babička vrátila, Klára odněkud vyčarovala velkou kytici, strčila dcerám a muži do rukou dárky a postavila se doprostřed jídelny. Když babička vešla, měla na sobě pěkné tmavomodré šaty, jež od nás dostala před dvěma lety, na krku měla náhrdelník, který dostala kdysi dávno od dědečka, a v rukou držela velkou mísu s polévkou. Položila ji na stůl a obrátila se k nám. Klára jí podala kytici a popřála.

V babiččině tváři se mihl údiv. „Ná a ty si načo tie kvety nakúpila, Klára, šak ja mám kvetov plnú záhradu.“

„Ale takové nemáš,“ urazila se Klára. „Jsou ze skleníku.“

„Ved hej, nemám,“ pokývala babička hlavou. „Zanesiem ich v pondelok na hrob dedovi.“

Klára se už podruhé málem urazila, ale nakonec si to rozmyslela. „A ještě jsem ti koupila nové ručníky a utěrky, abys ty svoje hrozné mohla konečně vyhodit.“

Vyměnili jsme si s mámou pohledy. Už to začalo.

„A teď vy,“ popostrčila Klára dcery. Hanka dala babičce balíček s kosmetikou a Denisa nějakou knihu od Danielly Steelové. Babička si přičichla k tekutému mýdlu a šťastně se usmála.

„Toto mám najradšej,“ pohladila vnučku po ruce.

Máma jí podala exotické koření a láhev bylinkového likéru. Babička uznale pokývala hlavou. „Pekná fľaša, ket miném tú pijatiku, dám si do nej ocot.“

Přistoupil jsem k ní jako poslední.

„A toto je ode mě. Dovezl jsem ti to z Itálie.“ Podal jsem jí růženec, který jsem koupil ve Florencii.

Babičce se v očích zatřpytily slzy. „Ja som to vedela, Borisko, vedela som, že sa nedokážeš vzdať Boha.“

Pohladil jsem ji po tváři.

Oběd byl výborný. Oddychovali jsme po něm jako spokojení tuleni. K zákusku babička udělala kávu, to už jsme se ale všichni pohodlně usadili v obýváku. Klára s dcerami okupovala sedačku pod oknem, máma si sedla k malému stolku, na který babička vystavila všechny své dárky, a já jsem zůstal s Jožkem u stolu.

„Som vám zabudla povedat, že máme nového farára,“ začala babička. „Velice dobre káže. Už som bola u neho aj na spovedi. Velice dobrý.“

„A co se stalo s Dominikem? Doufám, že neumřel,“ ozvala se ze sedačky Klára, která si už potřetí nalila do skleničky sladké babiččino víno.

„Nié, neumrel. Niegdo povedal, že ho odvolali, nechápem prečo, ľudia ho tu mali radi,“ přemýšlela babička. „Bol sa se mnú rozlúčit a pýtal sa na teba, Borisko. Že ste sa stretli v meste.“

„Ano, potkali jsme se,“ přitakal jsem a trochu znejistěl při vzpomínce na svůj tehdejší výbuch.

„Ten nový je fešák a má velice pekné oči. No, otca Dominika som mala radšej a nie len já, ale celá dedina. Šeckých nás poznal, pomáhal nám, tento nový sa tu len preváža na velkom aute. Načo mu je, šak sa to na farára nehodí.“

„K čemu? Aby mohl na to auto balit ženské,“ vyprskla Klára.

„Kláro,“ ozval se pohoršeně její manžel.

„No co, netvař se přece tak vyděšeně. Vždycky je lepší, když nahání baby než děti, ne?“

„Kláro!“ ozvala se tentokrát máma. „Jsi opilá.“

„Ne, nejsem opilá. Jen čtu noviny. Neslyšeli jste o tom skandálu s františkány, kteří zneužívali děti?“

„Ale to se přece nepotvrdilo. Ti chlapci si to vymysleli,“ oponoval jsem jí.

„A proč si to vymysleli? Museli něco takového vidět nebo slyšet,“ trvala na svém Klára. „A to není všechno! Ty kecy na obhajobu homosexuálů, které se na nás valí ze všech stran! A oni se teď rozmnožují jako králíci. Za chvíli nebude kolem jediný pořádný chlap. No řekni, Hanko, kolik máš takových spolužáků? Proto říkám, že je lepší, když chlap nahání ženské, než kdyby zneužíval malé chlapce. I kdyby to měl být sám farář.“

Babička se chytila za srdce a já jsem měl chuť zacpat Kláře pusu. Podíval jsem se prosebně na Hanku. Ta přišla k babičce a pošeptala jí něco do ucha.

„Samozrejme, holubička, ukážem ti to.“ Pomalu vstala a zamířila ke dveřím. Mladší Deniska vyskočila ze sedačky a přidala se k nim.

„Kláro, okamžitě přestaň. Co to do tebe vjelo?“ vybuchl její manžel.

„Nic do mě nevjelo,“ Klára si opět pořádně upila. „Hnusí se mi zvrhlí kněží, hnusí se mi homosexuálové, hnusí se mi všechny ty nechutné články, které o nich píšou. Co je to za svět? Dříve se děvčata kamarádila s děvčaty, ale dnes se chlubí tím, že jejich nejlepší kamarádi jsou homosexuálové. Všechno se točí kolem sexu, a pak se lidé diví, že je všude kolem tolik zvrhlosti. A vy si tady sedíte a tváříte se, jako kdyby vám to bylo jedno.“

„Kláro, když jsi udělala tu scénu u nás, tak jsem si myslela, že to děláš proto, že ti nějakým způsobem záleží na rodině. Ale to, co předvádíš tady, nemá úroveň. Modli se, aby…,“ máma se kousla do jazyka.

„Aby co?“ Klára probodla mámu pohledem.

„Modli se, aby se ti nestalo něco, co od tebe bude vyžadovat alespoň trochu tolerance. Když ji Pán Bůh rozdával, tak ty jsi měla asi chřipku.“

„No, jen řekni, o co ti jde,“ vyštěkla Klára. „Vidíš, mlčíš. Já mám totiž milujícího muže a dvě vzorné dcery.“

„Takže tvoje dcera nemůže být lesba?“ vypálila máma nečekaně.

Klára zalapala po dechu. „No, jen by to zkusila, vymlátila bych jí to z hlavy. Hned by dostala rozum a nedělala by ostudu rodině. Myslíš, že jsem jako ty, která si nechá všechno líbit? I kurvení vlastního muže?“

Konec. Více se už nedalo snést.

Podíval jsem se na mámu a ona se beze slova zvedla. A já jsem v tu chvíli pochopil, že i kdybych se okamžitě rozhodl říct mámě, že jsem gay, tetě Kláře bych to nemohl říct nikdy.

25. KAPITOLA

Týden po babiččině oslavě k nám teta Klára přijela a dovezla velké balení „zázračných“ tabletek na posílení organizmu, tmavozelenou hedvábnou halenku a láhev drahého koňaku v dárkovém balení. Všechno to byly věci, které firma jejího muže používala k obdarování svých klientů. S lítostí oznámila mámě, že halenky v lososově růžové barvě byly hezčí, ale už došly, a že jí takovou přinese příště.

To byla prostě celá ona. Nedokázala říct: „Promiň, minule jsem se chovala jako kráva.“ Raději donesla mámě tabletky na žaludek.

„Mami, vím, že Klára je občas nesnesitelná, ale mohla jsi jí aspoň nabídnout kafe,“ prohodil jsem, když se teta rozloučila.

„Pozvala jsem ji, ale nechtěla zůstat. A já jsem celkem ráda. Ne proto, že jsem na ni naštvaná. Znáš ji, občas plácá hlouposti jako malé dítě. Neříkám zrovna, že to tak nemyslí, ale spíš tomu nepřisuzuje význam…“

„Tak teda proč?“

„Není mi dobře. Půjdu si lehnout. Nedělej si starosti, to jenom ten můj žaludek. Celý den mě bolel.“

„Měla bys jít na vyšetření.“

„Nic to není, mám jen moc žaludečních šťáv.“

„Na to jsou přece léky, ne?“

„Dobře, zajdu tam koncem týdne,“ ubezpečila mě máma a šla do svého pokoje.

K doktorovi nakonec šla. Ale ne až koncem týdne, mnohem dříve. V noci totiž dostala prudké bolesti a začala zvracet krev.

···

Řítil jsem se v autě za houkající sanitkou a nechápal, co se stalo. Doktor konstatoval, že se jedná o velmi vážný stav a že je nutný okamžitý převoz do nemocnice. Z jeho znepokojené tváře jsem jasně pochopil, že se mámin čas přestal měřit na roky a začal se odměřovat na minuty. Modlil jsem se, aby se alespoň na chvíli zastavil a dal jí šanci.

V nemocnici nám běželi naproti jako ve filmu a okamžitě vzali mámu na operační sál. Seděl jsem na tvrdé lavici a cítil šílený strach. „Ať se jí nic nestane, ať se jí nic nestane,“ opakoval jsem si nesmyslně, protože mámě se už něco stalo a lékaři právě teď bojovali o záchranu jejího života. Hodiny na chodbě ukazovaly tři čtvrtě na dvanáct. V ruce jsem svíral mobil a přemýšlel, komu mám napsat. Nakonec jsem zvolil otcovo číslo. Nevěděl jsem, kde je a kolik je tam hodin. Nevěděl jsem, jestli ho moje zpráva vůbec zastihne a co vlastně mám napsat. Cítil jsem jen strašný strach a taky touhu, aby mi někdo řekl: „Neboj se, všechno dobře dopadne.“

A pak jsem napsal Michalovi. Ozval se okamžitě.

„Přijedu za tebou, jen na sebe něco hodím.“

Chtěl jsem, aby přišel, a zároveň jsem se bál, že až ho uvidím, nedokážu se ovládnout a úplně se složím. Máma byla všechno, co jsem měl. Vždycky stála při mně, vždycky mi rozuměla. Najednou jsem nechápal, jak jsem mohl byť jen na chvíli zapochybovat, že by mě odvrhla, kdybych jí o sobě řekl pravdu. Proč jsem to proboha tak dlouho odkládal?

Díval jsem se na skleněné dveře, za kterými bojovala o život, a hrdlo mi svírala obruč, která mě dusila. Hodiny nad mojí hlavou tikaly v pravidelném rytmu, zatímco mé srdce porušovalo všechny zákonitosti – jednou bilo jako splašené a jindy vynechalo několik úderů. Nevím, jak dlouho to trvalo. Zdálo se mi, že celou věčnost, ale nakonec se na konci chodby objevil Michal a já jsem se mu vrhl do náruče. Nemohl jsem jinak.

„To bude v pořádku. Neboj, to se spraví,“ uklidňoval mě a já jsem se ho držel jako jediného pevného bodu, který mi zůstával. Cítil jsem, že jestli se mámě něco stane, můj svět se rozpadne na kusy a já ho už nikdy neposkládám dohromady.

„Co se stalo?“ zeptal se mě tiše, když jsem se uklidnil a on se posadil vedle mě na tvrdou lavici.

„Máma začala zvracet krev a měla obrovské bolesti. Ona… bylo jí už delší dobu zle. Posílal jsem ji na vyšetření, ale za žádnou cenu nechtěla.“

„Co říkal doktor?“

„Že je to akutní stav.“

„Je na sále?“

„Ano.“

„Zřejmě jde o prasklý žaludeční vřed. To je opravdu vážné. Kdysi na to lidé umírali, ale neboj se, pokud se zákrok provede dostatečně brzy, bude v pořádku.“

„Jak dlouho to může trvat?“

„Nevím, záleží na tom, co se stalo, a taky na tom, jak masívní bylo krvácení.“

Chytil jsem ho za ruku. Nebránil se. Seděli jsme v bílé chodbě spojeni mnohem silněji než jen pouhým dotykem rukou a já jsem si uvědomil, že žádné dosavadní milování mě s ním nesblížilo více než tyhle minuty mlčení, kdy u mě seděl, držel mě za ruku a čekal se mnou na příchod lékaře a jeho verdikt.

„Michale, chci to mámě říct,“ řekl jsem najednou potichu. „Už jí dál nechci lhát. Už to nedokážu.“

„Chápu to,“ přikývl.

„Ale já chci, aby poznala i tebe.“

Cítil jsem, jak ztuhl.

„Borisi…“

„Michale, nechci, abychom se skrývali. Před ní ne.“

„Jsi rozrušený. Probereme to později, ano?“

Jeho zaváhání mě zabolelo. „Dobře, i tak budu muset počkat, až bude v pořádku,“ dodal jsem rychle, abych přehlušil smutný pocit z jeho váhání.

„Ano, to bude nejlepší,“ souhlasil a pak sklopil oči.

Na konci chodby se objevila skupina lidí. Vyskočil jsem jim naproti.

„Vy jste…,“ obrátil se na mě vysoký lékař s prošedivělým strništěm na tváři a s únavou v očích.

„Boris Folet. Prosím vás, co je s mámou?“

„Vaše maminka bude v pořádku, ale dala nám zabrat. Její stav byl opravdu velmi vážný.“

„Děkuji vám,“ chytil jsem ho za ruku.

Unaveně přikývl a pak se zamyslel. „Folet, Folet, nejste vy náhodou příbuzný toho známého fotografa?“

„Je to můj otec,“ přikývl jsem.

26. KAPITOLA

Z nemocnice jsem odcházel slabý jako právě narozené dítě. Nohy se mi třásly a v hlavě jsem měl ticho, které nepropustilo žádnou myšlenku.

„Odvezu tě,“ řekl mi Michal a ukázal na svůj tmavomodrý Passat. „Pro své auto si zítra dojdeš, dneska tě za volant nepustím,“ postrčil mě jemně ke dveřím svého auta. Nebránil jsem se.

Projížděli jsme tichým městem a do mé mysli se ukládaly obrázky, které měly najednou úplně jiné barvy. Bylo to zvláštní, protože takové pocity mají údajně lidé, kteří procitnou z kómatu nebo kterým se stane něco zlého. Pokud jsem si odmyslel těch několik hodin smrtelného strachu, tak se mi nic zlého nestalo. Měl jsem však pocit, že právě těch několik hodin rozdělilo můj život na dvě poloviny. Na dny, kdy jsem si neuvědomoval, jak křehké pouto mě spojuje se všemi, které miluji, a na novou přítomnost.

Seděl jsem vedle Michala, za okny auta se rozprostírala tma, kterou pronikala světla lamp, a já jsem ze všeho nejvíc toužil zhasnout a být jen s ním. Díval jsem se na jeho štíhlé ruce na volantu, cítil vůni jeho vody po holení a strašně jsem toužil se s ním pomilovat.

„Zůstaň se mnou. Jen na chvilku,“ poprosil jsem ho, když jsme zastavili před naším domem. Na vteřinu zaváhal, pak vytáhl klíč ze zapalování a vystoupil. Vedl jsem ho k nám a třásl jsem se touhou i smutkem. Udělal jsem nám drink a pak jsem Michala zavedl do svého pokoje. S úsměvem se rozhlédl kolem sebe.

„Přesně nějak takhle jsem si to představoval.“

Nevěděl jsem, co tím myslí, ale on ukázal na množství černobílých fotek, které jsem měl pověšené na stěnách. Zastavil se u Sofiny fotky.

„To je ona?“

„Ano, to je moje Sofi,“ přikývl jsem.

„A toto?“

„To je otec v Novém Mexiku.“

„Vypadá strašně mladě. Jsi mu podobný.“ V hlase mu zazněl hlubší tón. Co to v sobě měl, že mě tak strašně vzrušoval? Přistoupil jsem k němu a objal ho.

„Měl jsi náročný den,“ zašeptal a začal mě vysvlékat.

O chvíli později jsme leželi vedle sebe a už nebylo třeba nic říkat. Věděl jsem, že odteď ho už vždy budu vidět ve svém pokoji a že se nikdy nenasytím jeho úst.

„Nenech mě zaspat, potřebuji jít do služby,“ zaprosil a já přikývl.

Usnul mi v náručí a já měl strach, abych ho nevzbudil. Po třech hodinách noc ožila zvuky, které ohlašovaly blížící se ráno a naše rozloučení. V bytě nad námi někdo spláchl WC, ve vedlejším bytě někdo vytáhl roletu, na chodbě se ozvalo hučení výtahu a na parkovišti pod okny začala startovat auta. Budík ukazoval 5:47. Podíval jsem se na Michalovu tvář a věděl jsem, že jakmile budu mluvit s mámou, řeknu jí pravdu.

···

„To mě mrzí, Borisi,“ pronesl s účastí v hlase Leoš, když jsem řekl, jakou mám za sebou noc. Tedy tu s mámou.

„Jestli potřebuješ jít po obědě do nemocnice, klidně jdi. My to tady s Luckou doděláme.“ Lucka ochotně přikývla.

„V žádném případě,“ zaprotestoval Kastrol, když jsem ho požádal o soukromé volno. „Je mi líto, že je vaše maminka v nemocnici, ale pokud chcete jít za ní, musíte si vzít půl dne dovolené. Žádné krácení pracovní doby vám nedovolím.“

„Leoš říkal…“

„Leoš není váš nadřízený. Nebo se snad něco změnilo?“

Měl jsem chuť jednu mu vrazit.

„Dobře, vypíšu si dovolenou,“ procedil jsem skrz zaťaté zuby.

„To nemyslíš vážně, že tě nepustil,“ rozzuřil se Leoš. „To je ale neskutečná svině. On si své soukromé záležitosti vyřizuje bez problémů v pracovní době a nás tady drží jako ve vězení.“

„Nech to být, Leoši,“ zarazil jsem ho.

„Nenechám. Hajzl jeden mizerný, promiň, Lucko.“

Lucka se trochu začervenala. „Nechápu, co se to s ním děje. Nikdy nebyl takhle protivný.“

Moc jsem jí nevěřil. Kastrol se určitě protivný už narodil.

Leoše neopouštěl hněv. „Tak tohle ten zmrd fakt přehnal. Je čas vrátit na scénu Catrine,“ řekl, když si Lucka odběhla na záchod.

„A co pak?“

„Zítra ti řeknu detaily. Teď uháněj do nemocnice.“

Rozloučil jsem se a odešel. Před nemocnicí mě čekala Sofi.

„Jsi zlatá,“ objal jsem ji.

„Doufám, že je všechno v pořádku, nejsem nemocniční typ.“ Nasadila si tmavé brýle a zavěsila se do mě. „Pro jistotu, kdyby mi bylo do breku. Víš, když mi umíral dědeček a my jsme s mámou chodily za ním, toužila jsem po slunečních brýlích. Všichni mu říkali, jak dobře vypadá, a já jsem se bála na něho podívat, aby v mých očích neuviděl strach a odpor.“

„Odpor?“

„Nooo… byl úplně žlutý a změněný a já jsem si pořád říkala, že to určitě není on, že když přijdu domů, bude tam můj skutečný dědeček, kterého budu moci obejmout.“

„Nestraš mě!“

„Nestraším tě.“

Máma byla strašně bledá, měla popraskané rty a tmavé kruhy pod očima.

Když jsme vešli, oči se jí rozzářily, ale na to, aby se usmála, byla příliš slabá. Přišel jsem k ní a chytl ji za ruku.

Sofi se postavila na druhou stranu. Měla pravdu. Brýle by se hodily i mně.

„Jsem tak ráda, že jste se Sofi spolu, kdyby se něco stalo,“ zašeptala máma a pohladila mě po ruce. Srdce se mi stáhlo bolestí, pak jsem se nadechl a definitivně jsem se rozhodl.

„Je to jinak, mami. Já a Sofi spolu nechodíme. Miluji někoho jiného, ale je v tom háček. Není to žena. Je to muž.“

Bylo to jako z červené knihovny, ale já jsem už svoji dosavadní roli nedokázal hrát ani o vteřinu déle. Máma se na mě užasle podívala a pak zbledla ještě více.

„Promiň,“ zašeptal jsem, abych se jí omluvil za bolest, která se jí mihla ve tváři. „Neplač, mami,“ zopakoval jsem bezmocně, ale ona mi svírala ruku víc a víc. Kdybych mohl, vzal bych svá slova zpět. Ne, nevzal! Podíval jsem se na Sofi a v jejích očích jsem našel pochopení. Chvíli jsme tak stáli, mámina tvář se křivila bolestí, jak se snažila potlačit vzlyky, a já jsem si s tím nevěděl rady. Tak jsem jen opakoval, aby neplakala, a blábolil něco o tom, že jsem jí nikdy nechtěl ublížit.

A pak se najednou uklidnila stejně rychle, jako když začala plakat. Otevřela oči a zašeptala: „Ty promiň mně, že mě to tak sebralo. Asi jsem to tušila už dříve, ale když jsi to vyslovil nahlas…“

„Mami, musel jsem ti to říct, už jsem ti déle nedokázal lhát.“

„Vím, zlato, nemusíš se omlouvat. Já nepláču proto, že bys mi nějak ublížil. Jak bys mohl? Já se jen bojím všeho, co tě čeká. Bojím se, že budeš nešťastný.“

„Všechno je v pořádku, opravdu,“ ubezpečoval jsem ji a ona se na mě ten den poprvé usmála, jako by mi tím úsměvem chtěla říct, že mi věří.

27. KAPITOLA

„Netrap se, tvá máma si nezasloužila, abys jí déle lhal. Vlastně sis to nezasloužil ani ty,“ řekla mi Sofi v autě.

„Neměl jsem jí to říkat, když je taková slabá. Teď mě mrzí, že jsem jí přidělal další starosti,“ povzdechl jsem si a marně se snažil zahnat vzpomínku na její tvář zkřivenou bolestí.

„Ale no tak, Borisi. Ten, kdo miluje, ten se trápí pro druhého. Bez toho by to nešlo. A tvá máma tě miluje.“

Něco v jejím hlase mě zarazilo.

„A co tvoje máma?“ odpověděl jsem otázkou.

„Co je s mojí mámou?“

„Jestli tě tvoje máma taky tak miluje?“

„Víš co, vezmi mě raději někam na gyros, mám strašný hlad.“ Změnila téma jako již tolikrát předtím, když přišla řeč na její rodinu.

„Sofi, prosím tě, řekni mi, co se stalo. Proč pořád ty vyhýbavé odpovědi?“

„Jsou věci, o kterých nemůžu říct ani tobě.“

„Mně můžeš říct všechno.“

„Tohle ne. Slíbila jsem, že to nikomu neřeknu.“

„Sofi, to je přece hloupost. Takové sliby dávají jen malé děti.“

„Máš pravdu, je to hloupost.“

„Takže?“

„Víš, co bych chtěla? Takovou tu hračku, co měli Muži v černém. Nasadil by sis brýle, namířil to na mě a vymazal mi vzpomínky.“

Co chtěla vymazat?

„To bych nemohl udělat.“

„Proč?“

„Protože mi takové brýle nesluší.“

„Ty jeden narcisi,“ rýpla si do mě.

···

Když jsem se večer vrátil domů, prázdno v bytě bylo nesnesitelné. Zavolal jsem Michalovi, strašně jsem chtěl být s ním, byl však s kolegy na nějaké akci. Udělal jsem si citronádu s ledem a vzpomněl si na otce. Pili jsme ji spolu, když u nás byl naposledy. Úplně nelogicky jsem se podíval na mobil, jako kdyby se v něm někde měla objevit nějaká zapomenutá zpráva od něho. Hloupost, nebyla tam. Tu moji esemesku z nemocnice asi nedostal. Nebo dostal a nevšímal si jí.

Za okny se zablýskalo a o parapet zabubnovaly velké dešťové kapky. Otevřel jsem dveře a vyšel na balkon. Od dětství jsem měl rád bouřky. Vzpomněl jsem si na jeden večer, kdy kolem babiččina domu řádily blesky. Sestřenice se tehdy po každém blesku křižovaly a modlily. Vichřice se opírala do oken a nakonec se odněkud ozval hukot, který jsem nikdy předtím neslyšel.

„Babi, to jsou mustangové?“ zeptal jsem se a babička na mě vykulila oči. Tehdy jsem totiž zrovna četl knihu Bezhlavý jezdec, kterou jsem našel v její ložnici a ve které se právě psalo o splašeném stádu mustangů.

„Aké mustangy, Borisko, šterk je to, pozri!“

Popošel jsem k oknu a spatřil valící se proudy kalné vody, která před sebou hrnula štěrk z nedaleké stavby.

„To bude starosta zúrit, ked zistí, že voda odniesla šterk, kerý mali dávat na novú cestu,“ řekla babička a zatáhla záclony. Už jsem si nepamatoval, jestli zuřil starosta, ale pamatoval jsem si, jak zuřila babička, když ráno zjistila, že má vytopený sklep.

Stál jsem na balkoně, díval se na blesky osvětlující oblohu a myslel na mámu, ve které jsem svým přiznáním rozpoutal bouři bolesti.

···

Seděl jsem s Michalem na terase mé oblíbené restaurace. Měl jsem ten podnik rád, a to nejen kvůli jídlu, ale taky kvůli jednomu z číšníků. Udělaný chlap s rovnátky na zubech. Všiml jsem si ho během první návštěvy a pohled na něho mě pokaždé rozveselil. Přišel k nám se širokým úsměvem na tváři a podal nám jídelní lístky. Objednal jsem pro nás oba kuřecí steak se zeleninovým salátem a jablečný džus. Číšník přikývl, když jsem požádal o jednu rajskou polévku s mandlovými lupínky a šlehačkou. Michal nechtěl, prý je to na něho moc sladké.

„Dám si raději dezert,“ usmál se na číšníka. Ten jeho „rovnátkový“ úsměv byl opravdu nakažlivý.

„Borisi, máš štěstí, že máš takovou mámu,“ řekl Michal, když jsem mu pověděl o svém přiznání.

„Ále, jen mi neříkej, že vaši by to neudělali taky.“

Michal se zadíval někam za mě a já jsem tušil, že bude následovat životní příběh, ze kterého mi bude smutno.

„Borisi, nepřišel jsem do města jen kvůli studiu, ale taky proto, že naši by mou sexuální orientaci nikdy nepochopili. Víš, ty krásné řeči o tom, jak tě rodiče podrží za všech okolností, to jsou jen takové kecy. Znám tolik rodin, kde to vůbec nefunguje. A vůbec nemusí jít jen o homosexuálně orientované dítě.“

Přesně toto mi nedávno řekla Sofi.

„Moje rodiče svazují předsudky, které jsou tak hluboce zakořeněné, jako by jim je někdo vypálil do mozku. Nechce se mi s tím bojovat.“

„Michale, nejde o boj. Jde o důvěru, o… ani nevím. Já jsem už prostě nedokázal lhát.“

„Moji rodiče nepotřebují pravdu. Tvoje máma je jiná. Ranilo ji to, zaskočilo, v duchu si přála opak, protože… Jak ti to řekla? Protože se o tebe bojí. Naši by dostali hysterický záchvat, byli by agresivní a zlí.“

„Jak to můžeš vědět, když jsi to nezkusil?“

„Zažil jsem cirkus, který udělali mé sestře, když otěhotněla. Když vyšlo najevo, že ten kluk není katolík, ale evangelík. Konec světa!“

„To nemyslíš vážně.“

„Smrtelně. Máma se zavřela do pokoje a modlila se. Otec sestru zmlátil, pak profackoval i toho kluka a vyhodil ho se slovy, že jestli ještě jednou překročí práh našeho domu, tak ho zastřelí. Takže kluk tam už nevkročil.“

„Trochu zbabělý nastávající otec, ne? I když… jak střílí tvůj táta?“

Moje poznámka mu vůbec nepřišla k smíchu.

„Sestra se sbalila a odstěhovala se ke kmotře. Už nevydržela poslouchat ty řeči, jak přivedla rodinu do hanby a jak si na ně celé město ukazuje prstem. Proboha, jaké město? Každý má dost vlastních problémů, a i kdyby? Copak záleží na sousedech, když jde o vlastní dítě? Ale naši ne, pro ně bylo vždycky důležitější, co řekne farář, nějaká hloupá sousedka nebo naše rozvětvené příbuzenstvo.“

Nevěděl jsem, co mu na to mám říct. Naštěstí přišel číšník s mojí polévkou a se svým věčným úsměvem a přerušil nás. Možná měl ten úsměv v popisu práce, anebo jsme mu byli opravdu sympatičtí.

Michal si objednal ještě jeden jablečný džus a pokračoval: „Jednoho dne jsem to už nevydržel a řekl mámě, co si o tom všem myslím a že by měla sestře zavolat, aby přijela domů. Máma jen provinile šeptala, že otec a babka si to nepřejí. Ještě jsem zapomněl říct, že v naší rodině vládne otcova matka, a tak se moje máma bojí nejen otce, ale i tchyně. Takže raději překousne ponižování a výsměch, že do rodiny nepřinesla žádný majetek a že může být ráda, že si ji otec vůbec vzal.“

„Michale, toto se dělo před sto lety, spletl sis století.“

„Ty ses narodil ve velkém městě a nikdy jsi nebydlel na intru. Zajdi si občas do nějaké venkovské hospody nebo do vesnického kostela. Pak teprve uvidíš, co se změnilo. Nikdy rodičům nebudu moct říct pravdu. Nestojím o to, aby mě někdo zmlátil nebo se za mě pomodlil,“ dodal Michal.

Poslouchal jsem jeho melodický hlas a před očima mi defilovaly tváře lidí, které jsem znal a kteří zažili něco podobného. Olaf, Marko, Tereza…

28. KAPITOLA

Tři dny po operaci máma dostala vysoké teploty. Ošetřující lékař mi vysvětlil, že se jedná o zánět pobřišnice. Snažil se mě uklidnit, že se nemusím bát, prý to pomocí antibiotik zvládnou. Nemohl jsem si však pomoct, bál jsem se. Veškerý volný čas jsem dělil mezi nemocnici a Michala. Leoš mi říkal, že vypadám jako po pořádném flámu, a já jsem ho zbytečně přesvědčoval, že tentokrát by mi alkohol nepomohl.

„Nechceš jít někam ven?“ zeptal se Michal, když jsem k němu doběhl.

„Ne, nechce se mi nikam mezi lidi.“

„Dělám zapečený baklažán.“

Michal vložil do přehrávače cédéčko. Polkl jsem naprázdno.

„Mohl bys tam dát jinou hudbu?“ poprosil jsem ho, když se ozvaly první tóny.

Překvapeně se na mě podíval. „Děje se něco?“

„Ta hudba mi připomíná Marka, nemám na to náladu.“

„Kdo je Marko?“

„Můj bývalý. Už jsem ti o něm říkal.“

„A?“

„A… nic. Jen to teď nechci poslouchat.“

„Měl bych něco vědět?“ zeptal se mě vážně.

„Ne, ne, o nic nejde,“ ubezpečil jsem ho, ale do hlasu se mi vkradla podrážděnost. Nechtěl jsem myslet na Marka.

„Jestli tomu dobře rozumím, mezi vámi to ještě neskončilo.“

„Ne, nerozumíš tomu. Rozešli jsme se, protože… protože se oženil. Neozývám se mu.“

„Ale on tobě ano.“

„Ozval se mi těsně po svatbě. A pak ještě jednou. Neodpověděl jsem mu,“ bránil jsem se.

„Neozval ses mu, ale jak se zdá, pořád na něho myslíš,“ řekl zamračeně. Nedokázal jsem lhát, a tak jsem přikývl. Michalovi jemně cuklo v obličeji.

„Není to tak, jak si myslíš,“ řekl jsem úsečně.

„Nevíš, co si myslím,“ ohradil se.

„Dobře, tak co si myslíš?“

„Podívej, je to tvoje věc. Možná jsi jiný než já, ale když já něco skončím, tak to opravdu skončím.“

„Nejsem jiný. Jednoduše mi při té hudbě automaticky naskočily nějaké vzpomínky. Nemůžeš mi to mít za zlé. Nedokážu si vymazat paměť, nejsem Clark Kent!“

No super! Jedna věta lepší než druhá. Uvědomoval jsem si, že potím kraviny, ale navzdory tomu jsem je říkal nahlas.

„Asi nebyl nejlepší nápad dnes přijít,“ řekl jsem a pomalu jsem vstával.

Michal se na mě překvapeně podíval, ale mlčel. Nelíbilo se mi, že mlčí. Chtěl jsem, aby něco řekl, aby mě uklidnil, aby mě zdržoval, ale on mlčel. Začínal jsem být hysterický. Vyběhl jsem na ulici, sedl do auta a šlápl na plyn. Cítil jsem se totálně na dně. Před vchodem do našeho domu jsem se srazil se Sofi.

„Ahoj, jak se daří mamce?“

„Líp, totiž hůř,“ zakoktal jsem.

Zkoumavě si mě prohlédla. „Stalo se něco?“

„Nešla bys na chvilku ke mně?“

Beze slova přikývla. Znovu jsem si uvědomil, že Sofi je jediný člověk, kterému můžu říct opravdu všechno. Dokonce i o té hloupé hádce s Michalem.

„Moc si to bereš,“ řekla, když jsem jí všechno vyklopil. „Zavolej Michalovi a vysvětli mu všechno tak jako mně. Určitě to pochopí.“

„Zesměšnil jsem se.“

„Ale prosím tě, nechtěj být dokonalý. Za prvé nejsi a za druhé, dokonalí lidé jsou nudní.“

„Ty nejsi nudná,“ usmál jsem se.

„Výjimka potvrzuje pravidlo,“ zazubila se na mě. „A teď koukej zavolat Michalovi, já už musím běžet.“

Michal mi to vzal hned po prvním zazvonění.

„Promiň, choval jsem se nemožně.“

„Neomlouvej se. Já bych se měl omluvit. Zachoval jsem se k tobě hrubě.“

„Ne, měl jsi pravdu. Mohl bych… Chtěl bych být s tebou.“

„Dobře. Přijdu.“

Přijel za dvacet minut. Chtěl jsem mu něco říct, ale on mi jen položil ruku na ústa a…

„Tohle bylo naše nejkrásnější milování,“ povzdechl jsem si, když jsme skončili.

„Mám to rád, když se lidé usmiřují. Je v tom víc adrenalinu. Na chvíli máš pocit, že jsi toho druhého ztratil, takže milování je pak silnější,“ přisvědčil.

„Chceš mi tím říct, že se budeme hádat, abychom pak měli adrenalin?“

„Asi tak,“ mrkl na mě.

Neptal jsem se ho, s kým a kolikrát se už takhle usmiřoval, i když mi to vrtalo hlavou.

„Víš, co nechápu? Když jsem tě potkal poprvé, připadal jsi mi ztracený, zoufalý a nesmělý. Teď na mě ale působíš úplně jinak.“

„Myslíš tu kavárnu?“ ověřoval si Michal.

„Kavárnu i klub.“

„No, tehdy jsem měl za sebou jeden rozchod, který mě dost sebral. Asi jsem si chtěl potvrdit, že dokážu někoho sbalit. Ale bylo to strašně nepřirozené. Chtěl jsem tě i nechtěl. Jestli to dokážeš pochopit.“

Vystihl to naprosto přesně. Zoufalství z odmítnutí a snaha nepřipustit si porážku. Po rozchodu s Markem jsem to cítil úplně stejně. Přemýšlel jsem, kdo byla ta Michalova láska, jak dlouho to trvalo a co k dotyčnému cítil.

„Můžeš se mě na to zeptat,“ řekl překvapivě.

„Kdo to byl?“

„Kolega.“

„Kolega? Říkal jsi, že…“

„Špatně jsem se vyjádřil. Myslel jsem kolegu z oboru. Nebyl z naší nemocnice, dokonce ani z našeho města.“

„Co se stalo? Nezvládli jste vzdálenost?“

„Možná to bylo opravdu tou vzdáleností a možná taky tím, že jsme se pořádně nepoznali. A možná to bylo úplně jinak. Jednou mě pozval na svatbu svého bratra a já jsem ho po půlnoci našel na pokoji s jiným chlapem, který ho hulil o sto šest.“

„To je teda dost brutální.“

„Ano. Asi proto jsem nervózní při jakémkoli náznaku nevěry.“

„Michale, s Markem to je uzavřená věc, opravdu. Jenom jsem na dně kvůli mámě. Asi proto jsem tak nesmyslně zareagoval.“

„Jasně, chápu. Chtěl jsem ti jen říct, že kdybys se mnou měl nějaký problém, klidně mi to řekni. Snesu hádky, výčitky, křik i nadávky. Snesu tichou domácnost i rozchod. Jediné, co nesnesu, je nevěra.“ V obličeji měl zvláštní bolest. „Víš, dost jsem si kvůli tomu vytrpěl. Někdy jsem si připadal jako ženská. O tom chlapovi se mi zdálo ještě několik měsíců. Nechtěl jsem se k němu vrátit, ale bolela mě ta jeho zrada. Strašně moc. A ten způsob, jak to udělal. Měl jsem ho fakt rád.“

„Vysvětlili jste si to?“

„Bylo třeba něco vysvětlovat?“

Byl přesně jako já. Rozchod s Markem mě tehdy bolel úplně stejně, ale vysvětlovat už nebylo co.

29. KAPITOLA

Vyšel jsem z koupelny oblepený kousky toaletního papíru. No super! Vypadám, jako by mě napadla banda skinů a pořezala mi obličej. A aby toho nebylo málo, na stropě v kuchyni se nám udělal velký mokrý flek. Na Pražské ulici se zasekl kamion, takže jsem se do práce kodrcal po úplně jiné trase vklíněný mezi ostatní auta jako párek v rohlíku. Venku bylo takové horko, že mi klimatizace připadala jako nejúžasnější vynález lidstva.

Až na drobný detail, že já jsem v autě žádnou neměl. Do práce jsem dorazil o hodinu později, zpocený jako dostihový kůň. Trumfl jsem dokonce i Leoše.

„Když mluvíš o dni na hovno, víš, co právě navrhl ten debil?“ zeptal se mě Leoš po mém příchodu.

Tím debilem myslel samozřejmě Kastrola.

„Řekl IT technikům, aby nám do počítače nasadili nějaký kontrolní program. Na konci měsíce se to vyhodnotí a on uvidí, kolik času nám zabere zpracování jedné agenturní zprávy, kolikrát jsme ji editovali, kolik času jsme strávili v databázích tiskových agentur a kolik času u jiných zdrojů. Dej blbci funkci a on vymyslí kontrolní program!“

„To je fakt kretén! Promiň, Lucko.“

„Řekl jsem programátorům, že s tím nemusí spěchat. Ubezpečili mě, že mají jiné starosti než se zabývat takovými blbostmi, ale že mu to takhle nemohli říct, aby si na ně ten náš debil nezačal stěžovat.“

„Mám ho plné zuby,“ zakabonil jsem se.

„Já taky, ale kam jinam bychom šli? Žádná pořádná místa nejsou.“

„Nedávno jsi říkal, že se ho zase pokusíš něčím zaměstnat.“

„Ty vole, máš pravdu. Úplně jsem na to zapomněl. Ještě mu něco dlužíme za tu tvoji nemocnici. Nejdřív zjistím, jestli ještě chodí na seznamku. Vrátíme mu Catrine, nebo vymyslíme něco jiného?“

„Je to na tobě!“

Leoš vymyslel novou ženskou. Pojmenovali jsme ji Evelyn a vymysleli jsme jí profil, za který by se nemusel stydět ani samotný Coelho. Evelyn je bývalá modelka, která na začátku kariéry podlehla tvrdým pravidlům branže a nějakou dobu bojovala s anorexií. Teď se ale dala dohromady, cítí se lépe než kdykoli předtím, vypadá znovu dobře a začíná uvažovat o jiné kariéře. Na netu se chce podělit se svými zážitky z minulosti a varovat mladé začínající modelky. Zároveň hledá normálního, chápajícího a zdatného partnera, který by ocenil její dnes už opět ženské křivky a znovu nabytou chuť do života se vším, co k tomu patří. Uvědomuje si, že toho hodně propásla, a chtěla by to všechno dohnat.

Takovou návnadu by nespolkl jen muž z kategorie inteligentních a zdravě uvažujících. Kastrol do této kategorie v žádném případě nepatřil. Kdyby totiž jen trochu potrápil své mozkové závity, došlo by mu, že za takovým ideálem se skrývá nějaká šereda anebo je totálně vymyšlený. Žádná modelka by přece nelovila vážnou známost v nejistých a kalných vodách nějaké seznamky.

Evelyn Kastrola zmákla za poloviční dobu než Catrine. Druhý den po navázání známosti se Kastrol začal podezřele usmívat a třetí den strávil zavřený ve svém kanclu. Měl jsem podezření, že se neodvážil ani odskočit si na záchod, aby nepropásl nějakou zprávu od Evelyn.

„No, já nevím,“ popíchl jsem Leoše, když se odhlásil z netu. „Zase jsi tomu idiotovi udělal akorát tak dobře.“

„Dočkej času jako husa klasu. Náš čas teprve přijde. Románek Evelyn-Kastrol tentokrát zakončíme velkým finále. Slibuji.“

···

Mámu jsem v nemocnici navštěvoval každý den. Ošetřující lékař měl pravdu. Léky zabraly a máma se konečně začala zotavovat. Sedával jsem u ní na posteli a vyprávěl jí úsměvné zážitky z práce. Máma potlačovala smích, ale někdy se neovládla a rozesmála se nahlas, pak se chytila za břicho a sevřela jej dlaněmi.

„Asi bych tě neměl rozesmávat,“ omlouval jsem se hned, ale ona mě uklidňovala, že se nic neděje, že nechce poslouchat žádné smutné věci. Chápal jsem ji. Nemocniční budova byla bolestí a smutku plná. Vedle mámy ležela vetchá paní s kyslíkovou bombou u postele. Ta paní mi strašně připomínala naši babičku. Pozorovala mě se slzami v očích, jako kdyby mě znala od narození.

„Ať si každý říká, co chce, ale mladí lidé to dnes vůbec nemají lehké,“ řekla mi po dvou dnech. „Mám dva vnuky, jsou pořád v práci. A stejně tak i dcera se svým mužem. Nevydechnou si ani v sobotu, ani v neděli.“

Když sestra starou paní odvedla na nějaké kontrolní vyšetření, máma mi pošeptala, že rodina za stařenkou nepřišla ještě ani jednou. „A přitom je její stav velmi vážný.“

„Možná, že nejsou odtud,“ uvažoval jsem nahlas.

„Ale jsou,“ oponovala mi máma a vyslovila jméno stařenčiny dcery. Zůstal jsem stát jako opařený. Ta žena patřila ke společenské smetánce a nepřetržitě se prezentovala jako milující dcera. Asi si nikdy nezvyknu na rozpor mezi rozhovory pro média a skutečným životem. Kdybych byl svině, zatelefonoval bych do nějakého bulváru a dal jim tip na článek v tomto znění:

Zatímco se paní XY se svým manželem natřásala v televizním pořadu o společenské smetánce a dojímavě odpovídala na otázku, co pro ni znamená rodina, její matka umírala opuštěná v nemocnici.

Jedna ze sestřiček mi připomínala hrdinku Simmelovy knihy Láska je jen slovo. Měla stejně husté vlasy a stejně velké a smutné oči.

„Máš pravdu, vypadá tak,“ přisvědčila máma. „A její příběh by taky vydal na knihu. Dva roky po svatbě jí museli odstranit dělohu, takže nemůže mít děti. Její muž to nezvládl a našel si jinou. Nevěděla o tom, dokud ta druhá neotěhotněla a její muž ji nepožádal o rozvod. Mezitím ji ovšem stihl připravit o byt, společné úspory a téměř i o rozum. Půl roku se z toho vzpamatovávala na psychiatrii.“ Máma si ztěžka povzdechla. „Vždycky, když slyším něco takového, tak si říkám, jak jsme vlastně šťastní.“

Do konce týdne se už nestalo nic výjimečného, pokud nepočítám výstup tety Kláry, kterým upoutala pozornost celého oddělení. Ta žena měla jednoznačný talent na vytváření dramatických situací. Tentokrát však měla pravdu.

„Proč tu máte takový smrad a takové horko? To vám tady vůbec nevětrají?“ hrnula se k oknům, jakmile vešla do nemocničního pokoje. Okno se nedalo otevřít, už jsem to zkoušel.

„To je skandál! Zajdu za primářem, aby to okamžitě řešil!“

Máma ji chtěla zastavit, samozřejmě marně. Za chvíli se její pronikavý hlas rozléhal po celé chodbě. Když se vrátila, vlekla za sebou velký ventilátor.

„Je to osobně od primáře. Stačilo říci jedno jméno,“ usmála se vítězně. „A čerstvý čaj vám donesou za chvíli.“

Uvažoval jsem, jaké jméno použila.

30. KAPITOLA

V mém životě byly dny, kterými jsem jen tak proplul, aniž bych si pamatoval, co se během nich přihodilo, a pak takové, kdy jsem se musel štípat do ruky, abych se ubezpečil, že se mi to všechno jen nezdá.

Tři týdny poté, co mámu propustili z nemocnice, jsem narazil na tiskovou zprávu, která vypadala na první pohled naprosto standardně. Úplně běžná však nebyla, protože informovala o smrti katolického kněze Dominika K. z Vrbového.

„Co říkáš, dáme to ven?“ posunul jsem zprávu k Leošovi.

Ten si ji přečetl a potichu hvízdl.

„Počkej s tím, podívej se na poslední odstavec. Policie se zatím k celému případu a příčině smrti odmítá vyjádřit. Mám tušení, že to bude ještě zajímavé.“

„Napadá tě vražda?“

„Vražda nebo sebevražda. V případě kněze by i ten druhý případ byl velmi zajímavý, co myslíš?“

Přikývl jsem a v duchu jsem si přál, aby nešlo o našeho Dominika, ale někoho jiného se stejným jménem. Večer nám volala teta Klára, že se prý dívala na KRIMI zprávy a že tam mluvili o smrti nějakého kněze z Vrbového. Řekl jsem jí, co jsem věděl, a zeptal se, jestli si myslí, že je to bývalý farář z babiččiny vesnice.

„Nevím, jestli pocházel z Vrbového, ale můžu se na to babičky zeptat.“

Bál jsem se, že babičku jen zbytečně rozruší, tak jsem ji raději zarazil a slíbil jí, že zkusím sám zjistit, o koho šlo.

Policie i agentury mlčely čtyři dny a pak přišel šok. Byl to náš Dominik a opravdu spáchal sebevraždu. U jeho těla se našel dopis na rozloučenou a v něm vyznání lásky nějakému muži. Pár minut po vydání zprávy vtrhl do redakce Kastrol.

„Zprávu o tom mrtvém knězi neuveřejníme.“

„Proč ne?“ podivil se Leoš. „Je zajímavá.“

„Řekl jsem, že ji neuveřejníme.“

„Tak to udělají jiní,“ zamručel Leoš, ale Kastrol už zmizel za dveřmi.

„Rozumíš tomu?“ obrátil se na mě Leoš. „Je to homofob jako vyšitý a najednou takový záchvat etiky?“

„Já tomu rozumím, je to příliš citlivé téma,“ oznámila překvapivě Lucka. „Pochybuji, že to někdo bude riskovat.“

„Bulvár tiskne všechno, co mu přinese prachy. Dovedeš si představit ten titulek? Homosexuální kněz neunesl tíhu svých hříchů a spáchal sebevraždu.“

„Dokážu si představit to pobouření, které zpráva vyvolá,“ trvala na svém Lucka.

„Není to divné, lásko?“

Říkal jí lásko a ona se při tom oslovení vždy celá rozzářila.

„Ta věc se prostě stala, nezpůsobila ji média. A ty myslíš, že bychom jejím uveřejněním poštvali veřejnost proti sobě?“

Lucka upadla do rozpaků a já jsem si vybavil Michalova slova o tom, že někteří lidé nechtějí slyšet pravdu.

„Lucka má pravdu, Leoši. Je to velmi citlivé téma.“

„Chceš mi říct, že na lidi by to působilo špatně, kdyby se dozvěděli, že si to nějaký farář rozdával s chlapem?“ vybafl na mě Leoš.

„Na věřící určitě,“ přisvědčil jsem, když jsem si představil babičku. „Církev je pro věřící nedotknutelná, jakýkoli skandál vnímají jako útok na svou víru.“

„No a co? Vždyť je to směšné, jak právě v takových kauzách strkají hlavu do písku! Měli jsme to dát ven!“

Nemohl jsem si pomoct – začínal jsem se cítit divně. Nejspíš proto, že jsem Dominika znal. Nechtěl jsem, aby ho probírali v médiích.

···

„Nešla bys na kofolu?“ zeptal jsem se k večeru Sofie.

„Ráda bych, ale za hodinu jdu s kolegyní do kina.“

„Sofi, to stihneš, zaskočíme jen k Rolovi. A kvůli ženské se přece nemusíš nějak speciálně chystat.“

„Nechystám se kvůli jiným, ale kvůli sobě,“ poopravila mě.

„Dobře, tak za dvacet minut? Mám objednat i tobě?“

„Ne, vyprchaly by mi bublinky,“ zasmála se a zavěsila.

Roland byl spolužák ze střední školy. Otevřel si malý bar na sídlišti blízko tenisových kurtů a po roce ho rozšířil o palačinkárnu. Šikovný kluk! Dopoledne tak chodily maminky s dětmi a odpoledne žízniví sportovci.

Sofi přišla přesně.

„Tak co se děje?“ zeptala se, když dosedla na bílou stoličku a upila z mojí kofoly.

„Měl jsem prostě žízeň.“

„Znám tě. Něco se stalo.“

Řekl jsem jí o Dominikovi. A taky o příkazu šéfa a o tom, jak se Leoš naštval.

„Takže vy jste to nezveřejnili?“

„Ne.“

„A ostatní?“

„Nevím, ještě jsem se nedíval na zprávy.“

„Jestli se toho chytí bulvár, tak to pěkně rozmázne.“

„Přesně toho se bojím.“

„Ty se toho bojíš? Myslela jsem, že máš na církev spadeno.“

„To jo, ale toho faráře jsem znal.“

„Odkud?“ zeptala se Sofi překvapeně.

„Byl knězem ve vesnici, kde bydlí moje babička.“

Sofi zapomněla zavřít svá krásná ústa. „Tak to je jiné kafe. A ty jsi věděl, že on je…?“

„Homosexuál? Ne, netušil jsem to.“

Ve vzpomínkách se mi vybavil Dominikův úsměv, jeho trochu krátkozraké oči a laskavý hlas.

„A jaký byl?“

„Nevím. Vlastně vím. Byl laskavý. A měl smysl pro humor. S dětmi z vesnice chodil hrát fotbal. A k mojí babičce chodil na jablečný koláč. Měl ho rád.“

„A co ty? Měl jsi ho rád?“

„Ten koláč?“

„Nedělej si srandu.“

Vzpomněl jsem si na naše poslední setkání. Možná to bylo úplně jinak, než jak jsem to tehdy vnímal. Neřekl jsem ti to hlavní, řekl mi tehdy Dominik na rozloučenou.

Pověděl jsem Sofi o tom rozhovoru.

„Hm, možná, že ON to o tobě věděl. Možná si myslel, že když to vybojuješ ty, tak to vybojuje i on. Víš, jaké to pro něho muselo být peklo, když zjistil, že ho přitahují muži? Ne proto, že byl muž, ale proto, že byl katolický kněz. Borisi, to je šílené! Jako kněz musel odsuzovat lidi, kteří byli úplně stejní jako on, a nabádat je k sexuální zdrženlivosti.“

Ano, to muselo být peklo na zemi.

„Sofi, víš, o čem přemýšlím? Kolik gayů se ve skutečnosti skrývá v kněžských sutanách?“

31. KAPITOLA

S mámou jsem si vždy hodně povídal, ale teď jsme si povídali ještě více.

„Proč se mě pořád na něco ptáš, mami?“ dobíral jsem si ji. „Nic se přece nezměnilo, jsem pořád stejný.“

„Ale já nejsem úplně stejná. Mám najednou pocit, že o tobě nic nevím.“

Jednou večer se mě zeptala, kdo byl můj první. Bylo roztomilé, jak se hned po vyslovení té otázky dostala do rozpaků. „Promiň, hloupá otázka,“ omlouvala se.

Přemýšlel jsem, jestli jí mám říct o stolaři z babiččiny vesnice, a nakonec jsem se rozhodl pro učitele chemie.

„Ty jsi to… dělal s učitelem?“ vyděsila se.

„Ale ne,“ uklidnil jsem ji. „Jen jsem byl do něho zamilovaný. Určitě jsi taky byla zamilovaná do nějakého učitele.“

„To máš teda pravdu, do učitele zeměpisu. Byl to krásný muž,“ zasmála se.

„Můj chemikář nebyl krásný, měl jen pěkný hlas,“ zasnil jsem se.

„Tak dobře, ale kdo byl první? Víš, jak to myslím.“

„Jakub. Spolužák z výšky.“

„A do té doby jsi nebyl s nikým?“

„Ne, nebyl. Vždycky jsem byl do někoho zamilovaný, ale poprvé jsem se miloval až s Jakubem.“

Při slovu „miloval“ se máma trochu zamračila.

„A pak?“

„Marko.“

Zalapala po dechu. „Cože? Marko?“

„Ano,“ podíval jsem se jí zpříma do očí. Zrudla. Téměř jsem si mohl přečíst, jaké myšlenky jí poletují hlavou.

„Ale on se přece oženil.“

„Hm.“

„Takže nebyl homosexuál?“

„On je homosexuál, mami. Nevím, co se stalo. Řekl mi, že se musí oženit a už mi nic blíže nevysvětlil.“

„Stýkáte se?“

„Ne.“

„Nevadí ti, že se tě na to všechno ptám?“

„Nevadí. Až skončíš, zeptám se tě zase já na tvé lásky.“

„Ta skutečná a opravdová byla asi jen jedna. Tvůj otec.“

„Mrzí mě, že otec nepřijel, když ti bylo zle.“

Máma sklopila oči. „Je daleko. Sám jsi říkal, že ho ta tvoje zpráva nezastihla. Ozval se, jakmile mohl. To jsem už ale byla v pořádku a nechtěla jsem, aby přiletěl.“

„Já bych přiletěl.“

„Otec je jiný. Má nás rád, ale jinak, než si to představujeme my dva.“

Něco mě uvnitř zabolelo. „Ne, mami, nemá nás rád. Má rád sebe.“

Riskoval jsem, že ji raním, ale chtěl jsem jí otevřít oči. Pěstovala si v sobě představu nějaké nesmrtelné lásky, stále otce omlouvala, jenže já jsem to už začal vidět jinak.

„Hodně jsem o tom přemýšlel, mami. O otcově lásce k nám a o té jeho touze po svobodě. Nesedí to, mami, člověk si občas prostě musí vybrat. I za cenu osobní oběti. Nemůže mít prostě všechno.“

Máma sklonila hlavu. Objal jsem ji.

„Musel jsem ti to říct. Máš potřebu dělat jej přede mnou lepším, než ve skutečnosti je. Není to třeba.“

„Řekneš otci o… Michalovi? Nebo mu to mám říct já?“

Uvědomil jsem si, že jsem nikdy necítil potřebu svěřovat se otci stejně jako mámě. A neměl jsem ani pocit, že mu něco zatajuji nebo že mu lžu. Možná to bylo proto, že byl stále pryč. Nebo proto, že se mě na takové věci nikdy neptal. Jeho život připomínal dokumentární film. Záběry a zážitky z různých zemí, postřehy týkající se cizích lidí. Já a máma jsme byli jen něco jako statisti.

„Ne, mami, nebudu mu zatím říkat nic. Ale chtěl bych Michala pozvat k nám na své narozeniny.“

Máma souhlasila. Teď už zbývalo jen přesvědčit Michala.

···

V pátek jsem si vzal dovolenou a zavezl mámu k babičce. Horka, která už několik měsíců trápila naše město, jí nedělala dobře.

„V neděli se tady zastavím,“ slíbil jsem babičce po obědě, „ale teď už musím zase jet.“

„Nebude ti smutno samému, Borisko?“ zajímala se babička.

Podíval jsem se na mámu a ta se usmála. Věděla, že nebudu sám. Babička mi nabalila čerstvý tvarohový závin s rozinkami a deset sklenic čalamády. Chuděrka, chtěla mi udělat radost, ale v žebříčku věcí, které jsem nesnášel, byla čalamáda na čestném třetím místě. Před ní byly už jen mokré ponožky a nos odřený od rýmy.

„Babi, nemáš náhodou brusinky?“

„Odkedy máš rád brusnice? Vždy si ich z kompótu vyhadzoval ven,“ divila se babička a pak vytáhla ze špajzu dvě malé skleničky.

„Chutě se mění každých sedm let, babi,“ poučil jsem ji a rozloučil se dříve, než se mě zeptá na Dominika.

Večer jsem Michala přemluvil k návštěvě kina. Šli jsme na film se Sandrou Bullock. Měl jsem ji rád a taky jsem měl chuť na nějakou oddechovku. Film nebyl špatný. Dobrý dojem rušili jen dva puberťáci, kteří se cpali popcornem od úvodní upoutávky až po titulky.

„Škoda, že Sandra nerada točí komedie. Je v nich výborná, o hodně lepší než ve vážných filmech,“ řekl mi Michal, když jsme odcházeli z kina.

„Nevím, mně se líbila i ve filmu Crash.“

„No jo, jenže ten film měl úžasný scénář. Bylo jedno, kdo tam hraje,“ oponoval mi Michal.

„Blbí herci dokážou pokazit i skvělý scénář. A naopak, ani nejgeniálnější herec neudělá ze špatného scénáře dobrý film,“ poznamenal jsem klidně.

„Nehádám se.“

„Já taky ne.“

Původně jsme chtěli zajít i na večeři, Michal ale trval na tom, abychom šli k němu.

„Na co bys měl chuť?“ zeptal se mě, když přede mnou otevřel ledničku.

„Na tebe.“

„Pak,“ odpověděl trošku zastřeným hlasem a já jsem věděl, že pokud k němu udělám jen jeden jediný krok, budeme večeřet hodně pozdě.

„Udělej něco lehkého. Trochu jsem se u babičky přejedl.“

„Dobře, udělám filé. Bude ti to chutnat a je to rychlé. Dáme si zatím trochu vína?“

Nalil jsem víno do skleniček a opřel se o ledničku. Strašně rád jsem pozoroval, jak vaří. Možná to bylo i tou kuchyní. Byla celá bílá s černými doplňky. Černá lednička, černá varná deska, černá elektrická trouba. Linku zakončoval barový pult, u kterého stály pochromované barové židle. Bodové osvětlení nad pultem a červeno-černá plastika na stěně byly už jen třešničkou na dortu.

Michal vytáhl z ledničky filé, rozložil ho na talíři a pokapal citrónem. Mezitím udělal čerstvý salát a nakrájel bagetu. Po několika minutách opekl rybu na másle a položil ji na alobal. Na stejné pánvi podusil kousky jablka, položil je na rybu, dochutil osmaženou cibulkou, pikantním kečupem a sardelovou pastou. Alobal uzavřel, položil na pekáč a nechal zapéct. Bylo to skoro stejně dobré jako sex.

Chvíli jsme leželi v jeho velké posteli, poslouchali hudbu a čekali na okamžik, kdy se nás zmocní touha. Michal se ke mně tiskl zezadu a dýchal mi na krk. Když mi zajel rukama pod tričko, chtěl jsem se obrátit, ale nedovolil mi to.

„Neotáčej se,“ zašeptal. „Jako kdybych tady nebyl.“

Těžko se tomu dalo uvěřit, když jsem jeho ruce cítil na svém těle, ale ta hra mě během chvilky pohltila stejně jako jeho. Rozepnul si kalhoty, já jsem natáhl ruku za sebe a dotkl se ho. Strašně jsem chtěl slyšet ten vzdech. Vzdechl. Vysvlékli jsme se a vtom zazvonil mobil. Sakra, zapomněl jsem jej vypnout!

„Vezmi to,“ zašeptal mi Michal. Strnul jsem. Na displeji se objevilo mámino jméno.

„Vezmi to,“ řekl mi znovu. „A zůstaň ležet.“

Hovor jsem přijal právě v okamžiku, když do mě vnikl.

„Povídej si s ní,“ zašeptal.

Povídal jsem si s mámou a nevnímal jediné její slovo. Snažil jsem se ovládat vzdechy a výkřiky, protože Michal do mě vnikal a já jsem se bál, že samou rozkoší ztratím vědomí. Máma zavěsila současně s mým vyvrcholením.

„Jsi blázen,“ řekl jsem a přitom sotva popadal dech.

„Do tebe,“ políbil mě na ramena.

Když jsem se vrátil ze sprchy, řekl jsem mu o narozeninách.

„Borisi, to není dobrý nápad,“ zastavil mě hned po první větě. „Říkal jsem ti přece, proč musím udržet své soukromí co nejdále od veřejnosti.“

„Moje máma přece není veřejnost.“

„Věřím ti, ale náhoda je blbec. Někdo mě uvidí u vás nebo tvoje máma někde něco řekne.“

„Michale, moje máma není žádná drbna, není ten typ. Když jsi byl nedávno u mě, nebál ses, že tě někdo uvidí. A pokud si dobře vzpomínám, nevadilo ti ani to, že sis zašel do klubu. Poznali jsme se přece tam, nebo snad ne?“

Michalovi cuklo v obličeji. „To byla rána pod pás.“

„Promiň, ale nerozumím ti. Jestli mi chceš naznačit, že náš vztah nepokládáš za vážný, a proto nechceš, abych tě představil mámě, řekni mi to. Aspoň to bude mít nějakou logiku.“

„Tak to není, já jen… Neumím ti to vysvětlit.“

„Chceš se celý život skrývat?“

„Nevím, možná. Já jen, že momentálně nejsem připravený na žádné oficiální představování.“

Bylo mi z toho smutno. Vypadalo to na naši zatím nejzávažnější roztržku. Chtěl jsem u něho přespat, ale nakonec jsem se zvedl a odešel domů. Nepřemlouval mě. Nikdy to nedělal.

32. KAPITOLA

„Možná na něho příliš tlačíš,“ řekla mi Sofi, když jsem jí později popsal, co se stalo. Její rodiče někam odjeli, a tak mě vzala k sobě domů a nadšeně si hrála na paní domácí.

„Dáš si kávu? Můžeš ji dostat dokonce i se šlehačkou. Já jsem ještě taky nic nepila.“

„Je mi z té hádky nějak divně.“

„Borisi, jaká hádka? Nejsi trochu přecitlivělý? Mám ti udělat míchaná vajíčka? Nic jiného neumím.“

„Asi tě budu muset naučit vařit, nebo se nevdáš,“ mrkl jsem na ni. „Máte vajíčka, mléko a mouku?“

„Jestli si mě někdo bude chtít vzít jen kvůli vaření, tak bude mít holt smůlu,“ naježila se a podávala mi všechno, co jsem potřeboval.

Udělal jsem palačinky. Pro Sofi jsem je potřel povidly, ozdobil šlehačkou a posypal nastrouhanou čokoládou. Já jsem si svoje posypal jen skořicovým cukrem.

„Sofi, co je špatného na tom, že chci, aby se seznámil s mou mámou?“

„Říkal ti, že to doma nemá zrovna ideální. Naučil se vytěsnit své rodiče ze svého vnitřního světa, necítí potřebu se jim svěřovat. Tím pozváním jsi ho zaskočil. Nejde o to, že tě nemá rád, jen není připravený na rodinné akce tohoto typu. A kromě toho cítí, že ti to nikdy nebude moci oplatit.“

„Tak proč mi to takhle neřekne? Proč do toho plete veřejnost a všechny ty blbosti o nutnosti chránit si své soukromí?“

„Křivdíš mu, Borisi. Ne každý dokáže pojmenovat své pocity. Přesněji, ne každý je chce pojmenovat. Michal se sice tváří jako hrdina, ale v koutku duše touží po tom, aby měl s rodiči stejně krásný vztah jako ty. Poznání, že to tak není a nikdy nebude, mu působí smutek a bolest. Takže si raději našel jiný důvod, proč s tím nechce jít ven. Říká se tomu ztráta bazálního bezpečí. Když nemůžeš věřit blízkým, jak bys potom mohl věřit cizím?“

„Sofi, myslíš, že když použiješ ve větě cizí slovo, tak ti to hned sežeru?“

Zasmála se. „A které slovo bylo pro tebe cizí? Víš, já se jen snažím vcítit do jeho pocitů. Představ si, že by to bylo naopak. Že bys měl rodiče natolik svázané předsudky, že by dokázali zavrhnout i vlastní dítě. Michalovi rodiče to udělali své dceři. A mám silné tušení, že to nebyl jediný důkaz rodičovského nepochopení a absence rodičovské lásky.“

Ukousla si velký kus palačinky. Na nose jí zůstala šlehačka.

„Michal si kolem sebe podvědomě vystavěl ochrannou zeď. Řekl si, že rodičům už nikdy nic neřekne. Nechce být konfrontovaný s otcovým despotizmem a matčinou podřízeností. V takto fungující rodině se není čeho chytit. Máma by jej možná i pochopila, ale nikdy se nedokáže vzepřít svému muži. A když se s tím Michal alespoň zdánlivě vyrovná, přijdeš ty a ukážeš mu, že to jinde může fungovat úplně jednoduše a lidsky. I když se ti to zdá sebevíc nepřirozené, jeho první reakce musí být odmítavá.“

„Mám dojem, že teď to už trochu chápu. Určitě alespoň polovinu tvých obratů jsem slyšel v nějakých vědomostních soutěžích, ale přesto k nám pacientům mluv raději řečí našeho kmene.“

„Nedělej si ze mě srandu, jo? Nebo ti už příště nic nevysvětlím.“

Dal jsem jí pusu na nos a olízl jí tu šlehačku, i když s ní byla zlatá.

„Sofi, v každé domácnosti musí být jedna Brenda Walshová. A ty se jí dokonce i podobáš.“

Dala mi do zad pořádnou herdu. „To odvoláš! Vždyť ta ženská, co ji hraje, má jedno oko o dva centimetry níž než to druhé, proto pořád naklání hlavu jako Columbo.“

···

Doma jsem si otevřel ledničku a vytáhl z ní kuřecí prsa a mražený špenát. Díval jsem se na balíčky masa a zeleniny, jako kdybych je viděl poprvé v životě. V ústech jsem měl sucho. Sakra, já jsem takový blbec!

Dal jsem všechno zpátky a místo toho jsem strčil do tašky sýr, víno a zavařeninu a vyběhl z bytu. Nechtěl jsem být sám, chtěl jsem být s Michalem a chtěl jsem ho překvapit. Samozřejmě, že jsem riskoval, že ho nezastihnu doma. Nastartoval jsem a vyrazil za ním.

„Myslel jsem si, že jsi na mě naštvaný,“ řekl mi na přivítanou.

„Já jsem si o tobě myslel totéž, když ses neozval.“

„Nejsem naštvaný, proč?“

„Už jsi obědval?“ zeptal jsem se místo odpovědi.

„Ne, právě jsem se chystal, že si něco udělám.“

„Můžu já?“

„Jasně, vyber si, na co máš chuť.“

Vytáhl jsem z tašky babiččiny brusinky, camembert a víno. „Myslím, že tohle v ledničce nemáš,“ přidal jsem na vysvětlenou. „Ale kdybys měl kousek šunky, udělal bych ten sýr plněný.“

Po obědě jsme si sedli do obýváku na hustý vysoký koberec, dolili si víno a já jsem mu začal vyprávět o dětství a babičce, o otci a mámě. O Sofi, Leošovi, Kastrolovi a Kláře.

„Měl bys napsat knihu,“ řekl mi pochvalně. „Jsi výborný vypravěč.“

„Jeden umělec v rodině bohatě stačí,“ povzdechl jsem si při vzpomínce na otcovu posedlost fotografováním. „Dovedeš si představit, že bych celé večery seděl u počítače a ťukal do klávesnice?“

„Dovedu,“ usmál se. „Ty bys ťukal a pak bychom si to četli. V posteli.“

„Asi bychom toho moc nenačetli,“ řekl jsem vzrušeně.

„Půjdeme do postele?“ zeptal se mě přímo.

···

„Nechci, aby to bylo jenom o sexu, ale když jsem s tebou, nedokážu myslet na nic jiného,“ řekl jsem mu později.

„Není to jen o sexu,“ nesouhlasil. „A i kdyby, co je na tom špatného?“

„Dobře, přesvědčil jsi mě.“

„Víš, kolik lidí je nešťastných kvůli sexu? A ten, kdo tvrdí, že může žít bez tělesné lásky, je lhář. Je to proti lidské přirozenosti.“

Tehdy jsem mu řekl o Dominikovi a svém rozhovoru se Sofi.

„Začínám na ty vaše rozhovory žárlit.“

„Co blázníš? Sofi je jako moje sestra.“

„Řekl jsi jí o mně?“

Přikývl jsem. Na chvíli zavřel oči.

„Michale, za Sofi ručím.“

„Bertolt Brecht napsal, že tři lidé udrží tajemství jen tehdy, když dva z nich jsou mrtvi.“

„Michale, nezačíná ti z toho skrývání náhodou tak trochu hrabat? A kromě toho… nebyli to dva lidé?“

„Možná, ale takhle se mi to líbí víc,“ zasmál se.

Byli jsme spolu celý víkend. Povídali jsme si, jedli a sexovali. Poslouchali jsme hudbu a pouštěli si Queer As Folk. Na ten seriál bych se mohl dívat pořád. Místy to bylo drsné, bylo tam hodně sexu, ale bylo to strašně pravdivé.

„Možná později budeme dělat i něco jiného,“ smál se Michal, když jsme při sledování některých scén plynule přešli do milování.

„Například co?“

„Například si zajdeme na nějakou kulturu.“

„Fajn, v divadle jsem to ještě nedělal.“

„Vzrušují tě netradiční místa?“

Vzpomněl jsem si na Silvestr s Markem a na tu bránu. A taky na náš poslední „telefonický“ sex s Michalem. Vzrušovalo mě všechno. Místa i slova.

V neděli odpoledne mi máma zavolala, že pro ni nemusím jezdit, že u babičky zůstane celý týden. Byl jsem rád, že se budu moct trochu vyspat, po víkendu u Michala jsem byl vyždímaný jako citrón.

V pondělí mě v práci čekaly dvě dobré zprávy. Kastrol si konečně vzal dovolenou a Lucka byla těhotná. S Leošem, samozřejmě.

33. KAPITOLA

„Blahopřeji a kdy bude svatba?“ zeptal jsem se zvědavě.

„Svatba? Na co? Vždyť je to jenom fraška,“ zarazil mě Leoš. Podíval jsem se na Lucku, sklopila oči.

Bylo to zvláštní. Leoš se oženit mohl, ale ženit se nechtěl. Chtěl žít se ženou a dítětem jen tak. Bez papíru. Nikdo mu do toho nemluvil, nikoho to nepobuřovalo. Možná se jednou nějaká zvědavá paní učitelka nebo sousedka pozastaví nad tím, proč má Luciino dítě jiné příjmení než ona, ale tím to skončí. My jsme se s Michalem vzít nemohli i přesto, že bychom oba chtěli. Nemohli jsme si adoptovat děti, a dokonce ani žít jen tak, aniž by se nám do toho někdo pletl. Hlavně zvědavé sousedky. Ty jsem obzvlášť miloval. V mém žebříčku se řadily hned za čalamádu.

„Myslím, že Lucka by si zasloužila krásné svatební šaty,“ poznamenal jsem a zachytil Lucčin vděčný pohled.

„Vy dva jste se na mě domluvili?“ zeptal se Leoš podezřívavě.

„Ne, jen přemýšlím nahlas. Víš, možná je to dneska frajeřina, neženit se, ale já si myslím úplný opak.“

„Tak to se opravdu ozval ten pravý. Vždyť ty nemáš ani ženskou,“ zamumlal Leoš.

Povzdechl jsem si a znovu se střetl s Lucčiným pohledem. Jestli měl někdo výmluvné oči, tak to byla ona. Otočil jsem se a posadil se ke svému stolu.

„To jsi nemusel,“ řekla Lucka vyčítavě.

„Co je s ním?“ zeptal jsem se po chvíli Lucky.

„Nevím,“ zavrtěla hlavou a v očích se jí zaleskly slzy. „Je takový od té doby, co se to dozvěděl.“

„On to dítě nechce?“

„Asi ne.“

„Proč?“

„Nemáme kde bydlet a on je z toho nervózní. Já vím, že to nemyslí zle, zaskočilo ho to. Mě taky,“ rozplakala se.

„To se spraví, Lucko,“ utěšoval jsem ji.

„Co se spraví, Borisi? Mladí nemají šanci našetřit si na byt v hlavním městě. Když si vezmou úvěr, zadluží se na třicet let. A na slušný plat můžeš taky rovnou zapomenout.“

„Hlavně že se plánuje výstavba bytů pro Romy a vláda na to uvolní milióny eur,“ přidal se Leoš. „Mně z toho asi trefí. Stavíme byty pro nepřizpůsobivé, kteří stihnou během prvního týdne vytrhat všechnu armaturu, rozprodat vany a zničit kuchyňské linky.“

„To zavání rasismem,“ upozornil jsem ho.

„Borisi, přestaň mluvit jako eurokomisař, sereš mě tím. Běž se podívat na nějaké romské sídliště nebo romskou osadu. Nestihneš ani zaparkovat a rozeberou ti celé auto. Zrovna dneska jsem četl článek o jedné obci plné cikánů. Proč je nenazvat jejich správným jménem? Celá staletí to byli cikáni a najednou jsou to Romové. Aby se neurazili? Z celkového počtu tisíc šest set obyvatel je tam tisíc sto cikánů. Na ochranu majetku už nestačí ani vycvičení strážní psi. Jeden chlapík tam choval čistokrevné německé ovčáky. Jednoho dne mu zmizeli. Po čase našli v osadě jen jejich kůže. Jedna fena byla březí. Zabili i ji. Majitel se z toho úplně sesypal.“

Mráz mi přejel po zádech. „Dost brutální,“ uznal jsem. „Ale Leoši, ti lidé nejsou zvyklí pracovat a žijí tak celá desetiletí. Bez práce a z dávek.“

„To je přesně ono. Nikdy nemuseli dřít, stačilo jim jen dělat děti. Pak přišla sametová revoluce a najednou nejsou vůbec schopni vyžít. Tak neplatí elektřinu, nájemné, nic. Zkus ty neplatit elektřinu, okamžitě tě odpojí. Přestaneš platit nájem? Vystěhují tě.“ Nevěděl jsem, co mu na to mám říct.

„Moje máma přišla nedávno o práci. Koho zajímá, z čeho žije a jestli má z čeho platit nájem? Není jediná. Spousta lidí, hlavně v chudých oblastech, žije z ruky do huby. Běž se podívat do okresů, kde je třicetiprocentní nezaměstnanost.“

Chtěl jsem jeho výstup odlehčit větou, že máma jim může dělat chůvu – ona bude mít příjem a oni budou mít zaopatřené miminko. Pak jsem si to ale rozmyslel.

Leoš se naklonil k Lucce a pohladil ji po vlasech: „Neboj se, nějak to vyřešíme. Zkusím si sehnat místo někde venku, i když… ani tam není všechno růžové. Ale jeden kamarád mě lákal do Švýcarska. Dělá tam manažera jednoho velkého hotelového komplexu, dal by mi pohádkový plat.“

Ale nezdálo se, že by Lucka nad tou zprávou zrovna jásala radostí. Já ostatně taky ne.

···

„Myslíš, že si to dají vzít?“ zeptal se Michal, když jsem mu řekl o Leošovi.

Seděli jsme na jeho balkoně a jedli červený meloun z ledničky. Venku si hrály děti. Jedno za sebou táhlo štěně na vodítku a snažilo se ho vycvičit. Štěně ale na výcvik kašlalo a poskakovalo jako zajíc.

„Doufám, že si ho nechají,“ povzdechl jsem si. Začínal jsem se na interrupce dívat jinýma očima. Nejen proto, že jsem poznal Michala.

„Michale, dokázal by ses oženit jen proto, že bys chtěl dítě?“ zeptal jsem se po chvilce.

„Ne. A ty?“

Snažil jsem se představit si vedle sebe nějakou ženu. Třeba Sofi. Sofi jsem měl rád. A pak jsem se podíval na Michala. „Ne, nedokázal bych to.“

Michal se zamyslel. „Mám bratrance z druhého kolena. Je hrozně zbožný. Rodiče z něho chtěli mít kněze.“ Na chvíli se odmlčel a ukrojil si meloun.

Miloval jsem ty jeho příběhy bez úvodu.

„A?“ zeptal jsem se nedočkavě.

„Ten bratranec je gay. Rodina to samozřejmě neví, i mně se přiznal až v jedné slabé chvilce. Na tu teologii nakonec nešel, ale podlehl tlaku rodiny a oženil se. Před dvěma lety se mu narodila nádherná holčička.“

„Bude to mít nějaký závěr?“ popíchl jsem ho.

„Dneska bratránek váží sto dvacet kilo. Chodí do práce a přejídá se.“

Ještě pořád jsem nechápal pointu.

„Borisi, dítě nic neřeší. Bratranec je nešťastný, nespokojený, a tak se cpe jídlem. Tipuji, že za chvíli skončí na psychiatrii, před rozvodovým soudem nebo s nějakým chlapem v posteli.“

34. KAPITOLA

„Nezdá se ti, že ty týdny bez šéfů jsou nějaké krátké?“ zeptal jsem se Michala po týdenní absenci Kastrolova inteligentního působení na chod našeho pracoviště.

„Nedokážu to porovnat, mám šéfku,“ pousmál se Michal.

Byl to jeden z těch dní jako stvořených pro toulání v přírodě nebo na poslední letní koupání. Ležel jsem na dece a užíval si pohled na Michalovo pěkně tvarované tělo. Pohladil mě po hrudi.

„Jsi strašně vysoký a hubený,“ dobíral si mě.

„To z tebe mluví jen slepá závist,“ vrátil jsem mu to. Na svou výšku jsem byl celkem pyšný. Michal byl o pár centimetrů menší než já.

„Jestli už nechceš do vody, mohli bychom jít. Mám pořádný hlad,“ navrhl jsem mu. „Ale chtěl bych se ještě zastavit v IKEA. Mohli bychom si tam dát oběd. Může být?“

Parkoviště před obchodním domem bylo skoro plné.

„Já to nechápu. Kdysi lidé chodili v sobotu do lesa a dnes chodí do obchodů,“ poznamenal Michal.

„Nová kultura.“

V oddělení s ložním prádlem jsem si vybral jednu velkou peřinu, dva polštáře a dvě tmavomodrá povlečení.

„Vždycky jsem takovou peřinu chtěl,“ řekl Michal.

„Teď ji máš.“

Michal přihodil do košíku ještě dva žluté polštáře a černobílé sklenice na vodu. Na oběd jsme nakonec nešli, bylo tam příšerně moc lidí.

„Neboj, udělám něco doma,“ uklidňoval mě.

„Ale musí to být strašně rychlé, nebo ti umřu hladem.“

Neumřel jsem. Doma mi Michal vrazil do ruky jeden banán jako předkrm, a než jsem navlékl peřinu do nového povlečení, vykouzlil úžasný salát z opečeného kuřecího masa, dušené zeleniny a kuskusu. Jedl jsem to poprvé.

„Miluji kuskus. Poprvé jsem ho měl na Krétě a od té doby na něj nedám dopustit.“

„Jak dlouho jsi tam byl?“

„Dva týdny.“

„Byl jsi tam sám?“

„Ne, nebyl.“

Dále jsem se nevyptával.

„Ale no tak, nebuď jak malé děcko. Byl jsem tam s kolegou, jeho ženou a jejich třemi dětmi. Jednou jsme si pronajali větší auto, vypadalo jako dodávka z dokumentárních filmů. Byla úzká a vysoká a dvě přední světla měla totálně vymlácená. Vydali jsme se kolem pobřeží. Borisi, v životě jsem se tak nebál. Seděl jsem vedle kamaráda, vzadu jeho manželka a děti. Kamarád měl po chvilce klouby na rukou úplně bílé od toho, jak křečovitě svíral volant. Po čele mu tekly kapky potu a děcka křičela, jaký je prý vpravo super výhled. Tak jsem se tam mrkl a skoro cítil, jak na mě sáhla zubatá. Vpravo totiž nebylo nic. Jen vzduch. Když jsem se opatrně nahnul k okénku, ve strašné hloubce jsem viděl moře a ostré útesy. Svodidla bys tam nenašel ani omylem, a kdyby proti nám vyjelo nějaké auto, jeden z nás by musel celou cestu couvat. Houkl jsem na děti, aby se nelepily na pravé okno, nebo se zřítíme dolů a nikdo nás tam už nikdy nenajde. Kámoš vzápětí zavelel, abychom se přesunuli doleva a vyrovnali tak stabilitu auta. Chvíli jsem přemýšlel, jestli bych si mu neměl sednout na klín. Po dvou hodinách jsme se konečně dostali do vnitrozemí, úzkou cestu vystřídala cesta plná prachu. Kola toho starého vraku prokluzovala a vířila kolem nás mračna prachu. Měl jsem co dělat, abych vůbec přečetl tabuli oznamující Národní park. Kamarád šťavnatými výrazy proklínal okamžik, kdy se dobrovolně ujal řízení auta. Jeho děti kašlaly a brblaly, jaká je to nuda. Nebylo tam totiž nic, jen panenská příroda, naše auto a pár koz. Nechápavě na nás hleděly. Za jednou zatáčkou se najednou vynořil malý kamenný domeček a my jsme zabrzdili asi deset centimetrů před vchodem do kuchyně. Domácí se na nás dívali úplně stejně jako ty kozy.“

Rozesmál jsem se.

„Nakonec jsme dorazili do cíle a stálo to za to. Elafonisi. Nádherné místo. Je to nejužší a nejvýchodnější cíp ostrova. Ta pláž má trojbarevný písek a na vedlejší ostrov se můžeš přebrodit přes moře. Jen uprostřed cesty tě zaskočí ledová voda. Protéká tam totiž mořský proud do Afriky. Jinak je ale voda teplá jako ve vaně. Fantazie.“

„Chci tam jet s tebou,“ řekl jsem spontánně. „A doufám, že tam budou i ty kozy.“

„Jednou pojedeme,“ přislíbil Michal.

···

V neděli jsem jel pro mámu k babičce. Pokud jsem si myslel, že se nebude mluvit o Dominikovi, pak jsem se šeredně mýlil. Přišla totiž teta Klára.

„Mami, co říkáš na našeho faráře? Měla jsem pravdu, když jsem říkala, ať faráři raději nahánějí ženské než kluky,“ začala úplně nečekaně, právě když si nabírala hustou houbovou polévku.

Babička naklonila hlavu jako starý unavený pták. „Nevím, Klárinko, o čem to mluvíš,“ podivila se.

„Otec Dominik. Spáchal sebevraždu. A v telce říkali, že byl homosexuál. Vy to tady nevíte?“

Babička se samým zděšením pokřižovala. Kdybych měl navrhnout jednotku netaktnosti, byla by to určitě jedna Klára. A byla by konečná. Protože představa Kilokláry nebo Megakláry by byla už úplně nesnesitelná.

Máma se zamračila. „Kláro, řekni mi, proč to děláš?“

„Co dělám?“

„Proč pořád ubližuješ lidem kolem sebe?“

„Jaképak ubližování? Vždyť jsem řekla jenom to, co všichni vědí,“ ohradila se tak nevinně, že by si za to zasloužila Oscara.

„Ne, neví to všichni,“ upozornila ji máma přísně.

„Říkali to ve zprávách.“

„Kláro, je mi jedno, jestli to hlásili ve zprávách, anebo je to domněnka nějakého novináře. Já jen nechápu, jak můžeš být tak bezohledná a probírat tyhle věci před babičkou.“

„Ale to bylo… Borisi, tak řekni něco!“

„Promiň, Kláro, nemám zájem.“

Klára vytřeštila oči. „Nejste vy dva nějací divní?“

„Jsme,“ přikývla máma s vítězným úsměvem.

Přemýšlel jsem, jestli ji k takové reakci vyprovokovalo moje přiznání. Ne, máma by zasáhla i tak.

···

Večer jsme šli s Michalem do divadla.

Pod tíhou všeho, co se kolem mě v posledních měsících odehrávalo, jsem po celé představení zůstal přikovaný v sedadle jako dítě v autosedačce. Hra dost šokujícím způsobem vyprávěla o tom, jak hluboké mohou být naše předsudky. Celou cestu domů jsem si říkal, že děj není až tak vzdálený realitě, se kterou jsem byl konfrontovaný. Vždyť jak se lišil Terezin šílený otec od divadelní postavy matky, jež svého homosexuálního syna uvěznila v bytě a ve snaze vyléčit jej z homosexuální orientace mu přivedla domů kurvu? Jak se lišil její vražedný útok na synova přítele od facek a urážek, které rozdávali otcové některých mých přátel?

Bylo to tak skutečné, až mi z toho běhal mráz po zádech.

35. KAPITOLA

Leoš zmiňoval svůj odchod z práce stále častěji a já jsem z toho byl úplně mimo. Nedokázal jsem si představit, že zůstanu v práci bez něho.

„Ty se strašně fixuješ na lidi,“ řekla mi Sofi večer. Přinesla mi DVD s filmem Gran Torino, na který jsem se už dlouho chtěl podívat.

„A to je špatně, že se na ně fixuji?“

„Stáváš se zranitelným. Když pak někdo najednou odejde z tvého života, jsi jako bez ruky.“

„Máš pravdu, ale s tím se nedá nic dělat. Starého psa novým kouskům nenaučíš.“

„Ha, prý starého. Vždyť jsi někdy jako malé děcko.“

„Zato ty jsi úžasně dospělá,“ dobíral jsem si ji. „Koukneš se na to se mnou?“

„Jo, kouknu. I když jsem to už viděla. Někdy se ráda podívám na film i podruhé, protože tam objevím věci, které mi poprvé unikly. A navíc toho dneska mám už plné zuby. Měla bych být nestranná, ale když mi do ordinace přivedou dítě, které se poškozuje… Nechme toho, nechci na to myslet.“

„Tak proč sis vybrala psychologii? Za psychologem přece nechodí lidé, aby se pochlubili, jak jim je dobře.“

„To by se mi líbilo. Byla by to sranda. Dovedeš si představit ten úvodní rozhovor? Jaký máte problém? No, víte, paní doktorko, zdá se mi, že jsem nějak moc šťastná.“

„Ale i to by přece mohl být problém, ne? Člověk je někdy tolik šťastný, až má strach, že se něco pokazí.“

„Mluvíš o sobě?“

Přikývl jsem a potom se vrátil k tomu, co mě zajímalo a co tak vtipně zamluvila. „Sofi, proč jsi šla studovat zrovna psychologii? Abys pomáhala druhým?“

„Možná jsem chtěla pomoct hlavně sobě,“ zamyslela se.

„A pomohla sis?“

„Na to mám přece svého psychologa,“ rozesmála se. Její smích zněl jako cinkot zvonečků.

Na film se s námi dívala i máma. Byla úžasná, protože nejdříve minimálně hodinu brblala, že se jí Clint Eastwood nikdy nelíbil a že do Madisonských mostů by se podle ní hodil někdo jiný, a pak na konci filmu ronila slzy jako krokodýl.

···

Těsně před spaním jsem zavolal Renče. Chtěl jsem to udělat už dávno. Ani nevím, proč jsem to stále odkládal. Hovor přijala hned po druhém zazvonění.

„Jé, Borisi, víš, že jsem ti chtěla volat? Ozval se mi Olaf. Z Mnichova.“

„Co dělá v Mnichově?“

„Nevím, tvrdil mi, že se má celkem dobře a že všechny pozdravuje, ale mluvil trochu nesrozumitelně. Skoro jsem ho nepoznala.“

„Možná byl nachlazený.“

Proboha, co jsem to vypotil za hloupost?

„Možná ano,“ přisvědčila Renča. „Jsi milý, že jsi zavolal.“

„A ty se máš jak, Reni?“

„Nic moc. Hledám si flek. Ta cestovka, ve které jsem dělala, zkrachovala. Nevím, jestli si udržím nájem.“

„Neboj, určitě si něco najdeš,“ utěšoval jsem ji.

„Drž mi palce, nechci jet domů. Však víš.“

„Ne, nevím.“

Zachichotala se. „Aha, tak jsem to asi říkala Olafovi.“

Byla zvláštní. Milovala chlapa, který o ni nestál. Udělala si z něho důvěrníka a nedokázala na něho zapomenout dokonce ani po jeho odchodu.

„Vím, že si myslíš, že jsem úplně střelená.“

„Jenom trochu.“

„Borisi, kdybys zažil to, co já.“

No super! Znova mi hrozila zpověď, se kterou si nebudu vědět rady. Jenže jsem neměl to srdce rozhovor ukončit.

„Tak povídej,“ řekl jsem s tichým povzdechem.

„Otec mi umřel, když mi bylo patnáct. Máma se po nějakém čase zamilovala do jiného muže a nastěhovala si ho k nám. Z chlapa se po čase vyklubal absolutní magor. Občas mámu zmlátil, občas ji znásilnil, a když ho to přešlo, tak ji vždycky odprosil na kolenou a sliboval, že už se to nikdy nestane. Několik týdnů sekal dobrotu a potom to celé zase zopakoval. Ty jeho záchvaty přicházely úplně nečekaně. Slyšela jsem mámu, jak pláče a prosí ho, aby šel k doktorovi,“ hlas se jí zachvěl. „Na moje otázky, proč s ním žije, mi máma řekla, že ho má ráda a že ho nemůže opustit, protože on ji potřebuje. Chápeš to?“

Nepotřebovala moji odpověď.

„Kvůli němu jsem odešla z domu. Nedokázala jsem se na to dívat. Nebylo to normální. Když jsem přišla sem, našla jsem si podnájem a práci a seznámila se s Olafem. Byla jsem fakt šťastná. Víš, Borisi, Olaf byl jako já. Nevím, co se dělo u nich doma, ale nějak tuším, že to měl podobné jako já. I proto jsem ho měla tak ráda. A taky proto, že se ke mně vždycky choval pěkně,“ hlas se jí zlomil a rozplakala se.

Cítil jsem se totálně na hovno. Měl jsem jí říct, že Olaf ji jen využíval? Zmírnilo by to její smutek, nebo bych jen surově pošlapal její iluze?

„Je mi to líto, Reni,“ vymáčkl jsem ze sebe.

„Promiň, že brečím. Já jen… Nedokážu jít zpátky domů. A strašně chci, aby se Olaf vrátil.“

Bylo zvláštní, jak si vůbec neuvědomovala, že dělá přesně to samé co její matka. Upnula se na muže, o kterém si myslela, že potřebuje pomoct, a sama se od něj nedokázala odpoutat. Jen s tím rozdílem, že ji Olaf nebil.

···

„Občas mám pocit, že kolem mě jsou samí nešťastní lidé,“ řekl jsem Michalovi druhý den.

„Ale ne, to si jen tyhle příběhy bereš moc k srdci. Osud Renáty je možná hrozný, ale problém má především její matka. Renáta je dospělá, měla by žít svůj život.“

„Dobře, a co ty a tvoje sestra? A co Sofi?“

„Já jsem v pořádku, Borisi. A moje sestra je silná, ona to zvládne.“

Seděli jsme v našem oblíbeném podniku, usměvavý číšník s rovnátky však tentokrát chyběl.

„No a tvoje Sofi? I ji něco trápí. Koho z nás ale nic netrápí? Každý máme nějaký problém. Netlač na ni. Kdyby o tom chtěla mluvit, řekla by ti to už dávno. Tak to nechej na ní. Zdá se, že je ta holka rozumná.“

„Zlehčuješ to. Sám přece víš, že jsou problémy, které nejde řešit jenom rozumem.“

„Ano, vím. Ale stejně dobře vím, že na světě jsou i jiná neštěstí. Těžké nemoci, pomalé umírání plné bolesti, smrt.“

„Takhle mluvíš, protože jsi lékař.“

„Možná. Jenže když se jednou podíváš smrti do očí, když ti zemře v náručí malé dítě, když vidíš plakat matku, která ví, že další dítě už nebude moci mít, když vidíš plakat otce, který by pohnul celým světem, aby zachránil svého syna, a ty jsi bezmocný, přestaneš si stěžovat na hlouposti.“

„Nestěžuji si.“

„Podívej, mé kolegyni před rokem ochrnul muž. Měl těžkou autonehodu a zůstal upoutaný na vozíček. Ona má třicet, on třicet šest. Další můj kamarád trpí těžkými depresemi. Vždycky na podzim se to zhoršuje. Právě před dvěma dny mi volala jeho matka, že ho hospitalizovali a je ve velmi špatném stavu. Tomu říkám neštěstí. Borisi, možná mám jako lékař opravdu trochu jiný pohled na život, ale pochopil jsem, že všechno se dá vybojovat a zvládnout – kromě smrti. Smrt je definitivní.“

36. KAPITOLA

Tak dlouho jsem si ztěžoval na počasí, až si to rozmyslelo a najednou se ochladilo. Tabletky proti bolesti hlavy jsem polykal jako bonbóny a byl protivný na všechny kolem.

Leoš na tom byl stejně. Ne proto, že by ho bolela hlava, ale proto, že Kastrol se začal míchat do jeho vztahu s Luckou. Stalo se to na poradě, kterou ten hlupák svolával vždy na konci měsíce, aby se celou hodinu mohl tvářit důležitě jako hovno na polici, které si myslí, že je dort.

„No a co se týká posledního bodu naší porady, kterým je pracovní morálka, kladu důraz na slovo morálka, chtěl bych upozornit všechny přítomné, aby okamžitě ukončili soukromé aktivity týkající se svého soukromého života.“

Ještě jsem ani nestačil strávit jeho podivuhodnou větnou konstrukci a Leoš už obracel oči v sloup. Kastrol si jej měřil skoro nenávistně a celý monolog zakončil upozorněním: „Vážený pane Slobodo, toto není seznamovací kancelář, ale seriózní zpravodajské pracoviště.“

„Tak toto byla fakt poslední kapka,“ vyběhl Leoš ze šéfovy kanceláře. Samou zlostí byl bledý jako křída. „Tohle je jeho konec. Nedovolím, aby se mi ten pytel slaniny míchal do života! On, který celé dny visí na internetu a vypisuje ženským svoje úchylné představy. Ještě štěstí, že tu dneska nebyla Lucka. Ta by to asi nepřežila.“ Dýchal prudce, jako by právě doběhl závod na sto metrů. „Kurva, tohle mu už neprojde! Připravím mu takové překvapení, že se z toho jen tak nevzpamatuje a bude litovat, že se vůbec někdy přihlásil na net.“

Leošův plán byl prostý. „Evelyn“ pozve Kastrola do jednoho podniku, kde obvykle sedá spousta krásných žen. Jejím poznávacím znamením, napíšeme mu, prý bude červená růže. Těsně před Kastrolovým příchodem vejdeme do podniku a rozdáme několika ženám růže se slovy, že se jedná o pozornost podniku. A pak se už budeme jen kochat tím, jak bude Kastrol zmatený. Leoš byl na Kastrola tak vysazený, že byl ochotný se mu nakonec ukázat a vysmát se mu do očí. Já jsem ho ale varoval, aby si to raději ještě rozmyslel. Kastrol byl sice hloupý, ale zároveň zákeřný jako potkan.

„Můžu se na něho vysrat. Stejně tady nechci zůstat,“ zuřil Leoš.

Na ten kousek jsem se těšil. Ten blbec si zasloužil, aby ho někdo konečně zesměšnil.

Následující hodiny patřily do kategorie nemastných a neslaných. Nedělo se nic zajímavého. Úplně zbytečně jsem se proklikával stránkami všech tiskových agentur, nemohl jsem se ničeho chytit. Přesně jak říkává babička: Z hovna bič neupleteš, Borisko. Po několika hodinách jsem byl unavenější, než když se na nás valily desítky zpráv o tragédii na hudebním festivalu anebo o diplomatickém faux pas během návštěvy maďarského prezidenta. Na chvíli mě probral jenom příchod Lucky, která se pochlubila těhotenským průkazem, za což si od Leoše vysloužila pusu. Takže se nakonec rozhodli. Egoisticky jsem si přál, aby Leoš přehodnotil nejen příchod svého potomka na svět, ale taky svůj odjezd do Švýcarska. Večer jsem ještě rychle skočil na net a našel tam mail od otce. Tentokrát mi psal z Austrálie.

Borisi,

pochopil jsem, proč domorodé obyvatelstvo nemuselo pro své obřady budovat velkolepé stavby. Oni totiž mají velkolepé přírodní monumenty. Určitě jsi už slyšel o skále Uluru. Nemohl jsem ji vynechat. Vidět „Horu“ při západu slunce, jak se mění z lososově růžové na cihlově červenou a pak na tmavě fialovou, je naprosto úžasné. Je to nejposvátnější místo Aboriginců – původních obyvatel Austrálie. Když jsem byl malý, hodně jsem o nich četl. Osobně si myslím, že všechny pověsti o nevysvětlitelných schopnostech a kouzlech, kterými je tato země opředena, nejsou jen pouhými výmysly. Existuje pověra, že pokud si vezmeš jen malý úlomek skály, přinese ti to neštěstí. Znáš mě, neodolal jsem a několik úlomků jsem si vzal. Když mě však v následujících dnech provázela jen a jen smůla, odhodil jsem ty kameny tak daleko, jak jen to šlo. Asi jsem se tady naučil něco, co se nedá vysvětlit. Když jsem totiž později viděl, jak se u osamělého obchodu se smíšeným zbožím povaluje skupina špinavých a apatických domorodců s lahvemi v rukou, neměl jsem to srdce vyfotit je. A to jsem do Austrálie přijel s cílem udělat reportáž o domorodém obyvatelstvu. Tam u toho obchodu jsem to však nedokázal. Fotit je by bylo stejné, jako kdybych kopl do nemohoucího člověka.

A ještě něco. Před dvěma dny jsem se vydal na malé sportovní letiště uprostřed pouště, protože jsem potřeboval nějaké záběry. Několik hodin jsem tam pozoroval parašutisty. Nabízeli také tandemový seskok pro návštěvníky. Určitě jsi to už viděl – zkušený parašutista si někoho přiváže k sobě a oba pak vyskočí z letadla přitisknuti tělo na tělo. Chvíli jsem přemýšlel, jestli si to nevyzkoušet, ale po chvíli jsem si uvědomil, že mi to připadá nechutné. Jen si představ dva chlapy v takové pozici. I když jsou oblečení.

Večer jsem zašel na jídlo do jedné místní restaurace. Menu si už nepamatuji a ani si ho pamatovat nechci, protože jídlo nebylo vůbec dobré. Raději jsem nepřemýšlel nad tím, z jakého zvířete byl ten steak. S maminčinou kuchyní se to nedá vůbec srovnat.

Oběma vám posílám velké objetí.

Otec

Při tátově popisu dvou parašutistů mě uvnitř něco zabolelo. Uvědomil jsem si, že moje velké přiznání se odsouvá na neurčito. A také mě napadlo, jestli si otec vůbec pamatuje nějaké mámino jídlo, když k nám chodí tak málo!

Doma jsem se zavřel do pokoje, nechtělo se mi nikam jít. Máma několikrát nakoukla dovnitř a jednou mi položila ruku na čelo přesně tak, jako když jsem byl malý.

„Nic mi není,“ uklidňoval jsem ji.

Její receptory se však nedaly jen tak oklamat.

„Víš, ve zprávách teď pořád mluví o té nové chřipce. Bojím se o tebe.“

„Je to chřipka jako každá jiná. To jen farmaceutické firmy záměrně vyvolaly paniku, aby prodaly více léků,“ zamumlal jsem.

„Nevím, Borisi, ve zprávách pořád říkají, že tahle chřipka ohrožuje hlavně mladé lidi. Možná by ses měl nechat očkovat.“

„Popřemýšlím o tom.“

„Nepřežila bych, kdyby se ti něco stalo.“

„Maminečko moje, neplaš,“ poprosil jsem ji.

O půlnoci mi na telefonu pípla esemeska. Byla od Marka. Zemřel mu otec.

37. KAPITOLA

V práci jsem celý den uvažoval nad Markovou zprávou. Odepsal jsem mu tradiční UPŘÍMNOU SOUSTRAST a pak se snažil všechno vytěsnit. Nedařilo se. Po příchodu domů jsem zavolal Sofi.

„Žabko, napsala bys některému ze svých bývalých, že ti třeba zemřela matka?“

„Co tě to, prosím tě, napadlo?“

„Uznávám, hloupá otázka, ale řekni, napsala bys mu to?“

„Já si s bývalými nepíšu, ale to neznamená, že to nedělají jiní. Proč, stalo se něco?“

„Marko mi napsal, že mu zemřel otec.“

„Znal jsi ho?“

„Ne. Nikdy jsem ho neviděl.“

„A Marka jsi naposledy viděl kdy?“

„Ten den, kdy jsme se rozešli. Někdy na jaře.“

„Říkal jsi mi, že se chtěl s tebou pak setkat.“

„Ano, to chtěl.“

„A ty?“

„Já ne. Pro mě to už byla ukončená záležitost.“

„Hm, nechci být špatným prorokem, ale pro něho asi ne.“

„To jsi usoudila z té esemesky?“

„Borisi, říkal jsi, že se musel oženit. Předpokládám, že ho k tomu donutila rodina. Teď zemřel člen rodiny. Té rodiny, která ho nutila oženit se. Víš, když nad tím tak uvažuji, sňatky z donucení se vinou celou historií lidstva, málokdy však znamenaly spokojenost a lásku. No a v případě homosexuála to musí časem prasknout úplně zákonitě. Nakonec selže jeden nebo oba partneři.“

„Sofi, je přece dospělý, mohl odejít z domu! Jako Michal. Jako jiní!“

„Tak se ho na to zeptej. Možná ti to vysvětlí. Podívej, podle mých dosavadních zkušeností rodina a výchova formují člověka více, než si dokážeš připustit. Výchova neovlivnila Markovu sexuální orientaci, ale mohla ovlivnit to, jak se s tím dokázal nebo nedokázal vypořádat.“

Snažil jsem se vzpomenout si na něco, co mi Marko říkal o své rodině, jenže jsem se dopracoval akorát tak k poznání, že o ní nikdy nemluvil.

„Mě sis taky takhle analyzovala?“

„Tebe ne, ty jsi moje láska,“ zasmála se. „Ale víš co? Nechejme stranou všechny psychoanalýzy. Možná si Marko chce jen pořádně zasexovat. Uplynulo už hodně času, musí mu to chybět.“

Když jsme dotelefonovali, vložil jsem do přehrávače Špatnou výchovu Pedra Almodóvara. Ten film v tom okamžiku působil přímo symbolicky.

„Co je to za film?“ zeptala se máma, když se jen o pár minut později vrátila z práce. Vypadala vyčerpaně. Posunul jsem k ní obal DVD. Přečetla si obsah filmu a znepokojeně se na mě podívala.

„Píše se tady, že je to o malém chlapci, kterého zneužíval kněz.“

„A taky tam píšou, že scénář nese autobiografické rysy,“ dodal jsem.

Máma se dívala na celý film se mnou a občas se jí na tváři mihlo dojetí. Těsně před koncem mi zazvonil mobil. Byl to Michal.

„Nezaskočil bys na chvilku ke mně? Potřebuji s tebou mluvit.“

To byl celý on. Ani jedna věta navíc.

···

„Oslavujeme?“ zeptal jsem se překvapeně, když jsem vešel do jeho obýváku. Na stole byly dvě skleničky a šampaňské.

„Tak trochu,“ usmál se Michal.

„A co? Narozeniny mám až za dva týdny a tvoje jsou až příští rok.“

„Právě proto, že na ty tvoje tady nebudu. Jedu do Kalifornie.“

„To si děláš srandu?“

„Ne, pozvali mě na mezinárodní sympozium dětských lékařů.“

„Jak dlouho tam budeš?“

„Tři týdny.“

„Kdy odjíždíš?

„Za deset dní.“

Asi proto, že jsem se už několik dní cítil blbě, bylo všechno, co následovalo potom, poprvé jen o sexu. Netoužil jsem být něžný, potřeboval jsem ze sebe dostat něco, co mě dusilo. Klečel jsem na posteli a vnikal do Michala tak prudce, že se jeho hlava po každém vniknutí zvrátila a z jeho úst se vydral vzdech. Bral jsem si ho skoro surově, a to jen proto, abych přehlušil cosi, co mě bolelo a s čím jsem už dál nezvládal bojovat.

„Nevěděl jsem, že jsi tak vášnivý,“ řekl mi Michal, když jsme skončili.

Nechtělo se mi vysvětlovat, že to vůbec nebyla vášeň, ale zvláštní neklid. Vnitřní strach, který jsem si nechtěl otevřeně připustit, neměl jsem na to odvahu. Ano, bál jsem se vzdálenosti, která nás měla dělit. Nešlo jen o samotnou cestu za oceán, ale o Michalovo postavení, o jeho práci, která ho nutila skrývat se a žít životem někoho jiného. Bál jsem se, že nás to rozdělí, protože jsem si každým dnem více a více uvědomoval, že podlehnout tlaku okolí znamená ztratit sám sebe. Navždy.

V den Michalova odjezdu jsem si trochu přivstal. Chtěl jsem ho zavézt na letiště. Venku byla tak hustá mlha, že se lepila na přední sklo auta jako vata. Jednou jsme s tátou a mámou jeli v takové mlze lyžovat. Byl jsem dítě a neuvědomoval jsem si, co všechno se může stát. Otec zarytě mlčel a máma byla strašně nervózní. Každých pět minut se ptala otce, proč nezastavíme, a otec jí trpělivě vysvětloval, že kdybychom zastavili, někdo by do nás určitě zezadu napálil.

„Ozvi se hned, jakmile přistanete,“ poprosil jsem Michala, když jsem zaparkoval před budovou letiště.

„To je samozřejmé,“ naklonil se ke mně a políbil mě. „Přímo na letišti se nebudeme moct rozloučit,“ povzdechl si. „Raději tam se mnou nechoď.“

Nejdřív jsem chtěl vybuchnout a říct mu něco o zbabělosti, ale pak jsem si vzpomněl na Sofinu radu, abych na Michala netlačil. Nechtěl jsem o něho přijít.

38. KAPITOLA

Skypoval jsem s ním každý den. Naše rozhovory se omezily jen na pár vět, v normální komunikaci nám bránily časový posun a jeho únava. Vždy jsme si ale stihli říct aspoň to nejdůležitější. Když měl více času, napsal mi mail. Měl skvělý pozorovací talent, čehož jsem si všiml už při té příhodě s kuskusem.

Dnes jsem měl volný den, tak jsem se vydal na pláž. Ti tuleni, které vidíš na fotce, jsou tady chránění. Je sranda pozorovat tuleně a pelikány tak blízko města. Myslíš si, že nějakého cizince taky tak nadchnou naší holubi nebo ovce? Když jsem se vracel domů, všiml jsem si člověka, který si před jedním butikem četl Ztracený symbol od Dana Browna. Vyfotil jsem si ho a on mi řekl, že čeká na manželku. Druhý den jsem ho tam viděl znovu. Buď jeho manželka ještě z obchodu nevyšla, nebo tak pomalu četl.

Počasí je tady absolutně skvělé, je stále teplo. Žádné vedro, ale příjemné teplo. Když jsem se zeptal místních, jak bude zítra, řekli mi, že jako dnes. A když jsem se zeptal, jak bude pozítří, řekli, že jako dnes.

Chybíš mi.

Michal

Taky mi chyběl. A chybělo mi slunce. Mám rád babí léto, letos však buď vůbec nebylo, nebo trvalo jen dvacet sedm minut, jinak bych ho zaregistroval. Kdybych byl blíže, sednu na letadlo a letím za ním. Takhle jsem akorát každý den vypadl z práce a počítal hodiny, které mě dělily od jeho návratu.

Jediným vzrušením, které přetrhlo sled větrných a pošmourných dní, bylo rande s Kastrolem. To jsem si fakt užil.

Leoš vybral podnik, ve kterém znal barmana, takže jsme tam mohli naběhnout půl hodinky před Kastrolovým příchodem a rozdat květiny. Podnik měl ještě jednu výhodu – naproti přes ulici byla malá cukrárna, odkud se dalo pozorovat, jak se naše akce bude odehrávat. Růži mělo na stole osm děvčat. Pět blondýn, ostatní byly brunetky. Nejvíce se nám „líbila“ jedna prsatá blondýna, ke které si přisedl starší pán.

Kastrol se objevil přesně na čas, vyfiknutý jako na maturitní večírek. Ofinu, která mu dodávala výraz absolutního pitomce, měl sčesanou dozadu. Určitě si zašel i k holiči. V klopě jeho saka se skvěl bílý karafiát. Leoš, který seděl vedle mě, se při tom pohledu mohl popukat smíchy.

Kastrol si to namířil k první dívce s růží, ale pak se najednou zarazil. Předpokládali jsme, že se mu do zorného pole dostala další žena, jejíž popis odpovídal Evelyn.

„Vsadím se, že se právě začal potit jako prase,“ zasmál jsem se.

Kastrol chvíli přešlapoval na místě, čímž důsledně překážel pobíhajícím číšníkům. Viděli jsme, jak se jej po chvíli jeden ujal a ukázal mu na volný stůl u okna. Měli jsme ho jako na dlani. Bál jsem se, aby se náhodou neotočil a nevšiml si nás, ale moje obavy byly úplně zbytečné. Výraz v Kastrolově obličeji prozrazoval totální zmatek. Do jeho prasečího mozku se zjevně nevešla jediná rozumná myšlenka, protože jinak by mu muselo dojít, že si z něho někdo vystřelil.

„Co myslíš, jak dlouho to vydrží?“ zeptal se Leoš.

„Netroufám si odhadnout.“

Nevydržel dlouho. Vypil jednu minerálku, zaplatil a s výrazem pěstitele kořenové zeleniny, který zabloudil na nesprávnou výstavu, se vytratil ven.

„Škoda, že nevíme, co se mu honilo hlavou,“ řekl Leoš.

„Předpokládám, že Evelyn bude zítra spravedlivě naštvaná, vynadá mu do hlupáků a pošle ho do prdele.“

„Asi tak. A já si pak perfektně vychutnám ten jeho hnusný ksicht.“

Vychutnali jsme si ho oba, a dokonce ještě o něco více, než jsme čekali. Kastrol předběhl Evelyn a napsal jí omluvný dopis.

Drahá Evelyn,

velmi mě mrzí, že naše setkání nevyšlo, ale jak říkají klasici, osud míní, pán Bůh mění. (Jací klasici proboha?) Netroufl jsem si oslovovat jednu ženu po druhé. Ty růže na stolech mi udělaly čáru přes rozpočet. Nechápu, kde se tam vzaly. (To je fakt tupec!!!) Tipl bych si, že ty jsi byla ta nádherná blondýnka v bílé halence a pán, který seděl vedle tebe, byl zřejmě tvůj tatínek. (Není tupec, ale úplný idiot.)

Ano, jsem si skoro stoprocentně jistý, že jsi to byla ty. Žádná jiná žena neodpovídala tak věrně tvému popisu. Trochu mě zamrzelo, že mi tak málo důvěřuješ a že sis vzala na naše setkání garde. Chci tě však ubezpečit, že mé úmysly byly naprosto čestné bez jakýchkoli vedlejších záměrů. (To určitě! A co to porno ve tvém počítači, o kterém nám řekli technici?)

S láskou

Tvůj Romantik

„Tak co tomu říkáš?“ zeptal se Leoš, když jsme dočetli.

„Leoši, počkej, teď mě napadlo něco jiného. Evelyn ho nesprdne za nevydařenou schůzku, ale udělá to někdo jiný. Klikl jsem na volbu ODPOVĚDĚT a napsal:

Milý Romantiku,

ten stůl sis tipl správně. Až na to, že já jsem nebyl ta okouzlující blondýnka, ale ten starší pán. Když jsem se s kámoši vsadil, že si z tebe vystřelím, netušil jsem, že sázku vyhraji tak snadno.

S pozdravem: Miluji tupce,

Jozef

„Jsi geniální,“ rozesmál se Leoš.

„Kdyby dostal jen klasické kopačky, mohl by se romanticky utěšovat, že mu to nevyšlo jen tentokrát, ale jinak je naprosto úžasný a neodolatelný. Takhle to dostal rovnou mezi oči.“

Leoš přikývl na souhlas a já jsem stiskl tlačítko ODESLAT s takovou radostí jako snad nikdy v životě.

Můj předpoklad se naplnil. Kastrol zůstal zalezlý ve své kanceláři celý den a pak si vypsal dvoudenní dovolenou.

Mission accomplished.

Byl jsem tak nabuzený endorfiny, že jsem si večer vyrazil do klubu. Uvědomil jsem si, že jsem tam nebyl už strašně dlouho, a najednou jsem měl chuť se vyblbnout, pokecat si se Schillerem, poslechnout si pikantnosti z jeho nejnovějšího vztahu, zasmát se s ženskými a pozorovat zamračený Kornelův obličej a jeho šikovné ruce. Ze zábavy nakonec nebylo nic. První člověk, na kterého jsem tam narazil, byl Marko.

39. KAPITOLA

Seděl u barového pultu a obrátil se právě v okamžiku, když jsem vstoupil. Skoro jsem ho nepoznal. Kolem úst měl hlubokou vrásku a z očí mu vyzařovalo něco, co tam nikdy předtím nebylo.

„Marko?“ zavolal jsem šokovaně.

Díval se na mě beze slova.

„Upřímnou soustrast,“ dodal jsem rychle a podal mu ruku. Svezl se z barové stoličky a objal mě. Ještě stále voněl svým oblíbeným Versacem.

„Doufal jsem, že přijdeš. Chodím sem už celý týden.“

Chtěl jsem mu říct, že mi přece mohl zavolat, ale pak jsem si uvědomil, že by volal zbytečně. Vytušil to, ale stejně to zkusil: „Borisi, udělal jsem nejhorší chybu svého života, když jsem tě nechal.“

„Víš co, Marko? Ser na to, už je to jedno.“

Byl jsem odměřený jako vždycky, když mě něco zaskočilo. V Markových očích se však mihl obdiv. Kývl jsem na Kornela a objednal si drink.

„Borisi?“ ozvala se za mými zády Kiara. „Člověče, ty ještě žiješ? Myslela jsem si, že ses odstěhoval. Povídej, jak se máš?“

„Rád tě vidím, Kiaro. Možná později.“

Podívala se na Marka a chápavě přikývla. „Ale pak se zastav, minule jsme na tebe s Mončou vzpomínaly.“

„Borisi, kamaráde,“ zahlaholil vedle mě Schiller. Tady to na klidný rozhovor s Markem rozhodně nevypadalo. Přivítal jsem se se Schillerem a ještě dvěma muži, které jsem znal od vidění.

„Nešel bys jinam?“ požádal mě Marko, když jsem se jich konečně zbavil.

Nedokázal jsem odmítnout. Vyšli jsme před klub a on rychle přistoupil ke svému vozu a otevřel dveře. Sedl jsem si vedle něho a snažil se potlačit všechny vzpomínky, které si mě zase našly. Nedařilo se. Marko nastartoval a pustil bestofku, kterou jsme spolu tak často poslouchali.

„Nedávej to tam,“ poprosil jsem ho. Poslechl mě.

„Kam jedeme?“ zeptal jsem se ho.

„Nevím, něco vyber.“

Navrhl jsem jeden podnik blízko našeho domu. Nechtěl jsem jít nikam, kam jsem chodil s Michalem.

Sedli jsme si do boxu u okna, Marko si dal bílý čaj a já jen minerálku.

„Dlužím ti vysvětlení,“ začal, když nám číšnice přinesla nápoje. Měla na sobě červenou uniformu a bílou zástěru, takže mi připomínala Červenou Karkulku a taky se tak tvářila.

„Nic mi nedlužíš,“ přerušil jsem ho. „Bolelo to, ale rozchodil jsem to. Jen žádné prosby o odpuštění a žádné melodramatické zpovědi.“ „Nechci tě prosit o odpuštění, ale jen o pochopení.“

„Změní se tím něco?“

„Asi ne, ale to vysvětlení ti dlužím. Nikdy jsem ti o sobě neřekl všechno. Tak mě prosím vyslechni aspoň teď.“

Přikývl jsem.

„Borisi, nevěděl jsem o sobě, že jsem gay. A to málo, co jsem někde v hloubi duše snad cítil, jsem v sobě dokonale potlačil.“

„A to jde?“

„Vím, že to zní divně, ale já jsem nechtěl být jiný. Nechtěl jsem zklamat rodiče, a tak jsem se snažil být jako ostatní. Od devatenácti jsem chodil s jednou dívkou z naší ulice. Byla mladší než já a já jsem byl její první kluk. Pocházela z hluboce věřící rodiny, sex před svatbou pro ni nepřicházel v úvahu. Nepřemýšlel jsem o tom, dokonce mi to vlastně vyhovovalo. Netušil jsem, že kdyby mě přitahovala, tak bych to nevydržel. Po maturitě odešla studovat do Prahy. Viděli jsme se jednou za měsíc. Někdy přijela ona, jindy jsem za ní jel já. Nepřipadalo mi to divné. Vzpomínám si, že jsme se několikrát i o něco pokoušeli, ale oba jsme byli v úplné křeči. Ona se nedokázala uvolnit a já jsem na ni nedokázal tlačit. Čekali jsme na její promoci a pak jsme se chtěli vzít.“

Červená Karkulka se přišla zeptat, jestli budeme jíst. Marko zavrtěl hlavou, ale já jsem si dal dva tousty s tuňákem. Měl jsem hlad.

„Po škole jsem nastoupil do zaměstnání a hned první den jsem se zbláznil do staršího kolegy. Lhal jsem ti, když jsem ti řekl, že jsi byl můj první. Byl to on. Od té chvíle je to už jako mexická telenovela. Až na to, že Mexičané asi netočí telenovely o homosexuálech,“ zasmál se trpce.

„Byl jsem jím posedlý. Dělali jsme to všude. V jeho kanclu, v jeho autě, a když byl sám, tak i u něho doma. V sobotu ráno mě bral do jednoho motelu asi třicet kilometrů od nás. Všichni na recepci věděli, proč jsme tam přijeli, ale pokaždé se nás ptali, jestli tam budeme spát a jestli chceme snídani. Nikdy jsme tam nespali. Vrhli jsme se na sebe a sexovali několik hodin v kuse, dokud jsme neomdlévali únavou. Pak jsme zaplatili a on mě odvezl domů.“

„Nevím, jestli chci poslouchat takové podrobnosti,“ namítl jsem, když se Marko nadechl. Nenechal se ale přerušit, vypadal jako v transu.

„Nemyslel jsem na nic jiného, jen na sex s ním. Říkám si, jak jsem vůbec dokázal pracovat a jak to, že si nikdo ničeho nevšiml. Po třech měsících mi dal kopačky. Myslel jsem, že to nepřežiju. Řekl mi, že jeho žena začíná být nervózní z těch jeho pozdních příchodů a sobot mimo domov. A dodal taky, že nesmí ohrozit svou kariéru. Nedokázal jsem to pochopit. Předtím se mnou mohl být a teď už ne?“

Červená Karkulka mi přinesla toasty a vrhla na Marka svůdný pohled. Marko se vždycky líbil ženám. Nevšímal si jí. Nevšímal si nikoho.

„Borisi, po té zkušenosti jsem všechno pochopil a už jsem to nedokázal zastavit. Věděl jsem, že už nikdy nebudu šťastný, pokud pod sebou neucítím chlapa. Pár měsíců jsem s tím bojoval a pak jsem poznal tebe.“

„Super. Takže já jsem měl být náplastí na tvoje bolavé srdce. Nebo spíš na tvého ptáka?“

„Borisi, zamiloval jsem se do tebe. Opravdu. Uvažoval jsem o tom, že odejdu z domu. Jenže v té době dostal otec infarkt. Tři týdny jsme nevěděli, jestli to přežije. Lékaři ho zachránili, ale přikázali nám: žádný stres, žádná manuální práce. Byl jsem v pasti. Máma zůstala na všechno sama, musel jsem jí pomoct. Nemohl jsem jen tak odejít z domu. A navíc jsem ani neměl kam.“

„Marko, tvoje zpověď má jednu chybu. Ok, chápu, že jsi nemohl odejít z domu. Nechápu ale, proč ses nezachoval férově ke své dívce. Rozcházejí se přece i heteráci.“

„Vím, že to vypadá divně, ale já jsem s Jankou chodil devět let. Svým způsobem jsem ji měl rád. Její rodiče k nám chodili na návštěvu a moji rodiče nemluvili o ničem jiném než o naší svatbě. Nedokázal jsem se před ně postavit a jednoduše říct: ‚Drazí rodiče, rozcházím se s Jankou, protože jsem se zamiloval do muže.‘“

„Takže jsi lhal všem. Nejvíc ale sobě, jí a mně.“

„Neuvažoval jsem nad tím, Borisi. Neměl jsem sílu.“

„Fajn, nakonec ses přece jen pochlapil a našel jsi sílu aspoň na to, aby ses rozešel se mnou.“

Těžce si povzdechl. „Janka otěhotněla.“

Vyrazil mi dech. „Ty jsi spal s ní i se mnou? S oběma zároveň? Marko, valíš mi klíny do hlavy o sexuální zdrženlivosti, křesťanské víře a lítosti. Řekni rovnou, že sis spočítal aktiva a pasiva a zjistil, že pěkně uspořádaná rodinka je pro tvůj image dobrého syna a oblíbeného učitele mnohem lepší než vztah s nějakým gayem.“

„Nešlo mi o image. Nedokázal jsem to řešit.“

„Ušetři mě. Nechápu, proč jsi mě vyhledal. Mohl jsem si uchovat aspoň nějakou iluzi.“

„Borisi, miluji tě.“

„Běž do prdele, Marko. Víš, jak to na mě působí? Máš sice ženu a dítě na cestě, ale ještě něco ti chybí. Někdo naivní, kdo ti ho bude kouřit.“

Marko zbledl.

„Víš co, zajdi si do klubu. Schiller tě udělá za stovku, jeho garsonku už znáš. Anebo se koukni na něco na netu, tam určitě během chvilky najdeš, co hledáš.“

Marko ke mně prosebně vztáhl ruku.

„Nemusíš mě vozit domů, trefím tam sám. A tady máš za ten toast!“ Hodil jsem mu na stůl pět eur a vyběhl ven.

40. KAPITOLA

Byl jsem z toho setkání tak rozčilený, že jsem to nevydržel a napsal o něm Michalovi. Ten zareagoval sice s klidem, ale značně odměřeně. A pak se odmlčel. Super, super, super, přesně tohle jsem teď potřeboval, nadával jsem si v duchu.

„Borisi, partneři o sobě nemusí vědět úplně všechno,“ řekla mi máma, když jsem se jí svěřil.

Byla to pro mě nová zkušenost. Už jsem nemusel své citové problémy řešit jen se Sofi, najednou jsem měl i mámu.

„Marko je něco, s čím ti Michal nikdy nepomůže. A je jasné, že na to bude reagovat citlivě. Představ si, že by ti on líčil, co zažíval se svým bývalým.“ Trochu se zasekla u mužského rodu, ale pak pokračovala: „Jak by ses cítil ty?“

Sklonil jsem hlavu. Měla pravdu.

„Nemysli už na to. Michal se ti určitě ozve.“

Máma měla pravdu jen částečně. Michal se druhý den opravdu ozval, ale byl nezvykle strohý a mně se nechtělo vysvětlovat, že setkání s Markem pro mě nic neznamenalo. Michal ukončil rozhovor záhadným slibem, že až se vrátí, musíme si spolu promluvit, a já jsem pocítil slabý záchvěv napětí. Nesnášel jsem tu větu. Musíme si promluvit. Nevěstila nic dobrého. Stejně jako návštěva tety Kláry, která se ohlásila na příští den. Vlítla k nám jako vždycky – rozhořčená a ukřičená.

„Lujzo, musíme si promluvit,“ začala záhadně, když se svalila do křesla.

„Co máš na srdci?“ zeptala se máma překvapeně, když pokládala na stůl mandlovou bábovku.

„Babička na tom není dobře. To jistě uznáte,“ začala Klára vážně.

Usilovně jsem přemýšlel, co se přihodilo od naší poslední návštěvy, během které byla babička zdravá a čiperná jako veverka. Klára mi nedala čas.

„Je už slabá a má svůj věk, tak jsme s Jožkem uvažovali, že by bylo dobré, kdyby si ji jedna z nás vzala k sobě. Tomu bychom se časem stejně nevyhnuli.“

Pikosekundu před tím, než vyložila karty na stůl, mi došlo, kam tím míří.

„My sice máme čtyřpokojový byt, ale jsme čtyři a Jozef potřebuje pracovnu. Tak jsem si myslela, že byste si ji mohli vzít vy s Borisem. Bydlíte na pěkném sídlišti, určitě by se jí tady líbilo.“

Máma zalapala po dechu a já jsem se hlasitě rozesmál. Takže babičku si vezme jedna z dcer – přesněji řečeno, je už rozhodnuto, že to bude máma.

„Trochu tě nechápu – babička něco takového navrhla?“ zeptala se máma.

„Ale kdepak, vždyť ji znáš. Je jako dítě, nemyslí na budoucnost.“

„Na rozdíl od tebe, teto Kláro,“ neodpustil jsem si ironickou poznámku.

Zamračila se a sjela mě naštvaným pohledem, ale pak se jí vrásky vyhladily, jako kdyby je někdo vyžehlil neviditelnou žehličkou.

„Dobře, čistě teoreticky, vezmeme si ji k sobě. A co bude s domem?“ zajímala se máma.

„No, uvažovali jsme s Jožkem, že by bylo potřeba babiččin dům přepsat na jedno z vnoučat. Škoda ho prodávat, je na pěkném místě a pozemek má svou cenu. No a babička bude potřebovat, aby se o ni někdo staral, tak nač to odkládat.“

„Na jedno z vnoučat? A na které konkrétně?“

„Myslela jsem, že by se napsal na naši Hanku. Babička ji má velmi ráda. No a Hanka má teď vážnou známost, tak by jí pomohlo, kdyby nezačínala úplně od nuly.“

„Kláro, matematika asi není tvoje silná stránka. Babička má všechna svá tři vnoučata ráda úplně stejně. Nejsme ve středověku, aby se majetek přepisoval jen na jednoho člena rodiny. V tomhle konkrétním případě na tvoji nejstarší dceru. A to jsem ještě opomněla skutečnost, že jednáš za babiččinými zády.“

„Pokud se dohodneme my dvě, tak ona bude souhlasit,“ skočila Klára mámě do řeči.

„V tom případě to zkrátím. My dvě se nedohodneme. Nejde o to, že bych se nechtěla starat o mámu. Jde o to, že nenechám vydědit vlastní dítě.“

„Jaké vydědění? Vždyť Hanka by se později s Borisem vyrovnala.“

„Povídali, že mu hráli. Kláro, vzpamatuj se. Nechápu, jak tě mohlo něco takového napadnout?! Pochybuji totiž, že by tento plán byl i z Jožkovy hlavy, jak jsi říkala.“

„Podívej, tvůj syn se asi nechystá tak brzy ženit, že?“ zasyčela Klára jako zmije. „No a minule jsi naznačila, že s jeho otcem udržuješ stále pěkný vztah, a každý dobře ví, že Juraj je pořádně v balíku. Tudíž logicky, kdyby přišlo na lámání chleba, postará se o tebe i Borise. My s Jožkem dokážeme pomoct jedné dceři, ale tu druhou musíme zabezpečit nějak jinak. Doufám, že mi to nemáš za zlé,“ vyštěkla.

Máma se prudce nadechla. „Kláro, už jsem ti to jednou říkala a zopakuji ti to znovu. Do mé rodiny a do mého vztahu s Jurajem ti nic není. Jestli chceš rozdělovat nějaký majetek, tak rozděluj ten, který ti patří, a neopovažuj se rozeštvávat mezi sebou naše děti.“

„To je tvoje poslední slovo?“

„Uhodla jsi to. S mým souhlasem nepočítej.“

„Věděla jsem, že jsi egoistka nejhrubšího zrna,“ vypálila Klára na mámu.

Ta ženská se mi snad jen zdála. Její odchod od nás opět doprovodilo pořádné bouchnutí dveří. Patrně se z toho už stávalo železné pravidlo.

Když jsem se v práci zmínil Leošovi o jejím návrhu, jen se usmál. „Co se divíš? Nejhorší bitvy o majetek jsou vždycky v rodině. Buď rád, že vám to tetka vůbec řekla. Klidně to mohla udělat za vašimi zády a později vám už jenom zamávat papírem pod nosem.“

„To by babička neudělala.“

„Jen nemluv za druhé. Staří lidé udělají občas všelicos. A tvoje povedená tetička s tím zřejmě počítá.“

Ať už měla Klára jakékoli plány, nakonec jí je překřížila samotná babička.

Čtyři dny po hádce Kláry s mámou babička zemřela.

41. KAPITOLA

Zpráva o její smrti nás zastihla absolutně nepřipravené. Právě jsme se večer dívali na film, když mámě zazvonil mobil. Po prvních slovech ho máma nastavila na hlasitý odposlech a já jsem slyšel, jak nám nějaký mužský hlas oznamuje, že naše babička před několika minutami zemřela.

„Promiňte, nedalo se už nic dělat. Šlo o selhání srdce. Kontakt na vás jsme našli v záznamech z poslední hospitalizace.“

Máma nepřítomně řekla: „Děkuji vám,“ a když se hlas rozloučil, bolestně se rozplakala. Beze studu jsem se přidal taky.

Druhý den se přiřítila teta Klára s hlasitým hysterickým záchvatem plným výčitek: „Já jsem to tušila… Říkala jsem vám… Chtěla jsem tomu zabránit.“ Nakonec se ale uklidnila a ujala se organizace pohřbu, za což jsem jí byl nesmírně vděčný, protože máma nebyla schopná zorganizovat nic, i když z posledních sil svou pomoc nabídla.

„Ještě nejsi úplně v pořádku. Nepotřebujeme, aby ses někde sesypala,“ pronesla Klára s překvapující účastí a během dvou dnů zařídila všechno, co bylo třeba.

V den pohřbu jsme se sešli v kostele, do kterého mě babička kdysi brávala s sebou a který se od mého dětství vůbec nezměnil.

Lavice byly pořád stejně tvrdé a ošoupané a ve vitráži jednoho okna stále chyběl kousek červeného skla. Zádušní mši sloužil nový farář. Babička měla pravdu, byl to fešák a měl příjemný hlas, ale já jsem si mimoděk vzpomněl na Dominika, kterého měla babička tolik ráda a kterého by si možná přála více. Šílená úvaha! Vždyť teď byla mrtvá, už si nemohla nic přát.

Poslouchal jsem monotónní hlas pana faráře přerušovaný vzlyky tety Kláry a podpíral mámu, která se chvěla smutkem a zimou. Podvědomě jsem čekal, že se někde za mými zády ozve babiččin hlas a že zase uslyším to její zvláštní nářečí, kterým nás všechny dokázala rozesmát. Na pohřeb přišly i babiččiny dvě sestry s dcerami a její jediná švagrová. Se sestrami se babička vídala málo. Jednou se totiž k smrti urazily, když jim řekla, že jakmile se vyzpovídají ze svých hříchů a odejdou z kostela, okamžitě zase někoho pomluví. Babička nepomlouvala nikdy. Její postřehy o lidech byly přímé, moudré a věcné. Pokud chtěla někomu říct, že je lhář, zloděj nebo že si víru předělává k obrazu svému, řekla mu to přímo do očí.

Kostel byl úplně plný, několik lidí muselo dokonce zůstat venku. Věděl jsem, že lidé měli babičku rádi, nevěděl jsem však, že loučení bude tak dojemné. Když jsem pozoroval všechny ty uplakané tváře, uvědomil jsem si, jak moc mi tu chybí jedna tvář. Tátova.

Poslal jsem mu mail a on mi odepsal, že ho to mrzí, ale že nemůže přijet. Bylo to už podruhé během několika týdnů, co mě zklamal. Rozumem jsem chápal, že je na druhém konci světa, srdce mi však říkalo, že kdyby chtěl, přiletěl by. Právě tak jako mohl přijet za mámou do nemocnice.

Po mši jsme se přesunuli na malý hřbitov za kostelem. Jednou jsem někde četl, že naše dětství skončí, když uslyšíme dopadnout hroudu hlíny na rakev svých rodičů. Mé dětství skončilo právě nyní. Babička byla mým nejsilnějším poutem s dětstvím. Věděl jsem, že žádný jablečný koláč už nikdy nebude mít takovou chuť a vůni, jako měl ten její. Věděl jsem, že se mi budou ještě dlouho tlačit slzy do očí při pohledu na klobásku, kterou měla tolik ráda. A když si na ni vzpomenu, nevybaví se mi v modrých šatech, které měla na oslavě svých posledních narozenin, ale vždy ji budu mít před očima, jak si rukou zaclání oči proti slunci a jde mi naproti. A já ji popadnu do náruče, zatočím se s ní a ona se bude smát a opakovat to svoje: „Jéminkote, šak ma pust, ty blázinku.“

Po pohřbu jsme šli do malé restaurace, v níž Klára zamluvila smuteční hostinu. Celé mi to přišlo absurdní. Stoly byly ozdobené černou stuhou, ale uprostřed každého trůnila kytice, která připomínala spíše svatbu než pohřeb. A příbuzní, ze kterých po vstupu do místnosti jakoby zázrakem opadl všechen smutek a veškerá jejich pozornost se soustředila na jídlo, připomínali spíše svatebčany než smuteční hosty.

„Děti, přidejte si ještě tu polívku, je třeba ji dojíst.“

„Jestli už nebudeš to maso, dej ho tátovi.“

„Dá si ještě někdo koláč? Jeden zůstal. Je škoda to tady nechat.“

„Pane vrchní, donesete mi ještě jedno kafe?“

Máma jedla úplně mlčky, sotva polykala. Klára to zase trochu přehnala s vínem, a tak ke konci hostiny už málem i zpívala. Měl jsem pocit, že tak nějak pozapomněla, proč jsme se tady sešli. Mýlil jsem se, Klára nezapomněla na nic.

···

Když jsme se vrátili do babiččina domu, Kláře ukáplo pár slz, načež se s vervou vrhla do řešení pozůstalosti.

„Prosím tě, Kláro, teď ne!“ přerušila ji máma po první větě. „Dejme klíč sousedům, aby občas přišli vyvětrat a zatopit, a na ostatním se domluvíme později.“

Klára namítla, že je potřeba najít aspoň babiččiny cennosti a vzít je pryč. Máma se ale rozplakala a vyšla na dvůr.

„Co jsem řekla špatného?“ podivila se Klára a rozplakala se taky. Když jí Jožko tiše domlouval, že to mohla říci trochu citlivěji, šel jsem za mámou.

„Klára to asi nemyslela zle. Možná se jen bojí, aby to tady někdo nevykradl. Jsi rozrušená. Chceš, abychom šli domů?“

„Asi to tak bude lepší. Nedokážu teď rozhodovat o praktických věcech.“

Přikývl jsem a poprosil ji, abychom se vrátili dovnitř a rozloučili se.

„Tak dobře. Jestli chcete, tak to tady prohlédněte,“ řekla máma smířlivě, když vešla do babiččiny kuchyně. „Pokud vím, babička měla vkladní knížku a nějaké šperky. Snubní prstýnek, prsten a náhrdelník z perel, které dostala od dědečka. Určitě to najdete v jejím prádelníku. Udělej si s tím, co chceš.“

„Nemyslela jsem to tak,“ bránila se Klára.

„Dobře, promiň. Špatně jsem to pochopila. Vezměte si to k sobě. A možná i ten japonský porcelán, co má v pokoji pro hosty. Ostatní věci tady prozatím můžeme nechat, dokud se nedohodneme, co s domem.“

„Já bych chtěl ty dvě fotografie, které měla babička nad postelí,“ ozval jsem se.

Jedna fotografie byla svatební, na druhé byla babička s dědou, mámou a Klárou. Ty fotky se mi vždycky moc líbily. Dýchala z nich minulost, kterou jsem nepoznal, protože dědeček zemřel, když mi byly dva roky, takže jsem ho znal jen z babiččina vyprávění.

„Podobáš sa na neho, Borisko, aj on bol citlivý ako ty. Občas som na neho aj nakričala, ket nechcel zabit slépku alebo zajáčika. Bol to dobrý človek a ty máš jeho oči,“ říkala mi babička s dojetím.

Hned po návratu domů jsem si fotografie položil na poličku ke knihám. Když mi máma přišla dát dobrou noc, zadívala se na fotky a pak překvapivě poznamenala: „A možná je to tak lepší.“

„Co?“

„Že babička zemřela a nikdy se nedozvěděla…“

„Že jsem gay?“

„Ano. Myslím si, že by se s tím nedokázala smířit. Měla tě velmi ráda.“

Jaké zvláštní spojení!

42. KAPITOLA

V práci byl blázinec. Lucka dostala hnisavou angínu a my s Leošem jsme sotva stíhali. Viděl jsem to na dlouhý den.

„Kdy přijdeš domů?“ zavolala mi máma, když jsem už samou únavou ani nevěděl, jak se jmenuji. Nikdy mi do práce nevolala.

„Stalo se něco?“

„No, sháněl se po tobě nějaký muž. Říkal, že na tebe počká před domem.“

„Řekl, jak se jmenuje?“

„Něco říkal, ale nerozuměla jsem.“

„Dobře, budu spěchat.“

Když jsem vystoupil z auta, uviděl jsem ho u vchodu. Byl to Schiller. Vypadal zpustle a neupraveně. Na tváři měl minimálně třídenní strniště.

„Čekám tady na tebe,“ zajíkal se. „Zjistil jsem si tvojí adresu.“

„Stalo se něco?“ zeptal jsem se opatrně.

„Nešel by sis někam sednout? Ale ne do klubu,“ řekl a nejistě se na mě podíval.

Nechtělo se mi, ale nakonec jsem souhlasil. Nezdálo se mi, že by se chtěl pochlubit novým psem nebo letenkou do Ria de Janiera. Připadal mi rozhozený, což mi k němu vůbec nesedělo. Vzal jsem ho k Rolovi. Jakmile zjistil, že v místnosti je úplně prázdno, viditelně pookřál. Dali jsme si pivo, i když Schiller nevypadal, že by potřeboval zvyšovat hladinu alkoholu v krvi.

„Chtěl jsem se zeptat, jestli nevíš, o nějakém bydlení.“

„Pro koho?“

„Pro mě.“

„Máš přece garsonku.“

„Ta je v piči. Ta kráva, co mi ji pronajímala, mi vypověděla smlouvu.“

„Proč?“

„Protože si na mě ztěžovali sousedi. Říkala, že s buzeranty nechce mít nic společného. Ale já to tak nenechám,“ natáhl se po pivu. „Myslel jsem, jestli nevíš o nějakém podnájmu. Zatím přespávám v klubu. Nelíbí se mi tam. Žádný sprchový kout, žádná plazma.“

„Dobře, řeknu Kornelovi, aby všechno dokoupil.“

Schiller na mě dobromyslně zamrkal. „Nechci tam zůstat. Nevíš o něčem?“

„Mrzí mě to, ale ne.“

„Myslel jsem, že ten… tvůj kámoš. Ten, s kterým jsi byl naposled.“

Trochu mě zamrazilo. Myslel Marka, nebo Michala? Schiller se pořádně napil piva.

„Nevím, o kom mluvíš.“

„To nevadí, Borisi,“ usmál se smířlivě. „Zkusím to někde jinde. Ten chlap, co ho teď šoustám, mi musí pomoct.“

Matně jsem si vzpomněl, že se naposled chlubil nějakým vlivným milencem.

„A když nebude chtít, přitlačím na něho. Mám nahrávky.“

„Schillere, hrabe ti?“

„Borisi, ty víš o životě hovno.“

To jsem už někde slyšel. Schiller vytáhl z kapsy hrst bankovek a snažil se je přepočítat. Moc mu to nešlo.

„Zavoláš mi taxíka? Je mi zle,“ poprosil mě po chvilce.

Taxík přijel za pár minut. Schiller nasedl a zamumlal nějakou adresu. Doufal jsem, že jsem se přeslechl.

···

Po setkání se Schillerem jsem začal sledovat všechny zprávy. Hlavně ty policejní. Stále častěji se mi vracela vzpomínka na Olafův zbitý obličej. I když jsem se všemožně snažil zaplašit myšlenku, že Schillerovi hrozí něco zlého, nedařilo se mi to. Cítil jsem v sobě napětí, na které jsem nebyl zvyklý. Možná mi jen chyběl Michal a náš vášnivý sex nebo mě znervózňovali Leoš s Luckou. Nějak jsem se v nich už přestával orientovat. Jeden den byli jako dvě hrdličky a druhý den měla Lucka oči opuchlé od pláče a Leoš byl nezvykle zamlklý.

„Jaká je pravděpodobnost, že když partnerce na chvilku půjčíš mobil, zrovna ti přijde erotická zpráva od tvojí ex?“ zeptal se mě na obědě, na který jsme šli po dlouhé době úplně sami.

„Větší, než že na tebe spadne meteorit.“

„A jaká je pravděpodobnost, že partnerka odolá a nepřečte si to?“

„Menší než hlavní výhra v loterii.“

„Dobře, příště sázím v loterii.“

„Ta esemeska musela být hodně výživná, Lucka vypadá šíleně smutně.“

Leoš se zadíval někam za mě.

„Nechápu, co to tu buchtu napadlo. Neviděli jsme se půl roku. Sbalil jsem ji po třech sklenkách koňaku. Drobná a sexy. Nekomplikovaná. Už na chodníku jsme se cucali a v autě jsme si dali první číslo. Vzala mě k sobě. Šukala mě jako profesionálka.“

K vedlejšímu stolu si sedly dvě ženy. Usmály se na nás.

„Byli jsme spolu celý víkend. Takovou jebačku jsi ještě nezažil. Myslím, že jsme ani nevylezli z postele. Kolik jsme snědli obědů a večeří, jsme poznali jen podle prázdných krabic od pizzy a vypitých flašek. Měla nejúžasnější kozy pod sluncem. Rodiče měla někde v prdeli, pracovala na ministerstvu financí. Lucka si myslí, že s ní pořád spím.“

„A spíš?“

„Přeskočilo ti?“

„Tak jí to řekni.“

„Řekl jsem jí to. Nevěří mi.“

„To je špatný.“

„Doufám, že ji to přejde. Poslední věc, po které toužím, je žárlivá ženská.“

···

V pátek jsem konečně vyrazil na letiště pro Michala.

Do přehrávače jsem vložil CD od zpěvačky Dido a sešlápl plyn, protože jsem měl trochu zpoždění. Kastrola chytl po dlouhé době záchvat pracovní aktivity a nechal nás předělat asi pět zpráv. Zdrželo mě to. Začínalo mě mrzet, že jsme ho na netu nenapínali déle. Měl zase nějak moc času. Poté co dostal odpověď od „Evelyn“, na seznamku se už nepřihlásil. Tedy ne na svůj nick. Tvrdil jsem Leošovi, že možná začal lovit jinde, ale jeho to už nezajímalo. Byl nervózní a odměřený. Uvažoval jsem, jestli ho trápí ta příhoda s esemeskou, nebo něco jiného. A taky jsem si říkal, jak dlouho jim to s Luckou vydrží. Byli jako oheň a voda. Ona křehká a jemná, on drsný a přímočarý.

Za městem se zdvihl vítr a v prudkých poryvech narážel do auta. Doufal jsem, že Michalovo letadlo nebude mít problémy. Strašně jsem se na něho těšil. Chtěl jsem mu říct o svém zklamání z otce a taky o tom, že jsem ho asi poprvé skutečně pochopil. Chtěl jsem s ním promilovat celou noc.

Letadlo přistálo přesně. Jakmile dosedlo, pípla mi na mobilu Michalova esemeska. Vzápětí přišla ještě jedna. Od mámy.

SPĚCHEJ DOMŮ. PŘIJEL TÁTA.

Neměl jsem chuť spěchat.

43. KAPITOLA

Byl to šílený pocit mít v rukou zase Michalovu dlaň. Cítit jeho jazyk, jeho teplo. Bylo šílené dotýkat se ho. Nedokázal jsem uhasit svou touhou po něm. Bral jsem si ho a on si bral mě, jako kdybychom byli na baterky a potřebovali je vybít. Nebo nabít. To by bylo asi výstižnější – potřeboval jsem se nabít, abych mohl zase existovat. Pak jsme jen tak leželi a povídali si.

„Jak se má máma?“

„Fajn.“

„Myslel jsem po smrti babičky.“

„Teskní, ale aspoň nepláče.“

„Je mi líto, že jsem tvoji babičku nepoznal.“

„I tak bys se mnou za ní nikdy nešel,“ zamračil jsem se.

„Jak to můžeš vědět?“

„Prostě to vím,“ namítl jsem. „Michale, můžeš všechno, jenom si, prosím tě, nevymýšlej. Začínám na to být alergický.“

„Nevymýšlím si. Trochu jsem uvažoval o tom, co jsi mi říkal. O té přetvářce a lhaní.“

„A na co jsi přišel?“

„Jel bys se mnou v neděli za sestrou? Chtěl bych ti ukázat maličkou.“

Byl jsem v šoku.

Zasmál se mému úžasu. „Přesně tak. Oficiální návštěva. Šampaňské, květiny, polibky a pravda. Chci jí o nás říct.“

„Ale rodičům to neřekneš?“

„Ne, rodičům ne.“

Kdybych se nesetkal s Markem a kdyby nepřišel tátův poslední dopis, asi bych mu pořád nerozuměl. Takhle jsem mu rozuměl více. Řekl jsem mu o otcově hodnocení tandemového seskoku.

„Borisi, ale tvůj otec to tak nemyslel. Teda, možná i myslel, ale určitě tě nechtěl ranit.“

„To je jedno,“ zamumlal jsem.

„Není to jedno. Mám pocit, že se úplně zbytečně rozčiluješ.“

„Nejsem na něho naštvaný kvůli tomu dopisu, ale kvůli mámě a babičce. Řekni mi, co měl tak důležitého, že nemohl přijet. Mají ty jeho zatracené fotky větší hodnotu než lidský život?“

„Podle toho, co jsi mi o něm říkal, byl takový vždycky.“

„Asi ano.“

„Tak co ti vadí?“

„Že jsem to neviděl.“

Michal měl pravdu. Byl jsem naštvaný.

„Jsi zvláštní. Buď miluješ, nebo nenávidíš,“ pohladil mě.

„To určitě ne. Možná jen hůř prožívám, když mě lidé zklamou.“

„Protože si je idealizuješ.“

„I tebe?“

„I mě.“

Vstal z postele a otevřel okno. Do pokoje pronikl studený vzduch.

„Možná bys měl jít,“ připomenul mi jemně.

„Nepospíchám.“

Zasmál se a odešel do koupelny. Šel jsem za ním. Ještě nikdy jsme to nedělali ve sprše.

···

Otec se na nic neptal a objal mě stejně pevně jako kdykoli jindy. Trochu se mi stáhlo hrdlo.

„Přivezl jsem ti dárek,“ řekl rozpačitě, když mě pustil.

„Už je Mikuláš? Nebo si to mám dát pod stromeček?“ Nedokázal jsem potlačit mírnou ironii v hlase.

Otec se pousmál. Miloval jsem jeho úsměv. Dokázal se usmívat celou tváří – očima, ústy, dokonce i nosem.

„Do ponožky od Mikuláše, pod stromeček, jak budeš chtít. Všechno nejlepší k narozeninám.“

Podal mi velkou obálku. Nakoukl jsem do ní. Bylo tam několik fotografií. Úplně nahoře byla fotka domorodé dívky a třech malých dětí. Byla nádherná.

„Vyhrál jsem první cenu. Šek je u fotky. Možná bude naším bankám chvíli trvat, než si šek ověří a vyplatí ho, ale věřím, že ti to pomůže udělat si nějakou radost.“

Podíval jsem se na sumu. Vyrazila mi dech.

„Máma říkala, že bys chtěl svůj vlastní byt. Tak to máš do začátku. Možná ti to bude stačit na jeden pokoj.“

„Děkuji,“ objal jsem ho. Máma měla v očích slzy.

„A ten pohřeb mě mrzí, opravdu. V neděli bychom mohli zajít k babič… na hřbitov a dát na hrob květiny.“

„Mám už jiný program,“ řekl jsem omluvně, když jsem si vzpomněl na návštěvu Michalovy sestry.

„Nevadí, půjdu s maminkou. Jestli půjdeš taky, budu rád. Když ne, tak ne,“ obrátil se k mámě. Přikývla a odešla do kuchyně. Táta si pohodlně natáhl nohy, zavřel oči a… usnul. Pozoroval jsem jeho vysokou postavu a ostré rysy. Michal měl pravdu. Buď jsem miloval, nebo nenáviděl.

Jeho jsem ale nenávidět nedokázal.

···

Máma jela v neděli s otcem „za babičkou“ a já jsem jel s Michalem za jeho sestrou. Bylo sucho a cesta ubíhala příjemně. Michal byl dobrý řidič. Díval jsem se na jeho prsty, které občas zabubnovaly do volantu v rytmu hudby, a strašně jsem toužil dotknout se ho. Tak jako kdysi Marka. Ne, tak ne. Michala jsem miloval více. Ten cit byl hlubší, klidnější a odevzdanější. Napořád. Možná to bylo odvážné tvrzení, ale já jsem byl vždycky absolutní romantik. Máma mi kdysi říkala, že na toho druhého je třeba se těšit, a pokud se to těšení vytratí, pak je konec. Vystihla to přesně. Na Michala jsem se těšil. Nebylo to o sexu, ale o radosti, že mohu být s ním. Cestou jsme se zastavili v malé restauraci.

„Sestra určitě něco připraví. Nehodí se ale vrhnout se na jídlo, jako kdybychom nejedli tři dny.“

Věděl jsem, o čem mluví. Oba jsme měli tak zdravou chuť k jídlu, že jsme se smáli jeden druhému, že máme určitě tasemnici. Obsluhoval nás malý, ale sympatický číšník v kroji. Nejdříve jsem uvažoval o smaženém sýru, ale Michal mě přemluvil, abych si dal brynzové halušky. Prý jsem něco tak dobrého ještě v životě nejedl. A měl pravdu. Byly skvělé.

„Říkal jsi, že sestra bydlí u kmotry,“ napadlo mě právě, když do mě padalo poslední sousto.

„Ano, je to mámina sestra.“

„Jenže pokud chceš naznačit, že my dva…“

„Kmotra je úplně jiná než moje matka. I proto k ní Danka šla.“

Jaký to byl paradox! Michal věřil více kmotře než vlastní matce. A já jsem si zase nedokázal představit, že bych o sobě tetě Kláře říkal něco důvěrného.

Kmotra se ale nakonec nekonala, protože odjela do Košic. Doma byla jen Michalova sestra. S Michalem si byli strašně podobní. Měli stejné oči a stejně rozhodný výraz v obličeji.

„To je Danka a toto je můj přítel Boris,“ představil nás.

Danka mi podala ruku: „Ahoj, těší mě.“

Šli jsme za ní do domu. Malá Michalka spala v kočárku na terase.

„Nebudu ji budit,“ řekla Danka omluvně. „Právě usnula.“

Slunce příjemně svítilo, tak jsme zůstali na terase.

„Jestli vám bude chladno, půjdeme dovnitř,“ navrhla Danka, která se zabalila do deky. Michal mě chytil za ruku. „Je nám tady krásně, Dani. Krásnější už to ani být nemůže.“

Na okamžik se jí v očích mihl údiv. Zkoumavě se podívala na mě a pak na bratra.

„Ano, žijeme spolu,“ přikývl Michal. „Chtěl jsem ti to říct.“

Zmatek v jejích očích vystřídala něha. „Asi jsem to tušila už dávno, bráško. Ale našim to neříkej, oni by to nerozchodili.“

Podívali jsme se s Michalem na sebe a usmáli se. Nechápal jsem, proč jí to tajil. Byla super.

„Naši tu už byli?“ zeptal se Michal opatrně.

„Ne, ale máma mi poslala krásnou soupravu pro malou a připsala, že je i od otce.“

„Pokusíme se tomu uvěřit,“ povzdechl si Michal.

„Kašli na to, Michale. Dáme si zelňačku?“

Zelňačku jsem taky mohl pořád. Sranda byla, že u nás doma ji máma vařila jenom na Vánoce a Silvestra a přitom jsme ji měli oba rádi. Danka do ní dávala i kysanou smetanu a vajíčko. Netradiční kombinace. Po jídle se vzbudila malá. Když ji Danka nakrmila, pochoval jsem si ji. Poslintala mě, poblinkala a pak mi už na rukou ležela jen tak. Občas se zašklebila, občas si pobrukovala, ale Danka mi řekla, že se jí líbím a že mi to s ní strašně sluší. A nedoprovázelo to žádné dodatečné zaváhání ve stylu: Promiň, to jsem nechtěla, ty asi děti nikdy mít nebudeš.

Danka s Michalem se vzájemně dobírali celé odpoledne a vzpomínali na zážitky z dětství. Dozvěděl jsem se, jak ji Michal ostříhal na kluka a nabarvil jí vlasy na červeno, z čehož se rodiče dávali dohromady asi půl roku, nebo jak jí Michal koupil první plesové šaty, které byly ovšem o číslo menší, a Danka se rozhodla do nich zhubnout. To se jí opravdu podařilo, ale pak se jí při prvním tanci roztrhly od zadku až po lýtka.

Když jsem se vrátil domů, máma měla v obličeji ještě něžnější výraz než obvykle a já jsem se neubránil pocitu, že zatímco jsem byl pryč, moji rodiče se milovali. Takže jsme v jedné chvíli byli šťastní všichni tři.

A nebylo nic, co by mě varovalo, že se blíží něco zlého.

44. KAPITOLA

Během jediného měsíce se odehrály tři překvapivé věci.

Markovi po našem setkání úplně přeskočilo, po půl roce se mi ozval Olaf a Sofi totálně vyvrátila moji mylnou představu o tom, že psycholožky mají svůj milostný život pod kontrolou.

„Dobře, tak kdo to je?“ zeptal jsem se jí nedočkavě, když ke mně jednou večer přiběhla.

„Ale neodsoudíš mě.“

„Sofi!“

„Otec jedné mé pacientky. Dost vážný stav.“

„Ta pacientka, nebo ten otec?“

„Borisi, nedělej si srandu, jsem už tak dost zmatená.“

„Ale no tak, žabko. Tváříš se, jako kdybys vystřílela celou Obamovu rodinu nebo jako bys plivla na papeže. Co se děje?“

„Vyspala jsem se s ním.“

„A bylo to pěkné?“

„Bylo to šílené. Nikdy jsem nic takového nezažila. Normálně se červenám, když si vzpomenu, co jsme vyváděli. Ještě teď se mi třesou nohy.“

„Sofi, co chceš ode mě slyšet? Víš, že ti nikdy neřeknu, že to byla hloupost. Užij si to.“

„Borisi, je ženatý, je starší a jeho dcera je mojí pacientkou. Může být ještě něco komplikovanějšího? Bylo to ode mě úplně neprofesionální, naprosto jsem selhala.“

„Sofi, to zvládneš. Jsi přece psycholog.“

„No právě,“ povzdechla si.

Věděl jsem, co ji trápí. Ale nemohl jsem ji odsoudit. Měl jsem Sofi rád, a to bezvýhradně. Občas se mi smála, že bych jí dokázal odpustit i vraždu, kdyby nějakou spáchala. Obávám se, že měla pravdu.

„Víš, co jsem nedávno četl? Nikdy se nikomu nemíchej do lásky.“

„Jenže to nebyla láska, byl to sex. Dokonalý živočišný sex.“

„Tak to je super, ne? V čem je problém?“

„Vlastně v ničem,“ zasmála se.

···

Sofi ten šílený sex zřejmě ustála, na rozdíl od Marka, který neustál nic. Bombardoval mě prosebnými esemeskami, vzpomínkami, vyznáními. Pokoušel jsem se mu vysvětlit, že ho opravdu nechci, že mám někoho jiného, ale zdálo se, že mě vůbec nevnímá. Pokud psal přes den, dokázal jsem to nějak zvládnout, ale horší bylo, když esemesky chodily i v noci. Doma jsem si vypínal mobil, jenže když jsem byl s Michalem, nemohl jsem ho vypnout. Ne kvůli Markovi, ale kvůli mámě. Byl jsem nervózní, když jsem s ní nebyl ve spojení. Uvažoval jsem o změně čísla, ale když jsem to nakonec udělal, Marko si nové číslo stejně zjistil. Tomu pípání se prostě nedalo uniknout.

„Pošli ho do háje, Borisi. Začíná mi lézt pořádně na nervy,“ zlobil se Michal.

„Poslal jsem ho tam už stokrát.“

„Tak ho tam pošli po sto prvé. Anebo to mám udělat já?“

Michal vzal můj mobil, ale ještě než stačil vyťukat text, displej se rozsvítil.

POTŘEBUJI S TEBOU MLUVIT. NEŘEKL JSEM TI VŠECHNO.

MARKO

„Co ti neřekl? Že se svou ženou nedosahuje orgasmu? Že se musí dívat na plakát Daniela Craiga, aby se udělal?“

„Nevím, Michale. Možná bych se s ním měl sejít a ukončit to jednou provždy.“

„Nemyslím si, že toho jen tak nechá. Chce tě a bude dál otravovat, dokud ho nezačneš ignorovat.“

„Ale to je absurdní, řekl jsem mu přece, že ho nechci.“

„Borisi, on se chce vrátit. Nedošlo mu, že je konec. Nechce si to připustit.“

„Jak si může myslet, že mě tím získá?“

„Nepřemýšlej nad tím. Danka jednou s takovým klukem chodila. Nejdříve ji nechal kvůli jiné a pak se k ní chtěl vrátit. Telefonáty, esemesky, vyčkávání před domem. A pak výhrůžky, pláč a křik.“

„To není normální.“

„Takhle to připadá nám, ale ne takovým Markům.“

„A jak to dopadlo s tvou sestrou?“

„Poslala toho kluka do háje tak, že na to do smrti nezapomene. Ty jsi příliš ohleduplný, Borisi. A Marko toho zneužívá.“

···

A pak někdo někoho opravdu poslal do háje. Jenže do toho, ze kterého už není návratu. Ten dotyčný to totiž už nerozchodil. Šlo o mladého kluka, který zemřel v explodujícím autě.

Možná mělo vybouchnout jiné auto a on se jen ocitl v nesprávný čas na nesprávném místě. Možná mělo vybouchnout jen jeho auto a on tam vůbec neměl být. V každém případě vybuchlo auto i člověk a policie byla na nohou. „Vražda“ nesla znaky vyřizování účtů, obětí však nebyl nikdo z podsvětí, ale obyčejný civil. Takový, který se připlete do přestřelky na parkovišti nebo do bitky v baru. Ať už šlo o cokoli, motiv činu nebyl známý.

Zvláštní hrou osudu jsem se stal jediným člověkem, který se o tom případu dozvěděl více.

Šel jsem právě do čtvrtého poschodí za naší personalistkou a funěl jako stoletý lev, jemuž těsně před nosem utekla kořist, když mi v kapse zavibroval mobil.

„Ahoj, Borisi.“

„Olafe?“ Úplně mi to vyrazilo dech.

„Ano, jsem to já. Máš chvilku?“

„Jsem v práci, ale můžeš.“

„Ne, ne, jestli jsi v práci, tak ne. Zavolám raději večer. Tak kolem deváté, můžu?“

„Jasně, zavolej, kdykoli budeš chtít.“

Položil. Přemýšlel jsem, o co jde, že mi to nemohl povědět hned. Večer jsem se to dozvěděl.

„Borisi, věděl jsem, že fotr je svině, ale že je to až taková svině, to jsem teda fakt netušil,“ začal skoro bez úvodu.

„Budeš kompot nebo okurky?“ nakoukla do pokoje máma.

Přiložil jsem si prst na ústa. Udiveně se na mě podívala a pak tiše zavřela dveře.

„Jsi tam?“ zeptal se Olaf.

„Ano, poslouchám.“

„Zabil ho.“

„Koho?“

„Johnyho.“

„Koho?“

„Borisi, bylo to ve zprávách. Viděl jsem to na netu. Kluka, který vybuchl v autě.“

„Ty jsi ho znal?“

„Jo, byl to můj přítel.“

„A co s tím má společného tvůj otec?“

„A když ti řeknu, že to byl on, kdo mě tehdy tak zmlátil? Nachytal mě s Johnym na naší chatě. Nevěděl jsem, že se tam zastavil a viděl nás v akci. Počkal si na mě, a když jsem se z té chaty vrátil, málem mě přizabil. Ječel, že si nenechá zničit kariéru jen proto, že jeho syn je buzerant. Křičel tak, že z toho úplně ochraptěl.“

Od samého začátku jsem tušil, že to byl jeho otec.

„Olafe, a co tvoje máma?“

„Nebyla u toho.“

„Myslel jsem to jinak… Ví, že jsi gay?“

„Možná mě někdy trochu podezírala, ale když jsem se nastěhoval k Renče, přestala se vyptávat.“

„Neřekl jsi jí o tom, co ti otec udělal?“

„Borisi, nechtěl jsem jí přidělávat starosti. Mama je zlatá, ale co by mohla udělat? Pohádat se s otcem? Rozvedla by se s ním? Ty ho neznáš, on je… No nic. Zavolal jsem jí až odsud – z Německa. Řekl jsem jí, že jsem si tu našel job. Uvěřila mi,“ trpce se pousmál.

Tak proto ho nehledali.

„Borisi, musel jsem odejít. Otec mi utáhl kohoutky – nedostával jsem žádné prachy. Nechtěl jsem zůstat Renátě na krku. Ona je celkem fajn kočka, ale toto byl můj problém. Tak jsem odešel.“

„Ok, beru, ale vrať se k Johnymu.“

„Když mě před dvěma týdny Johny navštívil, došlo mi, jak moc mi otec ublížil, o co všechno mě připravil, a rozhodl jsem se, že se mu pomstím. Řekl jsem Johnymu, že bychom mohli fotříka pumpnout o nějaké prachy. Johny souhlasil a nafotil mě… No víš, při akci v jednom baru. A slíbil, že zajde za mým otcem, a pokud otec nezaplatí, zveřejní fotky a přidá k nim nějaký výmluvný komentář.“

„Olafe, Johny šel za tvým otcem?“

„Jo, šel. A pak mi zavolal, že táta je úplný psycho a že od toho jde pryč. Jenže den nato vybuchl ve svém autě.“

„Olafe, zní to šíleně a navíc tomu chybí logika. Jestli se Johny lekl, tak proč by ho tvůj otec likvidoval?“

„Borisi, ukázal mu ty fotky a řekl, že je zveřejní. To, že to nakonec vzdal, jsem věděl jenom já.“

···

Sofi Olafově verzi věřila.

„Borisi, strach ze ztráty společenského postavení, kariéry, majetku či ohrožení rodiny může být obrovským spouštěčem pro velmi emotivní chování. V tomto konkrétním případě možná ani nešlo o to, jestli ta ztráta reálně hrozila, jako spíše o to, jak dotyčný své ohrožení vnímal.“

„Sofi, víš, co mi vrtá hlavou? Vyděrači se obyčejně jistí. Nechají si někde kopii dopisu, kopie kompromitujících materiálů. Jestli má vraždu na svědomí Olafův otec, jakou měl jistotu, že se snímky někde neobjeví po Johnyho smrti?“

„Žádnou. Jenže právě o tom to je, když někdo jedná v afektu.“

„Připusťme, že opravdu šlo o Johnyho likvidaci. Mělo by to logiku, kdyby to měl být vzkaz pro Olafa a další potenciální vyděrače. Krutý a smrtící vzkaz. Zkuste proti mně něco podniknout a uvidíte.“

„Jo, to by mělo logiku,“ přisvědčila Sofi, která měla stejně jako já ráda mafiánské romány Maria Puza. „Johny byl novinář. Co když šlápl na kuří oko ještě někomu jinému?“ zamyslela se a pak se zachvěla. „Ale to jsme už úplně sklouzli do mafiánských praktik, raději změňme téma. Ať to bylo cokoli, ty se nejspíš dozvíš pravdu jako jeden z prvních. Jsi přece přímo u zdroje informací.“

Netoužil jsem znát pravdu. Zejména když mi všechny tyto úvahy potvrdil i Leoš. Všechno jsem mu samozřejmě vylíčil jen ve zkratce, bez podrobností o mém vztahu k Olafovi. Pořád jsem si nebyl jistý, co by s Leošem udělalo mé přiznání k homosexualitě. Možná jsem mu křivdil, třeba by byl úplně v pohodě.

Leoš si vyslechl moje vyprávění a po chvíli řekl: „Borisi, vydírání je svinstvo. Kdyby mě chtěl někdo vydírat, taky bych mu vrazil kudlu do zad. Ne, ne, dělám si srandu, ale je to fakt svinstvo. Možná jde hlavně o to, kolik je ve hře. A tady se zřejmě hrálo o hodně. Snažím se představit si, co by mně samotnému mohlo ublížit. Nějaké nahrávky? Fotky? Z minulosti? Nevím. Na druhé straně, já nejsem žádná vlivná osoba a mohlo by se mi stát tak akorát to, že by mě Lucka poslala do prdele. Takže jaké z toho vyplývá poučení?“

„Žít vzorný život,“ zasmál jsem se.

„Ne, nenosit s sebou nůž.“

Něco z našeho dřívějšího přátelství se zase vrátilo. Leoš byl zase tím starým Leošem, který mě krmil svými postřehy o lidech a historkami z časů své bouřlivé „mladosti“. Dával si však pozor, aby to nebylo před Luckou.

„Zapamatuj si, že všechno, co řekneš před ženou, může být použito proti tobě,“ učil mě a já se tomu v duchu jen usmíval. Kdo upraví tato moudra pro homosexuály, udělá záslužný čin. Proč by se nemohlo říct – co řekneš před svým partnerem, může být použito proti tobě? Je přece jedno, jestli je to muž, nebo žena.

Občas mě v takových situacích napadalo přirovnání k levákům. Přestože jich je v populaci deset procent, všechny věci se vyrábějí pro praváky. To přirovnání mělo dokonce ještě hlubší rozměr. Za používání levé ruky se děti ještě donedávna přísně trestaly, a to i přesto, že jim pak takové násilí způsobilo vážné psychické poruchy. Děti byly trestány jak rodiči, tak učiteli. Bylo to neuvěřitelné zpátečnictví, ale kdo z dospělých by si to tehdy vůbec připustil?

45. KAPITOLA

Listopad se nesl v duchu výročí sametové revoluce, hádek politiků a Kastrolových hysterických přepadovek. S blížícími se volbami rostla jeho nesnesitelnost. Nechápal jsem, na co se vůbec vrací do své kanceláře. Jestli nás chtěl pořád kontrolovat, mohl si rovnou přestěhovat svůj stůl k nám.

„Zbytečně vyhozené miliony,“ komentoval Leoš volby.

„Měli by zpoplatnit volební lístky. Pak by se ukázalo, kolik lidí by svůj hlas vhodilo do urny a kolik by si raději nechalo vyplatit pět eur.“

„Leoši, dávejte si pozor na jazyk,“ napomenul ho Kastrol, který k nám právě vběhl.

Ten chlap snad musí poslouchat za stěnou anebo má v naší místnosti odposlouchávací zařízení.

Fakt jsem se těšil na konec toho blázince a hlavně na Vánoce. Pro Michala jsem měl krásné překvapení. Potřeboval jsem dokoupit už jen nějaké knihy, kosmetiku pro mámu a ještě jednu košili. V košilích Michal vypadal neuvěřitelně sexy.

První, na koho jsem narazil v knihkupectví, byla Kiara. Skoro jsem ji nepoznal. Byla pohublá a pod očima měla kruhy jako podkovy.

„Ach, Borisi,“ objala mě, „tak moc jsem si chtěla s tebou popovídat.“

„Stalo se něco?“

„Monča se se mnou rozešla. Neuhádneš proč.“

„Dáš mi nějaké odpovědi na výběr nebo můžu zavolat příteli na telefonu?“

Vždycky jsem si myslel, že jestli se ty dvě rozejdou, bude za tím žárlivost. Monika se netajila zájmem o jiné ženy a Kiara výčitkami, že ji to bolí.

„Promiň, jsem hloupá… Monča chtěla dítě.“

Tak to mě teda fakt dostalo.

„Počkej, ona si narazila nějakého chlapa?“

„Ne, ne, našla si ženu, která souhlasila s jejími plány a která chce vychovávat to dítě s ní.“

„Chce se nechat uměle oplodnit?“

„Nevím, Borisi, neptej se mě.“

„Dobře, takže se zeptám už jen na jednu věc. Proč jsi to nechtěla ty?“

„Nevím, prostě nechtěla. Neměla jsem odvahu. Nedokázala jsem si představit, že se budu starat o dítě a všechno to kolem. Ale teď už je to jedno.“

Bylo to zase jako déjá vu. Jen s jedinou obměnou. Homosexuál, dítě, společnost. Marko volil svatbu a dítě, aby uklidnil okolí. Kiara dítě odmítla, aby si okolí nerozhněvala. Bylo mi líto, že se ty dvě rozešly. Vždycky jsem věděl, že patří k sobě. Nikdy bych nedokázal říct, která z nich byla na té druhé více závislá. I přesto, že Monika se zdála být nad věcí a flirtovala s každou ženskou, věděl jsem, že Kiaru má ráda a nedokáže se bez ní hnout ani na krok.

„Kiaro, nedá se to… nemůžete si to nějak vysvětlit?“

Kiara jen zavrtěla hlavou. „Monika se k té druhé už nastěhovala. Po dvouměsíční známosti. Borisi, bydlely jsme spolu šest let a tu druhou zná jenom dva měsíce. Chápeš to?“

Lhal bych, kdybych řekl, že ne. Těch překvapujících rozchodů a vzplanutí bylo kolem mě stále víc. Leoš s Luckou, Sofi s tím náruživým tatíkem, ale nakonec i já s Michalem.

„Kde na tu ženu narazila?“ zeptal jsem se opatrně.

„Nevím, asi na netu. Myslela jsem, že má hodně práce, byla pořád upíchnutá za počítačem a ona zatím…“ Kiaře se zlomil hlas.

Objal jsem ji.

„Nic neříkej,“ poprosila mě. Pak se postavila na špičky a políbila mě na tvář. Díval jsem se za ní, jak kráčí k východu. Už necupitala jako dříve.

···

„Zvláštní,“ zamyslela se Sofi, když jsem jí převyprávěl ten rozhovor.

Michal měl noční a já jsem si hrál s nějakými fotkami, které jsem si chtěl nechat zarámovat. Potřeboval jsem Sofi jako poradce.

„Dokážu si představit, čeho se Kiara polekala. Přitom si myslím, že naše společnost je o hodně tolerantnější ke dvěma ženám, které vychovávají dítě, než ke dvěma mužům. Dokonce i ke dvěma líbajícím se ženám dokáže společnost přistupovat benevolentněji,“ pokračovala Sofi.

„Možná proto, že ženy se drží za ruce celkem běžně a líbají se skoro při každé příležitosti.“

„Hm,“ zauvažovala Sofi. „Nedávno mi psal jeden kamarád z Indie, co tam dělá programátora, že ho hned na začátku pobytu ohromilo, kolik tam je gayů. Muži se tam vzájemně drží za ruce dokonce častěji než muž se ženou. Když se na to pak později zeptal jednoho kolegy, ten se zasmál a řekl, že u nich to je obyčejný projev přátelství. A tak se tam chlapi promenádují ruku v ruce a nikomu na tom nepřijde nic divného.“

„Dobře, Sofi, tak proč je to u nás jinak? Proč se u nás při pohledu na dvě ženy nepohoršují ženy ani muži, ale při pohledu na dva chlapy je to najednou něco jiného? A nemyslím jen držení se za ruce, myslím tím i na lesbický sex.“

„Moje máma by se pohoršovala i při pohledu na dvě ženy,“ řekla Sofi pohrdavě. „Ale máš pravdu, je to tak. Víš, co si myslím já? Nahé ženské tělo bylo odjakživa symbolem krásy, ztvárňovali a opěvovali je sochaři, malíři, fotografové i básníci. Asi proto jsou dvě milující se ženská těla považována za estetický zážitek, zatímco dvě mužská těla… A taky si myslím, že snem skoro každého muže je vidět lesbickou show, nebo se jí dokonce přímo zúčastnit.“

„Takže lesbická láska může být, ale láska gayů je hnusná? V tom případě mě napadá i něco jiného. Proč ty nenávistné útoky na ‚zvrhlé‘ homosexuální muže? Jsou pro tyto lidi lesbické ženy méně špatné než gay muži? Jsem přesvědčený, že mnozí chlapi, kteří slintají při pohledu na dvě milující se lesby, by neváhali kopnout do dvou milujících se mužů.“

„Borisi, hodně jsem o tom přemýšlela a jediná věc, která mi dává smysl, je, že muži mají z toho všeho strach. Mužská homosexualita je spojena s představou ponižování, se zneužíváním mužů ve věznicích, s případy znásilnění na lodích nebo v armádě. A který muž by chtěl být ponižovaný? Zároveň si myslím, že hodně lidí odsuzuje anální praktiky. Řekneš homosexuál a každý si představí anální styk. Zajímavé přitom je, kolik mužů od svých partnerek vyžaduje anál, a dokonce se cítí dotčeni, když žena odmítne.“ V jejím hlase bylo slyšet rozhořčení a do tváře se jí nahrnula krev.

„Sofi, homosexualita není přece jen o sexu.“

„Mně to nemusíš říkat. Ale hodně lidí má zafixovanou jen tu představu análního styku. A ten jim připadá hnusný. To samé by se dalo říct o orálu. Znám víc mužů, kteří se třesou odporem při představě, že by jim to udělal chlap, ale jsou posedlí touhou, aby jim to udělala žena.“

Neznal jsem nikoho, s kým by se dalo tak otevřeně mluvit.

„Sofi, pořád mi vrtá v hlavě ten jednoznačně odmítavý postoj křesťanů.“

„Poopravím tě, nejde jen o křesťany. Nedávno jsem četla šokující studii. Opírala se o výzkum ve sto třiceti zemích světa. Cílem výzkumu nebylo zjistit názor na homosexualitu, ale souvislost víry s přijímáním gayů a lesbiček. Nejpřekvapivějším zjištěním bylo, že mezi jednotlivými druhy náboženství existuje mimořádně velká podobnost ohledně přístupu k homosexualitě. Nezávisle na konkrétním náboženství byl postoj věřících k homosexuálním praktikám odmítavý. Muslimové, křesťané, židé nebo hinduisté… v podstatě žádný rozdíl. Ohledně posuzování gayů se věřící muslim v průměru neodlišuje od věřícího křesťana.“

„V tom případě naše země nebude ještě dlouho připravená na registrované partnerství a všechny související věci.“

„Asi tak.“

46. KAPITOLA

Po třech následujících mailech a další sérii esemesek jsem se rozhodl, že se s Markem setkám. Máma měla pravdu. Tuhle záležitost za mě nemohl vyřešit nikdo, jen já sám. A pravdu měl i Michal. Nedokázal jsem být hrubý. Takže nakonec mi zbývala jen druhá možnost – vyslechnout jej a pokusit se to ukončit.

Marko na mě čekal v boční uličce u naší redakce. Z jedné strany byly domy, z druhé velký park. Kdyby nebylo chladno, šli bychom do parku. Takhle jsem nastoupil k němu do auta a zakázal mu nastartovat.

„Marko, nechci nikam jezdit. Auto nám na rozhovor bohatě postačí. Aspoň nás tady nebude nikdo rušit.“

„Chtěl jsem tě pozvat na večeři.“

„Nemám hlad a kromě toho spěchám domů.“

„Domů?“

Nelíbil se mi jeho pohled. „Domů, Marko,“ zdůraznil jsem, i když jsem mohl klidně říct, že jdu za Michalem.

„Borisi,“ chytil mě za ruku.

Dříve bych dal polovinu života za jediný jeho dotek, teď jsem ale jeho ruku odsunul.

„Říkal jsi, že se mnou potřebuješ mluvit, tak začni!“

„Proč jsi tak surový?“ zaúpěl.

Už chybělo jenom, aby vytáhl vějíř s květinami a pleskl mě s ním po ruce.

„Marko, přestaň hrát na city jako odmítnutý transvestita.“

Nechápal jsem, co se stalo. Marko se vždycky choval mužně a rozhodně.

„Borisi, ty nevíš, co prožívám. Nemělo se to nikdy stát. Neměl jsem tě nechat. Neměl jsem se oženit. Když zemřel otec, uvědomil jsem si, že jsem všechno dělal jen kvůli rodičům, vlastně hlavně kvůli němu. Celý život jsem se přizpůsoboval jeho příkazům.“

Marko si prudce prohrábl tmavé vlnité vlasy a pak pokračoval: „Otcovou smrtí najednou pominul důvod žít podle jeho představ. I tak jsem to ale chtěl zvládnout, nechtěl jsem to vzdát tak brzy. Jenže každý den znovu a znovu zjišťuji, že to prostě nedokážu. Občas přemýšlím, jestli by všechno bylo jiné, kdybych o sobě nezjistil, že jsem gay, kdybych před lety nepoznal toho svého kolegu.“

Hmm, byl úžasný. Za všechno špatné v jeho životě mohli ti druzí. Otec, kolega, jeho žena.

Na přední sklo auta začaly dopadat velké kapky deště.

„Nejhorší je, že se začínám s každým hádat. I s Jankou. Ona vyžaduje každodenní pozornost a lásku, ale já jí to nejsem schopen dát. Bojím se, že ji k sobě každým dotykem ještě víc připoutám, ale já ji k sobě připoutat nechci! Začíná mě podezřívat, že mám jinou ženu. Ha-ha, prý jinou ženu!“ hystericky se rozesmál.

Sofi měla pravdu, nemusí selhat jeden, nakonec postupně selžou oba.

„Marko, čekáte spolu dítě.“

„Ano, čekáme a já ji mám svým způsobem stále rád. Jen s ní prostě nedokážu žít.“

„A co chceš ode mě? Abych tě politoval, jakému peklu čelíš, když chceš, aby ti ho vykouřil chlap a ne tvoje žena?“

Zdálo se, že ho to neurazilo. Jeho hlas byl klidný, téměř laskavý: „Ty moc dobře víš, že nejde jen o sex. Kdyby to bylo jen o sexu, můžu si někoho najít na netu anebo si to udělat sám. Jde o něco jiného. Borisi, už celé měsíce se netěším domů. Netěším se na všechny ty rodinné návštěvy, které Jance hladí břicho a ptají se na naše plány do budoucna. Na život, který nechci žít. Tisíckrát jsem už chtěl zakřičet, že chci být někde jinde, s někým jiným… Že jsem gay.“

„Marko, jak to, že jsi na tohle nepřišel za celou tu dobu, co jsme byli spolu?“

Nechápavě se na mě podíval. „Nevím. Nevím, na co jsem tehdy myslel. Vlastně vím. Myslel jsem, že Janku miluji, že s ní budu šťastný. Navzdory tomu všemu. Až pak mi to všechno došlo. Pamatuješ si na tu esemesku, kterou jsem ti poslal po svatbě? Kdybys mi tenkrát odpověděl…“

Aha, takže jsem to byl já, kdo za to mohl!

„Co bys udělal? Nechal by sis Janku i mě? Byl jsem tvůj přítel na telefonu?“

Naštval jsem se, protože jsem si uvědomil, že to tak opravdu mohlo dopadnout. Těch několik týdnů po rozchodu jsem přece netoužil po ničem jiném.

Trochu se zarazil.

„Marko, udělej konečně něco ty sám bez toho, abys do svého života neustále zatahoval jiné lidi a chtěl po nich, aby rozhodovali za tebe.“

„Borisi, já vím, co chci. Chci být s tebou. Jestli budeš chtít, tak se rozvedu. Slibuji.“

„Marko, posloucháš se? Mně je absolutně jedno, jestli se rozvedeš, nebo zůstaneš až do smrti s Jankou.“

„Nemůže ti to být jedno, vždyť jde přece i o tebe.“

„Se mnou nepočítej. Řekl jsem ti to už aspoň stokrát. Miluji někoho jiného.“

„Viděl jsem toho tvého Michala. Nechápu to. Nikdy se ti takový typ mužů nelíbil.“

„To už bohatě stačilo,“ stiskl jsem kliku u dveří.

„Promiň, promiň, nechtěl jsem. Borisi, já už bez tebe nedokážu žít.“

„Marko, to je tvůj problém. Já bez tebe ano. A už mi, prosím tě, nepiš.“

Vystoupil jsem z auta a ucítil na vlasech studený déšť. Roztřásl jsem se. Věděl jsem, že se nesmím otočit.

Neohlédl jsem se, a to ani ve chvíli, když rozsvítil světla a nastartoval.

···

Marko se tři dny neozval a pak mi zavolal do práce.

„Řekl jsem ti, abys mi už nevolal,“ zareagoval jsem podrážděně.

„Chtěl jsem se ti omluvit. Za ten výstup v autě.“

„Dobře, beru to.“

„Nezlob se na mě, Borisi. Je mi fakt na hovno.“

„Je mi to líto, Marko, ale já ti nedokážu pomoct.“

Leoš se na mě zvědavě zadíval.

„Vím, Borisi, vím. Jsi fajn, chtěl jsem ti to jen říct. A ještě něco. Mám syna. Narodil se včera ráno.“

Než jsem stihl zareagovat, zavěsil.

Následující dny byl pokoj. Avšak pokaždé, když jsem si na Marka vzpomněl, přepadl mě divný pocit. Asi jako když soudce vyřkne verdikt ve váš prospěch, ale ta druhá strana se odvolá. A vy tušíte, že časem dostanete předvolání a budete muset všemu čelit zase znovu.

„Kde se schováváš? Kvůli tomu, že jsi zamilovaný, nemusíš přece ještě kašlat na své přátele,“ vtrhla ke mně Sofi o pár dní později.

Řekl jsem jí o Markovi a vnitřním napětí, které se mě zmocnilo.

„Ta jeho náklonnost k tobě začala být až chorobná. Doufejme, že to skončilo. Snad se to narozením jeho dítěte změnilo.“

Neříkala to ovšem příliš přesvědčivě.

„Snad, doufejme.“

47. KAPITOLA

Mezitím jsem strávil Vánoce s rodiči. Otec si sáhl do svědomí a přijel za námi na celé svátky. Silvestra jsem strávil s Michalem a Dankou. Tentokrát jsem vařil zelňačku já, Michal dělal salát a uzené maso a Danka nás přemlouvala, abychom se spolu někam odstěhovali, že nám bude všem třem spolu super. Maličká byla nádherná a já jsem se při pohledu na její usměvavou tvářičku přistihl při otázce, jak asi vypadá Markův syn.

Marko vydržel mlčet do Nového roku. Nakonec se ozval. Dva dny po Novém roce jsem ho našel na parkovišti před naším domem.

„Co tady děláš?“

„Chtěl jsem ti říct, že požádám o rozvod.“

„Marko, přestaň už s tím. Netahej mě pořád do svého života.“

„Chtěl jsem, abys to věděl.“

„Dobře, tak teď už to vím.“

„Borisi, dej nám oběma šanci. Zkusme to znovu.“

„Jsi blázen? Opravdu si myslíš, že jsem vagón, kterým budeš posouvat podle toho, jak se ti zachce?“

„Ne, to ne, já jen… Už jsem ti říkal, že bez tebe nedokážu žít. Každou noc se mi o tobě zdá. Stále si s tebou v duchu povídám. Zkusil jsem si představit místo tebe někoho jiného. Nedokázal jsem to. Borisi, já tě potřebuji.“

Bylo to zlé.

„Marko, víš, koho potřebuješ? Psychiatra.“

Neposlouchal mě. „Vím, že jsi mi to s Michalem udělal naschvál, a já to chápu. Chtěl jsi mě potrestat, tak sis někoho našel. Ale Borisi, nám spolu přece bylo tak krásně, že to všechno nemůžeš jen tak zahodit.“

Bylo to ještě horší, než jsem si dokázal představit. Sakra, byl hluchý nebo co?

„Marko, můžu všechno zahodit a už jsem to i udělal. A teď mě nechej, pospíchám do práce.“

V práci se mi svíral žaludek. Sofi měla pravdu, toto už hraničilo s šílenstvím.

„Je ti něco?“ zeptal se mě Leoš na obědě.

„Ne, nic.“

„V poslední době jsi úplně mimo. Nějaká baba?“

A tehdy jsem se rozhodl. Leoš byl kamarád, super chlap, ale jestli mě nemá pochopit, tak na co to odkládat a dělat si zbytečné iluze?

„Leoši, nemám žádnou ženskou. Jsem gay.“

Na tváři se mu mihl údiv.

„Děláš si srandu?“

„Fakt.“

„Aha,“ řekl a vrazil si do úst velký kus masa. Díval jsem se na něho, jak žvýká, a strašně jsem si přál vědět, na co myslí. Vzpomněl si na naši dovolenou? Na to, jak jsme spolu spali v jednom pokoji? Na Zdravkův dům? Na všechny naše akce? Na naše rozhovory?

Čekal jsem na další otázku.

„Tak fajn. A jaký je ten další problém?“ utřel si ruce do ubrousku.

Leoš nikdy nezklamal. Žádné otázky, žádné rozpaky. On byl prostě suprový. Tak jsem mu řekl o Markovi.

„To takhle funguje i u vás?“ zarazil se.

„Klidně to dořekni.“

„No, připomíná mi to jednu neukojenou buchtu, se kterou jsem chodil. Pronásledovala mě jako střelená, nenechala si nic vysvětlit. Borisi, pošli ho do… vlastně. Teď nevím kam,“ zasmál se. „To je sranda, to si teď budu muset trochu poopravit slovník.“

„Leoši, vyser se na to. Jestli to je pro tebe problém, rovnou mi to řekni a pojedeme dál.“

„Ne, žádný problém. Jen mě to šokovalo.“

···

Uplynul poklidný týden a pak přišel další výbuch. Tentokrát před restaurací, kam jsem s Michalem chodíval na oběd. Dnes jsem tam byl bez něho.

„Ahoj, Borisi.“

Skoro jsem ho nepoznal.

„Ahoj, Marko.“

„Půjdeme si někam sednout?“

„Ne.“

„Nechci to takhle.“

„Budeš muset.“

„Myslel jsem… Nechci ti to říkat na ulici.“

„Co jako přesně?“

„Borisi, chci se s tebou pomilovat. Naposled. Přísahám, že pak ti už dám pokoj. Musím to ještě jednou zažít.“

„Jdi do prdele, Marko.“

Nechtěl jsem být sprostý, ale už jsem to nevydržel.

„Borisi, nechápeš? Chci být s tebou už jen jednou, naposled, a pak odejdu.“

„Chápu. A co ty? Mám ti to říct anglicky, německy nebo ti to stačí takhle? Jdi do prdele, Marko, a už se nevracej!“ Otočil jsem se a rozběhl k autu. Zvedal se mi žaludek.

O tomhle se už nedalo mluvit s nikým. Ani s Michalem, ani s Leošem. Snad jen se Sofi.

„Ty jo, tak to byl teda těžký kalibr!“ zamračila se Sofi. „Ale já se bojím, že přijde ještě s něčím horším.“

„Sofi, co může být ještě horšího?“

„Agresivita, citové vydírání.“

„A co je tohle?“

„Máš pravdu, je to citové vydírání. Marko naplňuje všechny znaky. Je zaměřený výhradně na vlastní potřeby a touhy, tvoje pocity ho vůbec nezajímají. Svůj nátlak maskuje vlastní bolestí. Postupuje úplně bezohledně, zneužívá tvou citlivost a tvůj pocit viny.“

„Necítím se provinile. Byl to on, kdo se před rokem rozhodl.“

„Já vím, ale on u tebe vyvolává pocity viny. Činí tě zodpovědným za svůj život a za budoucí štěstí. Jak ti to řekl? Že nechce nikoho jiného než tebe? Nedokáže bez tebe žít. Tady už je jen krok k výhrůžkám sebevraždou.“

„Dá se to nějak zarazit?“

„Ne, pokud nenavštíví doktora. Ale jak ho tak tipuji, ten ho určitě nenavštíví. Do prčic, to je situace. Přece nakonec nepůjdeme za jeho matkou nebo manželkou, aby ho zastavily!“

„Takže, co radíš?“

„Nevím, Borisi, je to úplně zvrácené. Změň si číslo, nečti jeho maily, nevím…“

„Může si ublížit?“

„Zlato, netroufám si to odhadnout. Na devadesát procent bych řekla, že ne. Podle mě je příliš velký egoista, má se až moc rád. Jenže pořád tady zbývá těch deset procent.“

48. KAPITOLA

Změnil jsem si číslo, zablokoval e-mail a snažil jsem se pustit Marka z hlavy. Nešlo to. Když už jsem si myslel, že je všechno konečně za mnou, zase se mi zdál nějaký strašný sen, ve kterém figuroval, a já se vzbudil zpocený do poslední nitky. A přitom jsem mohl být dokonale šťastný.

Kastrola překvapivě odvolali z funkce a nahradila ho mladá ekonomka ze sousední redakce. Navíc jsme do zpravodajství dostali posilu – studenta žurnalistiky, který nám chodil vypomáhat, takže práce už nebyla taková nesnesitelná dřina a já jsem měl více času na sebe i Michala, se kterým jsme se chystali na prodloužený víkend do Paříže. Letenky jsem stihl koupit ještě pod stromeček. Jednou jsem někde četl, že Paříž podmaňuje všechny smysly – je třeba ji vidět, slyšet, ochutnat, dotknout se jí a cítit ji.

Byl jsem šťastný, že Paříž Michala nadchla stejně jako mě. Oba jsme po třech dnech usoudili, že je to nejkrásnější město Evropy. Dotkli jsme se historie i moderny, viděli bídu i bohatství, vdechovali atmosféru francouzských restaurací, barů a kaváren. Viděli jsme i slavný pařížský kabaret a po každém dni plném zážitků jsme usínali v objetí.

Dva dny po návratu a jen několik minut po tom, co jsme se pomilovali v mém pokoji, někdo zazvonil.

„Neotvírej,“ poprosil mě Michal.

„Jen se podívám, kdo to je. Neboj, nebudu otvírat.“

Nevěřil mi. Ustlal peřinu a začal se oblékat.

Na chodbě byla tma, za dveřmi jsem nikoho neviděl. Zvonek se ozval znovu. Někdo tedy zvonil u domovních dveří. Měli jsme magnetický zámek, do domu se bez klíče nedalo dostat. Zvedl jsem domácí telefon. „Prosím.“

„Borisi?“

Byl to Marko. Žaludek se mi stáhl v křeči. Michal přišel za mnou a objal mě rukama kolem pasu. Cítil jsem, jak se mi nosem otřel o záda.

„Nepůjdu pryč, dokud nesejdeš dolů.“

„Přeskočilo ti, Marko?“

Cítil jsem, jak při tom jménu Michalovi ztuhlo tělo.

„Úplně jsi mě odstřihl. Nebereš mi telefon, neodepisuješ na maily. Pojď dolů, nebo na tebe budu zvonit, dokud si spolu nepromluvíme,“ vyhrožoval mi Marko.

„Nikam nejdu,“ položil jsem telefon do stojanu. Zvonek se rozezvonil znovu. Michal stál na chodbě a v obličeji byl celý bledý. Viděl jsem, jak zatnul pěsti. Než jsem ho mohl zastavit, popadl z věšáku bundu a vyběhl na chodbu. Nečekal na výtah, rozběhl se dolů po schodech.

„Ser na něho, Michale, je to blázen,“ zakřičel jsem za ním.

Michal se ale nezastavil. Slyšel jsem už jen dusot jeho nohou. Rychle jsem se obul a utíkal za ním. Doběhl jsem ho až v přízemí. Z domu jsme vyběhli najednou.

Marko stál na chodníku. Na tmavých vlasech měl sněhový poprašek a v obličeji výraz, který připomínal zoufalce před skokem z mostu. Michal k němu bez váhání přistoupil.

„Podívej se, vím, že víš, kdo jsem. Uzavřeme to už jednou provždy. Vypadni!“

„Nepleť se do toho, je to mezi mnou a Borisem,“ vyjel na něho Marko.

„Mezi námi to bylo předtím, Marko,“ ohradil jsem se. „Ale ty do toho zatahuješ už i Michala a přitom já ani on nemůžeme za to, jak sis před rokem posral život.“

Markovou tváří projela nenávist.

„Borisi, byl jsem pro tebe ochotný udělat všechno. Opustit ženu i dítě, rozhádat se s celou rodinou. Jen proto, abychom mohli být spolu.“

„Ty to nechápeš, Marko? Tohle všechno už přece dávno není o tom, co chceš ty. Ani jednou ses nezeptal, co chci já!“

„Dobře, tak jak ti mám dokázat, že tě miluji?“ vykřikl Marko.

„Víš co, ty už raději nic nedokazuj a vypadni,“ zavrčel Michal naštvaně.

Markovi na krku naběhly žíly. Vrhl se na Michala a popadl ho za bundu.

„Už jednou jsem ti jasně řekl, že toto se týká mě a Borise. A ty se do toho kurva neser!“ zakřičel a odhodil Michala od sebe celou silou svých devadesáti kil. Michal odletěl jako hadrová panenka, zavrávoral na ledovém chodníku a nohy mu vyletěly do vzduchu.

Jeho tělo zkamenělo v groteskně strnulé poloze. Díval jsem se na něho, jak padá, ale nedokázal jsem se pohnout ani o milimetr. Dokonce jsem neslyšel ani vlastní výkřik, který se mi z hrdla vydral ve chvíli, kdy Michalova hlava dopadla na hranu schodu. Nevěřícně jsem se díval na Michalovo nehybné tělo a při pohledu na krev, která začala vedle jeho hlavy vytvářet rudou kaluž, se mi podlomila kolena.

Uslyšel jsem Markův hlas, který opakoval, jako kdyby nechtěl nikdy přestat: „Promiň, Borisi, promiň. Tohle jsem nechtěl. Ježíši, tohle jsem opravdu nechtěl.“

Pohnul jsem se dopředu jako ve zpomaleném filmu. Díval jsem se na milované rysy jeho tváře a do světlomodrých očí, jež znehybněly v upřeném pohledu kdesi nade mnou.

Po chvíli, která trvala celý můj život, která trvala celý náš život, jsem klesl na kolena, vsunul Michalovi ruku pod ramena tak, jak to dělal on, když se se mnou začínal milovat, a vzal jsem ho do náručí.

Kolébal jsem ho tak, jako kdybych mu svým objetím mohl vrátit život.

Kolébal jsem ho…

EPILOG

Michal mi jednou řekl, že všechno se dá vybojovat a zvládnout, kromě smrti.

Po našem osudovém setkání s Markem jeho slova nabyla strašný význam.

Já se ale neubránil ještě jedné myšlence.

V duchu jsem si promítl svůj život za poslední rok, stejně jako životy lidí, jež jsem znal a měl rád, a vzpomněl jsem si na slova, která jsem jednou četl:

„Ne náhody, ale rozhodnutí určují náš osud.“

TAMARA TAINOVÁ

JE TO JINAK, MAMI…

Ze slovenského originálu Je to inak, mami...

přeložila Jaroslava Rýdlová.

Vydal DOBROVSKÝ s.r.o.,

Květnového vítězství 332/31, 149 00 Praha 4,

v edici Kontrast v roce 2019,

jako elektronickou knihu.

Odpovědný redaktor: Vít Mlejnek

Jazyková korektura: Marcela Fischerová

Obálka: Kreatika s.r.o.

Elektronické formáty Dagmar Wankowska, LiamART

ISBN 978-80-7642-172-1 (ePub)

ISBN 978-80-7642-173-8 (mobi)

Více informací o edici Kontrast naleznete na:

www.nasenakladatelstvi.cz

www.knihydobrovsky.cz

e-mail: nakladatelstvi@knihydobrovsky.cz

Table of Contents

(unlabled)

(unlabled)

(unlabled)

MOTTO:

1. KAPITOLA

2. KAPITOLA

3. KAPITOLA

4. KAPITOLA

5. KAPITOLA

6. KAPITOLA

7. KAPITOLA

8. KAPITOLA

9. KAPITOLA

10. KAPITOLA

11. KAPITOLA

12. KAPITOLA

13. KAPITOLA

14. KAPITOLA

15. KAPITOLA

16. KAPITOLA

17. KAPITOLA

18. KAPITOLA

19. KAPITOLA

20. KAPITOLA

21. KAPITOLA

22. KAPITOLA

23. KAPITOLA

24. KAPITOLA

25. KAPITOLA

26. KAPITOLA

27. KAPITOLA

28. KAPITOLA

29. KAPITOLA

30. KAPITOLA

31. KAPITOLA

32. KAPITOLA

33. KAPITOLA

34. KAPITOLA

35. KAPITOLA

36. KAPITOLA

37. KAPITOLA

38. KAPITOLA

39. KAPITOLA

40. KAPITOLA

41. KAPITOLA

42. KAPITOLA

43. KAPITOLA

44. KAPITOLA

45. KAPITOLA

46. KAPITOLA

47. KAPITOLA

48. KAPITOLA

EPILOG

(unlabled)