www.palmknihy.cz

Závěť Štěpána z Pálče

Václav Beneš Třebízský

http://palmknihy.cz/index.php?x=2966

Závěť Štěpána z Pálče

Kapitola 1

Závěť Štěpána z Pálče

Václav Beneš Třebízský

Zveřejněno s laskavým souhlasem pana Václava Černého http://vacy.parcon.cz/history/

I.

Když vás, vy mladí čeští páni, jinak nemůžeme vyburcovati ze života rozmařilého, snad to půjde takhle! Pak by už ty vaše ruce nebyly věru k jinému, než aby vrchcáby hrály, kostkami házely a karty míchaly, poháry nápojem cizokrajným přetékající ke rtům zvedaly a ke zbůhdarma, ale málo při něm zkušeností! Kde pak jí také za dnů těchto nabýti Vidí-li člověk kolem sebe den ode dne tytéž tváře, nepřišel-li ani záhrobec, domnívá-li se, že svět přestává za humny, chyba věčitá, byť i na zlatě vstával a na zlatě lehal.

Pan Jeronym Hrobčický, seděním na Velkém Pálči ve kraji Rakovnickém, tato slova, jež jsme byli právě z jeho úst slyšeli, přečasto opětovával. A vzpomněl-li jich leckdy, i když seděli za stoly, jež se až tíží nejrůznějších lahůdek, za něž by do dneška dal labužník celou duši svou, prohýbaly, vstal, a když se všichni domnívali, že pronese přípitek, začal svou… I nepřišel vhod skoro nikdy nikomu. Starší odvraceli se mrzutě, mladším jevil se kolem rtů posměšný úšklebek a nejmladší se nezřídka dali do hlasitého smíchu.

“Ano - tak!”

Pan Jeronym udeřil nezřídka pěstí o stůl, že navěžené cukrovinky rázem se sesypaly.

“Shnije ve vás takhle všechna krev! Však by mi mohl někdo z vás přijíti, abych mu dceru dal. A kdyby proti vám, vy hejskové, všude do mé noty spustili, však byste přišli k sobě.”

Potom obyčejně pan Jeronym se opásal těžkým mečem, na jehož rukověti byla vryta celá řada číslic, věštících, ve které bitvě jej předkové jeho tasili, hlavu si pokryl aksamitovou čapkou, za níž se houpalo rezovitě hnědé péro sokolí, a ostruhami stříbrnými cvrnkaje, prosil pánů hostů o laskavé odpuštění, že by se tu prý snadnince mohl zalknouti a místo hodů že by pohřeb strojiti museli.

Když se zbyli karatele, teprv si jak se patří připíjeli, posvícení zapíjeli, posměšných přezdívek mu dávali, až jim k tomu jazyk nechtěl jinak sloužiti a někdy ze samé radosti pro slovíčko nepatrné ocel tasili a sekali okolo sebe jako zběsilci. Ale tnutí, byť i až do kosti, přece nikoho tak hluboce nezasáhlo jako předhůzka Hrobčického, jenž nemíval ve zvyku šetřiti, abyl kdo byl. Kdysi pověděl ostrou pravdu do očí samému Ferdinandovi, krátce po krvavém sněmu… Panovníkova tvář prý zesinala, rty jeho se prudce sevřely, oči přimouhřily a pravice jeho mimoděk ocitla se na jilci ozdobného kordu španělského. A kolovaly o tomhle případě mezi královskými dvořeníny dlouho až neuvěřitelné řeči.

A dnes panu Jeronymovi přicházely k šedivé hlavě ještě podivnější myšlenky. I bylo slyšeti pádné kroky jeho celou tvrzí a břinkot stříbrných ostruh jeho podobal se zvukům zvonce zavěšeného ve vratech ku tvrzi, když starý rousňák zkoušel na litině ostrost svého zobáku.

Odjel před nějakou hodinou z Velkého Pálče pan Albrecht Pětipeský, byl tu u panny Salomeny na námluvách. A podle toho, jak Páleč opouštěl, mohla čeleď zcela spolehlivě hádati, že mnoho asi nepořídil. Také se zde dlouho nezdržel.

Starý Hrobčický ho odbyl po svém způsobu, ne sice nevlídně, ale také nepříliš zdvořile.

“Dovolíš-li, pane Albrechte: Kolik je ti let?”

“Táhne mi třicítka.”

“Arci, arci, už je k ženitbě čas!”

Pan Jeronym se podivně usmíval.

“Ale cos, pane Albrechte, za těch třicet let dokázal? Jářku, brachu?”

Pětipeský se pohledu pana Hrobčického vyhýbal.

“Když mě bylo třicet let, nechci se chlubiti, jen svatou pravdu dím, podívej se na tenhle můj meč!”

Pan Jeronym sejmul ze stěny zbraň, o níž jsem již pověděl, že na její rukověti byla vryta celá řada číslic, a pravil dále: “1542 - 1543 - 1544 - podtrhnuto pětkráte… Rozumíš těm cifrám? Tolikrát jsem tasil tuhle ocel za slávu svého rodu, za čest země české a pro vítězství kříže nad proklatým půlměsícem… Ukaž mi, pane Albrechte, tvou ocel! Není třeba, abych z téhle rukověti dále i více četl…”

Pan Albrecht Pětipeský poslechl jako žáček svého preceptora. Jilec ozdobného meče jeho byl silně zlacený a jen svítil, jak byl bezeskvrnný, ostří pak samo nějak otupělé, jako by ze dřeva hlazeného. Pan Jeronym přejel jím několikráte levicí, ostřím zrovna do dlaně a hezky přitlačil.

“Když jsem se ženil já, již jsem měl zkušenosti, jako v kosmografii zkušenosti… Dříve bych byl si musil vyčítati, že nejsem hoden, abych mohl užiti rodinného štěstí. Proto se tak často zahrádka manželská zalévá slzami, po nichž vadne všechen květ, když muž ničeho nezkusil, nikde nebyl a nic neviděl… Však mne přece znáš, slýchávals nejednou, co říkávám, pokud jsem ještě mezi vás jezdíval, a přece jsi se k tomuhle kroku odvážil?”

“Mám, pane Jeronyme, pannu Salomenu z duše rád!”

“Věřím, věřím, nepochybuji, i tomu dám za pravdu, že by snad ani ona tebou nepohrdla, ale ještě jsem tu také já, se mnou pak jde všechno jednání tíže a zdlouhavěji, stará hlava myslívá také zdlouhavěji, kdo zato může milý pane!”

Pan Jeronym zase svůj meč zavěsil na stěnu přímo nad lůžko.

“Řeknu ti to bez obalu, tváří ve tvář, přímo od srdce. Prokaž se mi něčím, ať to je cokoliv, žes podnikl jen jediného, pravím jen jediného skutku, buďsi pro čest tohoto našeho království, buďsi pro povznešení svého rodu vlastního, a já ani na okamžik nebudu přemýšleti, mám-li tobě dáti svou dceru za ženu či nikoliv. Přijď pane Albrechte, kdy chceš, prokaž se, a Salomena bude tvou! Zatím, chceš-li, jsi mým hostem velmi vítaným!”

Za deset minut po těchto slovech pan Pětipeský z Pálče odjížděl. Nemohl se opravdu prokázat skutkem nejnepatrnějším, kterého by podnikl za účelem, jak od něho žádal pan Jeronym, ač mu bylo skoro plných třicet let.

“I tomu žes, tatíčku odřekl?”

“Je ti snad Saluško, ostatních milejší?”

Panna Salomena zarděla se až po oči.

“Je sice spořádanější, takto bych proti němu neměl ničeho, Pětipesští jsou odjakživa dobrý, šlechetný rod, s námi vždy upřímní sousedé, umím si toho vážiti..”

“A přece jsi ho odbyl…”

“Je ti toho líto, Saluško? Já ho zavolám zpět! Otevřu okno, zahouknu, a mám ho tu okamžitě!”

Pan Jeronym začínal být nevrlým.

“Ale tohle ti ještě dopovím: Ke člověku, kterýž svůj mladý život z počátku proseděl ve školních světnicích prach polykaje, potom když čísti, psáti, počítati a trochu latině i řečtině se snad přiučí, domů jde, aby na své tvrzi od rána do večera dlouhou chvíli zíval, po lovu, když se mu udá příležitost, běhal, po sousedech, když ho zvou, jezdil, do města rozkohoutěné ševce drážditi zacházel a lid poddaný, kde a jak by mohl, týral, z poslední košile odíral a vdovího či sirotčího peníze utrácel - k tomu bych se Salomeno, co živ nehlásil!”

“A je-li otče, pan Albrecht z takových?”

“Nejedna z vlastností, o nichž jsem se zmínil, při něm, byť i nejposlednější!”

“Tak příliš přísně ho posuzuješ?”

“Však se mohl brániti a nenalezl k odpovědi vhodného slova, ani jediného! Škoda, žes nebyla přítomna.”

“A což kdybych, tatíčku drahý, řekla, jinému žádnému že já zase ruky své nepodám - nikomu?”

Panna Salomena přitulila se k otci, jak uměla nejlichotivěji, ale pan Jeronym nechtěl dnes ani takovéhle lásce dětinné rozuměti.

“Několikráte jsem ti, Saluško, vypravoval, jak tvrdá ocel na tamtom meči. Sekal do tureckých hlav jako do žita, do železných krunýřů jako do vosku a neudělalo se na něm ani zubu… Bylo k večeru třeba vždy koží ho přetáhnouti a druhý den mu opět nic neodolalo. Ale slovo mé tvrdší, mnohem tvrdší. Pamatuj si to!”

Potom pan Jeronym vyšel ze dvora.

Ale ženiši jako by si byli dnes řekli, ještě ten den přijel nějaký pan Zikmund Prašingr odněkud od Oharky. Měl prý tam rozlehlý dvůr a celou spoustu lučin. Společník jeho vychválil na něm každičký vlas. Zdálo se, jako by se na tuhle řeč důkladně připravil. Nezajikl se ani jednou, a když přicházel ke konci, kde žádal pro urozeného i statečného pána, pana Zikmunda Prašingra urozenou i vzácnou pannu Salomenu Hrobčickou, o jejíž kráse a spanilosti zanesly větry noviny milé až na břehy Oharčiny, pan Jeronym netrpělivě přešlapoval z jedné nohy na druhou. Ale ani jediným slovem výmluvného starosvata nepřerušil.

“Už nevíš více ničeho?”

“Na našich lukách otava větší vydá užitek než ve zdejším kraji úroda!”

“Slýchám, že u vás slepice zlatá vejce nesou?”

“Arciť že, statečný pane! Nebožtík otec můj sám mi o tom nejednou povídal.”

Panu Jeronymovi nepohnul se v bílém obočí ani jediný vlásek.

“A ke kterému dvorci patří i kus řeky, z níž zlatý písek prý mohou do klína sbírati?”

“A jsou prý ve vašich roklích granáty jako dětské hlavy?”

“Tak jest urozený pane, zvláště po deštích, když přívaly půdu rozryjou…”

“Poslechni ty tlučhubo: štěstí pro tebe, žes pod mou střechou! Jinak bys ucítil, jak v téhle ruce mé umí žíla ještě švihati! A ty pane, mohl sis uspořiti cesty úplně!”

Pan Jeronym se potom od obou odvrátil, a když vraty projížděli, prohodil hodně hlasitě, že to mohli zcela dobře slyšeti: “Kdo se kdy Zikmund jmenoval, nikdy za grešli nestál - ani za tu zlámanou!”

A tomuhle ženichu i s jeho starosvatem dala se všecka čeleď do smíchu, že Martin Čahoun z toho až osípěl.

Aby však krev zdejšího pána byla pobouřena i rozkvašena do poslední krůpěje, dověděl se téhož večera, jak prý se oněm nečestně pan Bohuchval z Adlaru, pán na Staffu, Zlonicích, Poštovicích a Račiněvsi, vyjádřil. Bývali Hrobčičtí v ustavičném sporu se svými zlonickými sousedy. Tu se jejich chasa nepohodla, tu jedni druhým pustili do jetele stádo, či cestu si navzájem zakazovali, a tak vznikaly i vlekly se spory do nekonečna. A jak už bývalo ode pradávna, že menší musí vždy musí škodu vzíti a strpěti nejedné křivdy, nejinak se vedlo Hrobčickým, kterýžto rod měl mezi sebou rozděleny mimo jiné Bubeníčka, Hospozín, Velký Páleč, samé statky, hraničící ponejvíce se Zlonicemi. A ke všemu i víra ještě byla u nich rozdílnou.

A potom bylo teprve kroky jeho celou tvrzí slyšeti a ostruhy mu zvonily, až uši z toho zaléhaly.

“Já Jeronym Hrobčický, kterýž cizího zboží nedotkl se po celý svůj věk, kteréhož ani haléř nebude páliti na svědomí, kterému platí čest nepoměrně více, než všecko vaše bohatství, vy Valkounové, já že bych udělal se svou dcerou drahotu, abych přilákal ženicha? Já že bych tě mohl, Saluško, prodati za… Vy nenasytci, vy své děti hůře než němou tvář prodáváte, kdo přinese o kopu či dvě víc! Kdyby přišel člověk, jenž by neměl, než čím by přikryl tělo své, a přesvědčil mne, že nebyl živ zbůhdarma, a dcera má chovala k němu příchylnost, oběma okamžitě požehnám - okamžitě!”

Panna Salomena nemohla a nemohla starého otce uchlácholiti. Vzkázali mu Valkounové, že prý bude od zítřka za týden na Mělníce jarmark, aby vedl svou dceru na prodej.

II.

Jeronym Hrobčický vychoval své dítě, že by jen přibližné starostlivosti daleko široko po vůkolních tvrzích i zámcích musel pohledati. Pravidla vychovatelská. Čerpal ze zlatých knih moudrosti, přísloví a Jesusa Siracha. Znalť v listech starého i nového zákona každičkou řádku, věděl i o kapitole i o verši. Potom měl starou knihu psanou na pergamenu při jednotlivých kapitolách a písmeny začátečními, velice vkusně malovanými. Koupil ji za peníz nepatrný od potulného potomka Abrahamova. I dočetl se v těchto listech, kterak jeden starý zeman vyučuje své dítky, aby živy byly ctnostně, šlechetně, střízlivě a spravedlivě. A vzal tuhle knihu do ruky, když dcerušce zamýšlel radost učiniti. I nebylo konce vyptávání a dotazování se, to tohle a co opět toto. Někdy si starý otec opravdu ani rady nevěděl., jak odpověděti. Znal se mnohem lépe v umění válečném, šermu i útočení, než v metodách preceptorských a vysvětlování rozkošných iniciálek. A potom rozevíral dveře z veliké jizbice do výklenku vedoucí, kde byly umístěny a dobře uschovány vzácné pamětihodnosti ze starých dob.

“Podívej se, Saluško! Tuhle ten list poslal tvému předku a mému pradědu bratr Jan z Kalicha, tuhle ten proužek pergamenový památka na mistra Jana, když bydlil na Krakovci, zde zase modlitební knížka magistra Štěpána, jenž z této tvrze pocházel a potom přítele nejvěrnějšího zradil hůře než Jidáš Iškariotský svého pána i mistra nebeského!”

Saluška brala do ruky každou tuhle památku, jako když za časů našich matka dceři šperky ukazuje, kteráž jí uchystala pro první ples, a prohlížela je bedlivě a důkladněji než nevěsta zlaté náramky, do nichž vryty nejtklivější veršíky na křídlech holubčiných. A zase nebylo konce vyptávání se i dotazování. Tentokráte však pan Jeronym dovedl odpověděti ke všemu nejpodrobněji… A když za řeči přišel na Štěpána z Pálče, nejednou se hluboce zamyslil, a potom mohla Saluška mluviti do něho, jak chtěla, nedostala z něho přece ani jediného slova.

“Taky ostruha krále Jiříka, zde knížečka psána od začátku až do konce Petrem Chelčickým, tamhle pohár po králi Vladislavovu Jagellonci, když ve Slaném z něho připíjel stavu rytířskému, s tímhle mečem praděd můj přirazil od Lipan, je ho již polovička, podívej se, však dobře tu ještě znáti na oceli, jak prudce se s jinou křížila, tyhle skvrny věrná, bratrská krev… tadyhle sudlice, palcát i šipky také z těch časů…”

Saluška se nikdy nemohla a nemohla dosti vynadívati. Znala mezi památkami každičkou, kolikrát je v ručce na všechny strany jen převracela, všeho si bedlivě všímala, a přece kdykoliv tatíček výklenek otevřel, jako do svatyně vstupovala, kde ji ovívá vzduch, jež dýchali všichni tihle, z nichž po každém tu něco…

Už se šeřívalo a pan Jeronym ještě vypravoval, už se měsíc díval tabulkovitými okny do jizbice a zdejší pán nebyl dosud u konce. Těžko se také tak věrné hlavě české, jako byla páně Jeronymova, odloučiti od těchto postav, kterýchž srdce byla ryzejší zlata, duše čistší křišťálu a povahy pevnější sliveneckého mramoru. Hledalo-li oko jeho mezi současníky hlavy alespoň poněkud podobné, v ruce se svítilnou za dne bílého by hledati muselo. V těch časech minulých všecko samý drahokam, a za dnů jeho padělány i ty české granáty.

Jediné jedné té tváře, které se mu tak často kmitaly přede zrakem a na mysli zatanuly tak živě, jako by byl všech znal očitě, by se byl zprostil, aby i jejího jména zapomněl. A nezřídka bývá, čemu se kdo v myšlenkách jak může vyhýbá, věsí se na něho přece nezbytněji, než klíště. A byť by dělal co dělal, zří ji před sebou, ať pokročí kamkoliv, a sklání se nad ním i v dřímotách.

Byla to tvář s bradou zarostlou, žlutavé barvy, jakouž se zatahuje obličej, když závist ďábelská i ledví proniká, se zrakem zapadlým, kterémuž taže dcera pekla nejhoroucnějšího ani spánek nepřeje, se rty promodrávajícími., jimiž neustále zaškubává vnitřní nepokoj, hlava zakrytá biretem mistrovským, šatem skvostná černá říza s vytlačenými lesknoucími se květy téže barvy, v rukou rozevřená kniha, do níž ob čas zrak nahlédá, chvílemi lze pozorovati v obličeji jízlivost, která nezná mezí, rty se ob čas pootevírají tak, jako by se jimi dralo hrozné, těžké slovo…

Pan Jeronym se vždy vzal oběma rukama za hlavu a sevřel oči, jak mohl těsněji, i uši si zakrýval a přece zdálo se mu, že slyší tak zřetelně, jako by před ním někdo stál.: “Vidíš na čele mém to děsné znamení? Jen si mne dobře prohlédni. Pozoruješ již? Jestli to znamení Jidášovo. My byli druzi nejupřímnější, my jeden za druhého život bychom byli dali, my jeden s druhým své spasení byli bychom rozdělili, my byli srdce jedno jediné, on šel potom výš a výš, lid jej velebil, vavřínovými věnci ho obsypával, byl by jej nosil na rukou, a mne si nevšímal nikdo, leda těch několik žáků na koleji, on se hřál na výsluní přízně krále i královny, kde začal mluviti nepostačovala žádná prosrora, když kázal pod širým nebem, lidu nebyla několikamílová cesta dosti dalekou, až si podešvy u obuvi rozedřeli, a já, já se zavírával ve své jizbičce, zapíral jsem se před ním, já studoval celé noci, za kuropění jsem nad knihou ještě sedával, já mu začal jeho slávu záviděti… V srdci mém klíčil strašný úmysl, strašnější než ten, jenž Jidášovi vnukl na jazyk slova, co mi dáte a já vám ho zradím… A když se najednou začali ozývati proti němu hlasové, já vzal škrabošku na tuhle svou tvář nejpřátelštější, já si zašel k němu, abych ho v záměrech jeho utvrdil, abych ho podráždil, abych mu našeptal slova lži, že za ním všichni, co nás při vysokém učení jazyka českého, půjdeme jako jeden muž, já v něm pochybnosti rozdmýchal v nejprudší žár, já ho navštěvoval potajmu den co den, a potom, potom jsem k jeho hranici přiložil poleno největší, kteréž vyšlehlo do jeho tváře prvním plamenem. A žár mne ten pálí do dneška, a už tomu přece přes půldruhého sta let. Nemám klidu, nemám nikde pokoje, nejčastěji zacházím sem, kde někdy stála má kolébka, a kde proklínám hodinu svého početí, zatracuji den svého zrození - kdo mne osvobodí, kdo mi dá, může dáti pokoje…”

“Kdo ti vnukl tenkrát, nešťastníče, aby ses takové zrady dopustil?”

Panu Jeronymovi vyklouzla skorem po každé otázka tato rty mimoděk a zase zdálo se mu, že slyší v odpověď: “Ptej se, kdo závist černou po zemi odpradávna rozsévá, taž se, kdo ji zalévá, kdo ji pěstuje jako květinu nejvzácnější, a potom ti řeknu, že duch zlý, když měrou nejvyšší rozdrážděn, není při člověku vlastnosti horší nad tuto, pýcha sice všeho zla pramenem, obžerství kořene lidského nejostřejší kosou, lakota štěstí i pokoje hrobařem, ale závist - závist zlá všemu korunou…”

Pan Jeronym krokem rychlým opouštíval tvrz, aby na svěžím vzduchu pookřál a zbavil se myšlenek, jež nitrem jeho bouřívaly jako vichr v zahradách, viklaje i staletými kmeny, pokoušeje na nich vzteklou sílu svou, zvlášť přichází-li z Němec od vrchů. Tenhle po Čechách natropil vždycky spousty nejvíce. Pálečská tvrz mu bývala v cestě pokaždé.

A čeleď si potom vyprávěla, že prý opět s někým mluvil jejich pán a že přece nikde po chodbách živé duše neviděli. Byl prý všecek ustrašen a dýchal, jako by někdo zrovna hrdlo mu svíral a na čele prý mu vystupovaly krůpěje potu jako hrách, ten nejvařivější od Čeradic. A z těhlech řečí povstaly pověsti o zakletci, kteréhož pan Jeronym vysvobozuje. Proto nemiluje zábav, směje-li se po svém zvyku, každý se třese, proto vězí ve veliké knize mnohdy přes půlnoc a žaltář odříkává.

Na Štěpána z Pálče, jenž proti mistru Janu na sněmu kostnickém kladl na váhu svědectví nejtěžší, nikdo ani nevzdechl. A tím méně, aby byl kdo uhodl, že tenhle muž panu Jeronymovi přicházívá na mysl nejčastěji. Beztoho tu již snad ani nevěděl, že kolébka jeho ve tvrzi velkopálečské stávala. Mistra Jana sice mívali ještě tu a tam v ústech, ale do srdcí se jim vplížil sběhlý a rozmařilý mnich wittenberský či zasmušilý reformátor ženevský. A to zase jen s těmi větry, jež do našich milých Čech od patnácti set let navály už tolik semene cizího, že vyrostši zadusilo potom skoro všechno, co mělo kořeny domorodé.

“Je mi tě líto, z duše líto, ale zasluhuješ toho měrou nejplnější. Když ho zahalovaly oblaky dusivého dýmu, ty sis mnul ruce a zpíval Te deum’, proto nebudeš míti pokoje do soudného dne, nesmíš… Když chtěli propustiti Jeronyma lidé, kteří neměli v sobě krve české ani krůpěje, nebyl-lis to ty, jenž hadím sykotem namlouval jsi jim: Nevěřte mu, nevěřte! Kdy Čechu příkoří učiněno, kde největší, stávalo se a je do dneška, že podílu na ponížení i hanbě jeho i záhubě největšího krajan míval!”

A ten den býval pan Jeronym rozmrzen a nevlídným i k Salušce. A čeho by se byl podjal všeho, aby, kde který škůdce českého jména i české cti, propadl se za živa do nejhlubších útrob zemských! Propadávali se za stara proč toho nyní není? Tu teprve potom ostruhy na botách mu zvonívaly a kroky jeho, zdálo se, že v chodbách praskají i dlaždice. A pokaždé při tom opakoval svůj slib, dceru svou, že nedá nikomu, kdo by se před ním neprokázal skutkem bohatýrským.

Škoda, že nemohl pravou rukou vládnouti, jak by vždycky chtěl, a že na levou nohu pokulhával. Ukázal by tomu dorostu českého rytířstva a zemanstva přes svou šedesátku, jak dříve paže cvičívali. Neduh nohy a neohebnost pravé ruky v lokti přinesl si z turecké země, kde prý přes něho jelo mohamedánských jezdců jako kobylek. Už myslili, že to smrtí zaplatí, ale pan Jeronym se smával později, vždycky však tím svým podivným způsobem: na kopřivu, jakou on, že bude muset přijíti trochu ostřejší mráz, aby ji popálil.

III.

V Dřínově, tak asi půl hodiny od Neprobylic, chystal s téhož času do Turek na vojnu pan Jan Poplužský z Poplužan. Učinil již pořízení o veškerém zboží svém, a sice, kdyby se snad nevrátil, aby se o statek rozdělili sedláci uhřínovští, s tím však závazkem, aby faráři dotyčnému, bydlel-li by ve Dřínově, vždy třetí mandel z úrody odváděli, kdyby však státi se mělo a oni k jiné osadě přifařeni, budou oni povinni faráři tomu dávati z polností každý mandel desátý.

Pan Jan Poplužský z Poplužan byl neženat a rodu svého poslední. Poddaní si nemohli přáti vlídnějšího pána a také nikdy lepšího neměli. Obvyklé dávky jim pravidelně odpouštěl, přišel-li kdo a žádal o pomoc, ať peněžitou či obilím, sýpky pana Poplužského nezavíraly se před nikým a ruka štědrá byla otevřena každému. A kdo jen jazykem mohl hýbati, blahořečil mu každý a večer přidali k obvyklým modlitbám ještě jednu za dobrého a milého pána.

Znějí tahle slova skoro jako pohádka, ale jsou pravdiva do jediného písmenka.

Pan Jan Poplužský však měl přece jednu vlastnost, kterou se lišil snad ode všech svých současníků. Nemohl snésti ženské tváře. Těžko pověděti, co toho bylo příčinou. Ode mnoha let neslyšel nikdo z jeho úst slova: žena, panna…

Nejlepším jeho přítelem byl pan Jeronym Hrobčický. Zajíždíval si k němu do Dřínova třeba dvakrát i třikrát za týden. Za posledních dob však poněkud zapomínal. Někdy mu přicházela churavost a jindy zase byla nepohoda a ještě jindy nebyl dobré mysli. Ostatně přibývá-li člověku let, bývají mu obtížnými i nejmilejší vycházky či vyjížďky. A tak skoro ani nevěděl, jaké záměry v jeho hlavě uzrály. Mluvívali sice spolu o podobných výpravách nejednou, ale všeobecně. Panu Jeronymovi nepřišlo ani ve snách do hlavy, co by Poplužský obmýšlel.

Ode Dřínova ku Třebízi vine se rovina jako stůl, pouze k jihu jsouc přervaná návrším, Březí nazvaným, kde prý někdy zlatou rudu dobývali. Svou jednotvárností až unavuje, nikde ani stromečku, jen v dáli několik topolů, uprostřed vozové cesty, jimiž se za blátivého počasí kola zarývají až po nápravy, že bývá slyšet hýkání na čtvrt hodiny, ale zato pole z míry úrodná, pšenice lepší zlata rodící.

Nad Dřínovem vrch Dřínovák, odkudž lze přehlédnout všechen kraj na míle daleko i široko, ale také bez jediného kmene, pod jehož korunou mohl by člověk uchýliti se před žhavými paprsky slunečními za parných letních dnů.

Panu Poplužskému však tahle jednotvárnost, zdálo se, že lahodila, protože v tuto stranu nejraději si zacházíval hlavu maje sklopenou k zemi, jen občas nazíraje k modrým horám, jež celinký obzor malebnými homolemi k severu lemují. A utkvělo-li oko jeho na výšině, za níž mírnou úžlabinou Veliký Páleč rozložen, zastavil se, ruce si přiložil křížem přes prsa, zadíval se k červenavé půdě, jež každým stem kroků změní se ve žlutavou či prohnědlou, těsně sevřenými rty proklouzlo takřka bezděky: “Ani já se nemohu ničím vykázati, kdy bych byl co učinil pro čest rodu svého či pro slávu své otčiny, ani já. A jak bych se tam odvážiti mohl!” A potom se střežil, aby ani jediným pohledem nezavadil o hřeben, na němž nejdále k západu Panenská Týnice s chrámovou nedostavěninou, Peruc se studánkou Boženinou, Vrané se zámkem Doupovců, lunkovská tvrz a dva černé pruhy borovin.

Asi dva dni před tím, než se vydal na cestu, zařičel u vrat kůň, starý čeledín otevřel, protřel si oči, levou ruku si položil na čelo, aby mu nepřekáželo slunce, chvilenku tak stál nehnutě dívaje se na jezdce a teprve potom ho přivítal. Zdálo se, jako by ho nemohl poznati. Nebylo také divu. Do Dřínova i ze sousedních tvrzí či dvorců cesta trávníkem zarůstala. Co také s člověkem, který málo mluví, do smíchu se nutí a o hezké tváři nechce ani slyšeti, tím méně vyjel-li by někdo s dvojsmyslným vtipem, v jakýchž si tehdejší panstvo mladé i staré dobře zalíbilo.

“Slyším, pane Jene, že se chystáš na vojnu! Je-liž pravda?”

“Doufám, že záměr můj pánům sousedům naprosto lhostejným, pane Albrechte Pětipeský?”

Poplužský prohlížel si dvě pistole, jež mu starý čeledín vyleštil, že se v nich mohl zhlížeti jako v zrcadle, a právě je chtěl zkusiti.

“A kdyby nebyl, pane Jene?”

“Musí býti!”

Poplužský upřel nyní ostře na příchozího zrak.

“Jdu k tobě s žádostí…”

“O svém zboží jsem již učinil pořízení důkladné a jiného věru nevím, čeho bys mohl ode mne žádati!”

“Pojedu s tebou!”

“Ty?”

“Já - Albrecht Pětipeský!”

“A proč?”

“Stejně i tebe bych se mohl tázati!”

“Povím Ti příčinu okamžitě. Život náš ode mnoha let podoben vodě stojaté, zatažené žabincem a vydávající ze sebe protivný zápach. Člověk by se toho mohl zadusiti. Lenost se zahálkou bývají podnětem nejednoho hříchu těžkého!”

“Za tou příčinou i já se odhodlal.”

“Jen za tou, pane Albrechte Pětipeský?”

“Což! Povím ti všechno. Starý Hrobčický nedá nikomu dcery…”

Pan Jan Poplužský odvrátil obličej a zraky jeho si prohlížely na kování a pistoli každičký nýtek.

“Však to víš!”

“Jak bych mohl věděti? Jdu-li kam?”

“Byl jsem na námluvách.”

Poplužský zašel si až k oknu a zadíval se do nádvoří. Ale buď se tak příliš okno náhle zapotilo, či mu tak na oči mlha sedla. Neviděl a neviděl, až se toho zalekl. Slepota prý přicházívá na člověka najednou a znenadání. Večer ulehne zdráv a ráno vstává, vstává a kolem něho černá, neproniknutelná noc.

“Odbyl mne, až prý něco dokážu, abych přišel zase. Chceš-li vyjedeme si tam spolu, třeba ještě dnes, a dáme mu s Pánembohem.!”

“Já nemám nikoho, abych se s ním musil rozžehnati!”

“Byli jste se starým nerozlučitelní!”

“Časem i na přátelství, byť by bylo nejupřímnější, rez se usazuje, zrovna jako na oceli, byť byla kalena až v Damašku!”

“Mohl bys přece, slušnost…”

Pan Jan na Pětipeského pouze pohlédl a potom zavalil jeho zrak, jen tak jako by náhodou,o meč, jenž ležel na dubovém stole obnažen.

“Přeřekl jsem se, odpusť … Myslil jsem, že u tebe netřeba slov vážiti a vybírati.”

“O úmyslu mém se nezmiňuj ani slovem, ani narážkou, rozumíš? Jinak bychom, ač jsme sousedé nejbližší, každý jinou cesto musili. Zítra tě ve Slaném o hodině sedmé z rána u Pražské brány budu čekati, ač jestliže mou vůli vyplníš!”

Pan Albrecht Pětipeský potom odjížděl k Velkému Pálči, aby se starým se rozloučil a Salušku poprosil, zdali na něho bude čekati, dokud se z vojny nevrátí.

IV.

“Divno, tatíčku, nepochopitelno! Hledati jménu českému čest na tureckých bojištích, rodu svému slávu v boji proti půlměsíci!”

“Tomu ty, Saluško, nerozumíš, rozuměti ani nemůžeš. Chápu však tvé pochybnosti úplně!”

“Bude-li koruna svatováclavská světlejší, když se drahokamy její odrazí v potocích krve z českých životů?”

“Arciže nebude! Ale přijdou dnové, kdy české paže budou potřebovati bleskotné svižnosti, kdy síla jejich se bude musit zdesateronásobit! A možno-li na mravu, jakýž vládne ode dvaceti let a někde i mnohem déle na hradech, zámcích i tvrzích? Třeba nám cviku, aby potom tnutí jednoho jezdce i s koněm rozpůlilo, aby mušket k líci nasazený ani jednou nezahřměl nadarmo, aby pistole pokaždé zastihla svůj terč… Rozumíš mi nyní, Saluško? A takovémuhle umění nejlépe se učí mládež, když se pře očima kmitá ocel, když kolem hlavy koule sviští, když se rachotem děl země třese a trubky jezdecké či vlaské kotle pobízejí prudčeji a prudčeji: “Útokem vpřed!” Šlo-li by to takhle dále, ani těch krbů svých bychom nedovedli uhájiti, natoť celé té země naší. Rozprchla by se ta naše mládež naše prvním rachotným výstřelem… Vždyť ani těch mečů starých neunesou! A potom by jimi měli mávati nade hlavami, sekati kolem sebe a vrahy psí vejpůl roztínati. Už je každému nevolno i pod tím krunýřem a pod helmicí na čele mu horké krůpěje potu vyvstávají? Zvykati musí o vodě i chlebě, hlavu třeba na kámen ke spánku položiti, třeba také koni do hřívy, když ostré větry fičí, den i dva hladověti, a kde jinde k tomu příležitost?”

Saluška se již neodvážila otci ničeho namítati. Umřela jí na rtech i otázka: Což kdyby se pan Albrecht nevrátil? Až se děvušce mladá hlavinka touhle myšlenkou už potřetí dnes zatočila a jako by se jí do očí vkrádaly mlhy listopadové, v nichž se slétají ke hrobům dušičky…

Pan Jeronym se taktéž odmlčel. Ani jemu nebylo dnes do hovoru, ačkoliv si přičítal za zásluhu, že přece dovedl svou řečí dvě hlavy, jednu v posledním jaře druhou již v podletí, z obvyklých dřímot vyburcovati. Co platno však, že ku paměti přivedl pouze dvě, z nichž na jedné zásvitem slunce zatřpytily se pokaždé již nitky stříbrné, z celého kraje šírého pouze dvě!

A potom se mu zdálo, že cos jiného ještě vypudilo Poplužského z teplého hnízda. Nejednou přemýšlel, proč se asi Pálči vyhýbá, ač mohl věděti, že by Hrobčickému vždycky byl vítaným. Aby snad příčinou toho byla Saluška? Tahle otázka mu přilétala od nějakého času ku hlavě pokaždé, kdykoli se ke Dřínovu podíval. Staří mládenci se neradi komusi svěřují se svými sny, zvlášť když se vyplnění jich už předem rozplývá v dým. A mívají často nejpodivnější nápady. Vše kolem zdá se jim, že pochmurným, mnohdy i úsměv na dětských rtech v očích jejich úšklebkem jízlivým, i ten smích z dětských rtů do uší jim zní posměchem; a jindy opět s unylým výrazem ve tváři naslouchávají hovoru, za jehož každičkým slovem skrývá se licoměrnost či potměšilá narážka střídající se s kousavým vtipem… Poplužskému táhla už pátá desítka, kdy se před člověkem skrývá i ta květinka opuštěná na zemi či v příkopech podél cest. Třeba se vydal na vojnu i z omrzenosti života. Pan Jeronym hádal, zpytoval, mohl si ve hlavě mozek rozmysliti. Uslyšev o jeho odjezdu, ani pro okamžik nechtěl uvěřiti. A což teprve, když dověděl se o jeho pořízení, že by se snad z ciziny nevrátil! Téhle uzavřenosti mu nemohl a nemohl odpustiti. Říkával arciť, učiní-li kdo nadání kostelu, že si pojistil na všechny časy nejtrvanlivější pomník. Ale na fundace podobné odjakživa míval duch zlý namířeno nejostřeji. A co jich časem zašlo, že po nich ani památky! Na zakladatele potom živá duše nevzpomene a kdo všechno žije a tyje z nadání, jež by již stonásobným býti muselo! A neporadil se s ním, ani se s ním nerozloučil…

Pan Jeronym bledou tvář se zapadlýma očima viděl dnes, kamkoliv pokročil, určitěji a určitěji, mohl pozorovati každou brázdu na čele, mohl počítati, kolik vlásků i v obočí a slyšel bědování úpěnlivé neodbytněji a neodbytněji…

“Nejhůře trestáno přátelství zrazené, hadi kolem hrdla se ovíjejí, upíři jeden po druhém na hruď usedají, ruce svázány, aby je nemohly odpuditi, až u srdce cítím bodání jejich spárů… I ledví mi rozedírají… A pomoci nikde, vysvobození od nikoho…”

Pan Jeronym sáhl rychle po čapce a kvapným krokem spěchal ze tvrze pod širé nebe, aby se zbavil téhle postavy, jež se mu kmitala před očima v komnatě nejčastěji, zrovna jakoby před lety dávnými v duši Štěpána z Pálče zde byl vzklíčil záměr jidášský.

Ale zdejší pán zarazil se již ve vratech, jako by náhle nohy jeho zdřevěněly. Nemohl živou mocí učiniti ku předu ani jediného kroku.

Vcházel do nádvoří stařec jakýsi ve svrchním šatě, podobném z části klášternímu habitu a dílem dlouhé, selské haleně, kolem boků sepjaté hrubým provazem. Postava za tehdejších časů neřídká, i s těmi bílými vousy a ještě bělejšími vlasy, s hlavou nepokrytou a na nohou kříž na kříž obtočené řemínky s podešvem dřevěným. Stařec kráčel těžkým krokem, opíral se silně o hůl, a chůzi jeho bylo po klapotu slyšeti, než ho kde viděli.

Čelo páně Jeronymovo se svraštělo. Nebyl Hrobčický takovýchhle návštěv přítelem. Podobní hosté toulali se tenkrát od kraje ke kraji, všechno uměli, ode všeho a ke všemu pomáhali, za každého, kdo prý jim jen sousta podá, celou kopu modliteb slibovali, všude přáli na zemi zdraví, jakož i štěstí a na věčnosti království nebeské, nikoho nikde nezarmoutili, o všech známých i příbuzných věděli, pozdravení od nich vyřizovali a když se poohřáli poohlédli a když si tak od srdce pohovořili, šli dál a všude na rtech s pozdravením od urozeného pána, kde byli naposled.

“Pokoj, požehnání, zdraví a štěstí, pane Jeronyme!”

Stařec se zastavil a upřel na zdejšího pána své zraky, jako by v každém jehla byla.

“Odkud a kdo?”

Pan Jeronym, zdálo se, že nemá chuti pouštěti se v rozhovor s návštěvníkem. Otázka jeho zněla úsečně a ne příliš vlídně.

“Z prachu země, z černé hlíny, ze společnosti červů ztučnělých příšernou stravou.”

Panu Jeronymovi zakmitl se kolem rtů soustrastný úsměv.

“A kdo? Mistr Štěpán z Pálče!”

Stařec se nyní vzpřímil, jak mohl nejrovněji. A také postava jeho vzrostla ku podivu. A jako by náhodou opět ozval se o zápraží klapot nezvyklé obuvi.

“Mistr Štěpán z Pálče přichází od svého dědictví, aby v rodné kolébce uložil uštvanou hlavu k odpočinku věčnému.”

“Mistr Štěpán z Pálče již mrtev přes půldruhého sta let… Od těch časů již čtvrté pokolení.”

Pan Jeronym nemohl nějak odpověděti, zdálo se mu, že hrdlo jeho vysychá a ouží se.

“Zmýlil jsi se… Jen na mě dobře utkvěj očima. Trochu mi vousy s vlasem zbělely, ale jinak jsem si podoben úplně, i ten jazyk, kterýž svědčil křivě, i to oko, které záštím se kalívalo, i ta tvář, kteráž nepřízní se, zežloutla barvou pergamenovou. Což nevidíš té postavy, jak se plížívá kolem zdejší tvrze?”

“A co ode mne chceš?”

“Vysvobození!”

“A proč zrovna ode mne?”

“Tys mistra Jana v Čechách ctitel nejvěrnější, tys českého jména nejhodnější a za čest svého národa horlitel nejvytrvalejší… Ty mne musíš osvoboditi!”

Stařec mluvil zvukem nevypověditelným.

Čeleď se ukryla do stájí, do síní a Martin Čahoun utíkaje klopýtl, až si zvířetinky na koleně prorazil. Kde pak bylo kdy také slyšeti, aby člověk byl živ stosedmdesáte let a bezpochyby ještě více! V písmech svatých starého zákona ovšem na prvních listech řeč o životech skorem až tisíciletých, ale tenkrát byla všechna země mladá, v lidu ještě kořen ze samého ráje, smrt nezmohla se svou kosou ničeho, až teprve když už míza vyschla, svěžest zvadla a tělo obtíženo mnohým stem let, stalo se křehkým jako nahnutá vrba nad potokem.

“Jedině ty mne můžeš vysvoboditi.”

“A jak?”

Pan Jeronym se nutil do smíchu.

“Ty mi nevěříš a domníváš se viděti před sebou šílence, jehož rozum po horách i lesích bloudí? Však pane uvěříš, až se přesvědčíš? Jen mi tu popřej přístřeší! Na dlouho pobytu mého na zemi beztoho nebude.”

Podivný stařík nečekaje ani, zdali prosbě jeho zdejší pán vyhoví, šel dále do vnitra, jakoby do svého. Pan Jeronym se za ním obrátil mimoděk. Pro okamžik nevěděl, kterou jizbu by mu měl vykázati, nazbyt jich ve tvrzi ostatně nebylo, jen tak pro nejnutnější potřebu. Pan Jeronym nádhery a okázalosti nemiloval od maličkosti. A na zdejší tvrzi se ode sta sedmdesáti let, kdy ji husitské houfce za vedení Jana Abatyše i Obrovce vypálili a pan Zikmund poznovu vystavěl, nezměnilo skorem ničeho, leda že tu a onde opravili stáje, někde silné stěny opatřili omítkou a k severu nová okna zasadili.

“Semhle příteli semhle!”

Pan Jeronym si za hostem nenadále pospíšil, vida, kterak zaměřil ke dveří, kde byla ložnice Saluščina.

“Však jdu po paměti, byť bych tu byl už nebyl drahně času. Zrovna tady stála má kolébka, když tenkráte házeli na střechu smolné věnce, chytila ze všeho na zdejší tvrzi nejdříve. Ještě tu zdi očazeny. Na těhlech místech jsme si slibovali přátelství na věčnou až věčnost! Hu!”

Stařec se chytil oběma vyschlýma rukama za hlavu a zuby zadrkotal. Potom otevřel prudce dveře, ale zůstal na prahu jakoby přimrazen.

U okna klečela s rukama sepjatýma a na růžových rtících s nejvřelejší modlitbou Saluška. Zdálo se jako by dušinka její na sta mil odtud byla daleko, protože sebou ani nepohnula.

A vznášela se opravdu nade mladým mužem, jenž na vojnu odjel, aby si ji zasloužil.

“Chváliti tě budu Hospodine, Bože můj, z celého srdce svého a oslavovati budu jméno tvé na věky, neboť milosrdenství tvé veliké jest nade mnou a vytrhlo duši mou z propasti nejhlubší. Učiň se mnou znamení k dobrému, aby ho viděli kteříž mne nenávidí a zahanbeni byli, žes ty mi Hospodine pomohl a mne potěšil.”

Tato slova prodírala se z hrdla starému muži vší silou, sotva že zočil Salušku se modlící. A také již klečel na kolenou, jako by jimi na věčnou paměť prahové dřevo chtěl prohloubati.

“Spomocník můj a vysvoboditel můj jsi ty! Ne nadarmo hledala tě duše má a ne nadarmo prahla po tobě jako jelen žíznící po vodách!”

Stařík ještě tak klečel ve dveřích a Saluška vzchopivši se před okamžikem, nemohla úžasem ani slova promluviti. Spatřivši však otce za podivným šedivcem, oddychla si volněji,

“Ó já nešel do Pálče nazdařbůh. Já věděl, že tu anděl, kterýž před Hospodinem přednáší modlitby smrtelníků, a proto všech sil jsem napjal, abych se zde octl co nejdříve. Pane Jeronyme i ty anděli světlý, přijměte můj neskonalý dík!”

Starci, jenž zatím již zase byl vstal, hlas vnitřní rozruchou v hrdle nyní selhával a také se kmet všecek chvěl jako by zimnicí.

“Jsem, pane, unaven - sláb - vysílen Kde pak také po více než dvoustoletém životě. O nocleh prosím, zde - zde stála má kolébka!”

“Ložnice mé dcery, starochu!”

Pan Jeronym vzal neobyčejného staříka za ruku.

“Pro Bůh, pane, jsem na prahu do ráje, a ty bys mne chtěl svrhnout nazpět do nejhlubších propastí, kde peklo nejhoroucnější? Promluv za mne slovo, aspoň slovíčko ty anděle dobrý, jsem Štěpán z Pálče!”

“Štěpán z Pálče?”

Saluška uskočila až ku protější stěně, zrovna jako by proti ní zmije zasyčela.

“Pro můj pokoj, pro mé spasení, pro smíření mé i očistu, vždyť jsi ty, anděle světlý, strážnou bytostí mou!”

Stařec sepjal nyní ruce proti dceři Jeronymově jako ku světici.

“Přimluv se u otce za nešťastníka, jehož duši tíží skorem ode dvou set let hrozný těžký hřích! Aspoň ty mi podej ruky, abych nalezl vysvobození, u něhož jsme tak blizounko, od něhož dělí mne už jeden jediný krok. Zde v této jizbici budu obmyt, nade sníh zbělen, spadne ze mne všechna vina. Právě zde, tuto, stála kolébka má, byla ze dřeva dubového…”

Stařík vešel nyní doprostřed prostičké, ale čisťounké komnaty.

“Tys panna čistá, jíž podobné by kraj světa musil pohledati, tvůj otec mistra Jana po Čechách ctitel nejvěrnější, českého jména nejhodnější, jen pod vaší střechou, jen mezi vámi, jen tu, kde jsem uzřel někdy světla Božího poprvé… Jsem unaven, k smrti vysílen, prosím Vás..”

Saluška dlela již po boku otcově na chodbě, našeptávajíc mu: “Nech ho, nech, tatíčku, ať on kdokoliv… Ať si odpočine!”

Pan Jeronym se mlčky obrátil a dcera je sledovala také beze slova.

A sotva že stařec dveře zavřel za sebou, rozlehl se tvrzí, táhlý smutný zpěv, kterým se posluchačům tajívá pod hrudí dech a jehož hlaholům by nejraději unikli a přece nemohou, protože se jim zdá, jako by nohy měly spoutány řetězy…

“Ecce enim in iniquitatibus conceptus sum, et in peccatis concepit me mater mea … audini meo dabis gaudium et laetitiam et exultabunt ossa humiliata … averte faciem tuam a peccatis meis, et omnes iniquitates meas dele…”

Ve tvrzi bylo, jako když kněží přicházejí s kantory a tito začnou s truchlozpěvy ještě na zápraží.

Chasa se z čeledníku na nádvoří ani neodvážila, protože se už smrákalo a nahoře, v kterési jizbici příšerný kajícník prosí Pánaboha i všechny lidi dobré, aby se za něho modlili, nemůže prý umříti, ač život jeho již více než dvoustoletý. Dlouhé umírání pokutou na zemi nejhorší. Martin Čahoun si pamatoval do slova staré jedno kázání, jak přicházejí k lůžku takového nešťastníka všechny hříchy jeho, aby mu učinily poslední výčitky a potom se sním rozloučily.

Už se setmělo a tvrzí do té chvíle zněl dumný zpěv: “et os meum annutntiabit laudem tuam.”

“Ký to tatíčku člověk?”

“Těžko mé dítě věděti. Neměl jsem příliš chuti.”

“Bída duše jeho vyzírala mu každým rysem ze tváří. Neodpudíš ode svého prahu žebráka, neodpudil bys ani nepřítele!”

“Ale tohle nevím, zdali by neposlal o práh dále!”

“A nikdy že jsi ho v životě neviděl?”

“Nikdy, Saluško! Nepamatuji se!”

“Štěpán z Pálče!”

Děvuška se nad tímhle jménem zamyslela.

Panu Jeronymovi pořád určitěji a určitěji vtírala se podobnost téhle tváře s obličejem, jenž se mu kmitával před očima, i když byly uzavřeny dřímotami, a jejž dnes viděl nejzřejměji, tak že mohl spočítati kolik na čele brázd, kolik vlásků v obočí. Však si s ním zítra pohovoří důkladně, dnes nebylo možno, protože chvílemi probleskovalo cos zrakem jeho, tak jako by šílenost. A potom byl tak příliš unaven, opravdu k smrti vysílen, potřeboval oddechu a klidu největší měrou. Jak by byl vůči němu mohl odepříti také prosby Saluščiny! Přimlouvala se tak vřele, s takovou srdečností! I své komnaty nešťastníku postoupila.

Pan Jeronym nemohl jinak. Za celý život opravdu nikoho ode prahu svého neodpudil. A nebylo by radno se člověkem šedivcem činiti počátek.

V.

Na druhý den zůstala v pálečské tvrzi vrata zavřena i o poledni, jako by půlnoc byla. Na dvou baštách byla proti všemu obyčeji rozestavena čeleď, kdo jen ručnice mohl udržeti. Muškety se leskly, jako by z rukou ani nevycházely.

Pan Jeronym byl milovníkem pořádku ve všem. Na baště západní měli i staré jedno dělo, jež zdejší pán zakoupil před lety od královského města Slaného, více pro podívanou než pro potřebu. Martin Čahoun stál u něho s hořícím doutnákem, neustále pohlížeje v tu stranu, kde leží Panenská Tejnice.

Už se setmělo a čeleď se dosud nehýbala. Martin Čahoun dělo obkročil a sedl si na ně. Bolely ho nohy, jež jevily nepoměrnou délku k celé jeho postavě, odtud také jeho přezdívka.

Pan Jeronym, zahaliv se v plášť těsněji, opřel se o meč, chvilkami okem šlehaje po okénku, kde podivný stařík do té chvíle, ale ztichlý, jako by opravdu po tak dlouhé pouti odpočíval a pohroužen byl ve hluboké dřímoty, jimiž se člověk uspí i na věky.

Když mu tam zrána i o poledni donesli pokrm, ani prý hlavy nepozdvihl a také nepoděkoval. V rukou svíral nějaké listiny, jako by z nich nejbedlivěji četl. Saluška se chtěla k němu už dvakráte podívati, ale pan Jeronym jí to nedovolil.

“Chtěl si odpočinouti! Neruš ho tedy! Kdo ví, zdali za ním neštěstí v patách nepřijde! Vždycky se musí cosi mrzutého přihoditi.”

Otec si právě připínal meč, aby se ohlédl tvrzí, zdali vše v pořádku a čeleď na svých místech.

“A potom prý máme svatý pokoj?”

Těžká ocel páně Jeronymova zazvonila o dlaždice k těmto slovům jako výsměšek.

Panoval v Čechách zevnějškem opravdu svatý pokoj, ale co kdo měl, musel na svém jmění takořka seděti, zuby nehty se toho držeti a každým okamžikem býti připraven, že přijde násilník, nasadí mu banditku na prsa, či na čelo a bude od něho požadovati poslední košile. Na selských statcích, zemanských dvorcích a někde i na rytířských tvrzích některých čas neměli pokojné ani jediné noci.

Byla do Uher proti Turkům svolávána ze všech konců nejzlotřilejší sběř, jednotlivé houfce valily se celým královstvím a řádily stokrát hůře, než celá hejna kobylek, když padnou na zelenající se osení.

Předevčírem a včera táhli říšskou silnicí od Loun ku Praze Valoni, ku dnešku byl do Slaného opovězen nový houfec. Zajíždějí prý od silnice na dvě až tři hodiny daleko a běda kam zaměří. Neodolají náběhu jejich ani dosti silné tvrze. V Kadani sedm sousedů hrozně ubili a v Lounech zavraždili čtyři vážené měštěníny. Sedláčka jakéhos, jenž obilí na trh vezl, zastihli za Hořešovicemi ku Třebízi, všechno, i koně mu vzali a na hrušce jedné ho oběsili, ale tenhle ještě šťastným byl. Sotva že od něho odjeli, větev, na které visel, s ním se celá utrhla a on na zem spadnouc, přišel k sobě a obživl.

Na dnešek zčervenala obloha požárovou záplavou na několika místech najednou. A nebylo to dle všeho příliš daleko, protože zcela zřetelně slyšeli temné dunění zvonů kostelních na poplach. Mohlo to být v Tejnici či některé bližší vesnici. A proto ve Velké Pálči dnes od rána tahle hotovost. Pan Jeronym prohodil, že sem živá noha valonská nesmí páchnouti, pokud v ruce bude moci meče udržeti. Aby prý ledajacís poběhlíci si mohli zahrávati s českým rytířem! Kdy tak bývalo? Však jsou tím v Lounech a Kadani sami vinni. Měli před nimi zavříti brány a nepustiti jich, byť se vykazovali nevím koho podpisem. A nechtělo-li by se jim od hradeb, pustiti přes jejich hlavy dvě třu koule, však by jich přešla chuť na drancování.

A co ti královští měšťané, co? Vyšňořeni o slavnostech pod prapory cechovními si vykračovati, v hospodách jeden na druhém každičký vlas přetřásti, po cizotě se opičiti, hádati se, kdo má pravdu v religii, o nýdrlandské módě či francouzských mravech rozumy vykládati… K tomu jste vy páni královští měšťané! Po otcích domy dědíte, synům odkazujete, ale málo který z vás co jiného, trochu té někdejší zmužilosti, trochu toho starého udatenství, trochu té bývalé cti… Kde pak vy?

Meč páně Jeronymův zvonil prudčeji a prudčeji, nevím, jestli by panský či měštěnínský kordík těmhle nárazům odolal.

“A potom není divu, že na ně dost takového Valona, který v královském městě, kde tolik tisíc duší, tolik zmatků a příkoří natropí. Hoj Martine, doutnák vzhůru! Chaso pozor!”

Na nedalekém návrší zdvihly se náhle kotouče prachu, tak jako by kornetou jezdců způsobeny! Ale okamžitě se zase ztratily…

Mohla býti tak druhá hodina po západu slunce, když znova rozlila se tmavým nebem krvavá záře a vyšlehly ohnivé sloupy z vyschlých doškových střech. Návrší kolem tvrze osvětlena jako za bílého dne. Za malou chvilku sjíždělo se k dědince svahem asi ku stu jezdců za strašlivého lomození.

“Pozor! Muškety k lícím! Doutnák na pánev!”

Požárovou záplavou zaleskl se meč páně Jeronymův jako ocel v ruce Cherubína, střežícího vchod do ráje.

“Ať dobře míříte a nechybte ani jednoho!”

Na tvrzi zahoukly výstřely, jako by byla zdejší čeleď den co den cvičila, koně zaržáli, proklínání jezdců na okamžik utichlo a když se dým rozplynul, bodali Valovi své koně vší silou ostruhami, aby se dostali co nejdříve z dostřelu.

“Ještě jednou, chaso!”

A sotva pan Jeronym dořekl, znova rány zahoukly, až se všechno ve tvrzi otřáslo.

“Jdu pane, jdu, na pravici mne posaď… Dies irae, dies illa… teste David cum Sibylla Liber scriptus proferetur, unde mundus judicetur - Smiluj se nade mnou Pane Bože můj…”

Po těhlech výkřicích, jež se rozlehly srdcelomným zaúpěním z okénka, jež vedlo do jizbice, v níž odpočíval stařec návštěvník, dopadlo cos na zápraží, tak jakoby tělo lidské.

Pan Jeronym se zachvěl, jako by kolem uší svištěly mu koule z Valonských bambitek a jedna z nich se mu do hrudi zarývala. Prudkým krokem seběhl z bašty a Saluška již také pospíchala otci vstříc. Zděšením ani promluviti nemohla.

Podivný host ležel na zápraží se zlomeným vazem.

“Lépe, mnohem lépe nešťastníku takhle, než se s hroznou mukou vléci ještě dále životem!”

“Slyšel jsi ho, tatíčku?”

“Houkání z našich mušket bylo mu troubením andělů ku poslednímu soudu. Chtěl býti vší silou po pravici!”

“Aby se mu toho jednou dostalo!”

Za chvilku odnášeli dva čeledínové ubožáka do přízemí nizounké komůrky, kde si ze zdejší chasy každý vždycky odpočinul naposled.

“Tam ty necháme zatím tak do rána!”

Pan Jeronym ukázal mečem na tvrz do ouvozu, odkud před okamžikem asi pět lupičských duší zlý duch odnášel do pekelných říší svých. Čeleď pálečská mířila znamenitě. Ne nadarmo se tu cvičili i za nejhlubšího pokoje.

Tu chvíli klečeli ve vesnici pode tvrzí pod každičkou střechou majíce ruce sepjaty a modlíce se k Pánubohu za šťastné odvrácení nepřítele i za pana Jeronym, aby mu i jeho dceři na věky dlouhé měrou nejhojnější požehnal. Spoléhali úplně, že pokud pán zdejší živ, jsou jisti životem i statky, a také se zdálo, jako by se všechny doškové střechy ku tvrzi tulily po zvyku kuřátek ke kvočně.

Ale ani ve tvrzi, ani v dědině nikdo celou dnešní noc ani oka nezamhouřil. Ve vesnici proto, že v dáli obzor každou chvíli rděl se krvavěji a ve tvrzi, že v klenutém přízemku ležel sestydlý kmet, jehož úst na vlastní uši slyšeli, jak mnohá léta na jeho bedrech spočívají a že se Štěpánem s Pálče jmenuje.

Saluška se od otce nehnula ani na okamžik. Pomyšlením na poslední slova starcova vždy se zachvěla, jako by jí byl až do kostí projel studený vítr prosincový, jejž na Pálči, jak se říká, z první ruky mívají, protože se letem od vrchů pokaždé na několik chvílí na zdejších střechách usadí a všecko všudy, i nejmenší skulinu projezdí.

VI.

Na těchto místech, kde nešťastník vrhl se oknem na zápraží, nalezl pan Jeronym svazeček nějakých listin. Byly zavinuty červeným hedvábím na kolikero a ze dvou stran bělela se stužka, z čehož možno souditi, že ubožák závitek nosíval na holém těle, maje jej kolem hrdla zavěšený.

Pan Jeronym ostýchal se zprvu svazečku dotknouti. Bývali za tehdejších časů pověrčivými mnohem učenější lidé, než zdejší pán. Co by to také mohlo býti, než nějaký prostředek “spolehlivý” proti kouzlům a čarám, proti nepřátelským mocnostem zemským, podzemským i nadzemským? A takových věcí moudřeji se nedotýkati, nejlépe hoditi je do ohně či zakopati hluboko do země pod okap.

“Slyšíš-li Martine? Ulož tohle k nebožtíkovi! Co s takovým dědictvím?”

Však ani čeledínovi samotnému se nějak nechtělo, aby se sehnul pro závitku. Stalo se už nejednou, že dotkl-li se kdo čeho podobného, dostal do rukou suché lámání, až mu i ruka slábla, usychala, až uschla dočista. Ale vztáhl levici po téhle pozůstalosti přece, aby se neřeklo, že je bázlivec. On, starý Martin a bázlivec!

“Je tu nějaké říkání, řádka po řádce!” prohodil čeledín blíže ke svazečku přihlédnuv. “A kolik listů! A kterak hezky psaných!”

Martin Čahoun balíček rozvazoval, ale opatrně, jedva se prsty toho dotýkaje.

“Ukaž přec!”

Pan Jeronym sáhl po prvním listě, na němž pevnými tahy dosti ozdobným písmem bylo napsáno: “Závěť Štěpána z Pálče, zrádce!”

“Nepochopitelná věc! Dej sem to všecko zpět!”

Čeledín se na pána podíval nějak nedůvěřivě. Jaktěživ si pan Jeronym kouzly a čarami nepomáhal, a tentokráte by snad chtěl? Nebožtík, jemuž tyto listy patřily, dle všeho asi mnoho věděl, proto také byl tak stár a chtěl by si zdejší pán život také na mnohý čas prodloužiti? Kdož by si nepřál, aby smrt přiblížila se jak možno nejpozději? I on Martin Čahoun by ji, jen kdyby mohl, zaklel až na konec světa a přece život jeho neznal přerozličných světských radostí už pro tu přezdívku. Ani oženiti se nemohl. Jednou měl ku svatbě tak blizounko, ale nevěsta si jej důkladně prohlédla, znaleckým okem změřila a do očí bláznů bláznovitých mu nadala.

Pan Jeronym si zašel nahoru do své světnice, nejdříve list za listem zběžně prohlédl, potom všecky srovnal, usedl do lenošky, hlavu si opřel o levou ruku a začal čísti od počátku řádku za řádkou, ani jediného slova nevynechávaje, jak následuje:

“Testament tento napsal jsem, vrátiv se nazpět do vlasti z Kostnice. Na smrtelné posteli jsem všecko ještě pročetl, tu a tam ledacos opravil, nejednu větu připojil, některou zas přeškrtl, podpisem svědků hodnověrných opatřil a mému bratru, synu jeho, vnuku jeho a synu tohoto zanechal, aby poslední vůli mou vykonal, jak budou moci nejsvědomitěji.

Zhřešil jsem, zradiv krev spravedlivou. I tuším, že ve věčnosti nepoznám, co to pokoj, klid a smír. Mé bydlo po smrti bude, kde nápis: TRÝZEŇ JIDÁŠŮ VŠECH VĚKŮ, VŠECH STAVŮ A VŠECH NÁRODŮ. Ale možno-li spravedlnost nepodplatitelnou čímsi obměkčiti, prosím pro Boha milosrdného, pro syna jeho jednorozeného, pro Ducha posvětitele, pro Matku Boží, Jana Křtitele, pro sv. apoštoly Petra i Pavla a všechny svaté, bratra mého milého: ať syny svého dá na učení, kteréž jest písmem svatých vykládání, všech mých tezí i propozicí i argumentací zkoumání nejpřísnější, jež nezná ohledů a stranictví. Ať syn ten po bedlivém pročítání lež od pravdy liší jako oheň od vody. Najde-li lež, ať ji do všech končin světa rozhlásí, ať ji mistrům všech učení, co jich na světě, předloží a potom ať navštíví za mne svaté město Jerusalem s Nazaretem i Betlémem, ať za mne i pro pokoj hříšné duše mé tuhé pokání vykoná u prahů apoštolských.Najde-li však pravdu, ať tohle české království kříž na kříž proputuje, všude ve městech královských, věnných i ostatních, po vesnicích, zámcích a tvrzích jméno mé očišťuje, každému pravdu pravdivou vykládá, každého poučuje, ať chudý, ať bohatý, ať učený, ať neučený, byť byl i jen pouhý sedláček… Vyžadovala by toho rodu našeho pověst dobrá a jméno až do mne poctivé. Já již pak sám nevím, zmotán jsa a v sobě rozdělen, kde pravda či lež, kde ctnost či hřích, kde láska či závist, kde modlitba a kde proklínání. Tak jestli kolotáním světa tohoto ochuzena i ve psí přidělena nebohá duše má. A k tomu ke všemu chtěla to ruka psáti: A k tomu všemu dej mu Pánbůh náš milý požehnání a své milosti, ale ústa má nehodna o požehnání pro někoho prositi a ruka má nehodna milost Boží někomu, by i jen na papíře bylo, odkazovati.”

Zuto Štěpánova závěť přestávala. Ke konci byla přitištěna i pečeť, ale černá a nerozeznatelná, podpisy svědků taktéž nečitelné, že se zdálo, jako by ani péra nikdy byli v rukou neměli.

Na prvním listě přišitém k téhle neobyčejné vůli poslední toto četl pan Jeronym, ničeho si kolem sebe nevšímaje a hlavy ani nepozdvihnuv.

“Hledal jsem v tezích, propozicích i argumentacích strýcových, až mi oči zčervenaly a všechny sloupce ve tmavou hmotu přede mnou splývaly, o hlavu pokoušela se zprvu závrať jen chvilkami, později pokaždé, kdykoliv jsem papíry vzal do ruky, já pročetl sumu Tomáše Akvinského, jakožto měřítko pravdy a lži, probral jsem akta kostnického koncilu den za dnem, řeč po řeči, nad jednotlivými výpověďmi proseděl mnohdy kolik hodin, nedaly mi pokoje, ani když jsem ulehl…”

Náhle všechny zprávy synovce Štěpánova končily, bylo znáti, že ruka přestala psáti, jako by nad samým papírem mečem byla uťata, kolem jevily se dosud vybledlé skvrny inkoustové, jak asi péro prudce zaskřípalo. Potom začínalo písmo ruky jiné, zběhlejší i dovednější, o čemž svědčily umělé iniciálky vždy v čele jednotlivých odstavců.

“V díle strýcově pokračoval sestřenec, jenž nabyl vědomostí na učení bolognském, florentinském i Padově, jenž výkladem písem svatých v samém Římě se učil a puzen vědychtivostí, putoval až do Paříže, aby od mistrů slavných naučil se řešiti otázky, z nichž synu bratra Štěpánova rozum se popletl nadobro… Když z traktátů Janových a hned druhou z propozicí a argumentací Štěpánových hádali, um svůj zkoušeli, ku pomoci hrozné knihy brali, až prohlásily za pravdivé teze Štěpánovy. Já tenkrát si zavýskl, prsty u rukou zalouskl a jak jsem jen mohl nejrychleji, spěchal jsem do vlasti, abych všude pravdu zvěstoval. A ne bez obtíží velikých dostal jsem se do svého domova. Ale sotva, že v prvním městě začal jsem vykládati, kdo měl pravdu, zdali Štěpán či mistr Jan, vzkřikli na mě hlasem velikým: ejhle antikrist! Zadupali nohama i sápali se po mně, že jsem jedva životem unikl. A kdekoliv jsem chtěl činiti výklady své a hlásati lidu výsledky bádání mnohaletého a neúmorného zkoumání, všude vedlo se mi tak. I pomyslil jsem nejednou: Už pane bratře děda mého, sotva dojdeš pokoje, nechtějí mne nikde slyšeti a jméno tvé v paměti prokleté… Až tu kdysi muže prastarého jsem viděl, jenž mne vyslechl pozorně, jako by o samu jeho stať se jednalo. On jediný, co jsem jich kde slyšel, mistra Štěpána litoval, že ho tak daleko zavedlo záští jedovaté, i zdálo se, jako by za mlada také byl vědomostí sál do sebe z pramenů křišťálových, protože měl řeč vybroušenou, každou větu uhlazenou, hovor propletený sentencemi ze starých i nových knih, z křesťanských i pohanských, římských i řeckých, Aristotela, Sokrata, Demosthena, Livia, Cicerona, Vergilia, Horacia, Origena, Tertulliana, Lactancia…. Po šatě by takového repertoria hrozného v šedivé hlavě jeho nikdo byl nehledal, ano po prvním slově, teprve proudem rozmluvy. Jsou lidé na světě do dneška, kteří hrozný rozum svůj ukrývají a nevykládají před každým, jako kramář zboží své na prodej a k obdivu učenosti své… A prastarý ten muž žil o samotě, jako někdy Jan Křtitel, živil se kořínky a medem lesním a od let čtyřiceti neměl v ústech ničeho jiného i rtů neovlažil leč vodou pramenitou. Tohle jediné bych věděl, co by pomoci mohlo duši jeho a očistiti ji. Až na těch místech, kde se narodil, vykvete růže živá, kteréž větry palčivé neovály, a nade růží tou rozklene korunu mocnou strom, jemuž široko daleko rovno nebylo a nebude, pod jeho stíny ctnosti rozpučí, z nichž každá perlo drahocennou, až ta růže rozvine se nejsvůdněji, potom možno, čeho dosáhnout chceš. Ale očistě klesne za oběť všechen její květ do lístečku nejposlednějšího. A když jsem tenkrát do Pálče dorazil, byl tam jen samý babí hněv, o růži ani pohádky… Rod náš již vymírá, naživu jen bratra mého syn. Nedokázal-li jsem ničeho já, který jsem na knihách vstával, na knihy lehal, mezi knihami rostl, knihami se živil, nevím, co dokáže on. Dej mu, Pane Bože vytrvalosti, síly i umění!”

List následující byl prázdný, teprve na třetí stránce ruka již opět jiná pokračovala. Ale tahle byla neumělá, každá řádka šla jiným směrem, písmena veliká střídala se s maličkými, sotva čitelnými… Panu Jeronymovi se ruce třásly, přecházel ho zrak, kalil se mu, ale nedalo mu to a nedalo, aby nedočetl.

“Co uložil hlavu svou k odpočinku můj strýc, uplynulo mnoho let. Z rodu Štěpána z Pálče, stál jsem tu já sám, já jediný, chudý jako žebrák, s odkazem, na němž lpěla kletba, v ruce s několika lístečky, a nichž byly zaznamenány veškeré neúspěchy mých předchůdců, za bdění i dřímot s podobou předka mého před očima, jak proti mně ruce vyschlé spíná, abych pomohl, protože nepomohu-li já, už nikdo mu nepomůže, jak mi rány ukazuje, kde ho všude hadi uštkávají, kde mu vlkodlak srdce rozdírá… Nedokážu-li toho, že budu trpěti s ním, proklíná mne, zatracuje, vchází ve mne, vzpírám se, bráním rukama nohama, zuby nehty, volám o pomoc, jsem sám, v kraji pustém, nikde človíčka, nikde vesničky, jen vlci vyjí, jen sovy houkají, hlava se mi točí, oči mne pálí, nohy pode mnou klesají… Jsem nešťastný mistr sám… Nade mnou větry hučí, kolem vlny se víří, chci mezi ně a nemohu, jsem sláb, tuze sláb…”

Pan Jeronym se nemůže a nemůže od čtení odtrhnouti, tak jako by ho cos železem k těmhle listům bylo přikovalo.

“Na Velkém Pálči žije muž, kterémuž se v kraji slánském co do cti nikdo nevyrovná. Pochází z rodu starého. Erb polem čtverým rozdělen, se dvěma hady pod korunkami, jeden stříbrný a druhý zlatý přes kříž se točí, nad helmou ocas paví červenou a modrou barvou opět na čtvero rozdělený, uprostřed něhož tolikéž dva hadi dva na kříži jako na štítě.”

Tato slova psána rukou pevnou, ačkoli nikoliv písmem ozdobným. Písař dle jednotlivých tahů byl tentýž, jediné, že jeho mysl se již uspokojila, oko že vidělo jasně před sebe a ruka že pérem jistě uměla vládnouti.

“A dcera jeho podobna růži, když rozvita nejsvůdněji. Tam musím doraziti, kdybych si měl nohy rozedříti, plíce vydýchati, kdybych celé noci spáti neměl, celé dni si ani neodpočinul… Pokud ji starý nevdá, protože hlásí se prý ženichů ze všech stran, jeden až do Turek si ji šel dobývat, mohl by se snadno vrátit s ostruhami zlatými, se řetězem kolem krku jako klanečník, se zvučným predikátem… Ó kdybych já mohl mistru Štěpánu hledati očisty na bojištích, s mečem v ruce, na bujném oři, vůči půlměsíci… Už bys byl svobodný, usmířený, ale v knihách mezi tezemi, argumentacemi a propozicemi… Kdepak v knihách! A čekati až na Velkém Pálči růže se rozvine, až tam ctnostmi rozpučí, z nichž každá perlou drahocennou. Jak snadno jsem mohl zajíti. Byl jsem u bran pekelných tak blizounko… Přiletím tam jako pták, jenž nese neštěstí, usadím se tam jako netvor, kterýž očima příšerně svítícími všechno kolem sebe na smrt uřkne, kterýž dechem svým všecko kolem sebe otravuje, jenž nezná smilování… A budu se brániti všemi silami, kdyby mne vpustiti nechtěli, nedám a nedám se odbýti, až se octnu v těch místech, kde sála Štěpánova kolébka, abych uviděl dceru jeho se modlící… Život časný vždycky stojí za život věčný, co mi potom, že jim přinesu smrt… Budu zachráněn já i on, vytržen z muk pekelných vejdu do lůna Abrahamova, mám mnohem více než padesátku… A tak ve jménu Páně na cestu poslední!”

Pan Jeronym už hezkou chvíli dočetl, ale zraky jeho ještě tkvěly neustále na tomto odstavci, jehož každičké slovo bylo ostřejší než nejlepší damascenka a zabodalo se hlouběji pod jeho hruď než kalená kopí spahiů tureckých. Proto že i on vídal tedy tu tvář se zapadlýma očima, se znakem pekelné závisti na čele, na rtech s hadím sykotem za posledních dob častěji a častěji, určitěji a určitěji? Proto že se jí nemohl ani on vyhnouti nikde, ať si vyšel kamkoliv, ať začal práci jakoukoliv?

Od něho že tedy chtěla takovéhle oběti.

Na nádvoří přivlekli čtyři jezdce s prsama prostřelenýma. Koně zatím nechali v úvoze. Kordy s banditkami nebožtíkům vzali, ale jiného se nedotkli, ač by u každého byli několik dobrých tolarů nalezli. Zbraň prý pověsí ve zdejší tvrzi na památku, jak se tu někdy ubránili lupičským cizincům, jichž se bála i bohatá města královská otevírajíce brány před nimi dokořán a u nichž se bázlivci vykupovali velikým penízem. Takového pronároda tu ještě neviděli, proto si na nich prohlíželi každý šev i každý záhyb. Strach šel z nich i nyní, výrazy obličejů svědčily, že tihle nevázanci ani dítek v matčině životě nešetřili. A přicházeli se na ně dívat z celé vsi. Ženy ruce spínaly a matky dítkám vyprávěly, že tak čerti v pekle vypadají.

Pan Jeronym však jako by neslyšel.

Zraky jeho dosud tkvěly v rozevřených papírech na slovech: “Ale očistě klesne za oběť všechen její květ do nejposlednějšího kvítečku.” Jednotlivá písmena rostla mu před očima v obrovských rozměrech a zdálo se, jako by ruka tajemná znova a znova je psala většími a většími obrysy…

Zdejší pán ani nevěděl, že těsně u něho dlí Saluška, že bílá ručka její rovná mu vlasy ve skráních, z čela jeho chmury rozhání a že mu asi potřetí cosi povídá.

“Staří naši předkové trpívali hrozně… Kolika otcům a kolika matkám dítě jediné, miláčka nejdražšího, německá střela urvala, německá ocel zhubila, německá faleš zkazila? Jen co já vím a co já slyšel! O kolik synů dobrých rodiče staré připravila kdy zrada jidášská? Rodný bratr nešetřil toho, jenž jedno mléko s ním do sele sál… Bratr bratru oči vylupoval, bratr bratra na jatka honil, jeden v krvi druhého se brodil. A šedivý tatík dokonával, ustarané matce srdce věrné dobušívalo, ale zhasínajícím zrakům obou svítila vstříc naděje, že bude lépe, byť i nade hroby jejich. Nyní ukaž Jeronyme, co sneseš a co vydržíš, nyní, kdy neštěstí rukou ledovou ti k srdci sáhá!”

“Všecko, tatíčku drahý, s tebou ponesu!”

Pan Jeronym ještě neslyšel.

Závěť Štěpána z Pálče

Kapitola 2

“Tohle horší by mohla býti zkouška, než zlatých ostruh si dobývati na tureckých bojištích, než ve vražedné vřavě s nepřítelem se utkati. Člověk nevidí, neslyší, krev všecka kypí, síla roste sama, bitec by samé Moraně vrazil meč do žeber. Ale zde ty dlouhé, nepřečkatelné dni a s myšlenkou jako upír neustále ve hlavě…”

“Vždyť budu s tebou tatíčku můj, já tvá Saluška! Tvé řeči nerozumím. Mluvíš o neštěstí, jako by drahá hlava tvá postonávala. Byl jsi celou noc vzhůru, co by pak řekli Jeronymu Hrobčickému?”

“Odpočinku je ti třeba. Nemůže ti ani jinak býti po takové noci. Mně samotné je nevolno, také jsem ani oka nezamhouřila.”

“Tobě, Saluško, že nevolno už nyní, tak brzy?”

“Z nevyspání tatíčku!”

“Z těchto lístků! Z těchto hrozných řádek!”

Pan Jeronym se uchopil za hlavu oběma rukama.

“Zahoď to, spal, našli to u toho šílence…”

Saluška sáhla prudce po papírech, odběhla, jako by křídla měla, hodila je do ohně a již opět k otci se tulila.

Pan Jeronym si setřel z čela pot, oddechl si volněji, podíval se na dceru, jak se k němu vine s jak vřelou přítulností a prohodil již obvyklým hlasem: “Máš pravdu, Saluško! Zapomínám, že mládí hezky dávno už odletělo. Ale někdy za sebe člověk ani nemůže. Mé přítomnosti za dnešní noci mezi čeledí bylo nejvýše třeba. Musím se podívat dolů. Bude nám třeba opatrnosti i dnes! Bůh sám ví, jak dlouho tahle zvěř lotrovská naším krajem bude se trousiti. Však uslyšíme co nevidět, jak kde zlého natropili.”

Saluška neměla ani tušení, jak těžce se otec přemohl a co ho to síly stálo, než se takhle ovládati dovedl.

VII.

Císařské zbraně na uherských bojištích vlhly, krvavěla, ani neosychaly, někdy na ocel již otupělou prorazil sice paprsek štěstí, tu a tam zavlál na hradbách černožlutý praporec, rozestřel tmavolesklé perutě své orel dvojhlavý, ale jen tak, jako by se chtěl podívat do rodných končin daleko a zdali tam kdy doletí. Půlměsíc se dral výš a výš, dál a dál. Už viděli srpovitý útvar jeho i na nivách moravských a bylo vždycky září, jež se kolem něho rozlévala, všecko od obzoru po obzor červeno.

Císařským vojskem plížíval se přečasto příšerný stín, o němž všude věděli a pokaždé věcí nedobrých tušili. Za dne měníval se v kolikabarevnou podobu, zezelenal hněvem, zežloutl závistí, zmodral pomstychtivostí, zčervenal jízlivou radostí a konečně vždy zčernal - zradou.

Habsburský orel prosekám a rozestřílen i probodám ležel opětně na bojišti jagerském, jako by nebylo již v něm stopy živůtku, peruti svislé, zobák zaražený do půdy zvlhlé křesťanskou krví jako by deštěm kolikadenním, spáry otupělé, zrak přimhouřený a tmavá péra nějak zrezavělá. Smutné podívání.

Ale ještě tu letí řady jezdců, jako by ze země otevřené byli vyjeli. Půda se pod nimi třese, ocel v pravicích se jim jen svítí a nade hlavami jejich na praporci červeném lev bílý také ke skoku uchystán. Je to český jezdecký pluk. Stál drahně času na vykázaném místě, vojínové měli meče taseny, koně netrpělivě frkali, nedočkavě kopyty zemi hrabali a praporec se sněhobílým lvem plnou šíří rozestřen. Rozkaz: “Kupředu!” nepřicházel do té chvíle. Potom poručil plukovník troubiti sám.

Tak se zdá, jako bychom v řadě první dva obličeje velmi dobře znali. Kupodivu, i v takové dálce a tak nenadále známá tvář. Ale čela stažena, usedly na nich jezdcům nedobrozvěstné chmury, pěsti jilce svírají jako by tvrdý kov rozdrobiti chtěly, koně řehotají k ohluchnutí, protože cítí ostruhy svých pánů prudčeji a prudčeji. Nikdo ani slova nemluví, jen trubky jezdecké třepetají silněji a silněji.

Habsburský orel se náhle probouzí, hlavu kleslou zdvihá, zraky matné otevírá, i křídly jako by chtěl těmhle jezdcům dát znamení. Zobákem proráží radostný skřek. Starý, staletý pták by se tak rád vznesl k oblakům, těmhle jezdcům nade hlavy, bílému lvu za soudruha… Kdo pak v nouzi dobrým nebývá!

Plukovníku kmitá se kolem těsně sevřených rtů nezvyklý úsměv. Už dvakráte pootevřely, chtěly cos pověděti, ale pokaždé zase jako by zámkem se uzamykaly.

“Jedeme marně, brachu!”

Plukovníkův soudruh se k němu blíže s těmihle slovy nachýlil.

“Jedeme si pro smrt! Rozumíš a slyšíš-li, Albrechte?”

Plukovník jen oře bodl ostřeji.

“Což já? Ale ty, pamatuj, že tě v milé vlasti čeká nevěsta, mne živá duše ne… Snad ještě budou rádi, až uslyší, že jsem proti Turkům ve vojnách zahynul, už také kvůli mé závěti. Ještě se tak rádi za mou duši pomodlí. A na tebe vzpomíná Saluška.”

Plukovník, pan Albrecht Pětipeský, nyní na přítele Poplužského pohlédl a opět se pousmál.

“Pravdu Jene, díš! A proto kupředu pro slávu českého jména!”

“A pro Salušku!”

Trubky zazněly, jak uměly nejpronikavěji, poznámku pana Poplužského přehlušily úplně, ani plukovník ji neslyšel a řady jezdecké se jen krajem kmitaly. Pan Albrecht a jeho soudruzi slyšeli již zcela určitě hrozný řev: “Allah il Allah!” Podobal se tento ryk, jako když na poušti všichni dravci do jednoho spustí každý podle svého způsobu, že v poutníku sráží se všecka krev.

Jezdcům se tváře červenaly, koně ržáli, jako by se už ani nemohli dočkati, až se srazí s roji mohamedánskými, nebylo ani potřeba, aby je ostruhami popoháněli, ocel řinčela, jako by se už meče křížily.

Český pluk přihnal se na Turky prudčeji, než jarní bouře chodívá. Z koní se kouřilo, jako když se mlhy valí oudolinami.

Panu Albrechtovi se leskly oči, jako by o svatbě k Salušce nevěstě se nahýbal a našeptával jí cos o ráji manželského života. Česká vojska divy udatenství činívala a bývala jich nejednou hrstka, lehounce ke spočítání, potůček proti moři, porostlina proti tmavému lesu… A přece vítězili slavně a z válek se vraceli bohatýři. Nejhezčí děvušky jim věnce podávaly, popěvky až milo je nazpět vítávaly a otcové s matičkami synům chrabrým žehnávali. Zlatá slova mluvíval přece jen ten pan Jeronym!

Dva turecké pluky se již před nimi kotouči prachu rozprášily, ani ostří mečů jejich nezkusivše.

“Za českou slávu, braši, za vlastní svou čest… Dále! Kupředu!”

“Za Salušku, Albrechte, pro nevěstu!”

Poplužský pořád po boku plukovníkově.

“Meče mezi zuby! Do pravic pistole!”

Turecké řady houstnou, rozvinují se půlkruhem, janičářské kotle víří temněji a temněji, v pozadí vlaje větrem zelená korouhev na znamení, že tu sám hrozný Mohamed, postrach křesťanů, bič uherské země, rodu Habsburského strašlivý nepřítel a proroka bradatého nejvášnivější stoupenec.

“Ve jménu Božím - svatý Václave!”

“Ty jsi dědic české země, rozvzpomeň se na své plémě, nedej zahynouti nám i budoucím…”

Trubky umlkly a tahle píseň pro okamžik Turky překvapila nepoměrně více, než kdyby jim byl nad hlavami zasvištěl celý lijavec koulí. Tisíc hrdel rozepělo se tak z nejplnějších duší po starodávném zvyku a teprve potom do Bisurmanů střelné rány zahoukaly k pozdravení a nastala práce mečům.

Česká ocel ryla do Turčínů hrozné rýhy, že tak hlubokých brázd nevyorá žádný pluh. Nepřátelské damascenky učiněná pírka proti těžké zbrani rejtarů páně Albrechtových a nepřátelská dřevce drtila jako žitná stébla, když do nich kosa zajede.

“Věřící že couvají, vojsko mé před psy?”

Sultán Mohamed zasyčel sykotem baziliščím.

“Bičujte je! Janičáři!”

Ale mohli janičáři zástupy ve zmatek uvedené bíti bičíky nevím jakými, nebyli by jich byli zadrželi.

Sultán Mohamed zezelenal jako prorokova korouhev nad jeho stanem, paša jenž padišaha jal se varovati, aby prý chránil předrahý život svůj, skácel se k zemi s hlavou vejpůl a Mohamed zařval šakalím hlasem: “Koně…. Koně!”

Ale nebylo tu nikoho, kdo by byl slyšel rozkazu sultánova a pospíšil přání jeho vyplniti.

Už duněly k ústupu i bubny janičářské. Bunčuk za bunčukem kácely se k zemi a koňská kopyta drtila podkovami na sta zlatých půlměsíců.

Sultánovi na rtech bílá pěna vystoupila a jako zběsilec sekal kolem šavlicí do každého, kdo se k němu přiblížil. Před ním už jen úzká hradba janičářských těl, už viděl i na daurských helmicích i chocholy, už na něho mířil ohonem i stříbrný lev a do očí mu ocel nepřátelská svitem k oslepnutí zarážela.

Z tisíce českých jezdců však také zbyla jenom hrstka. Mezi nejodvážnějšími neustále ještě plukovník se svým soudruhem Poplužským, jako by ořové jejich řetězy k sobě byli přikováni. Přilbice již prohýbány, krunýře pohmožděny, otvory krev se prýští, na chocholech péra pocuchána, přesekána, ale v pažích co chvíli větší síla.

Co by tak řek tomuhle dnešnímu dni pan Jeronym?

“Nic platno brachu! Já již zůstanu, ale ty se spas!”

Pan Albrecht jako by však neslyšel.

“Pro Salušku se spas a život svůj jí zachovej. Pro Bůh, pro svatý Václav, pane Albrechte, jsme obklíčeni, zde se ještě můžeš prosekati!”

Plukovník seče, jako když blesky bijou, a ještě neslyší.

“Pro nevěstu, kteráž se tě nemůže dočkati a kterou jsem i já míval tak rád…”

“Buď se prosekáme nebo zhyneme. Divná by to po útěku svatba byla…”

Panu Albrechtovi nezbylo času, aby byl dopověděl; Turčín jako hora v cestu se mu postavil. Vedle něho na zlacené žerdi větrem se házelo kolik koňských ohonů. Bujný Arab pod ním se rozehnal ke skoku sáhovému. Ale touže chvíli obrovský paša rozťat ve dví a pak Albrecht již před samým stanem sultánovým. Chochol jeho ještě několik okamžiků vzhůru poletuje, ale potom rázem mizí mezi pestrobarevnými turbany, Poplužský vedle něho pod koně padá a jeden druhému ještě ruku tiskne.

A za půl hodiny již všude kolem ticho. Padlým rekům Turci hlavy odsekali, nabodali je na tyče a za ryku vítězného nesli je do nedalekého Jagru, aby je po hradbách a věžích vztyčili.. Jen jeden ze všech ještě dýchal a toho přivlekli před samého sultána. Ale nebyl ubožák k poznání, ve tvářích samá usedlá krev, přilbice kopytem koňským rozšlápnuta, meč v kolikeré kusy rozlomen, krunýř zrýhován jakoby stuhami…

“Daruji ti život ďaurský pse, budeš mým otrokem a každému na mém dvoře budeš o dnešní seči vyprávěti.”

Křesťanu se vydral z hrudi hluboký vzdech, ale nepromluvil ani jediného slova. Bezpochyby že nemohl.

A než se ubožák nadál, už mu kovali na nohou a rukou těžké řetězy, a než se kolem rozhlédl, už byl upoután ku třmeni bělouše, určeného pro sultána. A musil nešťastník po čtyřech, aby se mohl vzpřímiti ani pomyšlení.

Mohamed chtěl slaviti vítězný vjezd do Jagru a ďaur, upoutanec, vlekoucí se po straně jeho zemí po čtyřech a kříž na kříž řetězy svázaný, byl podle zvyku jeho vítězství nejvýraznějším dokladem.

Nebožák pořád, jako by řeč byl ztratil, ani hlasitě si neposteskl. Beztoho smrt brzká vysvobodí ho.

Aby byl viděl pan Jeronym, jak dovedl trpět Jan Poplužský z Poplužan! Zdaž by byl nejednoho svého výroku neodvolal! Českému jménu čest dobývali vždycky těžce, všecko si perně zasloužiti musili, lehce nepřišli nikdy k ničemu, a když ji získali, potom tu čest draze vydobytou, těžce vyzískanou lidé s ďábelskou duší pohazovali kolem, až začala rezavěti…

Na bojišti, kde ležel celý český pluk, ztišilo se už všecko, jen jagerské zvony až sem dorážely kvílivým hlaholem, protože je Turci z trámů strhovali, kladivy rozbíjeli a kusy dolů z věží shazovali. Nad padlými reky snášela se pořád a užším kruhem tmavá hejna krahulíků, krkavců a ostřížů.

Habsburský orel opodál sestydlý, beze stopy života.

Pan Albrecht Pětipeský nejvýše na hromadě mrtvol, zespoda koně se vyprostil a již jen kleče na vše strany přetínal turecké životy. Tenhle poslední zápas jeho byl nejhroznější, ještě zaťaty obě ruce křečovitě, ještě rty těsně sevřeny, jako by zuby chtěly skřípati, přilbice zohýbána jako tenounký plíšek, na pancíři koňských podkov znáti k nespočtení.

A přece všecko toto udatenství psala ruka do písku, jejž vítr rozvál ku čtyřem stranám světa. Ani zdání o uznání, natož o vděčnosti. Nové a nové berně, nové a nové oběti a což po všech kostelích modliteb! Zvonili tenkrát všude proti Turkům jako proti mračnům, když v nich saminký led.

VIII.

Od těch dob, co pochovali v Pálči u dveří chrámových podle prahu posledního potomka z rodu Štěpánova, bylo ve zdejší tvrzi každým týdnem smutněji a smutněji, zrovna tak jako po Čechách, kde všude také zahosťovalo se příšernější a příšernější ticho, jež přerušil toliko cinkot panských pohárů, z nichž si velmožové připíjeli s každým světoběžníkem, jen měl-li erb, řadu předků a byl-li hodně z daleka. Někdy proletěla také večerním klidem pod doškovými střechami píseň deroucí se tak z nejvnitřnějších útrob usoužených duší, ale zřídka. Když vzduch těžší a těžší, obtížno i dýchání, natoť zpívání.

Panu Jeronymovi kmitala se přede zraky mimo postavu Štěpánovu ještě tvář jeho vysvoboditele a nemohl-li se zbýti prvnější, téhle teprve ne

Příbuzní, jež přijížděli občas podívat se na strýce, opouštívali Páleč hlavou podivně kývajíce. Pan Jeronym jich jedva přivítal, kolik otázek jich přeslechl, a když odjížděli, sotva jim dal s Pánembohem. Nemohla svésti s otcem ničeho ani Saluška.

“A nebude tu šťastného a pokojného života nikdy - nikdy mé milé dítě!”

“A proč by, tatíčku, nebylo?”

Saluška měla na mysli tu chvíli pana Albrechta Pětipeského. Ještě o nešťastné bitvě kerestešské neměli po českých zámcích a tvrzích ani tušení.

“Je tu zaklet každý kámen…”

“Pro Bůh milosrdný, tatíčku!”

Saluška se zděsila myšlenky, jež náhle jí k bílému čelu zase od Němec přiletěla.

“Víš dobře čí tu kolébka. A kde vylíhla se zmije nejjedovatější, kde hnízdo kuliší, kde doupě šakalí, nemůže, i kdyby se zdálo, že tu pokoj, usídliti se trvale blahý mír… Mně se tak také zdálo, hezkou řadu let, a přichází to teprve nyní. Ten staroch tu otrávil duchem svým i vzduch. Byla v něm také baziliščí krev, kam pohlédl, všecko ku smrti uhranul a sem přišel umříti. A oči zakletců neostřejší, když se blíží chvíle jejich vysvobození…”

“Na zápraží hovor, někdo přichází. Snad s poselstvím…”

Saluška vyhlédla zpola otevřeným oknem do nádvoří.

“Opravdu, tatíčku. Posel nějaký!”

“Připrav se, milé dítě, na novinu nejhorší. Do Pálče naleznou cestu jen zvěsti Jobovy.”

Kolem posle seběhla se všechna čeleď, naslouchajíc otevřenými ústy a takřka nedýchajíc.

“A živé duše z nich nezůstalo. Paní z toho bude mít smrt. Nemohou ji ani utišiti. Pán běduje, že jsem ho tak neslyšel jaktěživ. A sloužím u nich dodrou třicítku. A všichni na vašeho naříkají pro ty jeho divné řeči, jimiž mladému rozum spletl. Co někdy bývalo, není a nebude. Mladá krev vzkypí rychle, však to známe. Bývali jsme taky mládi. K čemu ale potřeba ku svatbě takovýchhle věcí, při nichž jde o hlavu. Rozumný se vždycky bude po přínosu ptáti, a u nás, díky Bohu peněz i pod hambalkami.”

Potom se pustil posel nahoru.

Nesl od Neprobilického pána zdejšímu jakési psaní.

Saluška se již nemohla dočkati. I seběhla mezi čeleď do nádvoří. Ale nikdo nechtěl napřed s takovouhle novinou, také se ničeho nemohla dozvěděti.

Pan Jeronym rozevřel list pevnou rukou a četl pošeptmo slovo za slovem. Zpočátku se mu čelo ve čtyři brázdy svraštilo, ale potom se mu již kolem rtů kmital obvyklý smích, ale ostřejší a výraznější. Psal mu pan Pětipeský, donedávna věrný a upřímný soused, že syn jeho Albrecht padl proti Turkovi a že beztoho šel na vojnu jen z jeho rady a on otec bude prý do smrti na něho naříkati, že zahynutí synova jen on a nikdo jiný pro podivínské nápady své příčinou, tím více, kdyby lítost veliká přivedla do hrobu i jeho manželku.

“Jářku, že přijdu hned, a pospěš si, abys to vyřídil Martine Čahoune, koně narychlo osedlej!”

Pan Jeronym zahoukl do dvora na čeledína plným hrdlem. Kdy už takhle hřímavého hlasu jeho neslyšeli? A už drahně času na koni neviděli.

“Kam tatíčku tak znenadání?” otázala se Saluška všecka udýchaná veběhnouc zpět do komnaty.

“Vrátím se, dcero, brzy, zatím tu na všecko dobrý pozor dej!”

Čahoun měl koně osedlaného v mžiku.

Pan Jeronym se již také opravdu chystal na cestu, ale zrovna jako by na vojnu do Turek. Bral si i krunýř, opásal se válečným mečem a ke přilbici připínal si nejkrásnější chochol. Ještě mu na stará léta tahle zbroj převelmi slušela. A do sedla se vyhoupl jako mladík dvacetiletý. Pálečská čeleď mohla na něm oči nechati. Pan Jeronym měl ze sebe sama radost. A jak zvučně mu ocel o ostruhy řinčela, sotva že kůň nohou hrábl.

“Jede Neprobilického pana potěšit!” šeptala si čeleď. Kam jinam by mohl míti zaměřeno? Okolním tvrzím se již vyhýbá mnohý rok. Ale že takhle v samé oceli a v samém železe?-Na návštěvu jen v lehkém šatě jezdívají! I ten meč, na jehož čepeli taková řada číslic!-Martin Čahoun si vylezl až na půdu, odkud z Pálče viděti nejdále, aby pana Jeronyma stopoval, kterou stranou se pustí. A pustil se skutečně cestou vedoucí do Neprobilic. Co chvíli proti svému zvyku koně pobodával, až se tryskem rozecválal.

Na neprobilické tvrzi by se byli spíše nevím koho nadali, než pana Jeronyma. Palečský i posel stejným časem se octli se před vraty.

Starý Pětipeský nevěděl si prý okamžik rady. Aby se Hrobčický šel omlouvati, není možno. Znal ho příliš dobře. Nikdy ještě neslyšel, že by byl vzal svého slova zpět. Ale vyšel mu vstříc přece a utvářil se, jak mohl nejupřímněji.

Pan Jeronym se na dvoře ani s koně nehnul, tak jako by na něm byl přirostl.

“Aj, pane,vítám tě! Věru vzácný host a řídká návštěva!”

“Jak dlouho tomu, že i ty, pane, na jazyku med a v duši jed?”

Pan Jeronym zahovořil tuto otázku hlasem hrobovým.

“Jdu ti říci, že syna svého nejsi hoden, a zároveň se s tebou vypořádat. Rozumíš, pane Odolane?”

Pan Jeronym zahovořil tuto otázku hlasem hrobovým.

“Jdu ti říci, že syna svého nejsi hoden, a zároveň se s tebou vypořádat. Rozumíš, pane Odolane?”

Pan Jeronym se dosud na koni ani nehýbal, jediné hledí u přilbice si spustil.

“Půl hodiny ti dávám času!”

“Nechtěl by jsi snad, abychom rušili staré přátelství?”

“Porušils je první ty! Až si účet spolu vyrovnáme, zase můžeme dobří býti.”

“Rozmysli si nápad svůj!”

“Půl hodiny, pane!”

Pan Jeronym již tasil i meč.

Pětipeský zbledl, zavrávoral a nejistým krokem vracel se do tvrze.

“Chce se bíti se mnou, považ, ženo, starý blázen, a já mu po vůli býti musím.”

“Dej ho odsud vyprovoditi čeledí! Kde pak se s ním bíti? Jen na to pořád myslí, ve dne v noci … A ty člověk pokojný, mírumilovný! Jemu by bylo jedno připraviti mne i o tebe…”

Na nádvoří řičel páně Jeronymův kůň čeleď skulinami ve dveřích úzkostlivě dívala se na rytíře, jenž tak na vlas podoben postavám vytesaným z mramoru na několika náhrobcích ve zdejším kostele. Živoucího v takovém odění už dávno neviděli. Mladší se nemohli ani rozpomenouti. Ty nynější helmice byly jen pro parádu a krunýře jako papírové. A což ty meče stéblům podobné!

Z chasy tomuto výjevu nerozuměl nikdo. Koho by také mohlo napadnouti, proč sem dnes přijel Hrobčický?

“Pane Odolane Pětipeský, vyzývám tě, abys se podjal boje se mnou-po prvé-po druhé-po třetí!”

Pan Jeronym tahle slova zrovna zahřímal,ale o panu Odolanovi ani vidu, jakoby se byl kdesi uschoval. Starý Hrobčický potom odepjal železnou rukavici a hodil ji k oknům ve tvrzi, kde se zdálo, že kmitla se jakás postava.

“Vy změkčilci! Nejste hodni bohatýrské krve prolité! Ale přijdou na vás časy, že budete musit stěhovati všichni, že vás jednoho po druhém povlekou pacholci katovi na špalek, kdo by tu mezi vámi vydržel!”

Pan Jeronym si potom hledí vyzdvihl, rozhlédl se kolem, jak uměl nejpohrdavěji, a volným krokem, hlavu maje vzpřímenou a volným krokem, hlavu maje vzpřímenou a pravou rukou si podpíraje bok, odjížděl ze tvrze. Za hodinu byl již opět v Pálči.. A když s koně seskočil a stanul zase ve své jizbici, ku podivu, tak jak byl, s tou helmicí na hlavě, na pravé ruce se železnou rukavicí, s těžkým mečem u boku s krunýřem na hrudi usadil se na židlici, že zaskřípala, jako by se v kusy kolikeré rozpadala.

“Nemoc si, tatíčku, uženeš! Už jsi přece stár a nic na sebe nehledíš!”

Dcera se dnes opravdu bála o otce, o rozum jeho, o hlavu jeho, a dotkla-li se téhle oceli studené, do níž se pan Jeronym zašněroval, až v kostech se zimou zachvěla.

“Poslechni, Saluško! Jsi jedinou dcerou Hrobčického Jeronyma z Velkého Pálče.-Já si na tobě zakládal po rodné zemi své nejvíce a bohdá, že starého tatíka nezklameš a že novinu, kterou ti povím, vyposlechneš zmužile. Tvůj ženich, pan Albrecht Pětipeský, si tě zasloužil ze všech jediný.”

Salušce bledé tváře rozkvetly náhle nejpůvabnějším ruměncem. Již se chtěla starému otci kolem toho hrdla železem zakrytého vrhnouti. Pan Jeronym však pokynu rukou odmítavě.

“Pan Albrecht Pětipeský pro čest rodu svého, na slávu země své a pro tebe život položil.”

Týmže mžikem změnily se růže na lících Saluščiných v nedobrozvěstnou bělost.

“Budiž mu paměť věčná!”

Pan Jeronym na nějakou chvíli poustal. Salušce zalila se očka slzami; ale nevyronila se na zbledlé tváře ani jediná krůpěje. Tak se dovedla ovládnouti.

“Jsi, Saluško, hodnou dcerou mou. Co tu za život na téhle tvrzi? Co tu za život mezi takovýmihle sousedy, kterýmž se čest už dávno dýmem rozplynula? Dají si hoditi rukavici do tváře, dají si říci nejnemožnější potupu do očí a ani se neukážou.schovají se kamsi do skříní…”

Pan Jeronym udeřil železnou rukavicí do stolu, že ve všech přepaženinách zastenal.

“Natrhám, tatíčku drahý, nejsličnějších kvítků, co jich roste na našich polích a lukách, uviju z nich věnce a půjdeme a položíme na jeho hrob.”

“Z duše jsi mi Saluško, promluvila, tak z nejhlubších útrob jejích. Aspoň tak na všecko zapomeneme. Já bych to rád zapomněl tolik nejdříve těch dvou příšerných tváří, z nichž jedna druhé mi protivnější…Půjdeme, Saluško půjdeme. Uchystej se připrav já již hotov a jen strýce zavolati dám, aby do návratu zboží naše spravoval! A budeme-li již jednou na cestě, můžeme dále…Zlato, ryzí zlato to srdce tvé. Není nikdo hoden, aspoň z těch, co jich znám, abych mu tebe dal! Pro libůstku hejska jakéhos starý Hrobčický své dcery jako zřítelnice v oku svém nevypěstoval, nevychoval a nestřežil.”

Saluška odkvapila do své jizbičky a tak se jí zdálo, jako by hoře všecko,kteréž prvním okamžikem mladou duši kleštěmi žhavými sevřelo,-náhle s větry táhnoucími nade tvrzí bylo odletělo. A s jakým chvatem vše připravovala, aby mohla tatíčkovi říci co nejdříve: “Jsem uchystána.”

Pan Jeronym Hrobčický z Hrobčic seděním na Velkém Pálči opustil zdejší tvrz s dcerou a dvěma čeledíny, z nichž i pod krunýřem poznáme Martina Čahouna, již třetí den. A když uslyšeli sousedé i ti, jichž tvrze na tři hodiny od Pálče daleko, o páně Jeronymově odjezdu, oddechli si, protože karatele věčného i neúprosného zbavuje se každý rád. Nejvolněji bylo panu Bohuchvalovi Valkounovi z Aldaru na Štafu a Zlonicích a panu Pětipeskému v Neprobilicích.A jen málokoho napadlo, že s Pálečským odchází ze zdejšího kraje dobrý,strážný duch,který dle pověsti čas od času v jednotlivcích se zosobňuje, aby součastníky varoval, střežil, ukazoval jim pravý směr,káral je, napomínal a z ospalosti burcoval, aby byli pamětlivi sebe, svých otcův a jich odkazu…

Pan Jeronym se Saluškou se z pouti daleké nevrátili. Bylo by věrné, české srdce jeho beztoho pohledem na rodnou zemi a syny i dcery její zakrvácelo.

Ve velkém Pálči ale na tvrzi také prý, co to štěstí, pokoj a požehnání, nezvěděli, až se v rumy rozpadla a nezbylo po ní ani pohádky. Neřekl již pan Jeronym, že tu zaklet každý kámen, protože zde hnízdo kuliší, a že se tu jednou vylíhla zmije nejjedovatější? A tak se mi do dneška zdá, když se mraky od severu přiženou nade kraj náš, že se jimi kmitá obličej s výrazem, v němž zračí se závist nejpříšernějším způsobem, kteráž nedá své oběti pokoje nocí dnem a jejíž muky jsou nepoměrně horší,než když se devatero hadů kolem nešťastníka ovine, aby ho jeden po druhém uštkal. Oko se bezděky odvrací, přimhuřuje a na mysli mi pokaždé zatane závěť, o níž jsem byl tuto vypravoval.

Table of Contents

Kapitoral 1

Kapitoral 2