www.palmknihy.cz

Tryzna Bělohorská

Václav Beneš Třebízský

http://palmknihy.cz/index.php?x=2908

Tryzna Bělohorská

Kapitola 1

Tryzna Bělohorská

Václav Beneš Třebízský

Zveřejněno s laskavým souhlasem pana Václava Černého http://vacy.parcon.cz/history/

I.

Dnes slunce po celé dopoledne ani nezasvitlo.

Tmavá oblaka kupila se v podivné obrazy: tu v davy lidu, jinde zase v prudkou seč a opět jako by příkrov na rakvi, na němž ty, co plovaly nejníže, celou délkou bílé kříže tvořily, však mžikem se zase vše rozplývalo a jiné podivnější ještě skupeniny vyvstávaly.

Však vědělo nebe, proč nedá dnes slunci zasvitnouti: Bílou Horou, celou tou smutnou plání, leželo mrtvol nakupeno a nepohrobeno bez počtu. A nepřicházel-li sem poutník od severu, pro potoky krve téměř ani neviděl zažloutlé, písčité půdy zdejší výšiny.

Byl druhý den po bitvě, 9. listopad 1620.

Vítěz poděkoval na Hradčanech u kapucínů Pánubohu za štěstí svých zbraní a jeho lid počal na vítězství hřešiti. Podťali český kmen v samém kořenu a na vrub těch zásluh mohli si již ledacos na bohatých Pražanech dovoliti. A kdož pak by se při tom staral o ty, již zůstali na bojišti! Nestarali se ani o své rodáky z Bavora ze Španěl… Těla padlých by se byla dostala havranům a psům za kořist. Beztoho poletovaly již vrány v širokých kruzích nad ztichlým, zmrtvělým bojištěm, jímž vanul dosud jasný dech smrti.

Avšak přece tu byla duše živá mezi tolika mrtvými. Jakási dívka samotinká kmitala se písčitou vysočinou. Bílé, sněhové roucho její, ztepilý, lepostný vzrůst již zdaleka upoutávaly k ní chodcův zrak. Podobala se andělu, jejž sem přivábil chrapot umírajících, aby jim ulehčil poslední okamžik.

Po polednách sešli se na Bílou Horu z okolních dědin, aby nebožtíky pochovali. Vykopali dlouhé, široké jámy a nakladli těla padlých vojínů v řadách podle sebe. Moravanů tu leželo nejvíce. Přišli až sem, na bělohorskou pláň, synové družné Moravěnky vykrvácet. Jako jeden muž utvořili pevnou hráz a neustoupili, dokud v pravicích udrželi meče a dokud mohli dýchati. Dívka, kmitající se dosud mezi veským lidem, jež sem byla beztoho k hrobařské práci sezvala, tu se zastavila, tam slovo promluvila, a lidé pokaždé níže své hlavy k otevřeným hrobům skláněli. Vypravovala jim, jak to dnes v Praze vypadá, líčila jim sběř sehnanou na Čechy ve Španělích, že prý si počínají hůř než dravci, když rozlomí mříže železné klece a v nenasytné hladovosti ven se vyřítí.

A když byly hroby zasypány šedožlutou prstí do posledního, rozešli se vesničané k domovům uděšeni, ustrašeni. Vždyť opustil je král, kteréhož na těchto místech nedávno tak z duší vítali a tak z plných srdcí “dlouhé a šťastné panování” provolávali, a v celé zemi není tedy nikoho, ke komu by utekli. Byli vydáni v plen a Němci kalvíny zrazeni.

A když přišli řečí na mladou dívku, jíž podobnou musil by člověk po zemích koruny české pohledati, marně si s jejím rodem hlavu lámali. Jedni ji měli za dceru Budovcovu, jiní za Šlikovu, druzí zase za některou Kaplířku, přišla prý vyhledat padlého bratra, snad ženicha, snad otce nebo strýce. Ale byly to pouhé domněnky, neznal jí nikdo.

Večerem mraky se rozplynuly. Zkrvavělé slunce osvítili širou, krví zkypřelou bělohorskou pláň jako by na rozloučenou. Poslední jeho paprsky leskly se rudou září pochodní, jako když někoho za temné noci pochovávají.

Ani šerem nepomýšlela ještě neznámá děvice na návrat. Nebála se tu mezi tolika umrlci, aniž se jich děsila, vždyť to byl ponejvíce květ lidu českého, jenž tu ležel zlomený, uvadlý, šedožlutou hlínou zasypaný. Německé regimenty spasily své životy útěkem, zachovavše se ne lépe, než zbabělý rodák - Fridrich král. První opustili pole, uvedli české pluky ve zmatek, rozrazili bitevní šik a sami proklestili cestu dovnitř císařským.

Potom usedla dívka na hromadu zažloutlé hlíny, na níž nejvýše černal se otvor houfnice, dala se do hořkého pláče, jejž až v Liboci slyšeli, jak v teskném kvílení rozléhal se utichlým krajem. A ode dneška každým dnem k večeru navštěvovala bělohorskou pláň.

Zmužilejší, již nebáli se nočních přístrachů, pokaždé ji stopovali až po údolí Svatoprokopské, ale vždycky ztratila se jim mezi omšelými rumy, kde prý Děvín před věky trůníval, s nímž od dávných věků mnohou pověst druží český lid. I ta naše souvisí s hradem, jehož původ sahá do ranních červánků naší minulosti.

O bílé dívce šla po okolí jediná řeč, že prý to sama Vlasta, jenž válku zanesla první mezi rodné děti v požehnaný český kraj. Nikdy prý před těmi dobami nemívali po Čechách, co přešli přes tři řeky, domácích svárů, domácích rozbrojů. A říkávali, že prý za to Vlastě uložena pokuta veliká.

Věčně bdíc, jak prý souzeno jí, má zírati na osudy české země, a když tato bude válkami hroznými soužena, musí putovati po bojištích, od jednoho ke druhému, na níž červenati se bude česká krev. A čím více vojínů z českých matek nepohrobeno zůstává, tím hroznějších musí po každé zakoušeti muk.

Proto prý také po všech okolních dědinách kolem Bílé Hory svolávala lid ku pochování padlých vojínů a proto prý bědujíc a naříkajíc vždy až do půlnoci na výšině bělohorské zůstává.

II.

Obora, vroubící Bílou Horu směrem ku Praze, i lučiny, jež vinou se od Liboce až za Rusíň, rozzelenávaly se prvním jarem. Po Čechách bylo ticho, jako bývá před bouřkou, když se na stromech ani lupének nehýbá, když ustal všechen život ve svém proudění hrůzou z děsivých mraků, jež valí se níž a níže, aby je zalily spoustami vod.

Zdálo se, že bude provinilcům odpuštěno, ale po ďasech se zmýlil, kdo tak počítal.

Dvacátý únor a jedenadvacátý červen přesvědčily každého o strašlivém opaku.

Psoty, jež se u nás připravovaly od tak dlouhých let, započaly již svůj rej, a přece pohledneme-li blíže v soukromý společenský život lidu našeho za tehdejších dob, musíme doznati sami s bolestí, že jakási tajemná, démonická moc rozrývala mír mezi lidem i v těch nejmenších dědinách, kde sousedili bratří, kališníci i luteráni…

Ani ta nejkrutější rána, jež zastihla později ubědovance, aby buď opustili víru otců nebo se vystěhovali z rodné země, nezacelila, ba ještě onu propast ve vyhnanství rozšířila. Příkře vystupovali proti sobě bratří, luteráni a kališníci ve vlasti, příkřeji ještě v cizině, samým sobě ztrpčujíce beztoho dosti hořký osud svůj.

V prostorné síni Třebízské tvrze, jež bělela se poutníkům již ode Slanských stinadel, dlela za parného dne červnového Božena, jedináček zdejšího rytíře, pana Hanuše. Veliká, rozložitá lípa u kapličky pode hrádkem sotva rozkvétala před očima dívčíma květem dvacátým.

Světle modré roucho, tak čistě lazurové, jako bývá obloha za jasných jarních dnů, splývalo ztepilou její postavou v bezčetných záhybech na mramorovou dlažbu.

Zdálo se, že si prohlíží obrazy rozvěšené kolkolem na šedých stěnách, z jedné strany samé bojovné postavy rytířské v černých pláštích s bílými kříži, z druhé Týnické klarisky, a řadu jejich uzavírali předkové Boženini. Otec její byl posledním.

A kdykoliv si prastaré podobizny tyto prohlížela, pokaždé zastavila se u obrazu, dosud zakrytého tmavou, nyní již zpola zpuchřelou rouškou. Vábilo ji sem pod ten obraz z dávných dob cosi nevysvětlitelného, jako by polootevřené rty mladistvé klarisky chtěly k ní promluviti, cosi divného, tajemného jí pověděti. Kdyby byl malíř dovedl výtvoru mistrovské ruky své vdechnouti řeč, byla by to as bývala smutná vzpomínka, již by bylo Boženě zaslechnouti ze rtů jeptiščiných.

Dnes zase tak upřeně utkvěly zraky dívčiny na obraze, jako by Bůh jediný ví co, chtěly vyčísti z tváře zastřené tak hoře plným výrazem.

Ani nezpozorovala, že vstoupil sem otec, obstárlý již muž, oděn ve starodávnou řízu zemanskou. Nenáviděl Hanuš cizoty z celého starověrného srdce, kroj obvyklý tehdáž u měšťáků byl mu učiněnou solí v očích, zvlášť krátké španělské pláštíky a uzounké, těsně k nohám přiléhající spodky byly mu na smrt protivny. Byl kališník, upřímný starověrec a novotám, jež si v tehdejších letech za nejrůznějších příčin klestily cestu do našich Čech, naprosto nepřízniv.

Teprve když dceru oslovil, ohlédla se Boženka a uskočila, jako by chtěla zakryti onu tajemnou příchylnost, jež ji tak neodolatelným kouzlem k obrazu vždy poutávala.

“Hleď, Boženko, tato také nechtěla poslouchati starého zešedivělého otce. Byla z krve velmi bohatého rodu a pak pykala své neposlušnosti až do posledního svého výdechu”.

Otcův hlas zněl sice káravě, ale spočívalo v něm přece tolik otcovské lásky a tolik vřelosti, že vrhla se Boženka s uzardělými lícemi panu Hanušovi na prsa, jako by chtěla přerušiti další jeho řeč.

“Poslouchám tě, tatíčku, na pomyšlení, jen jediné…”

“Vím to, vím!” zahovořil otec. “Ale ty také víš, to jediné že nesplním nikdy, protože - nesmím. Dřív by musili sraziti z mé tvrze kalich, mne odvézti k mé matce do Kvílic a pak teprve by si mohl ten mlynář svobodník přijeti pro dceru Třebízského kališníka. Přijde-li dřív, pak si bránu musí vyrazit násilím.”

Pan Hanuš se po několik okamžiků odmlčel. Trvalo to však tentokráte poněkud déle, než se mu opět vrátila dřívější rozvaha.

“Víš, že stavu nedbám!” začal zase po chvíli tichým, přívětivým hlasem, jako by voda byla spláchla hořkost, jež jím byly tak prudce zalomcovala. “Však starou, dávnou víru, již jako klenot rodinný mi předkové dochovali, nikdy s dítětem nezadám, zvláště těm, kteříž spojili se s Němci luterány, aby umořili beztoho již nečetnou obec kalicha… Poslechni Boženko! Ta asi sotva víš, kdo byla ta, jejíž obraz je do dneška zahalen. Pocházela z krve Žerotínů, kteříž sídlívali na hradě, jehož zvětralé věže za jasna nalevo od Týnice každodenně vídáváš. Slavných rodů potomci se o ni ucházeli, ale ona pohrdnuvši jimi, zadala mladý život svůj jednomu z bývalých držitelů tvrze zdejší. A když zjevný se stal její hřích, zavřeli ji do kláštera, zdejší pán postoupil všechno bratrovi, odešel daleko, až prý někam do svaté země a už se nikdy víc nevrátil. A když před léty dávnými naše dědina připadla jeptiškám, zastřely klarisky obraz její na potupu, za pokání prý i po smrti na zemi. Hleď, měla svou hlavu a proto přivolala na sebe neštěstí. Neměl bych proti tvé náklonnosti toho nejmenšího, jen kdyby bratrem nebyl… Bratří už nejsou ti staří, ryzí následovníci Chelčického, konfesí už také není církví mistra Jana. Co se jedni pobláznili za Lutherem a druzí za Kalvínem, co táhnou za jeden provaz s cizáky, Bůh ví, že bych s nimi nechtěl u jednoho stolu seděti, z jedná mísy lžící nabírati, z jednoho chleba krájeti… Kdybys tak, ty mistře Jene, přišel mezi nás a kdybys začal tak mluviti jako druhdy v kapli betlémské, musil bys zemříti podruhé, jen že by tě netáhli až do Kostnice. Učinili by ti tak v Praze luteráni s kalvíny. A ten tvůj bojovník pro čistou pravdu musil by rozmlátiti palcát svůj ne o Němce, ale zejména o zrádné Čechy, kteří za mísu čočky své prvorozenství prodali. Kdo je vinen tou bitvou pekelnou než vy, páni!.. Nyní toho pozdě pykáte, že jste zavolali na Hradčany Falčíka. Zanesli jste si v domov hada, kteréhož jste cestou nalezli zkřehlého, a on vás uštípe k smrti.”

Stará rytířova hruď se náhle sevřela jako by železem, musil ven pod širé nebe do čerstvého vzduchu, aby si mohl tak zhluboka oddechnouti. Ale sotva vyšel na pavlač, duněly nádvořím koňské podkovy a několik mužů úplně ozbrojených, jako by do bitvy chvátali, spěchalo dřevěnými, točitými schody nahoru.

“Aj sousedé! Toť vzácná, prařídká návštěva! Vítám vás braši.. Snad pole proti Lichtenštejnovi sbíráte? Už bych s vámi ani nemohl.”

Toto přivítání znělo z úst Hanušových nějak cize, lhostejně, jako by hosté mu nebyli příliš milými.

“Dnes by již bylo pozdě, Hanuši, ale může tak býti zítra! Krev direktorů barví v této chvíli dlažbu před staroměstskou radnicí. Předevčírem vynesen rozsudek. Budou popraveni mečem, dva oběšeni, a hlavy jim přibity na mostecké věži…”

“Tedy přece se má předtuch vyplnila? Pro rány boží! Však věděli Ferdinandovi rádcové, pobijí-li pastýře, že stádo lehounce rozeženou!” zabědoval rytíř, uváděje příchozí do klenuté, nevelké jizbice.

“Jesseniovi nejdříve jazyk vyříznou, potom ho teprve rozčtvrtí a tělo do čtyř úhlů světa rozvěsí. Pětipeský odsouzen k doživotnímu žaláři,” vypravoval dále pan Jiřík Hrobčický sezením na Pálči.

Hosté zatím se posadili na dubových židlicích rozestavěných kolem podlouhlého stolu. Byli to bratří Hrobčičtí: pan Ladislav z Čestín-Kostela, Daniel Budenický a Bohuš z Liškova.

“Však mne nezklamalo domnění, že stavovská bouřka vezme konec zlý, nebyl více Žižkův duch ani Prokopův věhlas, jenž českým vojskům vévodil. Vás, vy Němčíci, měly tyhle rány stihnouti. Proč Thurn, proč Anhalt uměli se všemu vysmeknouti? Zmije ošemetné!”

“Stal se, stalo, Hanuši, a důležitější čeká nás než naříkání!” vskočil zdejšímu rytíři do řeči Jiřík Pálečský poněkud rozkvašeně, vždyť také ještě nedávno Bedřicha s Thurnem do nebe vynášel a na jejich zdraví při stole s druhy připíjel. “Či máme čekati až nás za noci z vlastních příbytků vyvléknou katovi na špalek? Zajisté, že na těch, již dnes dokrvácejí, nepřestanou.”

“Arci nemá se vytýkati ve psotách vina těm, kdož jsou původem zla, bývají-li sami potrestáni,” pokračoval Hanuš, jako by si byl nevšiml rozjitřenosti Jiříkovy. “Však vy, kteříž jste i u víře těm Němčíkům dali za pravdu, upletli jste metlu nejen na sebe, ale na všechen lid. Od těch časů, co začal Kahera tropiti v Praze své rejdy a po Čechách se rozhnízdilo luteránství, jen svárů a různic dočkala se naše země. Bitva bělohorská a jak povídáte, dnešní poprava, jsou toho vrcholem, neb abych lépe řekl, k vyhubení jména českého počátkem.”

“Nech jen Hanuši výčitek, nech!” přerušil mluvčího Daniel Budenický. “Co se stalo, nenapraví ani sebe prudší horlení. Nám jest třeba jednati rychle, bez odkladu, než nás zardousí. Přijeli jsme se poradit sem a ne abys nám činil kázání jako mistr jakýs v Karolinum. Na přemítání, co bylo nynějších pohrom příčinou, dosti času budeš míti někde hluboko ve věži.”

“Dříve jste o Hanušovi nevěděli”, vedl dále tento svou. Ten tvrdohlavý Táborita byl vám všude jen v cestě. Neuvykli jste do dneška dbáti slov zkušeného starce, jehož kmotrem byl krvavá hradčanský sněm. Nám nevyvstane více mstitel popravených, jako tenkráte když Jana upálili. A ty, Budenický, přece jen chceš rychle a bez odkladu jednati, když už dojednáno. Pak jdi raději hned a polož hlavu na špalek, aby ti ji odťali. Beztoho by takový konec neminul nikoho, kdo by se oč pokusil. Buďto budeme nuceni, abychom se zřekli víry své, nebo jí zůstaneme věrnými. Ale pak nebude česká země více naším domovem. Tak se stane, uvidíte. Já zvolím to poslední a snad každý, komu v žilách koluje trochu cti.”

“Hoj brach! Na lehkou váhu bereš nás. Snad přece ještě tolik věrných Čechů, že dovedou za věc svou obětovati životy!” zahřímal pan Jiřík a máchnul obnaženým mečem, že těžkým vzduchem rozlehl se sykot hvízdavý.

“Jiříku! Jiříku! Zapomínáš, že je pozdě, po všem, že už odbila hodina dvanáctá. Až řeknou, že musíme z domova, půjdu, zrádcem své víry se nestanu! A potom děj se vůle Hospodinova!”

Mnoho práce stálo Hanuše, než Hrobčické, kteří jedním rázem chtěli pobíti bělohorské vítěze, utišil. Odjeli teprve za hodnou chvíli rozmrzelí a rozehřátí, dobrá rada Hanušova nezdála se jim býti vhod.

Nejdéle prodlel u něho Liškovský, dávno Hanušův druh a ve válkách věrný společník, mluvili o čemsi hlasem tlumeným a když odjížděl, vyšel s ním zdejší pán až pod bránu.

“Nedáš si říci? Dost toho, co nás zastihlo! Nač bychom sami ještě nevražili jedni na druhé.”

Hanuš zakýval pouze hlavou a Bohuš z Liškova vida, že ničeho nepořídí, pobídl ryzku a brzy zmizel mezi skalkami ke Kvílicům.

Rytíř vrátiv se do své jizby, nemohl zešedivělou hlavu rukama o stůl opřenou ani udržeti. Novina, již mu byli Hrobčičtí dnes přinesli, zaklátila až v kořenech starým mužem, jenž srostl takřka s osudy vlasti své. Jako by sny příšerné jej byly přemohly, viděl rozvěšené po pražských věžích hlavy českých pánů, Kaplířovu, Budovcovu, Šlikovu, Harantovu… Strašlivé přízraky jevily se rozuzděné obrazivosti starcově.

III.

Starý, pradávných věků pamětník je ten Kvílický kostelík.

Bouře, jež kříž na kříž přeburácely českou vlast, nezdrtily čelo jeho, strmý štít, na jehož temeni zří dosud oko kalich z předbělohorských dob, přeražený za dob reformace.

Dřevěná zvonice, jež černá se opodál, byla věrnou společnicí osudů, jichž zažily prastaré stěny chrámové, svědkové blahých časů Karlových. Katolíky, kališníky s bratry, a zase katolíky obrácené svolávaly k bohoslužbám tři zvony její, z nichž nejmenší do dneška věstí jméno dárce, pana Odolana Pětipeského. Rozléhávaly se zdejším údolím velebně jejich hlaholy, když jim rozhoupali na silných dubových trámech očepené hlavy. Říkávalo se: “Není nad zvony Kvílické, jenom hrajou!”

Ale dnes byly jejich zvuky smutné, ku podivu truchlivé, smutnější, než když zvou na pohřeb, když zahučí naposled nad rakví, již spouštějí na provazech do hrobu.

Osadníci šli dnes ke kostelu také s hlavami sklopenými, tiše, bez hovoru, slova jim vázla v ústech a proklouzlo-li jaké rty, bylo na vlas podobné těm hlaholům zvonovým, smutné, chvějící se, jako když člověku srdce krvácí.

Prostory chrámové, byly přeplněny. Osadníci sešli se všichni, bratří, luteráni, kališníci - bez rozdílu. Pískem, zdálo se, že jsou pro okamžik zaváty třenice, jež rušívaly mír v dědinách osady Kvílické.

Byl dnešní den posvěcen památce popravených. Proto tak ku podivu truchlivě zvony hlaholily a proto v mlčení smutném lid se ke chrámu ubíral.

Kněz utrakvista, stříbrovlasý stařeček, vystoupil na kazatelnu a výrokem písma: “Bíti budu pastýře a rozprchnou se ovcí stáda,” započal truchlořeč. Všem zprvu vyřídil pozdravení pana Václava Pětipeského, patrona Kvílického kostela, úchvatnými slovy vylíčil posluchačům svým poslední okamžiky pánů direktorů a srovnával doby tehdejší s dávno minulými dny starozákonními, kdy Nabuchodonozor rozmetal stánek Hospodinův a nad jeho zříceninami veliký prorok Judey oplakával úpadek města, vlasti a zákona.

Stařeček zaplakal, nemohl pro slzy dále a všechen lid s ním. A když zazněla chrámem stará píseň “Hospodine, proč odmítáš lid, znající jméno tvé!” zdálo se, jako by vzlykot ubohých nebesa chtěl proraziti.

Každý cítil hlubokou pravdu kazatelových slov a mnohý kmet, tíží let shrbený přál si v té chvíli, aby raději v hrobě hnil, než by patřil na další hanbu rodné země své.

Teprve po poledni rozcházeli se do svých domovů.

Na hřbitově bylo již skoro prázdno, jen tu a tam klečel ještě kdos na travnatém hrobě, věnujíc upřímnou vzpomínku nebožtíkovi.

Hanuš zůstal na hřbitově a stařičký farář jej doprovázel k domovu. Však nebyla to dnes pouhá úcta jenom. Cosi důležitého zavdalo příčinu, že vážil cestu až přes výšiny, jimž říkají “Květnice”. Věrného přítele oveček svých nebylo tajno, že by dcera Hanušova nejraději šla za Jetřicha do mlýna, a že Hanuš na mlynáře svobodníka nevraží. Ač sám byl utrakvista a láskou k bratřím nepřekypoval, nemohl toho viděti, když si osadníci jeho navzájem nepřáli. Odjakživa pokládal za nejsvětější povinnost utišiti plameny svárů hned v zárodcích, zvlášť za oněch dob, kdy jeden podíl všem věrným uchystávala nejbližší budoucnost. Hanuše znal ode dávna, znal jej co hlavu nepovolnou, již by neváhal položiti v oběť meči popravce, aby se nestal nevěrným svým zásadám. Ale nebylo mu také neznámo, že ranami, z nichž krvácí rodná země, i srdce jeho je poseto, a že by nelitoval vlastního štěstí, kdyby vědě, že může pomoci.

A tím také započal útok na něho, avšak dnes starý důvěrník mnoho nepochodil.

Hanušovi zněla pouze v uších úchvatná slova kazatelova, slova kněze, jenž truchlil s dávným věštcem hebrejským nade vlastí, kterou rozdírají dravci supové. Rytíř téměř ani nezpozoroval, že si farář dnes tak daleko zachází, a když stříbrovlasý kmet opětoval poznovu žádost svou, zavrtěl hlavou, jako ondyno Bohušovi z Liškova.

“Je to první, čeho mi Hanuši odpíráš! Lépe by ti přece nemohl poraditi ani mistr Jan, kdyby vlny Rýnské snesly popel jeho, a on zas oživl!”

“I jemu bych toho dovedl odepříti!” odsekl nevrle Hanuš, obrátil se od kněze a urychlil krok.

Doma se zavřel ve své jizbě a na boží světlo dnes už ani nevyšel.

Kdo by jej dnes viděl poprvé, byl by mu nadal podivínů, s nimž nelze rozumně mluviti, neřku-li čehosi poříditi. Před síncem setkali se s mlynářem svobodníkem, a když jej tento se synem Jetřichem pozdravil, utrhl se, jako by ho zmije chtěla uštknouti.

“Proč právě dnes i ten kněz mi s tím přicházel! Umluvili se na mne! Dnešek přece posvětili jsme duším nešťastníků, je svátek, veliký Janův den, a tu se nevtírává Hanuš nikomu, nikoho si nevšímá, tím méně s kým se oč umlouvá… A ještě k tomu svatbu umlouvati! Vy bratří, do těch nejtemnějších komor se utecte a přemítejte, zdali jste dobrými učni Chelčického, Augusty, ale ne nohsledy těch cizozemských škorpilů!““zahorlil rytíř a z přihrádky ve stěně vyňal písmo svaté, ještě psané na pergamenu a rozevřel žaltář, ale mysli rozbouřené neukojil. Dnes mu nebyla tato kniha zdrojem míru a poklidu, jakým dříve blažívala jej zlatá slova její.

“Na dítěti trestá tě tvůj hřích!” zabědoval náhle. “Cože mi zrovna dnes hučí v hlavě kletba její? O jiném ty stará hlavo má přemítej. Všichni už hnijí, za všechna ta léta ani slechu o nich. A přec - přec!”

Starému muži hnala se krev do tváří proudem, vstal, otevřel okno, aby se ochladil. Uplynulá léta zabušila mu na zešedivělou lebku neodbytně, důrazněji než kdykoliv předtím.

IV.

Chýše, jež stály pode tvrzí k západu, ptačím letem minula a zahradami kvapila přímo do “žlabů”. Šla ke staré ženě, jež v tamějších stráních ode dávna bydlela samojediná, na radu.

Včera odbyl otec prý i faráře, a ten byl přece jen přímluvčím, v nějž kladla všechnu svou naději a jemuž pro věrné přátelství Hanuš i o půlnoci by byl všechno učinil. A proto se dnešním večerem vyplížila ze tvrze. Od dětských let slýchávala, že stará Orfa pomáhá lidem ve všech případech, že její umění jest nade všechnu pochybnost. Scházelo-li co komu, každý ji vyhledal, ale aby ho jiní neviděli a neřekli, že je ve spolku s čarodějnicí.

Orfa seděla před svým doupětem ve stráni odzpěvujíc si večerní píseň “Ktož ochrany nejvyššího”… a vařila léky z bylin za dne nasbíraných.

Bystré oko její dobře rozeznalo po štíhlých obrysech dceru Hanušovu, jež kvapila z návrší do jejího revíru, jak uvykla svému brlohu říkati. Povstavši podepřela kostnaté ruce v bok a tvářila se, jak mohla nejvlídněji. Nutívala vždy zažloutlé, vyzáblé tváře k smíchu a při tom zabělely se dvě řady zubů jejích jako slonová kost. Až mráz projel člověka, utkvěl-li očima na kostlivčí postavě Orfině. Pozoroval-li však kdo obličej déle, musil doznati, že před dávnými léty, když jí ještě říkali onačeji než Orfa, byla asi velmi krásná. Do dneška leskly se černé vlasy její jako křídla havraní.

Lichotivý, úlisný Orfin hlas zapudil úzkost, jež sevřela Božence hrdlo i hruď.Uhádla babice, proč k ní asi přichází dcera rytířova. Vždyť bývalo po celém okolí známo Orfě, co zrakům lidským zůstávalo často navždy zakryto. Otevíraly se ji nejtajnější schránky mladých i starých srdcí a ještě za to dostávala hezký plat. Božence zpověď uspořila.

“Do mlýna, do mlýna by ráda panenka či raději Jetříška na hrádek. A otce na výměnek? Toho by sotva milostivý pán viděl rád, musil by pana zetě dlouho poslouchat. Není-liž pravda, panenko? Či také tak mlčíš, když přiletí holoubek? Jen se nestyď, však si rozumíme. Kdo se pustí do mého revíru, věru nemusí hlavu klopiti.”

Orfa odskočila do prohloubené stráně pro stoličku.

“Což opravdu že nechce pan otec?” vyzvídala vybídnuvši Boženku, aby se posadila. “Že by jedinou dceru - miláčka svého nechal umořiti? Však toho Orfa nedopustí, sama by si to kladla za hřích. Byla by již dávno pomohla Božence, ale styděla se jediná dceruška, miláček pán urozeného k čarodějnici na radu… A brzy pomůže! Orfa také kdysi byla pannou a o dceři její říkávali, že má rtíky jako španělská růže, oči jako hvězdy a vlas jako nejlesklejší hedvábí… Slyšela už panenka o Vlastě, která zrovna za těchto dnů na Bílé Hoře prodlévá vždy přes půlnoc? Za to, že za živobytí tropila mezi muži a ženami rozbroje, za to, že je na smrt v krutý boj mezi sebou popudila, nemá do dneška pokoje. A kam noha její zabloudí, musí rozsévati chtíc nechtíc lásku, mír a klid. Půjdu k ní, všecko, všecičko ji vypovím a uvidíš, že bude svatba dříve, než se zardí panenská jablka. Až jen nastane úplněk, neušetřím starých nohou. Však tu noc, kdy ku Bílé Hoře budu putovati, první v úplňku, celou musí Boženka probdíti, klokočový proutek bedlivě za ňadry chovati, tenhle, panenko, a nikomu ani slůvkem se nezmiňovati. Tak, tak, panno šlechtično! A o svatbě doufám, že si na starou Orfu také nějakou kůstkou vzpomenete…”

Na rozchodě podala Boženka babě cosi do rukou, však jako by ledových hnátů samé smrti se dotkla, utrhla ruku zpět, a Orfa vypukla až v odporný smích.

“Ach štítí se mne panenka, arciť, arciť, seschla se již ruka má, ale někdy bývala také jako šátek hedvábný hebounká!” prohodila se smíchem ještě odpornějším.

Boženka však již neslyšela, spěšným krokem kvapila ke vsi zpět.

“Pryč, kove bezcenný!” zahučela Orfa podivným hlasem a o skálu při tom cosi zacinkalo. Byly to stříbrňáky, které jí dcera Hanušova vtiskla do ruky. “Mne očekává jiná odměna, přece jsem se jí tedy dočkala. Jste-li ještě dosti rychlé, vy mé staré kosti, abyste mi prokázaly jen jednu, už jen jedinou dobrou službu? Ještě dvakrát uzříš, Hanuši, Orfu a potom spolu budeme vypořádáni do posledního haléře. Až ti tvou vnučku přivedu, sneseš-li pohled očí jejích? Dala jsem si na ní jinak záležeti, než ty na krvi své. Nezardíš se před ní, až jí prstem ukážu dědečka? Či zase nás budeš ctít chrty vyštvati? Pokořím tě na stará léta, pokořím, že zdání nemáš ani, jak? Sice začnu povídati, kam se dovléknu, o tobě, o tvém synu, o tvém rodu… Stará Orfa se nadarmo neplížila světem jako stín, nebyla nadarmo lidem za povrhel…”

Utichla a unavena klesla k zemi. Oheň už dávno uhasl, dnes poprvé zůstaly nedovařeny, ale sotva že je zahlédla, vzchopila se a mrštila nádobkou o zem, že se na deset kousků rozbila.

“Nebudu vás více potřebovati, sobě vámi života neprodloužím. Ani o takový život už nestojím. A sotva bych dnes pomáhala jinému? … Ha ha! Pomohu sobě, téhle své staré duši, téhle své zpopelovatělé hlavě, zde tomu svému srdci… A potom nechci už nic než pokoj v černé zemi..”

Pak si sedla na omšelý kámen, kolem něhož proudil se tichounký potůček s vlnkami tak nevinně šepotajícími, jako by zrovna z ráje pramenil. A on zatím vycházel ze skal, jenž jako chmurné bašty vyvstávají na jihu klidné dědinky, v jichž stínech a slujích teskno a nevlídno člověku, jako v předsíních začarovaných zámků.

“Jak jsme tenkrát tiše a šťastně byli živi pod střechou naší! Až přišel tvůj syn a tomu štěstí našemu vykopal hrob a tys ten hrob ještě hlínou zaházel a zadupal… Mně dceřin hřích do dneška nedává pokoje, tatíka přivedl do hrobu, a ty, vzorný otče, můžeš spáti bez výčitek? Však mohl-lis dosud, od zítřka nebudeš. Já si vnučku vychovala andělem, já samotná touhle svou hlavou, těmahle svýma rukama, já bědačka.. a ty? Pane Hanuši, kam se poděl tvůj otcovský um? Tvůj miláček, tvůj jedináček se chce za tvými zády vdávati. Přichází o radu k matce dcery, kterou jsi dal chrty vyštvati, čeledí vyhnati… Odplata dostavuje se už na světě. A po smrti? Tam se uvidím opětně, ale před živým Bohem, před jeho stolicí. Bude to brzy! Člověk se všeho na světě dočká.”

Stará žena utichla, svěsila hlavu, na níž se popelavé vlasy podobaly trávě rostoucí vysoko na skalních temenech, ale nezdřímla. Když přichází člověku chvíle, kteréž čekal deset, dvacet let, probdí nejednu noc a nejednu noc promyslí.

V.

Orfa byla jednou opravdu tiše a šťastně živa. Měli chaloupku jako vysoustruhovanou a v té chaloupce chovala s mužem dcerušku jako míšeňské jablíčko. Vyznávali víru starobratrskou, tu přísnou, jak jí někdy učil před dávnými léty ve své “Síti” Chelčický. Nechodili napájet duší svých k rybníku, v němž voda stojí rok od roku, páchne a hnije, ale svlažovali srdce svá pramenem křišťálovým… Ale jednou přišel k nim mladý muž, žádal o ruku jejich dcery, a když se ho zeptali, čí že je krev a když jim pověděl, a když si tak prohlédli na jeho oděvu drahého sukna, když jim padl do oka stříbrný lem u jeho kabátce, zavrtěli oba hlavami a řekli mu, aby šel o práh dále… Mladý muž šel opravdu o práh dále, ale s ním i všechno dobré z jejich podkroví. Dceruška byla opět jako jablíčko, ale když je nahryzává červ v samém jádru, hezounká červeň se jí z líček ztrácela, mizela, až se chudinka vrhla na kolena před rodiči a všechno jim z duše lítostivě pověděla… Na otce, kterýž ve své víře a čistotě pověsti viděl veškeré blaho své, působila tahle novina jako hrom, když se zablýskne nizounko nad zemí a křivolaká čára dotkne se zrovna lidského čela. Potom zavřeli před ním bratří ve svém sboru i dvéře. A v několika dnech se rozneslo, že se bratr Elimenech rozžehnal se světem. Potom přiletěly nade střechu osiřelé bratrské dny horší než na Judu za syrského vladaření: hlad, bída, nemoc… Orfa vzala svou dceru za ruku a vydala se na cestu k panu Hanušovi… Tenkrát vypukly znovu spory mezi obcí bratrskou a mezi utrakvisty, třenice, jichž jízlivostí i krůtí péra na papírech se rozskřípala a otupěla. Bratři vytýkali kališníkům pořímštění, modlaření, lehkost a utrakvisté zase jim na vzájem pohanů, kteříž jsou horší samých mohamedánů…

Pan Hanuš byl právě pohroužen v traktát jednající o neřestech bratrských, pěstě se mu svíraly, oči se mu leskly jako žhavé uhlíky, připálená tvář zardívala se do tmava…

Orfa jej musela dvakrát oslovit, než hlavu pozdvihl a podíval se ku dveřím. Tak byl pohroužen do čtení, že prst pravé ruky položil na režný papír, aby mohl hned zase čísti dále.

“Přivádím ti, pane Hanuši, na oči hřích tvého syna…”

“Pryč odtud, plemeno pikarditské!”

“Podívej se na mne dobře pane Hanuši! - Jsem sestra tvé ženy, vlastní rodná sestra. Za to, že jsem si vzala muže robotníka, vydědili mne, vyhlásili mne za mrtvou, však se na to dobře pamatuješ, a já jim mrtvou zůstala do dneška. Já se poctivě těmahle rukama živila, podívej se na mé mozoly, my byli spokojeni při vší chudobě, až přišel tvůj syn… Však vás Pánbůh potrestá, navštíví. Jsi ještě v květu let, tvá žena v nejlepším věku, na své krvi se dočkáš odplaty, jakou ti uchystám…”

“Syna jste mi zavedli, do svého hnízda vlákali, přicházíte se čistit, umývat vy duše pohanské, vy čertova krev, vy stvoření sodomské… Vyžeňte je, vyštvete je!”

Pan Hanuš rozevřel okno a rozvolal se do dvora na čeleď.

Orfa s dcerou ani nevěděly, jak se dostaly ze tvrze, jen z povzdálí bylo za nimi slyšeti štěkot chrtů a posměch čeledě.

Uplynulo půl roku, u chaloupky zazelenal se růvek a v a něm odpočívala dcera Orfina. Bratří ji nechtěli ani na svůj hřbitov přijmouti. A na hrobě proseděla celé dny babička na loktech s vnoučátkem - hezounkou holčičkou.

A když tu jednou zase tak seděla, zařičel před chaloupkou hnědý kůň, na koni seděl mladý rytíř v aksamitovém kabátci se zlatým řetězem, usmál se a zavolal: “Jdu si pro tvou dceru podruhé… Tentokrát mne o práh dále nepošleš!”

Orfa se zdvihla, dítě položila do svěží, hebounké trávy, obličej její se zastřel strašlivým výrazem.

“Zde si jí vyhrab, chceš-li a můžeš-li.”

Stará žena ukázala na hrob.

Kůň zařehtal podruhé, mladý rytíř na smrt zbledl, bodl jej do slabin vší silou a zaslechl už jen ozvěnu Orfiných slov v korunách starých dubů a sosen nad sebou.

Od těch dob začala Orfa s lékařením a pomáháním proti všemu tělesnému i duševnímu zlu, aby s vnučkou nemusela po žebrotě. A při tom svůj všechen rozum vytříbený ve svatých písmech věnovala vychování děvuščinu. Znala zpaměti do slova žaltář, knihy moudrostí, přísloví, kazatelů, uměla všecka proroctví o české zemi, co jich kde bylo, a sama k nim ještě přidávala. Vnučku ukrývala zrakům lidským, jako se v pohádkách poklady ukrývají před slídivci do nepřístupných skal na sedmeré zámky. A když jí slavíčkové po dvacáté zaštěbetali v nedalekých olšinách, oblékla ji v bílý, drahý šat, vlasy jí rozčesala po ramenou, propletla je květinami a potom ji vyslala mezi lid, plížíc se za ní z povzdálí, opět jako strážkyně v pohádkách.

A kde ji uviděli, všude ji měli z a divné zjevení a všude se jim zdálo, že má křídla neviditelná. Tu byla, tam byla a hned zase na míle daleko. Přilétla jako anděl, odlétla jako anděl, jak mohla a kde mohla, pomáhala a stará Orfa se na dceřině hrobě často klonívala a šeptávala: každým dechem, každým krokem tvá krev smazává tvůj hřích.

Vrcholky sosen rděly se už ranními červánky a Orfa ještě seděla na omšelém kameni, kolem jehož tichounce plynul potůček, jakoby jemninké vlnky také teprve z dřímoty se probouzely, ale s očima plnýma nebývalého svitu a ve tvářích s vítězným výrazem.

VI.

Ve Kvílickém mlýně domílali.

Voda zapadla a nebylo ani pomyšlení, aby se nádržka za noc naplnila. Mleči, co byli přespolní, vyšli za mlýn, aby si pohovili na svěžím trávníku pod olšemi a zažili půvabů jednoho z posledních letních večerů.

Na vrbách a topolech podle potoka začínalo lupení již skoro žloutnouti, tichounký chřest stromoví družil se dnes nějak smutně s hukotem lesů v povzdálí mlýna na obou výšinách rozlehlých.

Nikdo nepromluvil ani slova, všichni poslouchali, jako by k uším jejich zarážely nejlahodnější zvuky hudební. Nedivte se, rozumívá lid hlaholům lesů a sadů, jež šumívají mu ukolébavku již co dítěti a co starci jednou zahučí píseň pohřební. A ze šumotu stromů až do dneška věštívají na venkově příští čas.

“Předevčírem prý zastřelili v Třebízských skalách kulicha. Od několika dnů provozoval tam umrlčí melodie,” přerušil hluboké mlčení Hořešovický Truksa.

“Hanuš snad nemocen?” ozvali se všichni téměř jednohlasně na Truksovu novinu.

“Nu, což v tom divného? Je více než šedesátník a starému člověku přijde pojednou,” prohodil nevrle Donát z Kobylník.

“Arci, šediny si vždy hledají už jen hrob,” zakýval hlavou Truksa. “Však přijde-li ještě starost, tím hůře bývá. Do čela brázdy rýti nemůže a proto je ryje do srdce.”

“Že jen si čeho připouští,” divil se Tuček. “míti jeho tvrz, žil bych jako kníže pán.”

“Kdyby nechtěl, aby jeho dcera byla Hradčanskou paní purkrabkou,” smál se jízlivě Truksa, “Kvílický mlýn prý není pro jeho dceru, a on by sem dal rád dítě své i leckterý Hrobčický.”

“Pravda!…” přisvědčoval Záruba. “Má jich sice pan Daniel na vybranou, ale jeho Božena není z nich ani jediná.”

“A víte-li, proč nechce a nechce tomu připustiti starý Třebízský?” vykládal Donát z Kobylník. “Hanuš se drží věrně staré víry. Kdyby zde nebylo bratrské hnízdo, už dávno by tu byla Božena. Jsem sice jen chalupník, ale než bych dal dítě své bratru neb některému z těch sektářů, pak ať raději do smrti sedět zůstane. Marně si zdejší mlynář myslí na Třebíz.”

“Nech si zajít, Donáte, nech, sic by ti tamhle stárek musil hubu zavříti,” vpadl mluvčímu do proudu řeči Tuček. Donát se právě chystal k dalšímu pojednání o víře.

“Na mou věru, je tu lépe než ve mlýnici,” liboval si stárek, když byl mleče pozdravil, “vyhlídli jste si tu pěkné místo,” pochvaloval jejich vkus, usedaje mezi ně.

“Co nového, bratře Božetěchu? Vy tu tak víte vždy něco ze světa!” otázal se Truksa.

“Co nového?” opakoval stárek, pošoupnuvše k levému uchu pomoučněnou čepici…

“Dostaneme mladou paní mlynářku, a náš mladý bude dědicem všeho zboží Třebízského.”

“Kýho-li šlaka, toť věru vzácná novina,” rozkřikl se Donát z Kobylník a otevřel na stárka ústa, jako by jej chtěl pohltiti.

“Což je už ten kališník na prkně?” zavolal týmže mžikem Hořešovický Truksa.

“Daleko sice k tomu nemá. A přihodilo se tam cos podivného. Je toho všude plno a vy ještě nevíte o ničem?” vypravoval stárek Božetěch. “Stará Orfa byla ve tvrzi a šla prý s ní ta dívka, jež od bělohorské bitvy u Hvězdy sedává a běduje. Hanuš od těch dob leží a již dvakráte byl u něho náš starý se synem, svatba bude co nevidět.”

“Co tomu říkáš, Donáte?” ptal se jízlivě Truksa kobylnického chalupníka.

“Však ještě nepijete na zdraví ženicha a nevěsty. Znám tvrdou lebku starého Hanuše s dostatek,” odsekl uštěpačně Donát. “Nedal bych za to nic, že mu ta baba udělala a omámila jej. Měl ji psy vyštvat ze tvrze.”

“Řekni mi přece Božetěchu, co to za ženu?” ptal se Truksa stárka. “Povídá se o ní ledacos, ale člověk v našich časech nesmí hned všemu uvěřiti.”

“Vy s ním nepůjdete do Slaného na jarmark, povím vám co vím,” začal stárek Božetěch. “Hanuš měl syna, však se na něj budete ještě dobře pamatovati, odejel s panem Albrechtem Pětipeským do Turek na vojnu, chtěl si tam prý vysloužiti kolem krku zlatý řetěz, povídalo se, že se starým se rozloučil přepodivně, a brzy když odejel, přišla jednou z večera do tvrze obstárlá žena s mladinkou. Tahle byla zahalena od hlavy až po paty, a za nějakou chvíli, byla prý už čirá noc, opouštěly obě zase tvrz, starší až běda proklínala a mladá plakala jako dítě… A když se po nešťastné bitvě Jagerské vrátil mladý pán se zlatým řetězem, a otec začal o ženitbě, pověděl mu syn, že nevěstu má vyhledanou už dávno. Tu zakabonilo se čelo páně Hanušovo a druhý den osedlal si mladý pán koně poznovu, vyšvihl se naň, a od těch dob nikdo o něm nikdy neslyšel… A ten rok narodila se paní Hanušově Božena, a v tu chvíli také pan Hanuš ovdověl.”

“A kam se poděla nevěsta mladého pána?” ptal se Tuček.

“Orfa ze Žlabů by ti mohla povědět lépe. Ví se o všem, co se přihodilo i před léty, jako by to měla v knihách zapsané. Za trochu bílé mouky, za čtvrtku vejražky si snad dá říci.”

“A mělo prý tu po mladém pánu zůstat děvčátko - holčička. Orfa se sirotečka ujala,” dopověděl stárek Božetěch.

“Co říkáte, bratří, těm pohádkám s duchem Vlastiným?” prohodil náhle více posměšně než doopravdy Truksa. “Kdykoliv vojny povstanou, vychází děvice z rumů Děvínských v běloskvoucí říze s černým pasem kolem boků, putuje po bojišti a káže mrtvoly pochovávati, když nepohrobeny zůstávají krkavcům za kořist.”

“Odjakživa takovým věcem nevěřím,” tvrdil Záruba.

“Věř nebo nevěř, ale smích z toho tropiti se neodvažuj,” přerušil Donát nevěřícího Tomáše.

“Už jsem o tom slýchával co hoch. Já vždycky říkám, ti bratří jsou jen…”

“Ticho! Věz, že jsi mezi nimi. Nechť tě nevyštípou. Scházelo by ještě, abychom ani my si nedali pokoje, beztoho už vydali proti nám ostrý mandát. Sám Pán Bůh ví, co na nás čeká.”

Dnes by zajisté přišlo k hádce, kdyby se voda nebyla přivalila úprkem. Jakýsi šelma pustil za Mšecem rybníky, aby se vymstil na vrchnosti. Nádržka naplnila se za chvilinku, stárek běžel vytáhnout stavidla a mžikem rozlehl se ve mlýně klapot velikých kol.

Donát pod olší osamotněl a byl rád, že ostatní odešli. Ku mletí na něm nebyla řada a mohl si zde tudíž poležeti. Co od stárka slyšel, hryzlo mu mozkem, avšak ani v mysli na Hanuše ničeho nepřipustil, byl jeho gruntovním pánem a zároveň utrakvistou, jediným a věrným obhájcem utísněné Janovy církve po okolí.

Teprve za hodnou chvíli ukolébalo jej jednotvárné drčení mlýnských kol.

VII.

Přišel podzimek a s podzimkem osmý listopad.

Dnes však nečervenala se Bílá Hora potoky krve, nečernala se mrtvolami: na písčité, nažloutlé pláni hemžilo se jen davy lidí, jež připutovali zdaleka na nešťastné bojiště, aby nad hroby padlých bojovníků zapálili velikou, obrovskou tryznu, jejíž plameny až k hvězdám by dosahovaly. Přidružili se k zástupům i zemané a rytířstvo z celého okolí.

Pozornost zvláštní upoutal pak průvod, jenž pohyboval se zvolna do Rusínského dolíku. Byli za Slaného. Přední povozy, dosti skvostné na tehdejší dobu, vyjížděly již na návrší. V prvním seděla dívka ve svatebním rouše. Skráně zdobila myrta propletená rozmarýnou. Zdálo se, že ani neposlouchá, co jí vypravuje mladý muž po boku, dnes asi poprvé Boženka neposlouchala Jetřicha.

Kalné oko její zíralo kolem, jako by lesk jeho již dávno uhasl, tvář jevila bledost, jako by ji vezli ku pohřbu a ne k oddavkám, jichž v blahém rozechvění připomínají si ještě starci a stařeny. Vždyť vezli za ní otce nemocného, nedal a nedal si říci, musili jej položiti na vůz do peřin. K dnešnímu dni umínil si doprovoditi dítě, byť by ho to stálo i smrt. Svatbu Boženčinu hodlal slaviti na Bílé Hoře v prokletý den pekelné seče, kdy prý se sejde všechen lid, bratří i kališníci s evangelíky a ruku si podají na věčný smír.

Seděl ve voze s hlavou sehnutou, jako by ji nemohl více udržeti. Oblekl se v nejkrásnější šat, jaký měl na sobě jen několikrát za celý život svůj. Žádný, kdo přede čtvrt létem Hanuše znal, nebyl by řekl, že vyschlý ten stařeček je tvrdý kališník Třebízský. Za ním jel Kvílický svobodník a čtvero rytířů z Hrobčic v čele velikého davu lidstva z panství svých.

Nejvýše na Bílé Hoře byla upravena místa svatebníkům. Stařičký farář Kvílický už jich očekával. Požehnav snoubencům učinil k nim i ku všemu lidu řeč, jakouž na této výšině nikdy před tím a nikdy po tom nebylo slyšeti. Aby si prý všichni obrali pana Hanuše za vzor smířlivosti a snášenlivosti křesťanské, aby se osvědčili v nastávajících bídách věrnými následovníky velikých mistrů svých, Jana i Chelčického, a stáli pevně ku víře, jedinému pokladu, jenž jim nebude nikdo moci vzíti, kdyby jim brali statky a s těmi statky čest i životy…

A potom rozlehla se širým krajem z tisícerých úst starobratrská: “Takoť smutně naříká choť Kristova milá…”

I Hanušovi se tímto zpěvem nějak uvolnilo. Postava jeho dosud sehnutá se náhle vzpřímila, zraky se mu zaleskly jako v jaře života a upřely se v tu stranu, kde v mlhách černala se věž svatovítského chrámu. Týmž mžikem však vydral se mu rty děsivý výkřik, oči jeho, zdálo se, že se rozšířily, pravice sáhla prudce ke hlavě, nohy se pod ním zachvěly, zavrávoral a klesl v náruč svým průvodčím.

U samé ohrady stála jakási ženština s mladistvou dívkou v sněhovém, bělounkém šatě. V první tušili starou Orfu, děvice však neznali. Podobalo se, že přišly se podívat obě na oddavky toliko z povzdálí.

Než dovedli pana Hanuše k vozu, nevěděl již o sobě, a když jej naložili a dcera jménem zavolala, otevřela se zraky jeho ještě jednou, ale byly již obrácené v sloup. Stařičký farář Kvílický sedl si k němu do hlav, sepnul ruce, nahnul se až k němu a začal tlumeným hlasem: “Nebezpečenství pekla potkalo mne a obklíčily mne bolesti smrti… Avšak Hospodin osvícení mé a spasení mé. Kohož se budu báti?”

A za hrobového ticha odjížděli svatebníci s nebožtíkem k domovu.

Chýlilo se k večeru. A sotva že slunce zapadlo nad pahorkovitou krajinu, vzplanuly po celé Bílé Hoře rudé žáry, jako by se planina byla proměnila v moře ohnivé. A prvním výšlehem plamenů letěl krajem dumný, táhlý zpěv bratrský:

“Farao, lid Boží honě,

ztratil vojsko, vozy, koně,

naděje maje v hrdinách

octl se s nimi v hlubinách…”

Zdálo se, že opravdu se tu rozohnili vlny moře plamenného, hrozícího zachvátiti svými spoustami nepřátele slova Božího jako tenkrát, když pohltily v nenasytné jícny vozy egyptské.

Nanesli sem z obory hromady dříví, narovnali hranici vedle hranice a první hvězdou, jež jim zasvítila dnešním večerem nad hlavami, vše zapálili. Tahle tryzna byla v Čechách nad hroby nebožtíků poslední. Zdaž tušili, že tenkrát, slavíce pohřební památku bělohorských válečníků, samým sobě zapalují děsnou, příšernou tryznu, jež popelem svým všecku tu naši slávu a všecku tu naší čest zakryla na tolik neblahých let?..

Poslední plameny dohasínaly. Davy lidu znenáhla řídly, vracejíce se do svých domovů se srdcem přece poněkud uvolněným. Posteskli si, poobědvali si tu navzájem a osvěžili se, aby bedra jejich udržela šlehy bičů, jež pletli v těch časech všude, kde o české zemi věděli.

Ani živá duše se tu již nikde nehýbala, jen tam nejvýše, kde bylo upraveno místo svatebníkům, tměly se dvě postavy, z nichž jedna hlavu až k zemi skláněla naslouchajíc slovům, jež, zdálo se, jako by z hrobů zdejších vycházely.

“Jsem tvá babička, jeho syn tvým otcem, má dcera jeho matkou, na matce tráva roste, o otci jen větry vědí. Už jsi dospěla, ve zkoušce jsi obstála, všechen lid tě velebí, všecko si všude o tobě povídá, z jazyka na jazyk jde jméno tvé, už vůdkyně nepotřebuješ. Proto jsem si taky tuhle řeč nechala až na dnešek. Už tu spolu dlouho nebudeme, cítím to od včerejška, ale odejdu ráda. Hřešila jsem v posledních dnech, Pán Bůh, jehož milosrdenství je nevystižitelné, své věrné služebnici odpustí. My z Boha, Bůh v nás, čistý zákon v srdcích našich. Jsi šťastna, že jsi neposkvrnila duše své bludem, jehož sítě náš mistr protrhal na věčné časy. Všude tě jmenují Vlastou, nazvu tě také tak. Na tenhle kraj přijdou hrozné časy, bylo by lépe lidem, kdyby se nebyli narodili. Chci, abys jim byla těšitelkou, strážkyní, pomocnicí - Vlasto vytrváš?”

“Vytrvám babičko,” ozval se jemninký hlásek, jako by stříbrem zazvonil.

Dvě temné postavy sblížily se ještě těsněji, jako by se líbaly, a když vyplynul nad Prahou měsíc, bylo už tu prázdno, bez živého tvora, pusto, mrtvo…

VIII.

Lupení na stromech žloutlo od tryzny bělohorské už po třetí.

Za Kvílicemi podél potoka shromáždil se u Božích muk skrovný hlouček lidu, uchystaného na dlouhou, dalekou cestu. U sloupu, kde v šeré dávnověkosti již pohané prý, když jim bořili modly a klátili posvátné háje, kvílívali, poklekli všichni na zvadlou trávu a posledním motlitbám za zbědovanou otčinu.

“Probuď se ó Pane, proč spíš, procitni a nezamítej nás na věčnost, povstaň již k pomožení našemu a vykup nás pro své milosrdenství, stádo rozptýlené učiněn jest Izrael, lvi je rozprášili”, úpěli k nebesům.

Pomodlivše se políbili vlhnoucí zemi, a pak ubírali se k severu za hlasitého štkání v širý, neznámý, cizí kraj - do vyhnanství.

Bylo smutní podívání na ubožáky, loučící se na vždy s rodinným krbem.

“Přátelé od přátel, krevní od krevních, rodičové od dětí, děti od rodičů, bratří a sestry od sebe vespolek v tomto zkoušení Božím se rozdělili, i manželé nejedni, když ta neb druhá strana kříže toho snésti nemohla, rozloučeni jsou.”

V pozadí zástupu, jenž mohl čítati kolem šedesáti hlav, kráčel ještě mladý muž, veda za ruku ženu zahalenou v tmavý promodralý šat. Oba se často ohlíželi zpět, a když jim zmizel z očí starý kostelík, pradávných věků pamětník se zvonicí, jež černá se opodál, a konečně i věž Třebízského hrádku, jež na míle cesty bělá se zrakům poutníka, zabědovala žena zastavivši se: “Zašli jste a na věky pominuli, vy šťastní dnové naši.”

“Dobře býti trpělivým v tom, co na koho skládá Hospodin, a v prach položiti ústa svá, až by se ukázala naděje. Z úst Nejvyššího zdali nepochází zlé i dobré? Proč by tedy stýskal sobě člověk živý nad kázní za hříchy své?” podotkl tichounce dědoušek v tmavém oděvu as o dva kroky za nimi.

Byl to stařičký farář Kvílický, muž pak a žena? Jetřich s Boženou.

Table of Contents

Kapitoral 1