K a t k a

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na:

www.motto.cz

www.albatrosmedia.cz

Michael Třeštík

Katka – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

S Katkou jsme se seznámili v roce 1996. Moje žena Helena tehdy natáčela v terapeutické komunitě pro drogově závislé v Němčicích film o terapeutce M. a na jejích dvou klientkách, Katce a Markétě, chtěla zachytit cestu od závislosti k jejímu překonání.

V roce 1997 ale terapeutka M. z osobních důvodů ukončila účast na natáčení a Markéta po krátké době léčbu završila a odstěhovala se do Ameriky. Zbyla jenom Katka. Jenže ta z léčebny předčasně odešla, zmizela neznámo kam a nikdo na ni neměl kontakt.

Katka byla krásná štíhlá dívka s přirozeně černými vlasy, plnými rty a uhrančivýma očima. Výborně formulovala, nerozbíhala se, dovedla výpovědi pointovat, ale hlavně o své závislosti mluvila s velkou otevřeností, autenticitou i nadhledem. Moje žena se rozhodla Katku za každou cenu najít a v natáčení s ní pokračovat. Hledala ji rok. Z terapeutických a narkomanských kruhů se dozvěděla, že se občas vyskytuje na Staroměstském náměstí, tak kdykoliv se to jen trochu hodilo, šla přes centrum Prahy, a chodila tam tak dlouho, až Katku v roce 1998 skutečně potkala. To už Katka žila s přítelem Láďou. S pokračováním natáčení naštěstí souhlasili oba.

Natáčeli rádi a ochotně, jednak proto, že je někdo poslouchal a oni se mohli vypovídat ze svých tísní, jednak proto, že za každé natáčení, i jenom zvukové, dostali honorář. Já jsem byl dramaturgem filmu, syn Tomáš, Katčin vrstevník, se s ní spřátelil a příležitostně ji i jejího partnera fotografoval.

V té době už byla Katka silně závislá na heroinu a drogy viditelně poznamenávaly její fyzický i psychický stav. Občas se s partnerem neúspěšně pokoušeli o léčení, někdy zmizeli z dohledu, ale když potřebovali peníze, zase se vynořili jako tragická ponorná řeka. V roce 2001 tak byl dokončen hodinový film V pasti pro Českou televizi. V roce 2002 moje žena s Katkou ještě natočila půlhodinový dokument do televizního cyklu o závislostech Když musíš, tak musíš. Od té doby se Katka ozývala jen sporadicky, když nutně potřebovala peníze nebo přímluvu v nějaké léčebně, na policii nebo na sociálním odboru.

Film V pasti se mezitím stal účinnou pomůckou pro prevenci drogové závislosti na školách, proto produkční společnost Negativ v roce 2007 přišla se záměrem v natáčení pokračovat. Moje žena tedy Katku znovu vyhledala. Tou dobou byl už Láďa ve vězení, Katka žila s jiným přítelem, s Romanem, ale natáčet byli ochotni opět oba. Říkali, že to budou vnímat jako impulz k novému léčení a k odpoutání se od drog. Několik pokusů sice udělali, ale buď utekli hned ze začátku, nebo do léčebny vůbec nedojeli.

V době, kdy se film měl dokončovat, Katka otěhotněla. Všem nám svitla naděje, že těhotenství a narození dítěte budou dostatečně silné důvody, které Katce pomohou drogy překonat. Heroinová závislost, všechny tři typy žloutenky, nemocná játra, bezdomovectví i Katčina nespolehlivost těhotenství komplikovaly.

Pak detoxy, útěky, porod, boj dítěte s abstinenčním syndromem, útěk z kojeneckého ústavu, opuštění dítěte, návrat k bezdomovectví, zbavení rodičovských práv, soudy za výrobu a distribuci drog, fyzické i psychické chátrání.

Po čtyřech letech natáčení, v roce 2010, tak vznikl celovečerní film Katka, který opět přispěl k prevenci drogové závislosti.

V roce 2010 jsem převedl Katčin příběh do knižní beletrizované podoby, ale ač jsem se sebevíc bránil skepsi, text vyzněl depresivně a beznadějně a moje žena, která stále ještě měla víru a naději, že se Katka ze závislosti přece jenom dostane, s ním nesouhlasila. Rozhodli jsme se jej tedy nevydat.

S Katkou se dál nic nového nedělo, pokusy o léčení ustaly, přibyly konflikty s policií, prohloubily se fyzické obtíže.

Občas zavolala, že potřebuje, abychom se někde přimluvili, že ji okradli, že je v krizi, nebo potřebuje spacák či vyprat prádlo. Moje žena nebo syn se s Katkou setkali, přinesli spacák, dali jí peníze, vyprali prádlo.

Na jaře roku 2019 Katka přišla s tím, že chce o svém životě napsat knihu. To už byl Roman ve vězení a žila s novým přítelem. Dohodli jsme s ní pravidelná setkávání, kdy ona bude vyprávět, moje žena ji bude natáčet na diktafon a já to sepíšu.

Asi čtrnáct dní po tom, když odvysílali ten film o mně, jsem šla na Palmovce na úřad po mostíku přes ten malej potok, co tam je. Šel proti mně kluk, a jak jsme se míjeli, tak mě ze strany nakopl. Hodně. Já jsem se jenom otočila a říkám, co dělá. A on – ty kundo feťácká! To bylo takový první oslovení po filmu. Ale taky ke mně přišli dva lidi, kteří mi poděkovali, že díky tomu dokumentu přestali brát úplně. Hlavně pro takový lidi jsem ten film dělala. To mi pak říkalo víc lidí, že po tom filmu se jim úplně rozsvítilo v hlavě a že se rozhodli, že nikdy nezačnou s drogama. V každým případě, i kdyby to měl bejt jeden jedinej člověk, kterýmu by to pomohlo, tak je to dobrý. Proto jsem taky začala dělat ten dokument. Pro ty lidi. A teď chci napsat o tom knihu. Nejen o mně, ale o drogách, o celý tý drogový scéně a taky, jak jsem se k těm drogám dostala. Já doufám, že to bude mít smysl.

Ale jen na prvním setkání byla Katka schopna souvisleji mluvit. Na ostatní buď přišla ve stavu, že mluvit srozumitelně nemohla, nebo si jen vzala peníze, odešla si koupit drogy a už se nevrátila. Většinou ale nepřišla vůbec. Nakonec nám oznámila, že s námi psát knihu nebude, že ji napíše její nový přítel. Přítel knihu nenapsal a s Katkou se rozešel.

Knihu jsem tedy sestavil ze stovek hodin namluvených při natáčení filmů a z toho, co se z její duše podařilo zachránit. Tomáš k textu vybral a upravil fotografie, které během našeho „života s Katkou“ pořídil.

Michael Třeštík

I. Příběh začíná

„Úplně se mi rozjasnily barvy, bylo to všechno takový krásný, šťastnej stav.“

Doma

Knihu My děti ze stanice ZOO jsem četla v pátý třídě, byla to zakázaná knížka, jen pro dospělý. Ale my jsme se nějak k tý knížce dostali. Já jsem nikdy nečetla, ani teď nečtu knížky, ale tuhle knížku jsem přečetla během dvou dnů. A hrozně jsem se viděla v hlavní postavě, v tý Christiane. Měla jsem hrozně přísnýho nevlastního tátu, měla jsem z něho velkej respekt, aspoň do tý doby, než jsem začala brát drogy, to jsem měla takovej strach, že bych si na drogy prostě nedovolila šáhnout. To vím tohleto, že bych si to nedovolila, protože vůbec nevím, jak by to potom dopadlo. No a pak tadyta knížka, když jsem ji přečetla, tak jsem věděla, že to je něco, co mě přitahuje. Je to divný, ale tyhle knížky by se neměly dostávat dětem do ruky, to je pravda.

Ta knížka asi měla odrazovat, ale mě neodrazovala, spíš přitahovala. Ale můj otec by se to musel dozvědět, kdybych brala drogy, takže sáhnout na fet by mi strach z něho nedovolil. Pak se ale maminka rozvedla, po revoluci, to mně bylo sedmnáct let. A protože máma měla taky šílenou výchovu, tak měla takový to heslo – užívej si, dokud můžeš. Takže mi dávala svobodu. Já jsem sice musela něco dodržovat, třeba chodit spát v nějakou hodinu, když jsem chodila do školy, a když mně bylo patnáct, tak přijít maximálně do deseti do večera domů. A když ne, tak jsem prostě byla bitá, ale vždycky jsem to mohla nějak okecat.

Když jsem se ptala mamky, proč se s tátou rozvedli, říkala, že za komunistů bylo zakázaný mít homosexuální vztah. Ona byla lesba už odmala, říkala mi, že i při tadytom manželovi měla nějaký holky, ale tyhle její vztahy byly tajný. A jak skončili komunisti, tak se hned rozvedla, to už jsem byla v sedmý třídě. Máma se tím potom netajila, takže když mi v tý sedmý třídě jednou řekli lesbo, tak se mě to hodně dotklo a v ten moment jsem mámu za to začala nenávidět. Mě to v tý pubertě fakt hodně zranilo. Načež jsem se vlastně začala mstít těm jejím přítelkyním, že jsem je třeba mlátila. Bydlely vždycky úplně normálně s námi. Máma takhle měla tři dlouhodobý vztahy, a teď je sama.

My jsme tři sestry a každá má jinýho otce. A já jsem se mámy ptala, proč teda jako nás má, když byla na ženský, tak říkala, že chtěla mít děti.

Ta první mámina přítelkyně, to byla myslím její největší láska, Květa, žena jejího života. S tou měla vztah vlastně už tenkrát za komunistů a vlastně doteďka jsou spolu v kontaktu. Ale první jako partnerka, to byla holka z pasťáku, byla to cigánka, Lukyna měla přezdívku, s tou byla tři roky. Lukyně tenkrát bylo dvacet šest let a tý máma hodně pomáhala. Máma byla taková, že prostě těm holkám hodně pomáhala s bydlením, se vším, protože chtěla, aby se všichni měli dobře. Nechávala u nás přespávat i její kamarádky, neřešila nějaký věci, že jiný lidi něco řeknou třeba. No a pak byl ještě jeden vztah, co měla. A ten byl dlouho. K jejím věku to byla už starší paní. Tu jsem měla ráda, byly spolu dlouho, a byla hodná. No a poslední vztah, co měla, tak to byla jediná Češka, a ta už tenkrát, když si mě pozvala do hospody a to, jak mě vyzpovídala, tak to už jsem věděla, že je falešná. Ale máma se do ní tak zabouchla, že prostě všechno šlo stranou.

Měla jsem volnost a máma si začala po těch komunistech užívat to, co chtěla, to, co vždycky cejtila, a to byl vztah k těm ženskejm. Jednou když jsem přijela z tábora, tak mi nepřišla naproti. To jsem byla ještě dítě, bylo mi nějakých čtrnáct nebo patnáct, a ona nepřišla k autobusu. To byla pro mě docela velká rána. A já jsem pak večer zjistila, že se někde flákala se svojí přítelkyní, a to mi přišlo jako hodně špatnej důvod. Vyváděla jsem, něco jí i naznačovala, ale ona to neviděla. Já jsem třeba dělala takový věci, že ty její přítelkyně, nebo ta jedna konkrétně, ta se furt kvůli mně podřezávala. Dělala jsem jim takový peklo, jako těm přítelkyním, a máma nic nevnímala. Když jsme byly se ségrou třeba doma a máma nebyla doma, tak jsme třeba vzaly klíče a tu Lukynu, tu první, jsme zbily, že třeba špatně umyla nádobí. Ona to samozřejmě mámě řekla, ale máma stála vždycky za svejma dětma, za náma prostě.

Braní

No a zvláštní je, že moje starší sestra brala, když mi bylo čtrnáct patnáct, ale já jsem to vůbec nevěděla. To si uvědomuju až teďka později. A ještě než jsem začala brát, už jsem si tenkrát dělala falešný vpichy sichrhajckou, jako že mám prostě vpichy, a ještě jsem jí to ukazovala, sestře mojí. Byla jsem zvědavá, co na to řekne. Přitom to nebyla ani pravda. A nic se nedělo. A pak když jsem opravdu začala fetovat, tak právě že ségra moje starší měla s tím zkušenosti, takže jsem brala jenom chvilku. Nějakejch, já nevím, třeba tři měsíce. Tři měsíce, a to už máma věděla, protože ségra jí to řekla. A byly to právě takový ty tři měsíce, kdy prostě jsem si neuměla dát dávku a měla jsem třeba na jednu dávku takových patnáct vpichů v těle. Na rukách. Takže prostě jsem jela s mámou v tramvaji a byla jsem vyperníkovaná, protože jsem to neuměla brát, a máma mi řekla, ať si vytáhnu rukáv. To se nemělo cenu bránit, tak jsem jí to ukázala. A byl to fakt asi hroznej pohled na ty rozpíchaný ruce, to mámu muselo i hrozně bolet. Jako byl v tom i nějakej odpor vůči mámě.

Ono už za komunistů se braly ty drogy, ale bylo toho tak málo a nevědělo se o tom tolik. Moje máma třeba říkala, že prostě kdyby za jejího mládí bylo tolik drog, že by je možná brala taky. Možná i proto, že byla homosexuálně založená.

Mě k drogám přivedla nevědomost, co to vůbec drogy jsou a co jsou vlastně ty lidi kolem nich zač. To jsem vůbec nevěděla, neměla o tom ani páru. Ale hlavně ta knížka My děti ze stanice ZOO, ta mě tak oslovila, že jsem nepociťovala strach nebo respekt z drogy samotný jako takový. Možná proto, že to v tý knížce skončilo, jak to skončilo, že prostě žila dál. Žila docela dlouho. I když tam bylo, že jí zemřela ta kamarádka, ale Christiane žila dál.

Vlastního tátu jsem poznala asi až ve dvanácti letech na pohřbu svojí tety. Mohl mi bejt tak jako jeden, možná ani ne dva roky, když od nás odešel. Já si odmalička pamatuju jenom nevlastního otce, kterej mě vychoval. Jenom jedinýho otce, tady toho nevlastního. Na tom pohřbu se máma zeptala, jestli ho tam poznám, tak jsem samozřejmě tipla úplně někoho jinýho, až ukázala – tak tamhleto je tvůj táta. Představili jsme se. No a pak jsem šla k němu na prázdniny, on už měl taky svoje děti. No a tam jsem si pak dělala svoje prázdniny každej rok. A poznala jsem tu babičku z jeho strany v Kladně.

Byl hodnej. Profesi neměl žádnou, já jsem ze světský rodiny, on taky, máma taky, takže moje prázdniny u něho spočívaly v tom, že jsem jezdila po trhách. Budíček byl ve tři ráno, naložili jsme se do auta, jeli jsme za babičkou, vzali jsme ještě další auto, stánek nebo stánky a jeli jsme do Prahy. A v Praze jsme mohli bejt třeba už tak v půl pátý a čekali jsme do nějakých sedmi, osmi hodin jenom proto, abysme měli lepší místo v tý ulici. Tenkrát jsme prodávali bílý halenky, oblečení prostě. Oni si to kupovali hlavně Němci. A už jako malá holka s mojí babičkou od mámy jsme jezdily na poutě s kšeftama, jako je čerťák. Strašidelnej zámek se tomu říká, a se střelnicema. Potom jsme tam ještě měli k tomu ty stánky s nějakejma tretkama. To mě bavilo a sama jsem i prodávala.

Máma jako mladá jezdila všude tenkrát – Maďarsko, Polsko, ale to jsem já nezažila. Ale když se rozvedla, udělala si ten stánek na Staromáku a na Karlovým mostě a prodávaly jsme pohledy a matrjošky. S kolotočema jsem jezdívala jen s babičkou jako malá.

A už tenkrát, tak to mezi světskejma a cikánama bejvá, mně bylo čtrnáct let a prostě dvě maminky, moje máma s jinou mámou světskou, už mi vlastně domluvily dopředu manžela. Pouštěla mě všude s ním, kamkoliv jsem chtěla, a on mě vždycky slušně přivedl domů, byla to daná věc. Co mě z toho vysvobodilo, byly vlastně drogy. On se mi nelíbil. Byl takovej normální, byl pohlednej, to jo, kdyby byl ošklivej, tak by mi to vadilo, ale prostě jsem začla žít úplně jinak. Začla jsem hrát automaty. A hodně, že jsem si brala peníze z kasy, kolik jsem chtěla, ale tak, aby to nebylo poznat. Ne všechny samozřejmě, ale i tak to bylo očividný, a asi po měsíci mi máma začala počítat zboží a peníze, a to se mě dotklo. No a vlastně jsem se stala gamblerkou a z toho gamblerství mě dostaly až ty fety. Drogy. To mě zachránilo z těch automatů.

Pervitin

První droga, to vím přesně. Jela jsem z jednoho klubu rockerskýho tady v Praze, Futurum se jmenoval, noční tramvají domů, načež jsem potkala takovýho mýho přítele, s kterým jsem dřív chvilku byla, asi jen pár měsíců. Bydlel kousek od nás, dvě zastávky, ale neviděla jsem ho půl roku. Načež jedu tou noční tramvají a vidím, jak nastupuje do tý samý tramvaje, kde jsem byla já. Tak jsme spolu začli kecat jako vždycky. A pak jsme si šli ještě sednout do parku a do rána jsme tam prostě seděli a já jsem říkala, že mě to takhle nebaví, tak šel pro nějakou flašku. A on mi začal vyprávět o perníku. A jak byl na tom perníku, tak on vyprávěl jenom o tom perníku a mě to vůbec nebavilo, takže jsem si pila svoji flašku a on si vyprávěl na tom perníku o tom perníku. Načež jakoby zákon schválnosti bylo to, že jsem ho potkala hned zase druhej den, taky takhle blbě v noci, taková blbá náhoda. A jak mi o tom vyprávěl zase znova to samý, tak už mi to šlo do hlavy. A já jsem se ho zeptala, jestli by mi to dal, že bych to chtěla zkusit. Protože mi o tom nadšeně vyprávěl od jedný asi až do pěti nebo do sedmi do rána. Ale nedal mi, jenom vyprávěl.

A moje ségra měla přítele, se kterým se rozešla, ale jak jsme ségry, tak měla některý moje věci a ty u něj zůstaly. A já jsem si k němu pro ty věci došla a vyprávěla jsem mu všechno o tom svým bejvalým příteli, co jsem se s ním potkala a co mi vyprávěl všechno to o perníku. Načež on mi řekl, že ségra taky brala. To nikdo netušil u nás v rodině, vlastně byla taky na fetu. Takže jsem úplně vyvalila oči, protože jsem chtěla od něho nějakou radu. Chtěla jsem nějakou reakci na to, co se mi stalo s tím vyprávěním o perníku. Ale ta reakce byla taková, že vlastně moje ségra taky brala a že, jestliže chci, tak ať přijdu večer a že mi perník dá. Takže můj předchozí přítel jenom povídal a bejvalej přítel mojí sestry mi perník dal. Tak jsem si ho píchla u něho v bytě. Ještě že jsem tam šla s kamarádkou ze školy. Ta si tenkrát nedala, i když pak skončila na těch drogách taky. Bylo to tak, že ten perník jakoby rozpustil, a já si ho píchla, ale tehdy to se mnou nic neudělalo. Myslela jsem si, jestli to nebylo špatně udělaný, protože jsem neměla žádný pocity, co jsem čekala.

Ale jak jsem už znala ty lidi od sestry nebo z Futura a těch klubů, kde ty drogy byly, i když já to nejdřív nevěděla, tak jsem to říkala jedný holce, co se mi stalo, že jsem dostala od kamaráda perník, a nic to se mnou neudělalo, ale že bych to chtěla zkusit opravdu a kde se to shání. A ona mi řekla, že ať jdu do Discobolosu že tam se to prodává. Tak jsem šla do Discobolosu, a tam už jsem ty lidi začala poznávat. A když jsem tam vešla, tak mě hned zdravili a už mi začali nabízet. Tam jsem dostala úplně poprvý perník, co už byl dobrej. No, dalo mi to energii. Hrozně mě bavilo tancovat, ještě nějaký světla, všechno zářilo, bylo to fajn. Vím, že jsem měla problémy si to píchnout, snad až po desátý jsem si to nějak do tý žíly vpravila, byla jsem celá rozpíchaná, ale pak to byl skvělej pocit.

Když jsem si tehdy dávala perník, tak už když se domačkává stříkačka, tak už to najíždí do toho těla a do hlavy takovým způsobem, že jsem se rozplývala třeba takhle dvě hodiny na posteli a pak jsem začala navíc dostávat energii, byl to prostě hrozně krásnej stav. Úplně se mi rozjasnily barvy, bylo to všechno takový krásný, šťastnej stav. A to mělo takhle hodně lidí, že jsme si pak mezi sebou třeba začali dávat okamžitě dárečky, různý blbosti. Že jsme všichni byli šťastný. To mně bylo už patnáct. Srovnala bych to s mým prvním orgasmem, kterej jsem dostala až teda ve třiceti letech s Romanem.

Já jsem ten perník ale pořád neuměla moc brát, byla jsem nezletilá holka a oni mi to na tom bytě dávali, tak jsem se ptala, proč mě na tom bytě trpěli, když by za to mohli jít sedět, a oni mi říkali, že bylo lepší, že jsem byla na tom bytě, že jsem nikde nelítala venku. Tak jsem tam dostávala. Když tam třeba vařil jeden kluk, tak oni šli třeba do toho Futura a já jsem zůstala v bytě sama. Mě tam bavilo třeba uklízet, protože jsem měla z perníku tu energii, nespala jsem klidně dvanáct dní, jen občas takový ty mikrospánky.

Ale sestra, jak s tím sama měla zkušenost, tak to na mně brzo poznala a práskla to na mě mámě. Myslela to dobře, ale já z toho začala dostávat špatný stavy, házelo mě to do psychózy, měla jsem špatný svědomí kvůli mámě. Perník je hodně o psychice. Když si ho člověk dá v dobrým stavu, tak ten jeho stav je potom ještě o hodně lepší, ale když je v psychice nějakej problém, tak perník ho jenom zhorší.

Heroin

Já jsem chtěla brát nějakou drogu pořád, píchnout si a bejt v tom dobrým stavu, nemyslet na nic, na žádnou zodpovědnost, ale perník mě právě házel do psychózy. Ale i díky knize My děti ze stanice ZOO jsem už věděla, že když člověk bere herák, tak má třeba malý panenky. Měla jsem partnera Patrika tehdy, brali jsme spolu perník, ale jednou jsem viděla, jak leží na Republice u metra úplně zhulenej a má malý panenky jako z tý knížky, a najednou mi to úplně došlo. Tak na něj křičím: Tys měl herák! A on, že ne a ne a ne, ale já do něj hučela, že určitě měl herák, že to poznám a že ho chci taky. Hučela jsem do něj tak dlouho, že řekl: Tak pojď! A vzal mě tam kousek na Staromák, našel nějaký lidi a dal mi. Já si to píchla a úplně jsem odpadla. Byla jsem v tak krásný euforii, ještě krásnější než na tom perníku. Vyhovoval mi absolutně, neměla jsem po něm žádný psychózy, jen tu euforii. Tak jsem to brala, akorát jsem nevěděla, co to všechno obnáší. Pak jsem nějakou dobu střídala pervitin a herák, nakonec to vyhrál ten herák.

To jsem pak začala krást po krámech. Měla jsem notýsek, do kterýho jsem si zapisovala, jak velkou jsem měla dávku a kolik stála. To jsem si zapisovala s úplnou radostí a kradla v obchodech chlast a kávu. To se pak prodává překupníkům, ale hlavně do hospod. To mě naučili kluci, co byli na heráku. Rozešla jsem se s tím Patrikem a přešla k nim.

Tam jsem si našla jednoho, a ten mě právě zasvětil i do těch krádeží. Oni nechtěli, abych kradla, kradli jen oni a dávali mi herák a všechno, a pak po nějaký době, asi po měsíci, jsem to chtěla zkusit taky, abych jim pomohla, tak jsem vzala první flašku a pamatuju si, že to byla vodka. První moje kradená flaška prostě byla vodka. Normálně jsem ji vynesla z krámu a byla jsem ráda, že můžu klukům přispět.

S tím jedním jsem taky někdy spala, to ano, on mě chtěl, ale ten herák nebyl za sex. Herák byl kvalitní, bylo ho tolik a peníze se dělaly hrozně lehce, tenkrát to šlo utáhnout. Dneska by to už nešlo ani náhodou. Tenkrát to ještě byla zábava, prostě brali jsme to jako zábavu.

Pak jsem šla do prváku na střední školu, měla jsem bejt technicko-administrativní pracovnicí. Jenže já jsem si tenkrát chtěla vydělávat sama na sebe, mít svoje peníze a kupovat si za svoje peníze svoje věci, i když jsem všechno měla od mámy, ale prostě mi to takhle nevyhovovalo, chtěla jsem bejt jakoby svojí paní. Do tý doby jsem bydlela u mámy, ale jak jsem začala brát a jak to na mně máma poznala, tak jsem prostě odešla bydlet ještě někam jinam.

Pak mě máma dala na „átéčko“, protože jí to dělalo bolest. Ona už mě předtím vezla na sociálku, tam jsem vyváděla, že zavolali policajty a ti mě odvedli do diagnosťáku, kde mi dali vybrat – buď pasťák, anebo protialkoholní a protidrogová léčebna pro mládež „átéčko“ Klíčov. Já jsem se pak dozvěděla, že z toho „átéčka“ mám větší šanci se dostat na svobodu, k těm drogám vlastně, tak jsem si vybrala tadyto „átéčko“ a ne pasťák. Byla jsem teda na Klíčově, pak i v jednom diagnosťáku, pak podruhý, potřetí, pak v pasťáku. Protože máma si myslela, že mi tím pomůže, zabrání brát ty drogy. Nepomohlo mi to.

Klíčov byl pro děti do těch jednadvaceti let, tak nějak, nejmladší tam byla čtrnáctiletá holka a byly tam lidi za různý drogy, většinou perník, málokdo tam byl za herák, ale třeba za toluen, to jsem se tam taky naučila. Ono se na těch skupinách o tom pořád povídá a člověk se seznámí s lidma, co s tím mají zkušenost. To těžko někomu může pomoct.

Byly tam vycházky ven, asi tak na dvě hodiny, nebo jsme šli do města do kina a měli chvilku rozchod, a my toho hned využili. Já jsem to měla lehký, já jsem byla holka, tak co se týká perníku, tak ten jsem platit nemusela, protože perníku bylo prostě tolik, že to na bytě řešili spíš kluci mezi sebou. A nebylo to za sex. Oni mě prostě brali jako mladší ségru.

Ten kluk, co byl na Klíčově kvůli toluenu, chtěl zkusit perník, tak jsem mu řekla: Já ti dám ochutnat perník, ale ty mi zase ukážeš, jak se fouká toluen. Venku jsem mu dala péčko a on mi ukázal toluen. Pak později, když jsem si foukala ten toluen, tak jsem to měla tak, že jsem moc o sobě nevěděla, a když to ze mě vyprchávalo, tak jsem se třeba probrala na jednom mostě a vím, že jsem chytila nějakou ženskou s kočárkem a sprostě jsem jí venku nadávala. Prostě jsem se probrala a na nějakou ženskou, která vede kočárek, úplně nesmyslně, úplně sprostě řvala, prostě děs a hrůza. Ten kluk pak byl na perníku dlouho, snad až dodneška, nevím přesně.

Rodina

Mýho nevlastního otce jsem se hodně bála. Byl hodně přísnej, on nebyl zas tak zlej, on nás nějak moc nebil, nebo vlastně bil. Zase třeba když jsem byla malá, tak nás opravdu mlátil hodně moc a já i máma jsme byly vždycky strašně rády, když on odešel, tak se mi úplně ulevilo. A když přišel a jenom jsem slyšela tu jeho chůzi, radši jsem byla v pokojíčku a nevylejzala, prostě jsem z něho měla strach. To je blbý prostě, když má malý dítě strach. A já jsem z něho ten strach měla. Vždycky jsem si přála, aby ho přejelo auto nebo aby naboural a umřel.

Byl to cikán a já se mámy ptala, proč zrovna s takovým člověkem žila, a máma říkala, že to sice byl cikán, ale světlejší, tak to nevadilo, a s ním má tu poslední ségru. A byl prostě pohlednej. Byl to vekslák, takže my jsme se v tý době měli dobře, měli jsme všelijaký ty walkmany a blbosti, co jiný děti neměly, měli jsme auto, to za komunistů měl málokdo, škodovku stodvacítku. On jezdil metrem a máma uklízela baráky za komunistů, a potom byla teda ta stánkařka.

Vím, že ten nevlastní táta ještě žije, je v důchodu a už je mu hodně let. Bydleli jsme všichni v jednom bytě. V Ostrovní tenkrát na Praze 1. S náma ještě vyrůstali dva bráchové z jeho předchozího manželství, Nikola a Ivo, ten měl přezdívku Pip. Pip byl nejstarší z nás. Já jsem byla uprostřed. Nevlastní táta na nás nebyl tak agresivní, ale svoje kluky mlátil, hlavně Pipa. Pip bydlel v kumbále, co jsme v bytě měli, a táta ho tam každou chvíli mlátil páskem, že jsme to slyšeli přes pokoj až k nám, jak ho mlátí, a ten Pipův křik. Takže to byl teda nejstarší bratr, ale tenkrát to byl pořád malej kluk vlastně, a on ho takhle řezal pořád a Pip pak skončil v pasťáku a pak se nám, nebo mně, na dlouho ztratil. Když pak byl plnoletej, tak k nám přišel na návštěvu, za svojí nevlastní mámou. A taky skončil na drogách, my jsme pak drogy brali i spolu, vlastně až doteďka je na drogách. Teďka je momentálně ale v kriminále. Z naší rodiny na drogách není akorát moje mladší sestra a nevlastní bratr Nikola. Starší sestra byla nějaký ty dva roky na perníku, pak jenom snad ještě jednou půl roku chvilková recidiva, ale rozhodně drogy nebere už dlouho a jenom kouří trávu od rána do večera. Nikola dělá nějakýho sekuriťáka, jezdí autem sekuriťáckým, jako nějaká pohotovost nebo co. Já jsem ho vždycky viděla na tý Republice, jak tam měl zaparkovaný auto. Má rodinu, holku, prostě všechno, děti, žije úplně v pohodě, normálně.

S tímhle mým nevlastním tátou se máma seznámila někde v restauraci na Staromáku, kde dělala číšnici, ona měla hotelovku. Byla tenkrát mladá, dlouhý blond vlasy, byla to pěkná ženská. On měl asi osm dětí, ale s námi pak bydleli jen ti dva, Nikola a Pip. Jeden jejich brácha, Ondra, ten taky zemřel na drogy.

První sex jsem měla, když mi bylo asi patnáct let, to bylo s jedním klukem z diskotéky. Ale pak od patnácti do šestnácti, skoro rok, jsem měla vztah s Jardou, to ještě nebylo na drogách. Setkávali jsme se u něj doma, protože jeho táta hodně jezdil na služební cesty a máma byla alkoholička, tak nic nesledovala. Zamykali jsme se u něj v pokoji. Nebo jsme bývali u nás, u mě v pokoji, máma ho pouštěla, protože věděla, že mě má rád. Že bych mohla přijít do jinýho stavu, o tom se u nás vůbec nemluvilo. Měla jsem modrej pokoj, on mi ho tak vymaloval. S Jardou jsem se rozešla jenom proto, že jsem chtěla vědět, jaký to je, rozejít se s klukem. Kamarádky už měly víc vztahů než já, a víc rozchodů, a hodně o tom mluvily a já to taky chtěla zažít. Tak jsem se s ním rozešla, a to byla možná chyba. Jarda mě fakt miloval, asi by mě miloval dodneška.

Ale s tím sexem to bylo složitější. Většinou kluci odešli do Futura a v bytě zůstal jen vařič. Tak to dělají. Vařič uvařil dávku a udělal jí víc, že mi jako dá. Ale dal mi víc, než jsem snesla, že jsem byla úplně mimo, takže on mě ovládal. Ještě jsem s tím perníkem neuměla dobře pracovat, takže on si se mnou mohl dělat, co chtěl, takže to vždycky skončilo v posteli. To není hezký od těch kluků, že to takhle dělají. Že si s holkama dělají, co chtějí. Jediný, co na tom bylo pozitivní, že tenhle kluk si zapíchal a jinak mě nechal. Oni se pak často k těm holkám chovají hnusně, třeba je i zbijí. Takže já jsem ještě dopadla dobře, jenom sex, a tím to skončilo. A bylo to dlouhodobý, takže potom se z toho stal už i mileneckej vztah.

To bylo na bytě u bejvalýho přítele sestry. Oni pak toho člověka zavřeli, ale když ho pustili z basy po dvou letech, tak to pokračovalo v Modřanech, tam on měl byt, tak jsem k němu chodila pro perník, zase za sex, v posteli jsme skončili, ale to nemuselo bejt, to už podmínkou nebylo.

Ještě k tomu Klíčovu. Oni nás tam jako odvykali, neměla jsem tam takovou volnost jako předtím, ale stejně jsem tajně brala, takže to bylo všechno falešný. Když mě pustili, vrátila jsem se domů a zase začala dělat u mámy ve stánku, do školy jsem se už nevrátila. Taky jsem dělala v dřevěným stánku, prodávala jsem stáčený vína. Jak jsem začala pracovat, tak si máma myslela, že jsem zase v pohodě, ale já jsem nepřestala brát, takže jsem se to snažila tajit. Nespala jsem, ale zhasínala jsem lampičku, když jsem byla hodně nafetovaná, aby to máma nepoznala, a ležela jsem potmě. A vždycky, když byly už třeba tři v noci, tak jsem šla do Mišmaše, tam byla diskotéka, tam se taky hodně bralo. Vždycky tajně, ještě před prací, třeba jsem vyšla ve tři hodiny, abych stihla aspoň na dvě hodiny prostě na tu diskotéku, která byla přes ten víkend nonstop. A šla jsem pak v sobotu do práce stáčet ty sudový vína a pak zase z práce jsem šla do Mišmaše a pak domů, samozřejmě zfetovaná. A takhle to bylo dokola.

Ale po čase to samozřejmě pozná každá máma. Načež takhle jednou přijela před tu práci máma autem s tou její přítelkyní, a to když jsem viděla, tak jsem věděla, že je průser. Naložily mě do auta a odvezly do diagnosťáku do Hodkoviček.

Tam jsem byla už za mřížemi, tam jsem to prostě opravdu musela vytrpět. Ale že jsem tam byla poprvý a zavezla mě tam sama máma, tak když jsem mámu překecala, že už budu hodná, tak oni mě pustili domů. Jenže to se opakovalo třikrát během jednoho roku, že mě tam odvezla znovu a zase znovu vzala domů, tak to už bylo i na tu moji mámu hodně, tak jsem skončila v pasťáku. Ale bylo mi už sedmnáct pryč, takže jsem tam byla jen do svých osmnácti a pak mě už jako plnoletou pustili pryč.

Závislost

Zase jsem šla samozřejmě k mámě. No, ale nic nepomohlo. Nechtěla jsem hned zase brát drogy, ale to nešlo, tak jsem místo toho začala hrozně pít. Prostě jsem pila hodně moc každej den a říkala jsem si, že to je asi lepší pro tu mámu než nějaký drogy. Ale ono to možná bylo ještě horší, vidět mě každej den prostě opilou, a taky jsem se jednou probrala v obejváku a máma taky, sáhla jsem pro cigaretu a začala jsem se šíleně klepat. To jsem v životě nezažila, bylo to hrozný, úplně mě to vylekalo, že jsem zase radši sáhla po tom perníku. A taky po heráku. A nakonec jsem byla jen na heráku. To jsem náhodou měla přítelkyni.

V pasťáku se s tím holky seznáměj. Zkusej to a buď se lesbama stanou, nebo ne, nebo jen trochu. To nebylo v Hodkovičkách, to bylo předtím v Jindřichově Hradci, ale to je jedno. Tam jsem se taky dala do vztahu s holkou, a když jsem se vrátila k mámě, tak ona dost pila doma s kamarádkama. Tam jsem potkala jednu její kamarádku, taková mladší, bylo jí dvacet šest let, mně bylo asi osmnáct. Nějak jsme se do sebe zakoukaly, tak jsme se nakonec spolu vyspaly a byly jsme spolu asi rok. Teda já s tou holkou. Ale tu jsem nepřebrala mámě, pro mámu to byla jen kamarádka. A u mámy jsme bydlely, máma s přítelkyní a já s přítelkyní.

Ta moje si občas dávala perník, měla s ním zkušenost, to jo, ale celkově spíš byla proti tomu, opravdu brala jen příležitostně. Ale herák taky chtěla vyzkoušet, a tak mi jednou řekla. Já si nějak neuvědomila, že takovýmu člověku stačí dát vejplach ze lžičky, dala jsem jí podle svýho uvážení, spíš jsem jí tam ještě trochu přisypala, a byl průser. Úplně jí zmodraly rty, prostě byla těžce předávkovaná. Ale to se takhle stalo víc lidem, že si neuvědomili, kolik mají dát začátečníkovi. Tak jsem ji odvlekla do koupelny pod vodu a profackovávala jsem ji a máma byla vedle v obejváku a neměla tušení, co se tam děje. Naštěstí se ta Yveta asi za půl hodiny probrala, ale byl to děs a hrůza ta půlhodina, protože já jsem ji málem normálně zabila.

Když jsem se vrátila z toho posledního pasťáku, to bylo na Vánoce, tak jsem si řekla, že když jsou Vánoce, nebudu brát a přes Vánoce to vydržím. To bylo poprvé, co jsem sama zkusila přestat, ale to už jsem brala jen herák. Tak jsem si nevzala a brzo mi začalo bejt špatně, že jsem ani mámě nemohla pomoct připravit stromek, a druhej den měla bejt štědrovečerní večeře, ale to už jsem začala zvracet. A to už mi došlo, že to je vlastně absťák, začátek absťáku. Takže jsem to přetrpěla do rána, neměla jsem ani korunu, takže jsem vzala nějakej kazeťák, šla jsem na Václaváku do toho jednoho baru, kde byli Arabové, tam jsem to vyměnila rychle za dávku, dala jsem si, přišla úleva a bylo jasný, v čem lítám, že jsem už v těžkým návyku.

A ona to viděla i Yveta, ta moje přítelkyně, že v tom už hodně lítám, a bavila se o tom i s mojí mámou a obě mi navrhly, jestli se nechci jít léčit. No a já jsem věděla, že to jde se mnou z kopce, tak jsem řekla, že jo, že půjdu do těch Bohnic na detox a budu se prostě léčit. Tak mě tam tenkrát odvezly máma s mojí přítelkyní.

V Bohnicích tehdy ještě pravej detox ani nebyl. Odabstinovala jsem si to tam mezi bláznama na lůžku, kde mi dávali jenom nějakej apaurin, protože tenkrát nic jinýho ani nebylo. Byla jsem mezi prvníma, kdo tam byl na heráku. Když je člověk na perníku, tak nepotřebuje opravdovej detox, jen to vlastně prospí. Zvracela jsem a všechno možný dohromady. To je takovej absťák, že už člověk nemůže vůbec nic. To už ani nešlo, to bylo strašný. Ale nezbylo mi nic jinýho, než to odkroutit natvrdo.

To byly čtyři dny tý největší hrůzy, to jinak nikdo nezažije. A když se to pak po těch čtyřech dnech začalo postupně nepatrně lepšit, tak jsem si hodně vážila toho, že jsem se z toho dostávala. Chtěla jsem pak jít do tý léčebny, co byla naproti v tom paviloně, po nějakým měsíci asi, když jsem se z toho opravdu úplně dostala. Mohla jsem normálně fungovat, normálně jíst.

A dělala jsem tam pak takový pochůzky, když jsem tam byla dva měsíce, že jsem se seznámila s klukem, kterej byl na pánským paviloně taky kvůli heráku. Miloš se jmenoval. A ten mi říkal, že půjde do Němčic. No a mně se ten kluk tak líbil, že jsem si požádala o ty Němčice taky, vlastně kvůli němu, ne kvůli sobě. Tak jsme se potkali v Němčicích a byli jsme tam spolu. Dostala jsem se v tý léčbě do třetí fáze, to už je všechno volnější, cejtila jsem zase takovou volnost, že už to mám pod kontrolou, a jak jsem cejtila tu svobodu, tak jsem podepsala reverz a z Němčic odešla. A po Němčicích jsem se stejně k těm drogám vrátila a ani jsme s Milošem pak spolu nebyli.

II. Katka a Láďa (1998–1999)

„Jo, drogy jsem si vybrala, ale nevybrala jsem si takovýhle hnusný chvíle.“

Květen 1998

Staroměstské náměstí

KATKA: Teď žiju docela dobře, i když… jak se to vezme. Myslím si, že jsem šťastnější než jindy. Znova beru drogy, ale jsem šťastnější. Mám přítele a s tím je mi hrozně dobře. Drogy tam sice jsou, závislost taky, ale cejtím se prostě fajn, dobře. Je to takovej velkej stereotyp, protože se ráno vstane, člověk se nasnídá a potom jdeme vydělávat peníze na drogy. A potom, když se vydělaj peníze, koupí se droga, aplikuje se a pak se zase jdou vydělávat peníze… no a zas takhle pořád dokola do těch sedmi, než zavírají krámy, protože peníze se dělají na těch krámech. Člověk něco otočí, a pak to prodá dál za nějakou poloviční cenu. Tak se vydělávají peníze. V průměru jednou za tři měsíce vás chytnou, máte z toho zápis, policie k tomu prostě patří taky, takže jste třeba za katrem šest hodin nebo tak, ale je to jenom tak jednou za tři měsíce. Prostě droga, závislost… ten fet potřebujete, a tak potřebujete peníze a potřebujete jich hodně, na den tak dva tisíce, to je za měsíc třeba šedesát sedmdesát tisíc, plus jídlo a všechno ostatní, že jo. To v normální práci nejsem schopná vydělat. Jestli vůbec jsem schopná jít do práce, teď asi ne, v závislosti asi ne.

LÁĎA: Nemám z toho hrůzu, vůbec, věřím tomu, že když budeme chtít, tak z toho vyskočíme.

KATKA: Já si jako ten impuls k vyskočení představuju spíš nějakej krach ve vztahu. Že by se to už táhlo do nějaký hrozný tmy, kde to je ošklivý, hnusný, prostě takovej krach ve vztahu, tak tím já se odrazím a jdu nahoru, to je pro mě impuls. Kdyby to mezi náma mělo krachnout, že by to vypadalo na rozchod, úplně konec, tak to bysme si určitě řekli dost a jdeme od toho.

LÁĎA: Nechceme o sebe přijít, to v žádným případě…

KATKA: Pro mě je tohleto hrozně důležitý. Ale ten krach tam občas už přibejvá tou závislostí, docela cejtím, jak se k tomu postupně schyluje. Takže když je toho už moc, dáme si pauzu od drog a pak se zase vracíme. Třeba jdeme a odvykneme, pět dní abstinujeme. To nejsme ani schopný chodit v tom absťáku. Takhle v průměru to uděláme jednou za dva měsíce. Že chceme.

LÁĎA: Ne, že chceme, ale protože to vidíme, kam nás to vede, že se to hromadí, že bysme fakt mohli jít od sebe, že by nám to ty drogy mohly prostě úplně všechno rozbít. Viď, Káčo?

KATKA: Absťák probíhá u každýho jinak. U mě na heroinu je to tak, že skončí dávka a já cejtím, že potřebuju novou, jenže ji nedostávám, a teď to začne. Začne mě bolet břicho, to je začátek, potom mě bolí záda, jako se to nějak kroutí, se mnou to kroutí, hrozná nervóza, nevydržím bejt na jednom místě, v jedný poloze, takže se hejbám a všelijak cukám, ale to jsme pořád ještě jenom na začátku, ono je to pak horší. Nemůžu kouřit, protože mám pak problém s dýcháním, takže se dusím, hodně se dusím, třeba při rychlým pohybu se začnu dusit a potom mi najednou začíná bejt ještě hůř, zvracím, mám průjem, teče mi z nosu krev, a to všechno naráz, člověk ani nestačí doběhnout na záchod, ani někam ke kbelíku. A člověk se potí, je smrad a je to prostě hrozný, a tak to jde pořád dokola. Člověk nespí, prostě neusne, a takhle je to pořád dokola tři nebo čtyři dny. A pak je člověk hrozně slabej, nedokáže si udělat nic, uklidit talíř, umejt se, nemá na to ani po fyzický stránce, ani po psychický. Těžko o tom mluvit, je to něco hroznýho. Když si to člověk neprožije, nemůže si o tom udělat nějakou představu. Není to jen tak, není to jenom ten průjem, není to jenom kapání krve z nosu, je to něco víc, je to něco hroznýho. Čtyři dny jsou nejhorší. Ty jsou šílený. A potom to najednou povolí. Po těch čtyřech dnech to prostě najednou povolí, to úplně cejtíte, jak to povolí.

LÁĎA: Byli jsme vždycky šťastný, hrozně šťastný, když už se to blížilo. Třeba jsme v tom byli už třetí den a říkali jsme si, ještě jeden, Láďo, to vydržíme, už to bude dobrý, je to fakt krásnej pocit, když z toho člověk jde ven, viď? Po tom čtvrtým dnu už jsme se cejtili líp a mohli chodit. A mohli jsme si dojít pro dávku.

KATKA: Láska, to je velká síla a hodně to pomáhá. To je pro mě prostě hrozná síla. Držíme se spolu, dává mi to energii, dává mi to sílu to vydržet. Já jsem to nikdy sama bez nějakýho prášku nevydržela, až teď s Láďou. Teď to prostě spolu dokážeme. Ty čtyři dny.

KATKA: Seznámili jsme se asi před tři čtvrtě rokem. Sháněla jsem heroin v hospodě U Sluníčka a tam byli nějací kluci, co sháněli pervitin, tak jsme šli společně na Staromák, tam jsme sehnali dealera, pak jsme šli společně na Kampu, to bylo asi ve dvě v noci, hezký počasí, a tam jsme si všichni aplikovali. A my jsem si s Láďou povídali jenom spolu, na ty ostatní jsme nějak zapomněli, a šli jsme pak do baráčku, kde teďka bydlíme, a od toho dne jsme pořád spolu. My jsme se od tý doby neodloučili, jsme opravdu denně spolu – noc, den, noc, den, pořád, je to devět měsíců, pořád den co den. Akorát když nás oddělili policajti katrem na čtyři hodiny nebo pak když jsem jednou byla za dědečkem, když měl narozeniny, to byl jeden den, a jinak opravdu denně spolu. A vůbec mi to nevadí, jsem ráda, nikdy mi nepřišla myšlenka, že by mi to nějak vadilo. Já mám pocit, že ho od tý doby miluju pořád stejně. Nikdy mi nepřišla žádná taková ta chvilka, jako A dost! Chci si odpočinout! Ne, nepřišlo. Láska. Teď jsem opravdu našla muže, když to tak řeknu, muže, kterej mi dává snad všechno. Prostě nemusím mít strach, mám oporu, není to jako dřív. A dostávám i takovou tu sílu, takovou tu opravdickou podporu, co jsem dřív od chlapů nedostala. Vlastně ještě po těch zkušenostech, jaký já mám špatný s těma chlapama, že jo, když mi dvakrát ublížili, jak prostě chlap může nejvíc ublížit holce, tak jsem myslela, že se to nikdy nevrátí, abych mohla bejt normální. Myslela jsem, že už nikdy nebudu moct žít s klukem, ale stalo se to, teď toho kluka takovýho mám a nemám už vůbec ty špatný pocity. Takže i když jsou tam ty drogy, tak jsem prostě šťastná.

LÁĎA: Chceme z toho ven, chceme, moc. Ale ještě to nepřišlo, abysme z toho vyšli ven. Je to tak, Káčo? No, je to tak, ještě to není, ještě to nepřišlo.

KATKA: Chtěla bych, ale když začnu, tak se zase vrátím. Já nevím, nechci zase brát nějakých dalších pět let. Určitě ne, nechci to, určitě to nechci. Ale pořád se k těm drogám vracím.

LÁĎA: Dítě zatím nechceme. To leda že bysme šli úplně od toho pryč. Dlouho, aspoň ten rok, a pak teprv dítě. Dřív ne. Nechci ubližovat.

KATKA: Dítě chceme, to je určitě v plánu, ale chceme bejt čistý. Dřív ne. Chceme dítě, ale jestliže prostě budeme fetovat dál, třeba nějakých pět let, což my budeme, tak to nepůjde. Je to opravdu na nás, jestli budeme fetovat, nebo ne. Jestli fetovat budeme, tak holt to dítě nebude, což mě jako bude mrzet, protože já ho opravdu chci, ale jestli budeme dalších deset let na drogách, tak to dítě nebudeme mít. Záleží to na nás.

LÁĎA: Já myslím, že budeme končit brzy, ne? Už toho máme dost za sebou. Co Káčo, necháme to mladším, ne?

KATKA: No, chtěla bych. Protože ono se to taky zhoršuje. Že se zvyšujou dávky. Když je vysoká dávka, tak jsou větší problémy. A ono se to opravdu odráží i na tom vztahu. Když jsme na malý dávce, tak je to pěkný, ale jakmile jsem třeba z půl gramu na dvou gramech, tak je to prostě to nejhorší, co jsem zažila, protože to jsou problémy už se vším. Musí se udělat víc peněz, ale my víc těch krámů ani nestíháme, to prostě nejde. To je pak krach.

KATKA: Člověk to musí umět. Právě myslím, že my jsme v tomhle hodně dobrý. Hodně dobrý. Myslím, že je to profesionální, mohla bych říct, že jsme opravdu dobrý profesionálové. To je ale právě někdy důvod, proč začneme abstinovat, že se nám ty možnosti zužujou. Když už někam chodíme dva roky nebo tři roky, oni už nás tam znaj a ohlídaj si nás. A takovej krám nám odpadne, v něm už peníze neuděláme, takže možnosti se zužujou, a když jsme na těch dvou gramech, tak je to částka dva tři tisíce denně, takže to nestíháme, ty krámy se zužujou, pak nemáme kam chodit… To se prostě pak už nedá, řeknete si dost, já už nemůžu, a nakonec začnete abstinovat a chcete žít jinak.

KATKA: My jsme zasnoubený, my máme takovýhle prstýnky, nemáme teda s bílým kamínkem, ale zasnoubený jsme. Láďa přišel za mojí mámou a požádal mě o ruku, já jsem souhlasila a máma taky a tu svatbu bysme chtěli taky. Kdyby byly finance, tak určitě by byla svatba. Finance nejsou, ale já bych chtěla svatbu. Ale když jsou ty peníze v drogách, tak co se dá dělat. To prostě ty drogy ruší člověku takovýhle věci, ty drogy berou, berou i tadyty věci. Už berou skoro všechno.

LÁĎA: Ale já jsem šťastnej, že jsem tě potkal. Teď teprve má pro mě život cenu.

KATKA: To je vzájemný. Ale já bych chtěla spíš říct, že bych si přála, abych se z toho dostala. My dva společně, abychom se z toho dostali.

LÁĎA: Tomu já věřím, Kačko, z toho se dostanem. Já věřím tomu, že když my budeme opravdu chtít, tak se z toho dostanem.

KATKA: Tak já bych chtěla hodně chtít.

LÁĎA: Prostě teď si s tím jen tak hrajem, rozumíš, tak to beru. My si s tou drogou zatím jen tak hrajem.

KATKA: Taky bych chtěla, aby to dlouho netrvalo. Chci mít jinej život.

LÁĎA: Ale nelituju toho, nikdy jsem nelitoval, že beru drogy. Ne, prostě jsem si to vybral. To bych nepotkal tebe. Každá zkušenost ze života je dobrá.

KATKA: Jo, drogy jsem si vybrala, ale nevybrala jsem si takovýhle hnusný chvíle.

LÁĎA: Ale dává nám to i dobrý chvíle.

KATKA: Jo, já taky mám pěkný chvíle, to víš, že mám pěkný chvíle, ale to není to, co chci. Už dřív, v pátý třídě mě to zajímalo, ale nevěděla jsem, co k tomu všechno patří, že k tomu patří i tyhle věci, ty už jsem si nevybrala. Na ty už jsem zvědavá nebyla. Až za nějakej rok, dva jsem zjistila, že je to všechno úplně jinak, ale to už jsem byla v návyku, a pak už jen ten koloběh, ten stereotyp. Pět let dohromady, asi rok a půl perník, pak zbytek heroin. To je ta závislost.

LÁĎA: Já už beru asi šestnáct let. Ale mně pomohl hodně kriminál. Proto vypadám takhle, že vždycky když mě zavřeli, tak člověk abstinoval a byl klid. Jinak bych už vypadal daleko hůř. A možná bych tu ani nebyl. Jo, je to tak. Nebejt kriminálu, možná bych tu ani nebyl.

LÁĎA: Je to teď na ní vidět, je taková jiná. Poznáte to na ní? Já jsem jí říkal, nedávej si tolik, bude to na tobě moc znát, dej si jenom, abys mohla fungovat. No, funguje. Ale moc.

KATKA: Mně to je příjemný. Většinou bereme dávku na to, abychom mohli fungovat, ale bereme to taky pro to, abychom byli zfetovaný… takový ztlumený, ona ta látka utlumuje… tak proto to bereme. Jenomže teď už je ten účel trošku jinej, ten účel je teďka jenom takovej… abychom mohli fungovat, to je ta závislost.

KATKA: Teď je mi prostě dobře. Máme v sobě za pět set padesát a dali jsme si teda ještě něco navíc, právě na to utlumení. Dohromady. Ta dávka většinou je kolem těch čtyř set. Třeba mi taky není zima, a přitom klidně nastydnu, druhej den mám hroznou rýmu nebo jsem i nemocná, ale prostě ta droga to přetluče, takže já jsem vlastně přes celou zimu byla jen jednou nemocná, protože jsem většinu těch nemocí přechodila. No, ale když jsem byla nemocná, tak to bylo hrozný, byla jsem doma jen jeden den, ale jinak jsem chodila ven a musela jsem krást na drogy. I když mi bylo hodně blbě, člověk musí. Ono se to pak ale asi někde ve stáří odrazí. Ale mně je teď při tom příjemně.

LÁĎA: Než půjdu domů, tak si musím koupit na ráno. Jak to nemám, tak se mi špatně usíná. Ale nemůžu si to koupit na celej den najednou, protože by se mohlo stát, že bych to zbytečně vyjel, a pak bych neměl napotom.

KATKA: A hlavně neuděláme ty peníze všechny naráz. Protože my uděláme na tu první dávku, jsme uspokojený, že na ni máme, a jdeme si dát. A když uděláme víc peněz, tak prostě máme víc fetu, ale neschováme ho na příště.

Červen 1998

Okraj Prahy, domek po Láďově dědečkovi

LÁĎA: Jsem rozhodnutej s tím přestat. Už je toho dost, hrozně dost, už je víc kolizí, hádek, je to takový víc našponovaný.

KATKA: Když ještě byla zima, tak jsme si řikali, že než bude teplo, tak odabstinujeme. A teď už teplo je, jenže to odabstinování se nám právě nedaří, a to jsou prostě větší hádky. Čím je hezčí počasí, tak tím víc na mě dopadá špatná nálada, že neabstinuju, že fetuju a že nemůžu jít ani k tý vodě jenom tak se příjemně válet. A hádky jsou větší a větší, pořád se mluví o abstinenci, jenže dávky se naopak zvyšujou, prostě víc fetuju, víc jsem taková slepá a jdu do těch drog, jako kdybych to nechtěla vidět.

LÁĎA: Dobře jsi to řekla. Jak kdybys nic nechtěla vidět.

KATKA: Ale nemusíme to mít, nám stačí dávka za pět set a stačí to, jenže to je to, čemu nerozumím. Já nevím, co to je, jako bych byla na nějaký šňůře a ta droga si mě přitahovala.

LÁĎA: A právě proto nemáme čas jít k tý vodě a lítáme po Praze jak vzteklý, abysme na to vydělali. Každý pětikilo nový jde na drogu. Hrozný… A ty hádky jsou většinou kvůli tomu, že jeden z nás už nechce, brzdí to, a ten druhej je jako slepej a jde do toho pořád víc.

KATKA: To jsem já, ta slepá.

LÁĎA: Já brzdím. Přijdem domů a uvědomím si, že jsme projedli jenom stovku a měli jsme třeba dva a půl tisíce. Co z toho máme? A co můžeme dělat? Seknout s tím prostě. Nic jinýho. Jenže to je každej tejden to samý. Říkáme teď ne, až od pondělka. Od pondělka, od pondělka… Každej tejden znovu. Furt, že počkáme, že příští tejden jdeme na to. Ale jsme slabý.

KATKA: Ony nám totiž nevyšly prášky, co zmenšujou absťák, nějak to bouchlo, a já bez těch prášků nechci abstinovat. Láďa furt křičí, třeba i v noci se naštve a křičí – já do toho jdu i bez těch prášků, já na to kašlu, já ty blbý čtyři dny prostě vydržím, co to je vlastně čtyři dny oproti celejm dalším rokům, který jsou před náma. Já vím, že to je tak, ale nechci do toho jít bez prášků, já si trvám na těch práškách, bojím se, bez prášků se toho bojím.

LÁĎA: Já bych do toho šel, já to vydržím i bez prášků, já už jsem nervózní, ukrutně nervózní, akorát snesu vedle sebe Káču, nikoho jinýho, ani rodiče, nikoho, prostě nikoho. Ráno vycházíme v devět z domova a vracíme se večer. Nic nestihneme. Zprávy… My ani nic nevíme, co se kde děje. Já se ani nedíval na fotbal, když běžel, a to mě dřív hodně zajímal a vždycky jsem se koukal. Nebo volby…

KATKA: Je to hrozný, ale nebejt těch letáčků v metru, tak vůbec ani nevím, že budou nějaký volby. Vůbec nevím, koho budu volit. Já bych šla někoho volit, ale nevím koho, ten hlas bych někomu chtěla dát, nějak ještě něco ovlivnit, ale prostě nevím komu. Ale přitom je to vlastně škoda, nedat ten hlas, když ho můžu dát. Hlavně ho nedat blbě.

LÁĎA: Moji rodiče o mně taky neví. Oni vůbec netušej, kde až jsem. Nechápou. Oni tušej, že se něco nějak děje, ale vůbec netušej, jak daleko to je!

KATKA: A vždycky večer deprese. Večer, když všechno končí a my se koukáme na ten den, jakej byl, a zjistíme, že to byly jen ty drogy, a že i když jsme je do sebe narvali, tak nám stejně nic nedaly. Že máme hlad, že jsme se ani z nějakých dva a půl tisíce normálně nenajedli. A to je pak hádka, protože já jsem ta vinná, která chce drogy, přitom je jako nechci, ale pořád je kupuju a nevím, co to je. A chtěla bych vědět, co to je, abych to mohla nějak takhle vzít a dát to pryč, nějak to vyřešit, jenomže já ani nevím, co bych měla řešit, když nevím, co to je. Co mě tak táhne k těm drogám, abych je pořád kupovala, i když vím, jako jaký to je. První dávka, pět set na fungování, to nám úplně stačí na celej den, ale ty další dávky, to prostě nevím.

LÁĎA: Z toho už vůbec nic nemám, já z toho už nemám žádnou euforii, nic, vůbec nic. A co s náma bude za měsíc? Nevím. Chtěl bych už z toho bejt pryč. S Kačkou. Úplně pryč, hrozně bych to chtěl. Není den, abysme se kvůli tomu nepohádali. Už jsem počítal s tím, že dneska už z toho budeme venku, že budeme moct říct, že už jsme jinde, že vás budu moct vzít k nám domů. Bohužel, furt jsme tam, kde jsme. A za měsíc nejspíš budeme taky tam, kde jsme.

KATKA: Za měsíc buď budem odabstinovaný a budem prostě žít lepší život, nebo na tom budem stejně jako teďko, to ale spíš ještě hůř. Ono se to horší.

LÁĎA: Já bych si chtěl udělat řidičák a jít jezdit, jsem nevyučenej. Řidičák už jsem si dělal a kvůli fetu jsem se na to vyflák a neudělal ho.

KATKA: Já bych se spokojila s nějakou prodavačkou v centru, kde se mluví anglicky, protože umím trochu mluvit anglicky. Klidně bych dělala prodavačku. S tím bych se spokojila. Pak jako barmanka, to by mě možná bavilo, to jsem taky dělala, a spokojila bych se s tím teď. Jenže nejdřív musím odabstinovat.

LÁĎA: Fet jsem si dal před dvěma hodinama. Jenom abych se mohl hejbat, abych mohl chodit. Přijde vám, jako že mám fet za čtyři sta v sobě? Že jsem nějakej zhulenej? To byla naše první dávka, to je prostě jen na samotný hejbání, to není vůbec na to, bejt tak trošku zhulenej, ani trošku.

LÁĎA: Ale doma je to hezký. Vstanu, Káča mi udělá snídani a donese mi ji do postele, ona je taková hodná. Je to fakt bezvadná ženská. Na to, že jsme na jedu, tak je bezvadná. Ráno mě vzbudí polibkem a vedle postele mám snídani.

KATKA: Každej den mu dám takhle snídani a večeři dělám každej den, puding, z litru mlíka puding. Snídaní to začne, protože on spí, tak já dělám snídani nebo peru prádlo. Myslím si, že doma to funguje dobře, a pak když se umyjem a oblíknem, tak jedeme do Prahy dělat peníze. Dneska třeba v sámošce jsem ukradla prostěradla, který jsme prodali za čtyři stovky, a to je akorát ta dávka. Koupili jsme materiál a šlehli jsme si. Horší je to o víkendech. To nejsou krámy otevřený, to je právě bída, to je hrozný, to jsme hodně v absťáku. Absťáky máme právě o těch sobotách a nedělích, když jsou zavřený krámy. To jsme třeba na Václaváku a už je nám blbě, už nejsme schopný jít ani do nějakýho krámu, ale ten absťák se každou minutou zhoršuje, tak prostě najednou se nedá už nic dělat a člověk musí jít a řekne si, tak mě chytěj policajti, ale co se dá dělat, v absťáku tady dál už nemůžu bejt a ty peníze musím udělat. Je při tom strach, ale člověk musí.

KATKA: I v neděli udělám kolikrát dvojku, většinou dělám pořád tu dvojku, i v tu sobotu a v neděli, i když je to prostě bída, trvá to dýl, ale aspoň těch patnáct set dělám stejně. Strach mám, to jo, ale dělám to už tři roky, docela to umím, umím to opravdu dost profesionálně, takže mám strach, ale myslím si, že v tom umím chodit, že prostě vím, co mám dělat, že si dávám pozor.

LÁĎA: Chtěl bych, abychom mohli s Katkou žít normálně, protože je to super holka, drogy nás ale hrozně kazí, my jsme jiný. Jenom mluvíme, a nic z toho, takže zase budeme říkat: dneska, zejtra, pozejtří, a takhle je to furt. A mně je třiatřicet. Kluci v mým věku už jsou mrtvý. Vždyť já jsem tady jen díky tomu kriminálu, jinak bych se ufetoval taky. Já jsem s Káčou ještě krátce na to, abych umíral. A já už prostě nemůžu, za chvíli se projeví ty moje léta, a pak najednou, někdy v noci se to sesype a bude to hotový.

Červenec 1998

Na břehu Vltavy u Rudolfina

KATKA: Dneska jsme nemohli udělat peníze a udělali je teprv teď, hned jsme to prodali, dostali pětikilo a koupili fet. Láďa si to bouchl hned, a protože ještě byla zima a já mám blbý žíly, tak jsem musela jít někam do tepla, šla jsem tady na ten záchod a tam jsem si to dala. Vždycky si to dáváme spolu a já jsem nervózní, když si to musím dávat na ulici, a ještě když je ke všemu zima, tak mi zalezou žíly a já si to nemůžu dát, ale teď jsem šla na ten záchod, kde jsem klidná, mám klid od lidí, od všeho, je tam teplo, najdu si tam v klidu žílu, protože když je teplo, žíly jsou vidět, jde to hned a nemám s tím problémy.

LÁĎA: Nějak se nám to zužuje všechno, peníze se nám vydělávají mnohem hůř, je víc problémů, honěj nás policajti.

KATKA: Ukradli mi kabelku, pak nás chytli policajti při aplikaci a potom mě honili po Václaváku policajti, protože jsem utekla z Krone, když jsem tam kradla ponožky. Do Krone jsem chodila dělat ponožky, co stojej přes tři stovky. Vždycky jsem brala tak čtvery patery, udělala jsem to tam asi tak třikrát a ty pípáky u východu nepíply, takže jsem tam šla znova, ale když jsem zase vzala čtvery, tak průser, já jsem zapípala! Jenže co dělat, že jo? Tak jsem šla normálně dál, už jsem byla u východu a v tom jejich bezpečák: slečno, slečno, vraťte se. Říkám, co je, a on, zapípala jste, a já jsem říkala, no to je blbost a vrátila jsem se, ale zapípala jsem znova, a on prej bez igelitky ať projdu, tak jsem prošla bez igelitky a nezapípala, a když tam strčil tu igelitku, tak igelitka zapípala, a tak se koukl dovnitř a já jsem tam měla akorát dva toaleťáky a ty ponožky kradený. Říkám, ty nejsou od vás, ale byla jsem hrozně vyklepaná, on byl takovej drobnej blbeček a šel se zeptat za prodavačkou. A jak odešel asi takových sedm kroků, tak jsem se otočila a začala utíkat na Václavák, ale on mě dohnal, sice skoro až nahoře, ale dohnal a chytil za ruku, já už jsem nemohla a říkám mu: ty vole, tak mě pust, řekni, že jsem ti utekla. A on ne, za tebe dostanu zaplaceno, za to, že jsem tě chytil, a policajti taky. Držel mě pevně za ruku, tak jsem s ním šla a čekala, kde je Láďa, už jsem ho vyhlížela, a Láďa k nám přišel ještě daleko od Krone a tomu klukovi říká: pusť jo, a on že ne, tak do něj Láďa trochu strčil... A on jak byl takovej malej prostě, blonďatej, hnusnej, takovej žádnej silák, nic, prostě taková nudlička, a Láďa do něj strčil, tak on dostal strach, pustil mě a my začli utíkat, ale fakt to bylo docela o život, prostě o hodně, protože já mám pár zápisů na policajtech, když mě zas chytnout, tak jdu na vazbu, takže pro mě to bylo hrozný, prostě boj o svobodu. Tak jsme utíkali z plnejch sil, já úplně udejchaná, zpocená, prostě hotová, a zaběhli jsme do pasáže. Já měla na sobě svetřík, bílou sukničku, bílý boty, bílý tričko a schovala jsem se za takovým sloupem a okamžitě si sundala to tričko i svetřík. A Láďa byl o kus dál a dělal, že si čte program kina, a teď vidím policajty, jak to procházej a hledaj nás, protože oni jim dali jenom asi nějakej popis, že jo, bílá sukně, svetřík, a kdyby tam uviděli takovouhle holku, udejchanou a červenou. I když jsem už neměla ten svetřík na sobě, hned by jim bylo jasný, že to jsem prostě já, a sebrali by mě, takže já jsem se modlila, ať mě nevidí, ať je nenapadne podívat se za ten blbej sloup. No, nepodívali se. Já jsem byla vyklepaná ještě v metru. Ještě doma před barákem… bez peněz, bez fetu na ráno, protože ty peníze měly bejt na fet. No tak jsme sebrali nějaký drobný, převlíkli se do jinejch hadrů a šli koupit aspoň cigarety. No a druhej den ráno jsme neměli žádnej fet. Tak jsem prodala svoje trička, byly úplně nový, úplně zabalený ještě, protože jak já kradu, tak si nakradu taky pár triček i pro sebe, tak jsem vzala ty trička a prodali jsme je a konečně si mohli koupit fet. Ona totiž byla neděle… jinak bych ty trička neprodala, ale v neděli nemůžu udělat rychle peníze, to je už moc málo krámů otevřenejch a oni mě v nich už všude znaj.

LÁĎA: Jinak Káča dělá na krámě normálně tak litr. Běžně. Ale o víkendu je to těžký.

KATKA: Normálně dělám opravdu tak těch tisíc korun na krám, maximálně to dělám do dvou tisíc, protože nad dva tisíce se jde na vazbu, to už není jen přestupek, takže do dvou tisíc, ale kdybych mohla, dělala bych na krám i víc.

LÁĎA: Ale je úplně jedno, jestli uděláme dvojku nebo deset tisíc, to je úplně jedno, prostě z toho nic nemáme. Všechno jde hned do fetu.

KATKA: Láďa říká, proč se na to nevysereš, vždyť stačí těch osm set, já říkám, že nevím, ale je to pravda, odkuřuju si krámy, zvyšuju riziko, že mě chytnou. Můžu jít na vazbu, taky se víc a víc hádáme a stupňuje se to a tlačí se to, ale já chci víc, taková přitažlivost divná, magická.

KATKA: No a jak mi ukradli kabelku a měla jsem v ní občanku, klíče, telefon, všechno, a všechno najednou pryč. Ale občanku na ty krámy nutně potřebuju, protože když vás chytěj a ukážete občanku, tak vám jen napíšou pokutu nebo si vás někam napíšou a pustěj vás, ale jakmile nemám občanku, tak to je jistá policie. Tak jsem pak na tom Staromáku jen stála a brečela. A pak o dva dny pozdějc to zas bylo s těma policajtama… Láďo, povídej!

LÁĎA: To bylo sedm hodin večer, už nešly dělat peníze a my jsme si potřebovali dát, a že si to rozděláme tady v parku, za vodou. Tak jsme si to rozdělali s tím, že si dáme půlku teď a zbytek na ráno, ale než to Káťa stačila rozdělat, tak tam přišli policajti, mně to chtěli sebrat, měl jsem to ve stříkačce, dával jsem jim jiný stříkačky, abych jim to zamotal, a Káča zatím to svoje schovala, ale mně to moje vzali a já mu vysvětluju, policajtovi, proč mi to dělá, že jsem závislej, že to potřebuju, prostě že bez toho nemůžu bejt, že si to tady seberu a že si to půjdu dát někam jinam. A on že ne, že ho to nezajímá, a rozšlapal mi to na zemi, normálně rozšlapal a vyhodili nás tam odsaď. My se tam pak vrátili po nějaký době a Káča hledala ten svůj fet, abysme měli na ráno, pak ho našla, rozdělili jsme se o něj, ale na ráno jsme už nic neměli, takže jsme zas byli v absťáku. Prostě ten absťák, to je hrozná věc, ten večír jdu spát a mám strach z rána, co bude.

KATKA: Ale hlavně oni ti policajti byli sprostý, takový hnusný, na Láďu řvali, ať drží hubu, jako proč si to dáváte tady v parku, ale on byl večer, nikde žádný děti. Je fakt, že fet pro vlastní potřebu oni nemají právo nám vzít nebo rozšlapat, ale my se bráníme jen tak jako trochu, protože oni, když je nasereme, tak nám můžou udělat taky takovej průser, že nás seberou a nechají vydusit za nějakým katrem třeba i čtyřiadvacet hodin v absťáku. Ono je lepší, když si na nás vylijou ty svý komplexy, a my tak jako trošku držíme hubu.

LÁĎA: Fakt, už mi to vadí, už bych chtěl od toho odejít, přestat s tím. Vyabstinovat a začít normálně jinej život. Už se to stupňuje moc, hádáme se mnohem častějc, je to tak.

KATKA: To se pořád bude stupňovat, stupňovat a stupňovat. Ty hádky i to zužování krámů, je to jen otázka času, kdy se to dostane na vrchol, a buď spadneme dolů a prostě půjdeme od sebe a bude mezi námi takovej vztah strašnej, ošklivej, zničenej, prostě se to nějak sesype, nebo budeme abstinovat. Ale ještě nepřišel ten správnej vrchol nebo ta správná vejška. Ono se to stane, Láďo, neboj se, budem jednou abstinovat. My jsme vlastně jednou spolu abstinovali čtrnáct dní, ale udělali jsme tu chybu, že jsme si pak dali… Řekli jsme si, to je ještě dobrý, to můžeme, jenže jsme byli ještě duševně slabý, ale chybama se člověk učí. A teď, jakmile ta abstinence přijde, tak já opravdu nechci udělat tu chybu znova, když si odkroutíme ty čtyři dny, tak ne, že si pak zase dáme dávku, jako že jednu můžem, prostě to nesmíme, to já absolutně nechci, protože to je právě ta chyba. A chybama se člověk učí. A já už jsem ty chyby udělala, já jsem se z nich už poučila, takže teď už se těch chyb vyvaruju.

LÁĎA: Jasně, ale mně to připadá, že to furt oddaluješ. Je to hrozný, to není normální, my žijem v baráku, nájem máme nízkej, asi třináct set, ale my už asi rok nezaplatili. Ze začátku to platili rodiče, ale teď už ne, protože si myslej, že jsme čistý, že jsme v pohodě, že si to zaplatíme sami, jenomže my čistý nejsme. My, co máme, to jde do fetu, třináct set je měsíční nájem, jenže my profetujem dvojku a někdy trojku za den a nájem neplatíme, já už mám toho dost, už fakt dost, už jsem na to nasranej.

KATKA: Jinak Láďa si koupil džíny, po roce, co jsme se snažili ušetřit peníze. Co jsme spolu, tak jsme si nic nekoupili, akorát pro mě jedny džíny, takový podobný proužkový, co jsme měla minule na sobě, tak to jsme fakt dokázali, protože to bylo zkraje, co jsem se s ním potkala. To já jsem byla už závislá, ale on ještě ne, on ještě nebyl na héru, takže ještě dokázal udržet ty peníze a koupit mi ty džíny. Ale od tý doby, co do toho spadl taky, tak už to taky nezvládá, takže od tý doby, co jsme spolu, jsme si nekoupili nic na sebe. Jinak já to všechno nakradu, ty věci, co potřebujeme, ale třeba džíny nebo ty lepší věci, to nejde. Takže Láďa si teď koupil taky ty džíny, co má na sobě, za sedm set padesát korun, takže jsme dokázali koupit džíny a já mám z toho hroznou radost, že jsme to dokázali, že to nešlo do fetu. To jiní toxikomani vůbec nedokážou, ale my jsme na tom opravdu ještě dobře, protože i naše domácnost funguje perfektně, u nás je čisto, u nás já prostě vařím, dělám snídaně, večeře, prostě všechno.

LÁĎA: Ale my si to jen namlouváme, že funguje perfektně. Já od toho chci jít, fakt. Já chci rohypnol.

KATKA: Já chci, on říká. Já chci, ale neříká my chceme, a tím mě hned vlastně odšoupne, on prostě nevidí v tom i mě, on vidí jen sám sebe, on chce s tím přestat, jak už to jenom vysloví, to já chci, tak prostě mě odsunuje, a on si to neuvědomuje, že musí říkat my chceme, protože já chci taky!

LÁĎA: Ano, chceme no, a to by bylo super, kdybych mohl koupit rohypnoly, to by bylo nádherný, to by skončilo všechno, to bysme koupili roháče a vyabstinovali bysme. Chceme jet teďka s těma penězma za jedním klukem, kterej by to mohl mít, takže tam chceme zajet, chceme, já říkám, že chceme. Za tisíc korun bych koupil rohypnoly, za tisíc korun jídlo, nějaký ty polívky, zamknul bych se doma, a prostě čtyři dny bych tam odkroutil, to je ten nejhorší absťák, ono to bude trvat dýl, ale ty čtyři dny jsou nejhorší. Chceme tam jet, opravdu chceme, a je to otázka jenom těch rohypnolů a ničeho jinýho, ale já mám strach, že to zase nevyjde.

KATKA: Ono je tu taky takový riziko, že to nevyjde. Já už vlastně vím, co by se taky mohlo stát na tom vrcholu, taky to, že můžu klidně zemřít na nějaký dávce, a právě tomu se to blíží, protože dávky se zvyšujou, a my si taky můžeme šlehnout nějakou špatnou dávku a bude konec, a to jako já nechci.

LÁĎA: Kolikrát se stalo, že jsme si odjeli dávku a probudili jsme se v nemocnici, kolikrát jsi mi zavolala záchranku, nebo já tobě, nebo nás odvezli spolu, to si taky pamatuju, jak jsme jeli oba v sanitce. A tak to dopadne, tam se to tlačí všechno, proto z toho chci pryč, to vidím, kam nás to hrne, něco z tohohle se stane, a to prostě nechci, to radši odabstinuju, ať jsem z toho pryč. Vždyť já bych chtěl jít hrozně do práce, začít normálně žít, ale nemůžu jít do práce, to nejde, když jsem závislej. Abych mohl jít do práce, to znamená, že si ráno musím šlehnout, abych tam došel, v práci bych si musel šlehnout, abych tam vydržel, pak bych přišel domů, navečeřel bych se a musel bych si zase bouchnout. A kde bych na to bral peníze, kdybych byl v práci?

KATKA: On by byl skvělej kluk, ale kdybychom nebrali, tak by byl ještě stokrát lepší. I když je to mezi námi takový strašný, opravdu na rozchod, tak nechci odejít, protože já vím, jakej on je, jakej by byl, kdyby nebral. Já ho mám opravdu ráda, já neodejdu snad nikdy, já ne, i když teda někdy je taky opravdu hnusnej.

Září 1998

Okraj Prahy, domek po Láďově dědečkovi

KATKA: To je heroin zabalenej v igelitu za osm set. Prodali nám to lidi, který známe docela dobře, jsme tam každej den, takže ty by nám neprodali nic špatnýho, to bysme si je pak našli. Akorát mám hroznej problém najít si žílu. Dneska jsem si ráno dávala tady do tý žíly, tam ji cejtím, tak snad si tam dám teď taky, jako jinej vpich, ale do stejný žíly. Kdyby to šlo vedle, tak by to hodně pálilo, měla bych tam bouli, ale pak by se to po nějaký době vstřebalo. Je štěstí, dát si to napoprvé. Jinak s tím mám opravdu problém, píchám si do ruky třeba deset minut a klidně i půl hodiny, než se tam dostanu. Občas si musím dát i do nohou, když s tím mám problém, jsem schopná si udělat třeba deset vpichů, než si to dám. A když si to dám hned, je to pro mě hrozná úleva. Cejtím nějakej nájezd, jako docela dobrej. Zamotá se mi hlava příjemně, jsem zklidněná, utlumená, i na hlase je to možná znát, na očích, takovej euforickej, klidnej nájezd, úplně cejtím, jak se mi změnil hlas, taková omámená, jakoby vláčná, bych to tak nazvala.

KATKA: AIDS se bojím, to určitě. Co jsem s Láďou, s nikým nespím, a co se týká stříkaček, tak ty si chodíme měnit. Ale když se člověk dostane do situace, kdy tu stříkačku nemá, tak si musí půjčit, to se nedá nic dělat.

LÁĎA: Je to prostě silnější, když máš u sebe materiál a nemáš vercajk, v ten moment ti to je jedno, čím si to dáš, to třeba i sebereš nějakou stříkačku ze země, to nemůžeš jinak, ale pokud možno se snažíme fakt mít čistej vercajk.

LÁĎA: Takovej balíček jsem si zkraje, když jsem s Káčou začínal, dával na pětkrát.

KATKA: A já jsem si ho dávala celej. Úplně jsem se tomu smála, když si Láďa bral tak málo, pro mě bylo nepochopitelný, čím se zhulil.

LÁĎA: Protože jsem tenkrát vůbec nebral heroin. Bál jsem se ho, věděl jsem, kam to vede, co to je za svinstvo. A pak jsem ale přešel. Protože jsem věděl, že jinak z toho Káču nedostanu, že je v tom tak daleko, že ten fet neopustí, a pokud já s Káčou chci něco udělat, tak musím nejdřív sklouznout s ní, a pak se oba musíme odrazit najednou.

Listopad 1998

Sídliště Jižní Město

KATKA: U nás doma je to teď spíš horší, protože jak jsme neplatili nájem, tak nám vypli proud a plyn, takže v tom bytečku máme hroznou zimu, v noci tam svítíme svíčkama, a když se takhle vracíme domů, tak se mi tam ani nechce. Když tam mluvím, tak mi jde pára od pusy.

LÁĎA: Abstinence, to je úplně tabu teď, to nejde teďka. My jsme to měli zvládnout v létě, to by to šlo, ale teď to vůbec nejde. Už to vypadá, že celou další zimu zas takhle pojedeme, jak jsme jeli. V zimě na to nemáme, abysme to odabstinovali, kdepak. Nám se zvedla tolerance, za toho půl roku to hrozně vylezlo nahoru. My teď potřebujeme minimálně dva a půl tisíce na den, ale opravdu minimálně dva a půl, abysme se mohli jenom hejbat. Když máme jen dva tisíce nebo patnáct set, tak jsme v hrozným srabu. Ale ono opravdu dělat denně ty tři tisíce, ono to není lehký. Jdu večer spát a bojím se usnout, protože mám strach, co bude ráno, kde vezmu na fet. A ráno mě vzbudí ve čtyři absťák, jsem zkroucenej a musím vzbudit Katku a musíme jít sehnat prachy. Je to hrozný, nečekal jsem, že to bude takhle drsný, že mě to takhle dostane. To opravdu, když si nedám, tak se nedá nic dělat. To se doma pozvracím, pokakám. V tom stavu nejsem ani schopnej dojet do Prahy.

KATKA: Je mi teď špatně, byly v tom nějaký sračky – to, co tam nemělo bejt. Něco v tom bylo špatnýho. Ledviny mě z toho chytly a zimnice. To se mi stane tak jednou za měsíc, když si koupím nějakej jinej materiál, kterej neznám. Heroin je třeba nasáklej, oni to máčej do strychninu nebo do nějakejch jinejch chemikálií. A to když si člověk dá, tak to s ním dělá takovýdle věci.

LÁĎA: No a chytili nás v krámě, když jsme vydělávali, brali jsme tam osušky, který se pak dobře prodávají za stovku, měli jsme jich asi osm, ale přišel vedoucí, viděl nacpaný tašky osuškama, tak nás nahnali dozadu do kamrlíku, kde nás hlídaly prodavačky, zavolali policajty, a ty nás pak odvezli za katr na policejní stanici. Tam jsme byli asi dvě hodiny každej v jednom katru, od sebe oddělený, a čekali jsme, než si nás prověřej, jestli máme nějaký další zápisy. U mě zjistili, že mám těch zápisů plno, ale nakonec nás pustili. Naštěstí. Ale my denně tak deset krámů zkusíme a z toho tak šest krámů uděláme, takže šestkrát denně riskujem to samý co dneska.

LÁĎA: V Kaprovce už nekupujem. Teď to máme přes telefon. Zavoláme z budky a dozvíme se, kam máme jet. Přijedeme, on dostane peníze, my dostanem materiál. Je to bezpečnější, kvůli policajtům, kvůli všemu. A ty srazy jsou na různejch místech. Je to bezpečnější než v Kaprovce, a ten materiál je lepší, je to větší množství, je to vážený. Kvalita. A takhle my jezdíme na ten sraz třikrát čtyřikrát denně a kupujeme na tom jednom srazu za osm set. A když máme jen za šestnáct set, tak je nám večer špatně a ráno ve čtyři nás to vzbudí.

KATKA: Chtěla bych si zařídit nějakej detox a pak místo na léčení, ale třeba do Bohnic mě už nechtěj vzít a jinde už taky ne. Jenže když chci jít sama, jako teď nedávno jsem třeba volala na Míčánky, tak mi tam nějaká bába řekne, že se musím objednat, že mám zavolat v pondělí. Jenomže když přijde pondělí, a to už zas mám fet, je mi dobře, už je všechno veselejší, tak to už pak nikam nejdu, protože to nepotřebuju. Dobrej start na léčení je, jenom když je člověk v krizi, protože nemá fet a nemá ani na fet a nemá ani možnost udělat peníze. A to je většinou někdy brzo ráno, hlavně o víkendu. A když nás tam ten den hned nevezmou, tak to je těžký. Asi musím víc chtít, jak každej říká, že chci málo. Ale mně nepřipadá, že chci málo. A hlavně přibližuje se ten kriminál. Jestli takhle budu pokračovat, tak to jeden den přijde, zavřou mě a odabstinuju to holt v kriminále. To mě konečně vezmou i na ty Míčánky, protože Míčánky jsou policejní detox.

Listopad 1998

Okraj Prahy, domek po Láďově dědečkovi (Netopí se, všude je zima)

LÁĎA: Mně je to nepříjemný, jak žijem. Špatně. Už jako opravdový toxici. Že doposavaď nám to do toho života nějak nezasahovalo, tak teď je to už znát.

KATKA: Zhoršilo se i všechno v tomhle pokoji. Ve všem, ta zeď třeba, to je hrozný, vymalovat to potřebuje.

LÁĎA: Tady si Katka dávala, vystříkla jí krev na stěnu a zůstalo to tady. Prostě už žijeme jinak než dřív. Už nám to zasahuje do života hrozně moc. Tenkrát jsme byli toxici, ale žili jsme celkem jako normální lidi. Teď už ne. Je to znát. Stydím se za to. Teď právě, jak už jsme hodně na tom heráku, tak prostě vůbec nic už nedáváme dohromady. Nic, jenom ty drogy, nic jinýho. Ale zaplatili jsme si elektriku, takže aspoň svítíme. Jinak před tejdnem jsme tady byli při svíčkách, takže večír jsme usínali a šla nám od pusy pára. Teď ještě zaplatíme plyn a budem moct topit a vařit. Prostě vrátit se do toho normálního života, moc jsme to pustili. Uteklo nám to hrozně moc.

KATKA: Mám částečně ochrnutou ruku, nemůžu ji narovnat. Je to asi od vpichu, asi jsem si napíchla nějakej nerv, mám z toho strach. Nenarovnám ji, takže je to špatný s úklidem, třeba i udělat si vlasy, taky oblíkání a všelijaký manévry kolem toho. No s aplikací to samý. Hrozný. Jak mám ty žíly špatný, tak mně to trvá dlouho. Ale zkusím to teď ještě jednou nebo dvakrát. A když to nepůjde, dám si to do svalu. To už teď dělám docela běžně. Jenže to se pak pomalejc vstřebává a euforie není žádná. To vysloveně jen abych neměla absťák.

LÁĎA: Ale je to dobrej materiál todleto, fakt dobrej, cejtím to velice dobře.

KATKA: Pořád nic. Ještě to zkusím jednou, pak si to dám do svalu. Jé, ale tady nahmatávám žílu!

LÁĎA: Kdyby sis nechala, já bych ti pomoh. Takhle se trápíš sama. Jo, kde jsou ty časy, že jsme si píchali během dvou vteřin. Ale postupně se ty ruce těma opiátama tak zničej, že už není kam, ani do krku, prostě není kam. Nechceš, abych ti pomoh? Ty seš u toho hrozně nervózní, víš to? To je hrozný, Katko, já si vůbec nedovedu představit, jakou máš bolest, když pořád vpichuješ a tou jehlou kroužíš!

LÁĎA: Pořád platí, že čím je člověk víc drzej, tak tím míň někoho napadne, že kradete. Když tam v regálu přerovnáváte oříšky a berete jich sedmdesát balíčků, tak to nikoho nenapadne, že kradete. Ale teď nám to jde mnohem hůř. Je to mnohem větší práce. Musíme moc lítat.

KATKA: Teď jsem tam byla, půlku jsem zase odjela.

LÁĎA: Tohle mě fakt štve, jak se s tím trápíš. To já bych fakt nevydržel, vzal bych to, prásknul do svalu a klid.

KATKA: Teda cejtím to, dala jsem tam jen půlku, ale cejtím to.

LÁĎA: Že je dobrej tenhle materiál? Je opravdu dobrej. Ale ona si jednu dávku dává na pětkrát, na šestkrát, tím si rozpíchává ruce a ničí si je. Přitom jí říkám, vyprdni se na to, dej si to do toho svalu.

KATKA: Kolikrát už to dávám do svalu. Teď to už taky musím zkusit. Do nohy to bolí hodně, ale jde to. Jenže teď nechci, protože mám strach o nohy, abych ještě nechodila, když se mi to stalo s tou rukou. To si to právě radši dám do svalu.

LÁĎA: Ruka nateče a je to blbý, ale když jí nateče noha, je to horší. Nohy potřebuje, aby mohla chodit, abysme mohli dělat peníze.

KATKA: Ona ta žíla není vidět, ale já ji tam cejtím podle hmatu. Já ji nemusím vidět, mně stačí, když ji ucejtím podle hmatu, jenže kolikrát už ani podle hmatu tu žílu nenajdu. Je to tam. Ale je škoda, že jsem to dávala na dvakrát.

LÁĎA: Je to škoda. Je to lepší, kdyby to tam dala v kuse a trochu pod tlakem, tak by to cejtila daleko líp, cejtila by i tu euforii.

KATKA: Pro mámu by tohle bylo otřesný, jenže to nevidí. Máma myslí, že na tom nejsem tak blbě, že udržuju domácnost.

LÁĎA: To je holt to, co prostě chci, až to přijde jednou a vyskočíme z toho, bude to nádherný. Budu se moct sebrat a jít s Káčou třeba do zoologický, na procházku nebo do cukrárny... Já se na to tak těším, jak to bude nádherný, až nebudu muset lítat pro heroin. Dám si indiánka, pak si dám punčák, pak ty ovocný se želé, pak nějaký jahody se šlehačkou, prostě takovou směs všeho.

KATKA: Já si taky dám indiánka, pak taky nějakej ten jahodovej nebo se želé, to mně hrozně chutná, věneček a větrník. A zmrzlinu Magnum si koupím.

Leden 1999

Okraj Prahy, domek po Láďově dědečkovi (Netopí se, všude je zima, odpojená elektřina, svítí se svíčkami)

LÁĎA: Jsme nastřelený. My jsme furt něco tím fetem hledali, ale zahrabali jsme se tím. Tam jsme se dostali my s Káťou teď. Úplně dolů.

KATKA: Mě drogy zajímaly už od tý třetí třídy. V pátý třídě jsem si vystřihovala články o narkomanech a mrtvejch. Četla jsem knížku My děti ze stanice ZOO, ta mě strašně přitahovala… Ale nikdy mě nenapadlo, že bych taky mohla skončit stejně. A pak přišel alkohol a cigarety… Nebyla jsem diskotékovej typ, já jsem vyrůstala spíš do těch rockových klubů, do jinýho stylu života než normální holky, a tam to začalo s marihuanou. No a potom kamarádi přišli s tím, že poprvý měli tripa, a to už mě zajímalo a že bych to chtěla zkusit. Nakonec jsem to poprvý měla a mně se to líbilo… Zvedlo mi to sebevědomí, připadala jsem si taková atraktivní, bohatší, že konečně mám něco opravdu svýho, a tak jsem to začala kupovat a už se to rozjíždělo. Po nějakým čase se to začalo měnit, už to nebylo hezký, už najednou přišly takový ty hnusný věci, už na to přišla i máma, vzalo mi to vztah s rodinou, takovou tu svobodu, pasťák mi to přidalo a problémy… Já říkám, za všechno se platí. Za ty drogy se taky platí. Kolik krásnýho vám toho ta droga dá na začátku… opravdu toho moc krásnýho, moc, moc, moc… tý euforie, tak o to víc se to pak obrátí, a hodně vám to naplácá zadek.

LÁĎA: My se máme rádi, my se milujeme, ale teď jak nám to nabourává ten vztah, bysme s tím praštili ze dne na den, ze vteřiny na vteřinu. Ale ono to nejde, to opravdu nejde, s tím herákem to prostě nejde. To nejsou jenom slova, že říkám, že to nejde, to skutečně nejde. Třeba ani sexuální život není. Herák sex úplně otupí, že člověk sexuálně nežije. Vůbec. My spolu sexuálně nežijeme. A to je už rok. Heroin vám všechno sebere. Jak se dostanete až tam, kde jsme my, tak tam už nejde nic.

KATKA: Podle mě jsou možný dvě věci. Buď půjdem úplně do sraček, že nám bude všechno jedno, anebo z těch drog úplně vylítneme a budeme žít. Podle mě je tam jenom buď to, anebo ono. To prostě je v člověku, kam ho to nakloní.

LÁĎA: Já se smrti nebojím, ale nechtěl bych odejít teďka, protože mám Káťu, bylo by mi líto, že jsem s Káťou neprožil to, co jsem chtěl. Že jsem s ní prožil jenom tu závislost. My jsme prostě akorát spadli do těch sraček.

KATKA: Najednou to prostě přijde, ale bojím se spíš, abych netrpěla. Toho se bojím. Dřív mě taky napadlo dát si zlatou ránu. Ale co jsem s Láďou, tak ne, teď mám názory jiný. To bylo taky tím, že jsem byla puberťačka, taková pomátlá, praštěná holka. Já teďka cejtím, že jsem prostě zmoudřela, jako že jsem spíš už žena, že nejsem holka.

LÁĎA: Jo, připadáš mi taky, že jsi se hodně změnila. Na to, kolik ti je, že jseš jiná, vyzrálejší. Než ty holky třeba, co jsou stejně starý jako ty, že jseš jinde, jseš dál.

LÁĎA: My jsme s Káčou počítali, kolik jsme profetovali, co jsme spolu. Milion. Přes milion. My jsme s Káťou spolu rok a půl a utratili jsme za heroin milion tři sta tisíc, a to jsem ten odhad schválně spíš snižoval. Co já bych za to Kátě mohl koupit, kam by se se mnou podívala, prostě co bysme poznali. Je to škoda, veliká škoda.

KATKA: Heroin je bič.

LÁĎA: To je. Když si chceš získat nějakýho člověka, tak mu dej pár dávek a pak si s ním můžeš dělat, úplně co chceš. Já bych každýmu vzkázal, od heroinu co nejdál, opravdu, od heroinu co nejdál, úplně pryč od něj, ať si zkusej všechno, ale heroin ne, heroin ne, opravdu ne. Dá se perník zkusit, dá se kokain zkusit, všechno se dá zkusit, ale heroin ne.

KATKA: Ani kokain, Láďo, ani pervitin.

Březen 1999

Park na Žofíně

KATKA: Asi měsíc před Vánoci jsme začli abstinovat na práškách, vyabstinovali jsme, to nejhorší jsme měli za sebou, jenomže jak nám došly ty prášky po nějakých pěti dnech a jak jsme byli pořád slabý, ještě jsme byli vlastně v absťáku, tak prostě došly prášky, no a my jsme si znova dali.

LÁĎA: Prostě jsme nemohli ani chodit, omdlívali jsme z toho, jak jsme byli zesláblí. My jsme potřebovali ještě doma ležet a nabírat sílu, ale my jsme taky potřebovali udělat peníze aspoň na to jídlo. Prostě to nešlo, tak jsme si museli dát. Nechtěli jsme, vůbec jsme do toho nechtěli jít znovu, žádná chuť, ale jenom proto, abychom mohli fungovat a hejbat se. Fakt to byla škoda.

KATKA: Drog na ty Vánoce taky nebylo tolik, kolik si normálně dáváme, bylo jich míň. Prostě smutný. Druhej den jsem navštívila mámu a dostala jsem nějaký dárky. Tak jsem je hned prodala, abysme si mohli koupit. Musela jsem, protože peníze se nedaly udělat a ten absťák by prostě přišel.

KATKA: To ale musím zaklepat, už asi sedm měsíců mě nechytli, když kradu v krámě, a to je dobrý.

LÁĎA: Jo, to je štěstí. Chytli ji, honili ji, ale vždycky jsme to udělali nějak tak, že se Káča zachránila, že nešla na fízlárnu. To se mi ještě nestalo, aby ji takhle dlouho nechytli.

KATKA: Taky jsme byli na oficiálním detoxu. To je asi měsíc, co jsme z něho odešli, byli jsme v Bohnicích.

LÁĎA: Tři měsíce jsme se snažili sehnat nějakej detox a fakt nic. Zavolejte za tejden, zavolejte příště. Moji rodiče tam pak taky neustále volali. A jednoho dne ráno přijel táta a vzbudil mě, abych se sbalil a jel, že prej to je zařízený. Že nenastoupím bez Káči, to byla domluva, tak jsme si sbalili věci a nastoupili do Bohnic i s Káčou. To jsem byl šťastnej. Byli jsme dohodnutý na sedm dní.

KATKA: No a jako problém tam právě bylo zdravotní pojištění, já ho nemám zaplacený dva roky a Láďa taky ne. A tam nám řekli, že pokavaď si ho nezaplatíme, tak nemůžeme postupovat dál, že nám udělaj jenom čistej detox. No a jakmile jsme se todle dozvěděli, tak jsme teda byli zklamaný, protože za mě to nemá kdo zaplatit, za Láďu taky ne. Tak jsme měli jenom samotnej detox, sedm dní, což je hodně málo, vlastně jsem vycházela ještě v absťáku, no a prostě zase jsme si dali.

LÁĎA: Ale kdo za nás zaplatí pojištění? Já vůbec nečekal, že nás budou chtít tam odsud hned vykýblovat, já jsem myslel, že se z toho dostanem. Fakt jsem byl odhodlanej, že konec, že končíme s drogama, ale jak nemáme zaplacený to pojištění, tak to prostě nejde. To je strašný. Dyť Katka už ani nemá kam dávat, tak jedeme krk. Už jenom krk, nic jinýho nemůže.

KATKA: Nevezmou nás nikde a nikdy. Do Prahy, je to tři měsíce, přišel bílej syntetickej heroin, a ten je asi desetkrát silnější než hnědej, takže my jsme do něho zahučeli. A ty absťáky po bílým jsou mnohem horší.

LÁĎA: Vrátili jsme se z Bohnic a zkoušeli jsme to na perníku doma, jestli z toho vyskočíme. Ale nevydrželi jsme. Vydrželi jsme jeden den, druhej jsme ale nevydrželi, a přitom jsme byli deset dní čistý. Kdybysme byli na tom hnědým, tak už bysme dávno byli v pořádku, už bysme normálně neměli bolesti. Je to sajrajt ten bílej, fakt to je svinstvo. A taky jak jsme byli na tom léčení, tak nám tam dělali testy a zjistili, že jsme přechodili žloutenku, ani jsme o tom nevěděli.

KATKA: Žloutenku céčko. Na AIDS jsme negativní, ale máme to céčko, takže se bojím, že to budou mít třeba i moje děti.

LÁĎA: Když jsem byl na tom detoxu, tak jsem počítal: první den – čistej, druhej den – čistej, a to je hrozně příjemnej pocit. Je vám blbě, ale vidíte ty další dny a těšíte se na to, že se z toho dostanete, že se prostě budu moct jít projít s Káťou. To je hrozný. Mně je to úplně trapný říkat, jak dlouho to už povídám, že chci přestat, ale já to teď vím, že skončím, teď normálně skončím, v létě už v tom nebudu, prostě už nechci. To nejde takhle žít už. Hrozně mě to mrzí, sere.

KATKA: Takový to velký štěstí je, kdyby nás nechali na detoxu a my jsme vyabstinovali. Ale štěstí, takový jako pro mě, to bylo třeba včera v Hiltonu. Šly jsme si tam dát ještě s jednou kamarádkou a chytli nás na záchodě, takže narkomani v Hiltonu… Ochranka nás držela, volali nadřízenýmu, co s náma a jestli mají zavolat policii. A prostě nezavolali. A to je pro mě teď takový malý štěstí.Protože se nám mockrát stalo, že nás někde zamkli na záchodě a zavolali policajty. A hlavně, my jsme měli u sebe materiál, trávu a heroin. Pro mě to bylo takový malý štěstí.

LÁĎA: A doma už máme teplo a světlo. Maminka zaplatila doplatek čtrnáct tisíc.

KATKA: Totiž jednomu kamarádovi s jeho holkou jsme pronajali tu dolní místnost za pět tisíc, protože ta holka taky chodila na čórky, dělala dva tisíce denně a nebyli to narkomani, tak pět tisíc pro ně nebyl problém. A protože už bylo všechno dohodnutý a vypadalo to jistý, tak Láďova maminka za nás zaplatila dluh čtrnáct tisíc za elektřinu, takže teď svítíme, to jo. Ale ty známý zaplatili první dva tisíce, jenže tu holku pak za tejden čapli a dali ji na vazbu. Její kluk, protože nevydělával, tak už se k nám nevrátil, a my zase máme už tři složenky nezaplacený.

LÁĎA: Mně už je trapně, je mi třicet pět let a furt ani nemám na nájem. Já chci jít do práce, chci zase začít dělat. Ale já cejtím, že to prostě vyabstinujem, určitě vyabstinujem teď, uvidíš. Já jsem ukrutně přesvědčenej, to hrozně cejtím v sobě.

Září 1999

Staroměstské náměstí

KATKA: Naposledy jsme si dávali včera večer, protože dneska jsem si musela vyřizovat takový věci jako pracák, a tak jsem nemohla dělat peníze. Berem bílej herák, ten je silnější, tak jsem si myslela, že nám to vydrží, ale nevydrželo. Už tady hodinu čekáme, a dealer nikde. Kroutím se, je mi špatně, nervóza hrozná, hrozně mě bolej záda, a to je opravdu jenom začátek. Pak přijdou křeče. Člověk musí něco vytrpět, když bere drogy...

KATKA: Šli jsme za svým dealerem pro bílej herák, jenže jsme ho nenašli. Tak jsme šli na Florenc, tam je ještě jeden dealer, kterej má bílej materiál, ale taky tam nebyl, takže nám nezbývalo nic jinýho, protože nám už bylo hrozně špatně, jít pro hnědej materiál. Jenže když si dáme hnědej materiál, tak vlastně vůbec nic necejtíme, zažene to jenom absťák, takže jsme hrozně neukojený… Teda zaplať pánbu, jsem ráda, že mi není špatně, ale vím, že jsem mohla dát polovinu peněz za normální bílej matroš, kterej by mě za prvý taky ten absťák zahnal, a ještě by mě trošku zmastil, měla bych nájezd. Nájezd to je, když si to odjedu do žíly, tak to je ta změna, přímo ta změna, ty první vteřiny, že odejdou ty bolesti a tak. Dřív to byla euforie, že jsem se cejtila nádherně, a teď mám euforii jenom v tom, že mi to zažene bolesti.

LÁĎA: Mě na detox vezmou na tejden, na čtrnáct dní, a pak mě vykopnou. Jak jsme tam byli minule s Káčou, nechali mě tam deset dní, a pak mi řekli sbohem, no a to je pro mě opravdu málo, protože už v tom jsem namočenej trochu víc, mně to nestačí, ani ten měsíc, prostě potřeboval bych ležet aspoň ty tři měsíce, abych se trochu vyčistil. A bez toho pojištění mě tam nenechaj. A to dělá pět set měsíčně, to je hodně, to jsem nevěděl.

KATKA: Minulej tejden měl Láďa narozeniny, to mu bylo třicet pět let. A ten den byl taky hroznej, peníze nám nevyšly vůbec, takže jsme si bouchli jenom ráno a pak celej den nic. Blbej den. Protože v těch krámech mě znaj, tak se bojím strašně kriminálu, takže vždycky vyjdu z krámu úplně hotová, psychicky úplně na šrot, protože vím, že ty peníze na tu dávku prostě potřebuju, jinak zase budem v absťáku. Takže v těch krámech dělám i blbosti, pak se tam blbě motám, ty lidi to na mně poznaj, takže mě už od začátku hlídaj. A Láďa vidí, že mi to nejde, tak jde se mnou do krámu, něco tam čmajzne, takže to hodně přilepší, ale pořád to není dost. Vlastně teď děláme v průměru jenom tisíc korun denně, což je hrozně málo, protože to je ranní šleh a večerní šleh, ale kolikrát ani neuděláme těch tisíc korun, takže si bouchnem třeba jenom jednou a do večera to nejde, už večer nám začíná bejt špatně, začínám se potit a ráno už nemůžu chodit. Přesto do toho krámu prostě v tom stavu musím jít.

LÁĎA: Změnilo se nám to, hodně se nám to zkazilo, že už to není tak jednoduchý, jak to bylo. Už by to mohlo fakt skončit kriminálem. Chtělo by to jít do tý léčebny. Teď jsme párkrát volali a všude nám oznamujou, že mají plno, že musíme zavolat příště. My máme chuť a zájem, tak tam zavoláme, ale prostě oni nám řeknou zavolejte příště. No a příště už se na to vyprdnem, protože jsme toxici závislý.

Listopad 1999

Masarykovo nádraží

LÁĎA: Chtěli jsme jít na detox. Prostě odvyknout si od toho, odabstinovat od toho heráku. Takže ve středu jsme se domluvili, že ve čtvrtek jedem do Mostu… Ale mně se to nezdálo, že ta primářka mluvila tak divně, tak neurčitě, prej přijeďte kdykoliv, to vůbec nevadí, jakejkoliv den, my vás vezmem. Tak jsem věděl, že nás nevezmou, že to je zbytečný. My tam přijedeme takovou dálku z Prahy, pojedeme ráno bez materiálu a ona nám zabouchne dveře před nosem, jeďte nazpátek. A co my v tom stavu budem dělat, vždyť to je šílený. My se odhodláme, už to je pro nás těžký, a teď tam přijdem, oni nás vykopnou a my zas do Prahy. Jim je to jedno a vůbec je to nezajímá, že my pak musíme udělat peníze, sehnat si drogu, ale je pozdě večír a už to nejde a my jsme v absťáku. My chceme přestat, ale nepomůžou nám. Tak jsme se rozhodli, že pojedem na chatu ke kámošovi do Českejch Budějovic a vyabstinujeme tam. Takže nějaký prášky s sebou máme a chceme tam bejt aspoň čtrnáct dní. Hlavně je dobrý to, že když mi třeba bude zle, tak se nemůžu sebrat a odjet, protože ty čtyři hodiny cesty bych nevydržel, takže si to rozmyslím a zůstanu tam radši v teple. Takže pojedem. Jsem zvědavej, těším se.

KATKA: Protože my si tu léčebnu sháníme, skoro měsíc v kuse, furt někam voláme, furt se někam snažíme dostat, a nic, k ničemu to není, tak jsme se na to vyprdnuli, sehnali si ty prášky a jedeme na chatu a vyabstinujeme sami. Bez doktorek, bez nějakejch věcí kolem dokola.

LÁĎA: Ale měli jsme nejdřív snížit dávky, než do toho takhle vlítnout najednou, to jsme mohli.

KATKA: Ale zas máme prášky. Minule jsme abstinovali bez prášků a vydrželi jsme to ty čtyři dny, ty základní čtyři dny, ty nejhorší. Tak jsme to vydrželi, pak jsme teda šli do Prahy a dali si. Jenže to bylo právě bez prášků. Teď máme prášky.

LÁĎA: Jenže teď zas ale hodně smažíme. Víc než tehdy.

KATKA: Teďka ale smažíme hodně, to je fakt. Protože vyděláváme peníze trošku jinak, ale o tom nebudu mluvit. To je totiž trestný. O tom nemůžu mluvit. Nejsou to konečně krámy, a je to supr. Nese to dobrý peníze. Za pět minut prostě mám na fet úplně v pohodě. Takže hodně smažíme, to je fakt.

III. Katka je sama (2000 – 2004)

„Pro mě je snazší jít prostě za tou drogou, žít s tou drogou, je to jednodušší než bejt bez ní. Nechci to, zatím to nechci prostě. Úplně je to proti logice.“

Květen 2000

Staré Město

Chtěli jsme zase vyabstinovat, ale to se nepovedlo, protože to nešlo, a Láďa mě pak naštval, protože šel pro rohypnoly, ale venku si dal, přišel domů zkouřenej, a mně nepřines nic, to mě naštvalo, že on si dal, a já nic, tak jsem se oblíkla a šla ven si taky něco koupit. Pak jsem tam nějak před Roxy viděla, že tam ty kluci jdou kupovat pervitin a nějakou extázi k někomu do toho auta, a ty kluci mi slíbili, že mi toho trošku daj. No a nakonec to skončilo tak, že ten kluk mě prostě pozval, byl už starší toxik, ať si sednu k nim do toho auta, bylo to pajero, hezký auto, to se mi líbilo, prostorný, velký, příjemný, dobrá hudba, a dali mi teda dávku.

No a ta kapitola s Láďou je pro mě už teď momentálně úplně uzavřená. Skončilo to tak, že já jsem v tom autě zůstala asi pět dní. Smažila jsem pervitin, protože toho měli hodně, měli extázi, měli všechno, taková jízda, příjemná opravdu. No a s tím člověkem, co jsem se v tom pajeru potkala, tak jsem s ním vlastně smažila až do nedávný doby, asi čtyři měsíce, rozuměli jsme si prostě na těch drogách a hrozně se nám dobře smažilo a on opravdu měl přísun velkej. Já nechci říkat, jak na to vydělával nebo odkaď to bral, ale měl toho dost, bylo mi to příjemný. No a s ním jsem kontakt ukončila až teďka v tý nemocnici, když jsem byla. Tam se ve mně děly věci, zase jako že budu abstinovat.

O Láďovi jsem se pak dozvídala od lidí, že mě hledal, pak se dozvěděl, že jsem u mámy, tak chvilku otravoval, telefonoval nebo přišel, ale nikdy, když jsem byla doma. Opravdu se pohybuje pořád mezi náma, myslím narkomanama, já taky, ale je zajímavý, že jsme se doteďka nepotkali. A já jsem ráda, protože každej vztah má i ty nepříjemný věci, to k tomu prostě patří, to je prostě ten život, ale byly opravdu nepříjemný.

Já o tom nechci mluvit prostě, došlo prostě i na to fyzický násilí a takovýdle věci. Nechci Láďu nějak shazovat, kolikrát jsem si za to mohla i já, kolikrát taky ne, ale žili jsme spolu tři roky, nechci o tom mluvit, ale bylo to i kolikrát opravdu nepříjemný, až hrozný, opravdu, až někdy hrozný, a to taky bylo ovlivněný těma drogama hodně. Já jsem ráda, že ten vztah skončil. Pro mě to byla hrozná úleva, že jsem vlastně od něho utekla. No a teďka vlastně jsem u mámy, už mě jednou vyhazovala, už poznala, že beru drogy. No a vlastně zachránil to ten Motol teďko. Já jsem vlastně z toho Motola venku teprve tejden.

Já jsem totiž z těch jater dostala strach, protože najednou mi otekly ruce, já jsem to vždycky viděla jenom u těch starejch feťáků, a teď se to objevilo u mě, tak jsem si sama došla na Drop In a požádala, aby mě poslali do toho Motola na odběry. Já myslela, že mi odeberou krev a že na základě výsledků mi něco řeknou. A oni mě viděli a nechali si mě tam rovnou. No a pro mě to byl hroznej šok a nechtěla jsem tam zůstat. A oni že ne, vytahovali na mě paragrafy, že ze zákona mám podezření, že mám žloutenku, že jsem infekční, že mám játra, že jsem v ohrožení života. Splaskly mi tam ruce, to jo, to jsem byla ráda, ale podepsala jsem reverz, z důvodů, o kterých se nechci teďka bavit. No a hodně brzo jako. Jak jsem si myslela, že prostě budu abstinovat, tak neabstinuju.

Prostě začínám přijímat to, že nepřestanu asi fetovat nikdy. Protože teď nevidím před sebou žádnou motivaci, cíl, nic jako. Nevím, jestli to vůbec chci. Nevím, jestli prostě chci i žít, jako jinak. Oni mi řekli, že do dvou let dostanu cirhózu jater. Děsí mě ta bolest, abych neumírala v bolestech, ale to, jestli umřu nebo neumřu, nad tím už nepřemejšlím, hlavně aby to nebylo v bolestech. Pro mě je snazší jít prostě za tou drogou, žít s tou drogou, je to jednodušší než bejt bez ní. Nechci to, zatím to nechci prostě. Úplně je to proti logice.

KvěteN 2000

Park na Petříně

KATKA: Chytám ryby, takový lidi, co chtějí třeba pervitin. Já je vezmu do baru, kde to maj nebo takhle. Už jsem se domluvila s těma dealerama, že prostě když jim dovedu lidi, oni mi daj. A když jsem v krizi, tak buď jim donesu třeba dva tři klienty v hodnotě třeba pět set, nebo spíš šest set, a oni mi za to dají dvoukilo. Nebo jsou ještě větší ryby, takový hloupější, tak prostě oni chtějí třeba za tři sta nebo za pět set, on jim naloží jenom za dvě stě padesát a ta půlka druhá je moje. Mám občas svůj pervitin, když toho dostanu třeba víc na těch rybách, tak ho taky prodám a koupím si pak větší množství. Tak různě. Ale nekradu, já mám hroznej strach krást, jestli jsem kradla od tý doby pětkrát. Mám strach z kriminálu, takže nekradu. A s nějakým mužským jsem párkrát šla, to jo. Udělala jsem to, jo, párkrát, za drogy nebo za peníze. Jestli to udělám znova nebo neudělám, to já nevím prostě. To je docela hnusný. Ale zase na druhou stranu vím, že prostě těch holek je spousta, který to taky udělaly. když ta příležitost přijde a ta holka je v prdeli, tak prostě jde a je to jenom kvůli tý droze.

KAMARÁDKA: Když jsou třeba holky na bytě, tak jenom aby je třeba nevyhodil, nebo vědí, že by je vyhodil, tak to prostě udělaj. Třeba že to je skrytý, že to třeba ani tak nevypadá, že to není přímo za to, ale je.

KATKA: Není to přímý – já ti dám fet, ale ty se se mnou vyspíš. Je to třeba tak, že on rozdělá fet anebo jí ho sám nabídne, a pak je to zaobalený, že třeba si to jako zpříjemněj, že se spolu vyspěj, ale jsou to drogy za sex. U mě to nebyli chlapi jen tak z ulice. Vždycky buď dealer, nebo vařič. Za drogy. Nebo za peníze na drogy.

KAMARÁDKA: Já si vydělávám, že šlapu, už asi rok. Ze začátku to nebylo nic moc, ale ono si na to všechno pak člověk zvykne, vybuduje si i svoji klientelu v podstatě, že to není jenom pokaždý s někým jiným, prostě jsou to i lidi inteligentní, jsou to lidi, co si pak člověk říká, kam až vysoko si jako může feťák hrábnout, třeba i do senátu. Prostě z týhletý vejšky sejdou lidi dolů a jdou mezi nás a mezi náma si vybíraj. Smetánka... Ale některý z nich jsou pěkný hajzlové. Ale ty, který mi zůstali doteďka, tak s těma jdu normálně třeba i na večeři, takovej přátelskej vztah. To už prostě beru jako svoje povolání. Já nevím, už asi ulítávám na tom, že si to vypilovávám.

KATKA: Teď mi praskla žíla, prostě napíchla jsem ji blbě. Z toho je vždycky taková boule modrá. Vypadá to jako modřina, ale ono to zmizne do rána. Do tý žíly se už nedá aplikovat, dokud se trošku nespraví. Jako já na to mám takový heslo, jako třikrát a dost. Že prostě když si nedám napotřetí, tak to prostě prdnu do svalu anebo o to někoho poprosím, protože se mi kolikrát dřív stávalo, že jsem do sebe píchala, třeba jsem si udělala deset vpichů, že jsem si úplně hrozně zprasila ruce, a proto už od jistý doby si říkám třikrát a dost. Teď si dám napotřetí a tu žílu už snad vychytám. Ještě mám druhou ruku, že jo. Dám si druhou ruku, opravdu to nebudu řešit. Bude mi to trvat dýl, protože budu tu žílu hledat. Todleto je heroin, ten teďka jedu druhej den, takže to je v pohodě, ale ještě bych ho dala zejtra, ale čtvrtej den už radši ne, to se vrátím na perník, protože už bych se bála, že bych byla zase v návyku, to já nechci. Už mě fakt bolí ruka ale.

KAMARÁDKA: Nebude se ti líp pracovat, když ti to podržím?

KATKA: Ne! Jsou lidi, kterým nevadí, když jim do toho někdo kecá, ale mně to vadí, protože já svoje tělo za těch osm let už jako dobře znám, že vím, do kterejch žil můžu, který mi praskaj, který nepraskaj. Krk už prostě mám odjetej, tam už to nejde, tříslo znám taky už, to jsou takový konečný hranice, že prostě vím, že tady mám třeba žílu, ale vím, že ta žíla už mi nedá nebo už je ztvrdlá nebo prostě mi praskne, a teď mi lidi ukazujou – hele, tady máš žílu, a ukazujou mi žílu, o který já vím, že to je nesmysl, protože když si do ní píchnu, tak mi praskne, a to mě rozčiluje prostě. Ale to nic proti tobě, to já vím, že mi chceš pomoc, rozumíš?

KAMARÁDKA: Myslela jsem jen podržet to škrtidlo.

KATKA: Jé, ale teď už fakt vidím žílu, už jsem si na ni vzpomněla. Tady mám žílu, která mi dá, já si do ní píchnu jednou, možná dvakrát, ale potřetí už mi třeba nedá a dá mi až třeba za čtrnáct dní znova. Znáš takový žíly? To už musíš znát taky, když si pícháš dva roky, ale opravdu takový žíly jsou jako. Tady je, to je ona a teď já věřím, že mi dá. Je hrozně navrchu. Jsem tam!

KAMARÁDKA: Nádhera!

KATKA: Počkej, neříkej nádhera, ještě neodjíždím.

KAMARÁDKA: Heparoidem trošku pomazat?

KATKA: A jé, teď jsem si možná dala něco vedle. Hm. No jasně. Jsem dala kus vedle.

KAMARÁDKA: Chceš čistou buchnu?

KATKA: No asi jo, ostrou. To je hrozný. Dám si to do svalu, protože to je o ničem už. To je taková bolest už do toho třísla. Už tam jsem! Jako zázrak. Super! Ale to bolí, když to vytahuju, to je hrůza. Když už to tříslo bolí, tak to je opravdu úplně konečná. Nevím, kam si to mám za chvilku dávat. Ale cejtím to dobře. Nejhorší je, když si to dáváš třeba hodinu, a díky tomu, že už jseš tak v prdeli s nervama, tak už to ani pořádně necejtíš. Takhle to není u heráku, ale spíš u perníku je to takhle.

KATKA: Metadon, to je pro lidi závislý na opiátech, ale já do něho nechci jít, protože to je hrozně závažnej úvazek, celoživotní úvazek, to není žádná sranda. Podle mě na něj choděj lidi brzo a mladý, který to ještě ani nepotřebujou a málo si uvědomujou, co to vlastně ten metadon je a co to všechno obnáší. To je opravdu takovej celoživotní úvazek, že to má do konce života. Ať si uvědomí, že třeba přijde i rodina a že on na ten metadon bude muset chodit, protože na tom jsou opravdu ještě horší absťáky než na heráku, závislost je na tom ještě horší, prostě strašná jako. To by pro mě byla až poslední šance.

Červenec 2000

U Národního divadla okolo půlnoci

Už nemám sílu na to, furt krást, nemám prostě kam jít do krámu čórovat. Takže tady dělám takový to nejstarší řemeslo. Na začátku to bylo hrozný, to jsem rozdejchávala hrozně špatně, protože jsem měla ze sebe hnusnej pocit. To jsou ty drogy, no. Ale peníze jsou na ty drogy prostě potřeba. Dělám to, jenom když musím, a problémy s pasákama teď už nemám, to už se vyřešilo. Přišel jeden, kterýmu mám platit pět set za to, že tu stojím, ale nezaplatila jsem mu ještě ani korunu. Vydělám tady dost. Někdy se tady dá udělat i čtyři tisíce za noc, ale já si udělám maximálně patnáct set, to je maximum, protože za to první pětikilo hned letím pro herák a za ty peníze ostatní koupím další herák a ten už mám na ráno, nebo si trochu šlehnu ještě večer. Prostě fetuju docela dost. Ale zase abych se do toho tady hrnula, to taky ne. Někdy třeba tři dny radši žebrám, než stát tady, ale pak mám zas toho žebrání plný zuby, tak si sem jdu stoupnout a udělám si peníze.

Ty týpkové jsou spíš starší, ne starší jako moc, ale takový já nevím kolem čtyřicítky, většinou ženatí chlapi, hodně taxikáři to jsou. Jednou mě tady taky sbalil policajt, to bylo vlastně předevčírem, a ten mě právě odvezl za Prahu, nechal se nějak odhlásit že už prostě nějak neslouží, a jeli jsme někam za Radotín, prohledal mi tašku, ukázal mi teda tu placku, jak to dlouho dělám, prostě takový ty informace, a jestli o tom ví maminka a tadydlety věci. A nakonec prostě ve finále po těch patnácti minutách policejního vyzvídání na mně prostě deset minut pracoval, abych si s ním zapíchala, jinak že pudu zpátky pěšky. Já říkám teda jako, že si s ním nezapíchám. No a prostě deset minut to zkoušel a pracoval na tom, velmi silně teda, ale nakonec, když už ho to přestalo bavit, tak se mě zeptal naposled, já jsem řekla, že ne, že to prostě pudu pěšky. Mohla bejt tak jedna hodina v noci, on nasranej, tak ať vypadnu, tak jsem vzala tašku a on normálně odjel. Asi půl hodiny jsem šla a pak jsem si stopla nějaký auto. Dva kluci, byli to náhodou taky perníkáři, takže jsem si dala perník s nima.

Tady u národního já vždycky stojím přímo na tomhle místě před tou zastávkou, takže splynu s lidma, jako že čekám na tramvaj, ale já tím pohledem koukám přímo těm chlapům do toho auta, tak ti o tom vědí, poznaj, o co jde, takže buď zastaví, nebo nezastaví. Ale kdybych měla stát někde v Perlovce a chodili tam normální lidi a já nebyla krytá tou zastávkou, že bych tam fakt stála jako prostitutka, tak to bych asi nechtěla. No ale ten pocit potom je vždycky hroznej. Jako nic příjemnýho určitě.

Já nedělám celej sex, jako v posteli, to ne, jen rukou nebo pusou s gumou za pět set v autě. Choděj mi sem i lidi, který chtěj celej sex, ale to já odmítám. Já se vždycky domluvím na všem dopředu. Ten fízl, ten to na mě udělal tak, že jako sedni si rychle, nějaký auto je za mnou, tak jsem si sedla a pak z něho vylítlo todleto, a to už jsme byli pryč a nemohla jsem nic dělat. Takže dopředu se vždycky domlouvám na ceně, co chtěj, a když chtěj sex, tak to odmítám, ale když to z něho vylítne prostě támhle někde v autě, že by chtěl i sex, tak to ještě udělám, taky s gumou, ale rozhodně nechci jezdit na žádný byty. To se stalo snad asi jen dvakrát, že jsme jeli a najednou z něho vypadlo, že to chce v bytě. To jsou rizika někdy, no. Ale já si dávám pozor, koukám třeba na značky, snažím se zmenšovat aspoň to riziko, že by to byl nějakej pasák z Ústí, že by mě unesl a prodal někde támhle v Teplicích. Já bych se odtamtud špatně dostávala, ještě jsem na těch drogách, ještě bych mohla bejt někde na absťáku, udělal by mi prostě nějaký špatný věci anebo mě držel někde v nějakým baráku, nebo že by tam prostě najednou mělo bejt víc chlapů, toho bych se bála, to má každá holka v tý ulici takový riziko, ani ten pasák to někdy neuhlídá. Takže koukám na ty ústecký značky, teplický značky, jestli to je prostě Rom nebo není. Samozřejmě to nedělají jenom Romové, dělají to všichni, ale ten Rom je spíš rizikovej.

Jsou holky, který prostě to dělaj rády a baví je to, mě ne teda, a nikdy nebude, to vím, pro mě to nikdy nebude příjemná věc. Ale pořád na to ještě mám, pořád ještě patřím k holkám, co jim ty auta opravdu stavěj hned. Támhle některý ty holky opravdu ty kšefty maj třeba o polovičku menší než já. Čekají na to dýl, já tady stojím maximálně půl hodiny a ten kšeft za těch pět set prostě mám, opravdu je to maximálně půl hodiny, jinak takhle vždycky okolo těch patnácti minut. A do toho auta prostě nasedám, odjedu na nějaký opuštěný parkoviště, na Strahov, na Újezd, a tam jsem většinou tak taky maximálně patnáct minut a vracím se zpátky. Takže jako to celý trvá půl hodiny, tři čtvrtě hodiny, a vždycky mě prostě zase sveze hned nazpátek na to místo, kde mě vzal. Takže je to rychlý. A zrovna dneska se tady fakt tři sjeli hned takhle brzo.

Září 2001

Karlín, půda domu, ve kterém bydlí Katčina máma

No nastoupila jsem na metadon, přestala jsem skoro brát herák, občas jsem si ho sice dávala ze začátku, pak mě ale přestal úplně bavit. No a s tím jsem si dávala furt perník, ten si dávám, s tím mám problémy. Takže prostě beru perník místo toho heráku, ten jsem vyměnila za perník, a byla jsem na tom metadonu. Bydlela jsem u mámy tři čtvrtě roku, kdy jsem byla vlastně v pohodě, až do tý první stopky, to jako že jsem porušila nějaký pravidlo tam na tom metadonu, tak mě vyhodili na měsíc. A stopky jsem pak měla čtyři vlastně, to jsou čtyři měsíce, kdy jsem musela brát zase každej den herák nebo metadon z černýho trhu. No a nebrala jsem jenom heroin, brala jsem třeba subutex nebo prostě metadon, co jsem dostala od lidí. A teď jsem na tom metadonu zpátky od pondělka, ale už nejsem u mámy od těch problémů se stopkama, jsem tady na tý půdě. Ale ten metadon by mi právě měl umožnit to, že budu postupem času bydlet zase u tý mámy a chodit třeba do práce.

No ale, ono tam je takový malý „ale“, protože když mě vyhodili po tý poslední stopce, tak jsem zase měla odběr moči, ale já jsem to prostě nevydržela bejt tejden čistá. Takže to znamená, že mi našli v moči nějaký ty drogy, pervitin tedy. A teď čekám na další odběr, a toho se právě bojím, že to prostě nevychytám s těma fetama a oni mi samozřejmě řeknou, že je pozitivní, a zase vyletím na měsíc z metadonu za moč. No, teďka až se na tom metadonu dám trošku dohromady, tak od toho perníku chci jít taky pryč, to jo, ale tý moči se právě bojím. Protože ty fety mě fakt ubíjí. Já vím, že když takhle o tom mluvím, že to možná připadá jako pořád kolem dokola, ale není. Já se cejtím prostě někde jinde, sem už prostě posunutá někam jinam.

Nekradu už, to ne. A jestli jsem teď kradla, tak to bylo kvůli jídlu, že jsem měla hlad, že jsem kradla buď jídlo, nebo prostě kvůli jídlu. A jinak jsem čtvrt roku na pracáku, že pobírám celou dobu sociální dávky, a k tomu dělám streetworkera, v terénu, jako že měním buchny. Za to taky mám nějaký peníze. Takže jako zálohu jeden tejden, pak sociální dávky další tejden, pak mám vejplatu, takže ono takhle jako se dá. Nějaký ten příjem financí mám, celkově těch šest, šest a půl asi. A taky už nešlapu, od toho jsem šla po několika měsících pryč.

Ten film o mně mi máma natočila na video, tak až po nějaký době jsem to viděla. No, byly příjemný, jako hodně lidí stálo při mně, podle mě tak devadesát pět procent z nich mi fandilo, ukazovali mi, jak mi držej palce. Často mě zastavovali a povídali si se mnou a tak, jako že mě rádi viděj. Jé, to jste vy? Někdy už mě to prostě nebavilo, protože to byly vlastně stejný fráze, stejný otázky. Třeba i brečeli, jaký z toho měli pocit, to mi vlastně říkali dost, jak to na ně působilo, to bylo tak nějak to, co jsem i já od toho očekávala, jako že jsem tam dala prostě všechno a že i lidi to snad už pochopěj.

Máma si to pustila jednou a už to pouštět nechce, už to nechce vidět. Ono jí nic nevadí, ono jí vadí akorát, že prostě viděla, jak si tam píchám. To vlastně neviděla ještě... To věděla, ale neviděla. No a to šlapání potom.

Láďa sedí za to, že zbil nějaký policajty, za to dostal dva roky. A ještě čeká nějakej ten trest, protože byl na bytě, kde jeho kamarád zabil nějakýho Rusáka, a on v tom má taky nějakej podíl, že mu pomáhal smazávat stopy nebo něco takovýho.

Ten Rusák byl taky feťák, bylo to na jednom bytě u toho Ládi kamaráda, taky jsem ho znala, toho kluka. No a byla tam taky ta moje kamarádka, ono to vlastně bylo i nějak kvůli ní, nebo co. Tady ty čtyři lidi. Rusák, ten kámoš, Láďa a ona. A ona pořád to samý, furt šlape, furt je na heráku nebo na perníku, akorát squaty, prostě šlapání, šlapání, fety, fety, jenom fety, a jestli nějaký řeči, tak kolem fetů.

Mužský mě žádný neovlivňujou, takže to je dobrý, protože žádnýho nechci.

Do nějakýho vztahu jít nechci. Mám sama problémů dost, ještě natož s nějakým vztahem. Mám takhle víc prostoru pro sebe a můžu si s ním dělat, co chci, což já potřebuju, že si můžu dělat sama, co chci. To se týká hlavně toho fetu, aby to bylo jenom na mně. A ne ještě na nějakým druhým člověku, to fakt nepotřebuju. To je moje kolej, a kdybych tam měla mít ještě toho druhýho, tak ten ovlivňuje tu moji kolej, nebo ten vlak, co míří do nějaký stanice po tý koleji. A ještě kdyby tam měl jet nějakej jinej náklad, tak by to mohl taky prostě převážit a vykolejit. Jo, protože to je to, co já unesu, a víc toho nechci.

Děti neplánuju zatím. To je na mě hodně daleko takový věci, neplánuju je. Ale taky bych je chtěla, asi jako každá, ale já je teda neplánuju zatím. Je moc brzo ještě. Za prvý chci bejt trošku normální, abych mohla mít děti, jako bejt dýl čistá, nějakej ten rok, dva, tři určitě. A hlavně pracovat, protože ta práce je hodně důležitá pro abstinenci. Taková ta disciplína a bejt trošku za něco taky zodpovědná. To když si budu trošku jistá. A jestli to nedokážu nebo to bude hodně pozdě, tak to je holt prostě moje smůla jako. Prostě, že jsem kvůli tomu promeškala svůj život, co se týká nějakých dětí. Možná že se do něj ani děti nevejdou.

Metadon je náhražka heroinu, ale do toho metadonovýho programu prostě patřej stopky. Já tu stopku beru jako trošku menší pokárání za něco, co člověk zase proved. Máte nějaký pravidla a jedno to pravidlo je takový, za to mám já ty stopky, že můžete třikrát do měsíce nepřijít. A když nepřijdu za měsíc počtvrtý, tak mám stopku, to je vyhazov na měsíc. No a to já se pak rozjedu v perníku. Pak nastoupím znovu na metadon, ale zase nestíhám, protože jsem hodně v perníku. No tak chytnu další stopku, protože zas nevím, jestli je pátek nebo pondělí. No a pak jsou ty stopky hodně za ty moči, že oni v ní najdou jiný drogy. Teďka mám asi devátou stopku za rok. Když nastoupím, tak za čtrnáct dní jsem vyhozená jenom kvůli tomu, že tam prostě nestihnu dojít.

Ale prostě nezvládám to, ani ten metadon. A už jsem si kolikrát říkala, že bych to fakt jako ukončila. Dřív jsem zkoušela takový ty dětský sebevraždy, jako že se někdo řeže, to je normální, nebo jak jsem skočila pod auto, tak to jsem pořád věděla, že mě nesrazí, ale teď jsem opravdu přemejšlela, kvůli těm stopkám, že bych to teda opravdu ukončila. Nějakej hodně rozjetej tirák třeba, chci to mít jistý, no. Z Nuseláku skočit, na to nemám, i když vím, že třeba se ztrácí vědomí, jenomže potom jsem zjistila, že třeba ty lidi trpěj. Uspat se práškama, to už na mě ani nepůsobí. Asi ten hodně rychle rozjetej tirák. Jako to bych zvládla, to už vlastně mám natrénovaný, dá se říct.

Září 2002

Karlín, půda domu, ve kterém bydlí Katčina máma (Svítí petrolejka)

Toxici nemají skoro vůbec žádný sny, nebo spíš teda já nemám vůbec žádný sny třeba půl roku, potom za měsíc mám třeba každej den nějakej, a pak nemám zase půl roku žádnej sen. Tenkrát, když jsem byla na tom heráku úplně fakt odkouřená, začínala jsem padat do návyku, tak se mi zdálo, že mě někdo furt zabíjí, že mě někdo furt honí a že mě chce zabít. To vím, to si pamatuju. A pak jsem měla sen, zase třeba když jsem byla v Bohnicích tenkrát, to je zajímavý, tak se mi zdálo zase o novým životě, jak čekám dítě a takovýdle věci. Ale už si nepamatuju, jestli jsem ho porodila. Nevím, myslím, že jsem ho porodila, ale neviděla jsem ho.

Červen 2004

Squat v Nuslích na břehu Botiče

Já jsem ukončila metadon po třech letech, kdy to vlastně pro mě bylo neúspěšný v tom, že jsem tam prostě měla samý stopky, protože jsem nebyla schopná docházet každej den, protože tam se muselo chodit úplně každej den – soboty, svátky, nemoc, každej den. A to jsem vůbec nestíhala, takže jsem pořád měla ty stopky a ten poslední rok jsem vlastně metadon vůbec nedochodila. A pak mě vyhodili a fetovala jsem subutex. Ono je to hrozně kontrolovaný. Dřív byl na obyčejnej recept, ten jsem si psávala sama, i razítko jsem měla, ale teď už je to problémový, už je to na recept s modrým pruhem.

Subutex je taky náhražka, něco jako na metadon, akorát že metadon se pije a subutex je v tabletách, který se mají dávat pod jazyk. Nelíbí se mi na něm ale to, že ten prášek se dá rozpustit, natáhnout do stříkačky a aplikovat. A tam je právě hrozný to, že se ta sádra, ta látka, ve který to je, když se přetáhne přes tu jehlu, tak se dostane do těla, ono to nějak může prostě ucpat cévy nebo něco v srdci. Jsou dva případy už, co lidi ochrnuli, ten jeden člověk už zemřel na selhání srdce. Samozřejmě byl úplně ochrnutej odshora. Takže to se mi jako nelíbí, prostě proč neudělali něco prostě, co se nedá rozpustit nebo něco. Já právě jsem teď na tom subutexovým programu, ale píchám si ho, protože to mi vyhovuje víc. Ale šlehám si k tomu pervitin.

Já si furt dávám do třísla, tak už se teď i bojím o nohu, protože jsem zjistila, že kulhám, protože ty svaly se mi tam nějak stáhly nebo něco.

Láďa je v kriminále. Od tý doby, co jsme se rozešli, tak už byl třikrát v kriminále. Teďka to je za pokus o vraždu, sazbu má deset až patnáct let. Jedinej člověk, kterej by mu nějak mohl pomoct, byl právě Sid. Ten by mu mohl dosvědčit, že ten chlap, co ho Láďa pobodal, byl agresivní, že i na Sida předtím vytáhl nůž.

Tím by mohl Láďovi ulehčit. Jenže Sid se oběsil.

Září 2004

Staré Město

Pak jsem byla ve squatu v Nuslích u Otakarovy ulice. Je tam park a nízká dlouhá hala, tam nás bydlelo víc. Měla

jsem tam taky konflikt s policajtama. Vycházela jsem akorát z pokoje se svým psem, když oni zrovna chtěli zabouchat na dveře. Říkala jsem si, že se nebudu cukat, že kolem nich jakoby nic projdu, jenže to nevyšlo. Cejtili toluen a hned na mě. Tak říkám, že prostě foukám toluen, a oni hned šli dovnitř, otevřeli první šuplíky, hned viděli proplachovačku, takovej válec se spirálama vevnitř, jak to má nahoře vývod. Ale byli to stáťáci, kteří to neznali a mysleli, bůhví co nenašli, tak hned volali kriminálku a popisovali jí to.

No a potřebovala jsem už léky, jenže oni mě nechtěli pustit dovnitř. Ale zavolala jsem tehdy Tomáše Třeštíka, ten přijel a přišel jako novinář, a policajti se proti němu vůbec nechytali. Čekalo se na kriminálku, trvalo to hrozně dlouho, a já se už potřebovala dostat ke svejm věcem, už jsem si potřebovala dát, tak Tomáš šel k těm policajtům a dohodl, že si tam potřebuju vzít léky, tak mě tam pustili.

Kriminálka pak přijela a těm státním se vysmála, protože to byla malinká proplachovačka spíš jako ozdoba, tím se toho moc uvařit nedalo. A ti státní měli nejdřív radost, jakej udělali zátah, jaký budou mít prémie, málem tancovali kozáčka, ale pak od kriminálky dostali vynadáno, že kvůli takový blbosti by tam kriminálka ani nejela. Ale oni ti policajti, jak našli tu malinkou proplachovačku, tak dál nic nehledali, tak nic jinýho nenašli, žádnou chemii, žádný opravdový nářadí. Já to všechno měla za topením schovaný. To kdyby našli, tak jsem šla do kriminálu, když už jsem v rejstříku měla podmínky za vaření.

A pak Tomáš vzal mýho psa a dal ho nejdřív do útulku a pak ho odvedl k mý mámě. Za to jsem mu byla vděčná, protože jsem nevěděla, co se mnou bude, jestli mě zase nezavřou. A oni mě nakonec stejně sebrali, ale nedrželi mě dlouho.

IV. Katka a Roman (2007–2009)

„Tak nashle v příštím životě, v jiným, v novým, bez fetů. Tam už budem s Terezkou v tom světě. Nashle v Terezčiným světě.“

26. června 2007

Squat na břehu Vltavy v Karlíně

KATKA: Tady jsme bydleli, než to tady začlo hořet. Nevím, čím se to stalo. Jestli se dělalo nějaký jídlo, nebo jestli svíčky chytly. Já jsem spala. Měli jsme tady kamaráda a on začal křičet – hoří, hoří, ať to uhasím, ale to už se uhasit nedalo. Jestli tady byl nějakej toluen, nebo jestli benzín? Nevím.

Teď už jsme ve stanu v Grébovce a ještě tam je takovej squat, bejvalý kanceláře. Tam nás bydlí hodně, takže je tam rušno a policajti tam jezděj aspoň jednou nebo i dvakrát za noc. Tam je to hrozná buzerace.

Mám novýho psa, taky novýho přítele, Romana, a ještě možná něco, ale ještě to není vidět, tak je to dobrý. Tak o tom se bavit nechci. Asi nějaký těhotenství, nebo co. No, ale na tom nestojí celej svět naštěstí. Tak je to v pohodě.

Beru teď subutex. Ale to píše psychiatr, je to taková jako léčebná kúra, náhražka heroinu. Ale neměl by se teda píchat. Takže až se mi potvrdí to, jestli jsem nějak třeba i v jiným stavu, tak si to budu muset jen dávat pod jazyk, tak jak se to má brát. Ale to je špatný, to pak tak nepůsobí.

Asi pudu na nějaký to chráněný bydlení pro matky. Asi určitě. Taky se kvůli dítěti nesmí přestat brát, takže bych měla zůstat prostě na tý stejný dávce, na jaký jsem teďka. Musím to tak brát přes celý těhotenství.

Dávka subutexu na celej den stojí na černým trhu asi tak dvě stě, tři sta korun. A kdybych to měla na recept, tak by mě to vyšlo jen na nějakých sto dvacet korun na celej den.

Tady se pervitin nevaří. Tady fakt choděj třeba i dvakrát za noc prostě policajti, všechny nás vyženou ven před barák, tam jsme třeba hodinu, než všechny zkontrolujou, prostě hrozná buzerace. Bylo by to tady fajn, kdyby se nekradlo, kdyby lidi nekradli mezi sebou. Tady se to nedá ani zamknout, protože ty dveře policajti vždycky hned vyrazej, takže to je zbytečný.

Perník vařit umím, ale jsou lepší lidi, to musím přiznat. Lidi, který to opravdu uměj, že to je perník dobrej. Lepší než ten můj. Ale co se teď prodává v Praze, to je kolikrát hrozný, nějaká omítka snad, málokdy se narazí na opravdu dobrej pervitin, jakože pervitin.

27. června 2007

Toxikologická ambulance U Apolináře

KATKA: Nejspíš jsem těhotná a jsem na subutexu, kterej si kupuju na černým trhu. Já jsem chtěla nějak přestat brát ty fety, že bych to chtěla všechno srovnat prostě, abych to měla v pohodě.

DOKTORKA: Vy ten subutex teda berete ilegálně, nechodíte k žádnýmu lékaři, obstaráváte si ho jinak než přes zdravotnictví. No, tak k nám byste chodit mohla. Vy už za sebou nějaký léčby máte, že jo. V komunitě jste byla?

KATKA: Byla.

DOKTORKA: Léčby za sebou nějaký máte, nějaký zkušenosti. Není žádnej důvod, proč byste sem nemohla chodit. Těhotný pacientky, který mají problémy s návykovýma látkama, my tady běžně máme. Ale potřebujeme od vás ještě doklady, občanku a průkazku pojišťovny.

KATKA: To si zařídím, no. To si zařizuju.

DOKTORKA: A nemáte vůbec nic teda?

KATKA: No, to ani ne, no.

DOKTORKA: A pak bych vám akorát řekla, kdy přijdete příště s těma dokladama, protože bez těch dokladů teda bohužel ambulantní úkony žádný nejsou možný. V případě, že byste vážně porušovala ten program, tak je to tak, že i když jste těhotná, tak ten program pro vás samozřejmě není natolik otevřenej, že lze tolerovat, že děláte nějaký vážný přestupky. Ale ono jich je málo. Vážný porušení pravidel je, že se vnáší návykový látky do týhle budovy, že někdo je agresivní vůči spolupacientům nebo vůči personálu, že navazuje sexuální kontakty s jinýma pacientama. A v podstatě žádný jiný závažný porušení pravidel není.

Říkala jste, že jste na subutexu. Tak já bych teda s dovolením ještě si myslela, že berete i jiný návykový látky. Protože subutex nemá složku, která by tlumila. A vy jste evidentně utlumená. Takže mě zajímá, co dalšího užíváte.

KATKA: Pervitin.

DOKTORKA: A?

KATKA: No todleto.

DOKTORKA: Benzodiazepiny?

KATKA: Taky.

28. června 2007

Ultrazvukové vyšetření v nemocnici Motol

DOKTOR: Žloutenka nebyla?

KATKA: No ty mám.

DOKTOR: Máte?

KATKA: Všechny.

DOKTOR: Jako pozitivní, nebo jste s tím ležela v nemocnici?

KATKA: No, přechodila jsem je, přechodila jsem áčko a céčko. A s béčkem, to jsem ležela.

DOKTOR: Krom toho metadonu, byl nějakej pokus o abstinenci? Na detoxu jste byla?

KATKA: No, na detox jsem, ty jo, vždycky podepsala reverz do tří dnů.

DOKTOR: Nešlo to?

KATKA: Ne.

DOKTOR: Ono v tomhle stadiu už asi nemá smysl s tím přestávat, protože plod už je v týhle chvíli závislý. Čili vy byste měla dodržovat ty podmínky subutexový substituce. Měla byste se vyvarovat nitrožilní aplikace, protože to je brána infekce.

DOKTOR: Musíte si urychleně zajistit to zdravotní pojištění, protože to by se potom všechno redukovalo jenom na akutní péči, čili by nebylo žádný screeningový vyšetření, který odhaluje rizika, nebyl by ultrazvuk, nebyl by monitor...

To miminko se narodí a bude mít abstinenční syndrom. To znáte sama, co to absťák je. Miminko toho moc neumí a je to pro něj těžká situace, ono tu drogu bude vyžadovat. Takže bude závislé a bude dostávat opiovou tinkturu. Čím nižší dávku vy budete schopná toho subutexu brát v termínu porodu, tím ta jeho závislost bude nižší. A tím se z toho dřív dostane.

DOKTOR: Tak můžete se mnou koukat, já vám to tady nakloním. Tak tady je vaše miminko. Vidíte ho? Tady má hlavičku, tady má ruce. Teď nám to trošku uteklo. Tady má nohy... Já vám vytisknu ještě fotku na památku.

KATKA (MIMO ORDINACI): Když už to tak je, tak něco pro to udělám, no. Já jsem to dítě nikdy nechtěla, to ne. A kor v tomhletom stavu. V tom feťáckým životě. Ale když už to je, tak pro to něco udělám, budu se prostě snažit udělat pro to maximum. Ale zatím teda mám v sobě jenom smutek. To dítě prostě chci. To jako jo. Ale prostě radši, kdybych ho nikdy neměla, no asi. Bylo by to lehčí.

H.T.: Podívej se na tu fotku z ultrazvuku. To je člověk.

KATKA: Já se nemusím koukat, já to vím.

H.T.: Jaký jí dáš jméno?

KATKA: To nevím. Určitě ne po mně.

H.T.: Proč?

KATKA: Protože takovádle asi jedna Katka stačí.

30. června 2007

Úřad práce, Praha 9

ÚŘEDNICE: Tady například máte možnost. Chtěli by pracovnici do Delvity, nemusíte bejt vyučená. Chtějí kladnej přístup k zákazníkům, pečlivost, ochotu. Příplatek za víkendy. Já vám na to dám doporučenku, do tří pracovních dnů nám musíte doložit výsledky jednání.

KATKA (MIMO KANCELÁŘ): Do Delvity ani nemůžu jít, tam už mě honili několikrát. To je tím životem asi, jaký žiju. Jako prostě nezodpovědná, že jo. A tak. Feťák, že jo. Že si šlehám, že jako těhotná, tak to asi nedělá nikomu dobře. No, ale říkám, že to neznamená, že musím bejt nezodpovědná máma, že jo. Možná nezodpovědná feťačka, ale zodpovědná máma můžu bejt. Já jsem se nějak uklidnila. Jako že asi nějaký ty problémy ještě pořád budou do toho porodu, no ale pak si myslím, že to bude v pohodě úplně.

23. července 2007

Toxikologická ambulance U Apolináře

DOKTORKA: Vždycky když sem půjdete, tak počítejte s tím, že od vás můžeme chtít moč na toxikologický vyšetření. A vypadáte teda vzhledově mnohem líp než minule. To musím říct, že jo.

Co se týká toho pervitinu, tak určitě je potřeba, abyste ten pervitin přestala užívat. To v každým případě, protože pokud byste opakovaně měla pozitivní moč a ten pervitin brala, tak ten subutex dostávat nemůžete.

KATKA: Ono to nejde ze dne na den.

DOKTORKA: To určitě netvrdím, že to jde ze dne na den, ale možná, že by bylo dobrý, kdybyste zauvažovala o tom, jestli byste nešla na detox. Na tom detoxu by se vysadily všechny návykový látky, který teď užíváte. A nechal by se jen ten subutex. Chceme vám pomoct s tím, abyste se měla líp a hlavně aby to vaše dítě bylo co nejzdravější. Proto jsem vám říkala, jestli jste přemýšlela o tý komunitě pro matky s dětma.

KATKA: No, budu o tom možná přemejšlet.

DOKTORKA: Možná o tom přemýšlejte, protože to má pro vás velký množství výhod. A mluvíte s partnerem třeba o tom, jak se bude dítě jmenovat?

KATKA: Zatím ještě ne.

DOKTORKA: Ne. A vy nemáte nějaký jméno vymyšlený, který by to tak mohlo být?

KATKA: Ne. Až co mě napadne při porodu nebo po porodu. Tak to prostě bude.

DOKTORKA: To ale nejde. To jsou zase věci, který je třeba vědět dopředu.

KATKA: Nejde, ty vole. Jak nejde?

DOKTORKA: Před porodem v té porodnici budou chtít vyplnit formulář, kde budou jména.

KATKA: Tak já tam napíšu třeba pět těch jmen, no.

DOKTORKA: To můžete.

KATKA: No tak vidíte.

DOKTORKA: Ale já se na to ptám spíš z toho důvodu, že když se maminky na to miminko těší, tak dost přemýšlí o tom, jak se to jejich dítě bude jmenovat. Těšíte se na to vaše mimčo?

KATKA: Jo. Těším se na to miminko, ale ne na to jméno, prostě to je mi teďka úplně ukradený.

DOKTORKA: Heleďte, v čem je problém? Proč jste naštvaná? Ony jsou věci jinak, než jste si myslela? Tak přemýšlíte o tom nějak, nebo jste unavená? Naštvaná, nebo jak jako? Co se děje?

KATKA: Ne. Jak mám vědět, co jako mám teďka dělat, ty vole?

DOKTORKA: Neodcházejte ještě! Proč odcházíte?

KATKA (MIMO ORDINACI): Kunda normální, ty vole, normální kunda to je zjebaná. Ať to na mě nešijou, ty kundy, ty vole, zkurvený, ty vole.

ROMAN: Co je?

KATKA: Sem nebudu chodit prostě. Já sem nebudu chodit, ty vole.

DOKTORKA: Tak a vy byste potřeboval něco od nás sám konkrétně?

ROMAN: No jo, no, abyste se slušně chovali ke Kačeně.

DOKTORKA: No možná že to slušný chování bych teda spíš předpokládala já u vás.

ROMAN: Ode mě, jo? Ode mě můžete dostat pár facek leda. To je tak všechno, co můžete ode mě dostat.

DOKTORKA: Tak jo, tak slečna, až přijde, tak prosím. Ale s váma nemáme co dělat.

ROMAN: Jdi do píči, ty kundo!

ROMAN (MIMO ORDINACI): Kačeno, pojď tam, ona se se mnou ta kunda nechce bavit. Pojď.

KATKA: Já s ní taky ne ale.

H.T.: Ona to s tebou myslí dobře.

KATKA: S čím? Že jí mám říkat jako, jak se bude jmenovat moje dítě?

ROMAN: Pudeš tam se mnou, já tam jdu s tebou.

SESTRA: Tak, budem nějak pokračovat. Plakala jste a teď jste se rozhodla se vrátit a chcete si povídat dál, ano?

KATKA: No ale ne o tom prostě, jak se bude jmenovat moje dítě, o tom se bavit fakt nechci.

DOKTORKA: Jo, vy teda souhlasíte s tím, aby váš přítel tady byl přítomen. Já teda musím říct, že úplně nesouhlasím s chováním vašeho přítele.

ROMAN: No, já nesouhlasím s vaším chováním.

KATKA: No, já jsem potřebovala, že jo, aby mi někdo předepsal subutex, aby to finančně bylo pro mě takový únosný. A nemusela jsem prostě běhat mezi těma feťákama na ulici.

DOKTORKA: Tak to předepsání subutexu není žádnej velkej problém. Potíž je v tom, že když někdo užívá subutex, je součástí nějakýho režimu, kterej je potřeba dodržovat. Předepsat subutex samozřejmě technicky není problém, ale otázka je, jestli budete k tomu abstinovat. Říkám, pokud by se vám abstinence úplně nedařila, tak bysme vám pak navrhli detox, aspoň přechodnej pobyt. Heroin jste měla naposledy kdy?

KATKA: Naposledy před týdnem?

DOKTORKA: Ale ještě mě teda zajímá, když tak na vás koukám, co vy máte s tou nohou?

KATKA: Jo, to je starej úraz.

DOKTORKA: Ale vždyť jste mi před chvílí říkala, že jste žádnej úraz neměla.

KATKA: Že jsem neměla vážnej úraz.

DOKTORKA: A tohle není vážný?

KATKA: No já nevím, jestli je to vážný, nebo není.

DOKTORKA: Aplikujete si taky do nohou?

KATKA: Ne.

DOKTORKA: Ne? Do třísla? A máte tu nohu oteklou. Zvedněte tu sukni a otočte se. Protože to vypadá, že tu nohu teda v pořádku nemáte. A nohy budou v tom těhotenství zatěžovaný.

SESTRA: A vůbec s těma cévama se toho děje, jak to bříško roste a tlačí to, tak ty nohy potom bolej, i když se nic takovýho vážnýho nikomu nestalo. Takže recept je váš a tady máte napsanej lísteček, kdy přijdete.

ROMAN (MIMO ORDINACI): Okamžitě si najdeš někoho jinýho. Tahle svině, to není nic dobrýho, Kačeno!

24. července 2007

Karlín, opuštěný dům určený k demolici

KATKA: Ona si myslela, že mi bude vadit abstinovat, nebo já nevím co. Možná kdybych vyabstinovala teď hned, v nějaký nemocnici nebo na detoxu, tak prostě možná by to, ty vole, nevím, co by to změnilo. Možná by to bylo lepší než nějaká komunita. Co já vím. Anebo spíš se zajdu zeptat, na ten Karlov někam, jak mi dala ten letáček takovej ten pro ty rodiny nebo něco takovýho. Mně jde hlavně o to, co bude potom, že jo. O to bydlení mi jde. Nějakej ten azyl a pak nějakej ten byt.

Teďka přemejšlím o tom, jako třeba to porodit v jiným státě, normálně jet do jinýho státu rodit. Kde mě nikdo nezná. Samozřejmě vyabstinovaná. To je jasný. A byl by klid. Jednu možnost bych měla. I s bydlením, se vším. Jenže asi… asi s prací by to tam bylo nějaký jiný. Tam bych asi nemohla bejt jen tak na úřadu práce a tak. Do Francie to je. Ale co by mi to tam jako pomohlo. Já jsem dostala tu nabídku, ale nevím. Co tam prostě? To je právě ta otázka. Co bych tam dělala. Buď nějakou uklízečku. Třeba. To nevím. Jestli by to šlo. Jako hlavně, jestli by mi to nějak pomohlo.

Kdybych šla do kriminálu, tak by to bylo prostě lepší. Vyabstinovala bych, vyšla bych ven a byl by klid. Nemusela bych chodit po nějakejch doktorech, psychiatrech a takhle, který jsou v kontaktu s nějakou sociálkou. Já si myslím, že to snad je vidět na tý matce s tím dítětem, jestli je to dobrý nebo není. Že nejsou potřeba nějaký kontroly. Prostě sere mě to, sere. Že ta sociálka už teď si něco mluví, vždyť se nic neděje. Tak by mě mohli nechat bejt. Jako já myslím i na to dítě. Teď jsem si třeba šlehla, že jo. Ale to je pro dítě absolutně nezávadný. No třísla… tak bych třeba přišla o nohu, no tak asi bude dítě mít mámu bez nohy, že jo. Copak já potřebuju teďka nějakou sociálku? Nebo to dítě, když ještě není narozený?

Já potřebuju bydlení, nějakej ten byt, kde bych mohla bejt s tím prckem a normálně bydlet. A žít a všechno možný. Já mám prostě problém s bydlením. Ne s nějakýma fetama. S bydlením. To je můj problém.

4. září 2007

Gynekologické oddělení nemocnice v Motole

DOKTOR: No, takže jak jsme nabírali ty žloutenky, tak vyšlo, že to céčko žloutenku máte dokonce aktivní. Takže to moc dobrý není.

4. září 2007

Toxikologická ambulance U Apolináře

KATKA: Já jsem si chtěla podat žádost do tý komunity Karlov. Protože jsem těhotná a nemám bydlení, takže pro mě jako základ pro to dítě je byt.

DOKTORKA: Je to terapeutická komunita, kde je možný, aby se léčila máma se svou závislostí a měla zároveň u sebe dítě. A je možný, aby tam nastoupila třeba už jako těhotná, pokud se k tomu rozhodne dřív. Anebo potom až porodí, s dítětem, v zásadě jakkoliv velkým. Ta maminka se tam léčí dobrovolně jako v kterýkoliv jiný komunitě a má u sebe to dítě.

Tam když budete dál brát a porodíte, tak je možný, že by vám sociální pracovnice mohly dát třeba podmínku léčby nebo by vám mohly třeba předběžně odebrat dítě, dokud se nedáte do pořádku. Takže v okamžiku, kdy člověk je těhotnej a bere, tak je to v zásadě jeho věc, ale když porodíte, tak pak jsou tam ještě různý instituce, který chrání to dítě. Před nástupem do tý komunity člověk musí jít na detox. Kdyby to bylo po porodu, tak by to třeba šlo udělat tak, že byste porodila, z porodnice šla společně s dítětem do kojeneckýho ústavu, abyste se tam trošku naučila o dítě starat, přežila šestinedělí, pak šla někam vyabstinovat a nakonec do tý komunity, protože do tý komunity musíte jít vyabstinovaná. Katko, co se děje teďka?

KATKA: No, prostě ten kojeneckej ústav, jako že právě nějak jako papírově pak patří to dítě jim, ne?

DOKTORKA: Katko, teďka je dítě vaše. Když porodíte a budete mít už domluvenou léčbu a ten odbor péče, kterej ochraňuje dítě, bude vědět, že se chystáte do léčby, tak vám určitě bude fandit a dítě vám nikdo brát nebude, když se půjdete léčit. To jde jenom o to, že když půjdete na detox a holčička se narodí, tak na detox si ji s sebou vzít nemůžete. Jde o to, že když se budete opravdu snažit se z těch drog dostat a budete se připravovat na léčbu, tak i ty úřady, i ty sociálky vás budou hodně podporovat i pomáhat. Ale když holt uvidí, že se nic nemění, tak oni jsou tady od toho, aby to dítě chránili potom. Jo?

Já vám teďka věřím, Katko, že to myslíte vážně. Ale na druhou stranu, sem budete muset přece jenom pravidelně chodit a postupně plnit ty věci, který já vám řeknu. Když to nevzdáte, tak vám příště dám takový podrobnější povídání, kde se dočtete třeba o tom, jak vypadají ty skupiny, co všechno tam musíte plnit. Jestli se vlastně taky na to cítíte, jestli vůbec se teď cítíte na to, jít téměř do roční léčby v komunitě a tak. Je to vaše dobrovolný rozhodnutí. Nikdo vás nebude do ničeho nutit.

KATKA: No, taky mi nemohli odebrat krev na těch odběrech. Nešlo jim to, tak volali na ARO pro nějakýho speciálního pracovníka, jenže se nedovolali prostě a furt jako se čekalo, takže jsem jim nabídla, že si odeberu krev sama. Tak jsem si ji odebrala sama, což bylo lepší, než aby mě tam rozpíchali.

5. září 2007

Opuštěný sklad u Výstaviště, Praha 7 (Dopis od Ládi)

Čau, ty moje malá Kačenko,

tak jsem se konečně rozhoupal a chci ti napsat dopis, který by tě potěšil. Tak se budu snažit. Protože jsi pro mě to nejlepší, co mě v mém životě potkalo. V žádným případě ti nechci jakkoliv ubližovat. A nechci si tě jakýmkoliv způsobem nějak přivlastňovat. Spíš jsi jako moje sestra, kterou já mám neustále rád. Spíš mám i výčitky svědomí za to, jak jsem se k tobě hrubě choval. Kačenko, snad jednou mi budeš moct odpustit. Víš, chci, abys věděla, že jsi pro mě byla naprosto vším. Ty jsi byla ta jediná, kterou jsem vážně miloval. Chápu, že jsem toho spoustu posral, proto se ti omlouvám. Jak jistě víš, tak jsem dostal 13 let a ještě mi zbývá 9 let. Pořád je to dost, ale já vím, že já to odsedím a jednou, když budu mít štěstí, tak spolu budeme přátelé. Paní Helena Třeštíková chce, abych pokračoval dál v tom natáčení. A co ty? Taky jsi v tom pokračovala? Tak napiš. Hlavně mám nějaký věci, který ti musím říct. Jsou to dost důležitý věci pro mě. Tak pokud máš chuť mi pomoc od 13 let, tak máš možnost. Víš, ptáš se, proč jsem se neozval dřív. Vážně jsem neměl jistotu, jestli bys měla zájem mi pomoct. Kačenko, já chápu, že to máš venku dost těžký, ale já vím, že ty to zvládneš. Pokud budeš chtít, tak ti můžu trošičku finančně pomoct. Kačenko, pokud si vzpomeneš, tak mi můžeš vážně pomoct, protože já nejsem vrah. To jsem se jen bránil. Přece mě znáš. Kačí, měj se jak královna a prosím, buď šťastná.

Láďa

KATKA: No jo, no. Je to hrozný. Devět let ještě.

18. prosince 2007

Karlín, opuštěný dům určený k demolici

Jsem v osmým měsíci a bude se jmenovat Terezka. A po porodu mám objednanej detox, z detoxu jdu do kojeňáku a z kojeňáku do Karlova, do tý komunity.

Ráno vstanem a většinou tak v půl osmý si dáme subáč, pak ještě třeba spíme do těch půl desátý. No a pak jdem, když teda nemám nějaký vyřizování, co se týká třeba sociálky nebo prostě jít za paní Preslovou, vlastně paní, která mi pomáhá taky zařizovat ty věci okolo, ten detox mi zařídila, Karlov vlastně taky… Tak jdem třeba na Drop In, protože subáče, jak jsou ty Vánoce, tak mi je napsala doktorka na celý ty svátky, že do Silvestra nebo dokdy, takže mi to dává ty dvě tablety na den, je to dobrý, že to je takhle zajištěný, že je takovej větší klid.

Stromeček asi ne. Třeba nějaký ty větve, to asi jo. Ale jinak takhle jako velký Vánoce, to ne. Ale chceme to mít hezký, uklizeno, prostě trochu sváteční, aby tady byl bílej ubrus a nebylo něm takových věcí, jako vždycky je. Ten salát určitě chceme dělat nebo já ho chci dělat určitě. Chci ho dělat.

Normální detox je asi čtrnáct dní, já ho budu mít měsíc asi. Nevím, jak dlouho ji můžu mít v kojeňáku. Moc ne, dva měsíce? Možná dýl. No a v Karlově budu tak rok. S holkou, to je jasný.

Roman má zařízenej detox taky. Jako nějakou léčebnu má na půl roku, ale kdy tam nastoupí, tak to nevím. On se ještě rozhodne, ale myslím si, že určitě na tu léčebnu nějakou pude. Já počítám s tím, že se mezitím změním, takže asi nebudu chtít člověka, kterej by bral nějak jako drogy.

Tak nashle v příštím životě, v jiným, v novým, bez fetů. Tam už budem s Terezkou v tom světě. Nashle v Terezčiným světě.

1. ledna 2008

Porodnické oddělení nemocnice v Motole

SESTRA: Paní Bradáčová, my budeme Terezku dávat rovnou na jednotku intenzivní péče pro miminka, protože ona určitě bude mít abstinenční syndrom. Tak bych potřebovala vědět, co bylo včera, co jste si vzala, kromě toho subutexu?

KATKA: Včera a předevčírem pervitin.

SESTRA: Pervitin... To bejvá tak tejden, že mají křeče nebo teploty vysoký nebo křičej a jsou zpocený, takový abstinenční příznaky.

DOKTORKA: Během té injekce se vás budu dotýkat, tak se těch dotyků nelekejte. Jo? Je vám dobře?

ZDRAVOTNICKÝ PERSONÁL: Teď nehýbat.

DOKTORKA: Teď je to moc důležitý. Už vás nebudu nikam píchat. A už to máte za sebou, všechno jste to hezky zvládla.

ZDRAVOTNICKÝ PERSONÁL: Teď z vás poteče plodová voda jo? Já vás chytím za ruku.

DOKTOR: No, zamotánek.

SESTRA: Nádherná holka, gratulujeme. Krásná. Je nádherná, gratulujeme.

DOKTORKA: Trošku odsajeme plodovou vodu, protože jí tam má hodně.

SESTRA: Paráda, tři nula padesát, to je akorát na holku. Měřit ji teď nebudem, protože je tou prdelkou, abysme jí nepoškodili kyčle, kdyby se jí narovnaly nožičky. Píšu Bradáčová Terezka, 3050 gramů. Ještě jí ukážu mamince a pak ji rovnou budeme dávat na jednotku intenzivní péče.

21. ledna 2008

Hlavní nádraží – nástupiště (Roman odjíždí do léčebny)

ROMAN: Jedu na léčení, na detox. Na léčení do Červenýho Dvora. Tak nevím, co bude. Tam budu nějakou dobu v izolaci naprostý asi. A pak ideálně bez drog. S holkou a s Kačenou. Takovej obyčejnej život asi. Práce. Bydlení. Nevím. Takovej obyčejnej život. Asi jakákoliv práce, já nejsem v situaci, že bych si mohl vybírat.

24. ledna 2008

Hlavní nádražní – vestibul (Katka opustila kojenecký ústav a čeká na Romana, který opustil léčebnu)

KATKA: Odešla jsem z kojeňáku a holku jsem tam samozřejmě nechala, protože jsem na tom detoxu u Apolináře byla jenom deset dní, a to je málo. To jsem podcenila, že jsem vyšla ještě vlastně v absťáku a vůbec jsem od toho fetu nebyla čistá. No a teď ta psychika a prostě jedno s druhým. Nezvládla jsem to. Takže jsem holku nechala v kojeňáku. Já jsem se s ní neloučila vlastně, já jsem ji tam takhle nechala, nikomu jsem nic neřekla a odešla jsem. Dá se říct, že jsem ji opustila s tím, že jsem se rozhodla, že si objednám detox na měsíc, abych byla opravdu úplně čistá. Paní Preslová se mi to snažila rozmlouvat, říkala, abych se vrátila, tak jsem jí řekla, jak se prostě věci mají, a pochopila to, si myslím. A tak jsem ráda, že mi to vyřídila a domluvila mi detox v Plzni na měsíc. Což mám hroznou radost, že holku mi nevzali a že mám takový štěstí. No nezvládla jsem to, ale byla to akorát jediná chyba, že jsem byla takovou krátkou dobu na detoxu, no. Nebylo to lehký a ještě do toho dneska ten Roman.

Ale cejtím takový změny, že třeba jako kdybych trošku byla dospělejší nebo něco takovýho, jako kdybych prostě našla nějakou svoji cestu. Jdu si po svojí cestě, což jsem předtím asi taky šla, ale trošku jinak.

Teď jsem na squatě zpátky. Kde bych měla přespat prostě? U mámy můžu, jedině když jsem čistá a abstinuju. Taková domluva prostě, ani bych tam nechtěla jít takhle.

(Roman vystoupil z vlaku)

KATKA: Romane, to byl špatnej detox rozhodně, prostě to nešlo ani zvládnout. To jsem ti říkala i předtím, když jsi odjížděl. Apolinář, jedině Apolinář si vyřiď. Fakt. Tam ti pomůžou. Já tě znám, Romane, já vím, že v Červeňáku to nešlo, já jsem to čekala.

ROMAN: Jsem problémovej člověk. To, co mi dávali, to mi prostě nevyhovovalo. No nebylo to moc hezký pro mě. Přišel jsem tam, prohlídli mě, našli u mě jeden diazepam, tak z toho udělali ohromný haló. Napsali mi tři diazepamy na den, ataraxy a nějaký apauriny. Ale to nepomáhá na ty krize, protože to jsou všechno léky, který já už mám za sebou a nepůsoběj na mě. Šest pacientů kvůli mně vyklidili z pokoje. Šest lidí si na mě stěžovalo, že nemůžou spát a abstinovat, a dopadlo to tak, že jsem dneska napadl ošetřovatele, když jsem je prosil, ať mi nepouštějí nějaký náboženský hudby. Tak mě poprosili, abych radši odešel. Nebylo to nic milýho pro mě. A je pravda, že já jsem opravdu bouřlivej a problémovej člověk. Omlouvám se, že jsem zklamal, ale jsem jenom člověk, stydím se. Fakt se stydím. Opravdu se stydím, že jsem to nevydržel. Takže pudu asi k Apolináři, jak byla Kačena.

30. ledna 2008

Autobusové nádraží Florenc (Katka odjíždí na detox do Plzně)

KATKA: Cejtím se normálně teď. Abych tam už byla, aby mě něco nezdrželo, abych tam byla do těch desíti hodin hlavně. Oni by mě pak nevzali, a to by bylo všechno v prdeli s prominutím. Takhle, takže. V Plzni detox, měsíc, aspoň minimálně měsíc. Potom jdu zpátky znova do toho kojeňáku a potom do toho Karlova. Terezka je v kojeňáku a máma tam chodí za ní každej tejden, takže to je v pořádku. Nevolala jsem tam. Já vím, že tam je, v jakým pokoji je, kde leží, prostě všechno, protože jsem tam byla, takže vím, jak se tam o ni starají. Tam je o ni postaráno dobře rozhodně. A máma tam za ní chodí každej tejden jednou.

Před autobusovým nádražím Florenc (Roman po odjezdu Katky)

ROMAN: Drogy mi daly hodně. Drogy můžou dát člověku hodně. Nádherný zážitky. Ale prostě když jsem viděl poprvý svojí dceru, tak jsem pochopil, že ty drogy todle mi nemůžou dát. Že jsou opravdu ještě lepší věci asi. Doufám, že to Kačeně vyjde.

U Kačeny to bude horší, si myslím. To je špatný, ta Plzeň. Já tomu nevěřím, nevěřím tomu. Já chci, aby to vyšlo prostě, ale nevěřím tomu. Bojím se, že Kačka to nezvládne psychicky. Je toho teď na ni opravdu nějak hodně a myslím, že to bude pro ni problém velikej. Myslím, že si dá radši ten subutex právě. Jí to něco dává. Má ho ráda, je to hodně v ní. Prostě ten její svět. Já Kačku miluju, já jsem se s ní bavil, že bych s ní chtěl mít rodinu, ale prostě že bysme měli jít vyabstinovat. Ale Kačena mi řekla, že ona ty opiáty nepřestane nikdy brát. A za pár měsíců nato už byla těhotná.

Když jsem seděl naposled, tak jsem měl půlku trestu soudní léčbu. Tu jsem vykonal, řekli na soudě, že s úspěchem. A tenkrát jsem si párkrát zafetoval. A přišlo to párkrát za sebou, že jsem nevěděl co, tak jsem si šel ten perník rychle koupit. A on vždycky všechno rychle vyřešil. Je to prostě těžký, zvládnout abstinenci.

Já bych se postaral o Kačenu i jako o svoji holku, o malou Terezku. Já jsem to i řekl Kačeně, že třeba si věřím, že nebudu brát subutex, ale řekl jsem jí, že nevím, jak to budu mít s perníkem, že prostě se znám natolik, že občas si ho budu muset jít dát. Za celou tu dobu, co fetuju, tak jsem úplně čistej byl snad čtyři měsíce. A tenkrát, když jsem pracoval třeba, tak jsem si normálně třeba o víkendu koupil perník a bylo to v pohodě a myslel jsem si, že to zvládám. Ale nezvládl jsem to stejně. A šlo to tam zase do těch starejch kolejí.

Já z toho mám v hlavě hroznej guláš. Jsem za holku jako hrozně rád jako, vděčnej Kačeně, ale vím, že to nebylo od nás rozumný, ale my jsme nepočítali, že Kačena otěhotní. Jako kdybych s tím počítal, tak bysme asi neměli Terezku prostě. Já jsem si myslel, že nemůžu mít děti a Kačena taky už nějak díky těm úrazům. Ale hlavně když, tak jít nejdřív vyabstinovat aspoň ten subutex. Prostě přišla Terezka trošku dřív. Je spousta lidí, který fetujou a mají ty děti. Ale je otázka, co oni z těch dětí vychovají nebo jak třeba ty děti žijou, o tom to je.

Já vím, že jednou Terezce budu muset říct, a chci jí to říct, jak to všechno bylo se mnou i s Káčou. Ono to možná bude znít blbě, ale třeba já se jí budu muset omluvit za některý věci. Já jí řeknu, že je dítě z lásky, ona je opravdu z lásky, zaplaťpánbůh, ale že přišla dřív, než já jsem chtěl. Že kdyby to bylo o něco pozdějc, že by to bylo pro ni asi lepší.

Já jsem přemejšlel, co bych dělal, kdybych najednou zjistil, že moje dítě fetuje. Co bych dělal? To je otázka. Nadávat? To asi nemá smysl. A nějaký velký kázání? Co by mi řekla? Ale ty taky fetuješ, nebo jsi dřív fetoval, táto. To je právě to!

Já jsem přemejšlel, co jako vlastně jsem. Feťák, zloděj, vrah, já nevím, verbež asi, nežádoucí živel. Můj otec byl alkoholik, rodiče se rozvedli, já jsem byl s matkou a matka byla workoholik. Prostě ji zajímala práce. Kromě toho byla hrozně angažovaná v komunistický straně. Maminka studovala VUML, vysoký učení marxismu leninismu. Jediný, co vždycky bylo: Seš jak tvůj tatínek, čumíš jak vrah, co z tebe bude? Furt slyšet: Ty dopadneš jak tvůj fotr. Ta výchova byla opravdu špatná. Bohužel. Já jí musím poděkovat, že jo, to byli lidi, který si mě vzali z dětskýho domova jako maličkýho. Normální Češi. Ale taky myslím, že není dobrý, když si bílý vezmou černýho třeba. Třeba já si nedovedu představit, že by si černoši vzali z dětskýho domova malýho bělocha. Už v tom byla chyba nějak. Ale děkuju jim, dali mi hodně.

Feťáci, jak tady žijou, je to strašný, ale kdyby celkově ta veřejnost se k tomu postavila nějak jinak. Ty feťáci by třeba pak byli čistší, nemuseli by dělat až takový sviňárny. Já jsem třeba odsuzoval šlapky, já jsem je nesnášel přímo. S postupem času jsem je ale začal litovat ty holky. A došlo mi třeba, že jsem jim křivdil.

Proč třeba ty mladý kluci tak fetujou? Protože to párkrát ochutnaj a jsou mezi lidma a najednou si mají s kým popovídat. A doma to nemají, že jo. Oni mají třeba doma všechno, co chtějí. Ale nemají to, že někdo přijde a řekne – jak se máš? Prostě jako já si myslím, že moje máma mě měla ráda prostě, ale jako todleto třeba mi chybělo. Máma přišla z práce domů, já jsem jí dal pusu a první bylo – co škola? Ukaž, jestli máš úkoly. Nechtěl bych bejt takovejdle.

Bojím se, abych nebyl špatnej otec u svý dcery. Bojím se fakt, abych nějak neselhal. My jsme jí dali život, tak taky bysme se měli o ni postarat.

Kačka je na tom špatně, s nervama i psychicky. Bojím se, že je to špatný, bojím se, že ta Plzeň nedopadne dobře. Že odejde předčasně odtamtuď. Že tam to nezvládne, jak by to mělo bejt. Bude tam na všechno úplně sama, nebude mít s nikým spojení.

Já se stydím, že brečím, ale stane se to. No. Je to tím, že je mám rád obě, ale prostě nevím, co mám dělat. Ani nebudu moct žádat jednou holku o odpuštění, ale jenom pochopení. Nevím, něco třeba pochopí, něco ne. Všechno asi nemůžu chtít, aby pochopila. To je těžký prostě. Určitě mě měli rádi moji rodiče, ale asi ne tak, jak by měli mít, si myslím. Kdyby mě měli rádi tak, jak by měli mít, myslím si, že bych nebyl dneska takovejdle. Neříkám, že bych byl třeba člověk, kterej by chodil do fabriky, ale třeba nemusel bych bejt až takovejdle, jakej jsem. Nevím.

Bojím se, aby se třeba za mě nestyděla jednou holka. Třeba kdyby přišla a vynadala mi, to by mi nevadilo. Ale kdyby se nějak měla za mě stydět, to je strašná věc. Mám ji rád prostě, ale prostě ještě nevím, dávám si v hlavě nějak dohromady, co mám dělat, mně to nedochází. Ještě furt jsem v nějakým starým něčem. Já si pamatuju, jak Kačena říkala – nashle v tom příštím životě, v tom lepším. Jo. A je to těžký přejít do toho lepšího života.

Když jsem vyšel teď naposledy z vězení, nechtěl jsem jít do nějakýho vztahu pevnějšího. Že bych žil trvale s nějakou ženou a měl děti. Nemůžu si to dovolit. Věděl jsem to. Ale nevěděl jsem, jaký to je, když už se pak stane něco takovýho. Já jsem na tom tak, že se stydím jít do nemocnice. V Motole třeba, když byla už holka na JIPce, tak jsme si ji mohli přebalovat a krmit. Ale zavolala si nás doktorka, že prej smrdíme hospodou a takhle tam nemůžeme. Kdyby řekla cokoliv jinýho, ale já jsem dostal prádlo od jednoho známýho na Vánoce. Čistý, dobrý hadry. Já jsem je měl kvůli tomudletomu schovaný. Fakt jsem se tam snažil přijít opravdu dobře. A Kačena přece byla v nemocnici, jak mohla smrdět hospodou? A když vám tohle někde řeknou, to je šupec. Já neříkám, že jsou všichni rasisti, feťák je prostě špinavej tvor. A ještě když je to feťák a cigán, tak je to těžký pak někdy. Když Kačena otěhotněla, já jsem jí říkal, pojď, odjedem do ciziny. A ona – proč? Říkám – no protože když bude holka černá, budu se bát. Tady na Masaryčce jsem musel utíkat třeba z tramvaje. Dobrý, kdyby mě ty skini zbili, dejme tomu, maj pravdu, jsem feťák, kradu, dobrý, ale proč by se měla bát moje dcera? A vím, že to holka bude mít i s tímhletím těžký prostě. Po tátovi, jako kvůli mně, bude mít Terezka jednou v životě ve škole problémy. Táta je cigán, feťák. Ale zase se nemůžu jenom vymlouvat na rasismus, to nejde.

Když jsem potkal Kačenu, tak jsem našel svůj poklad. Opravdu. Řekl jsem to i Kačeně. A ten poklad je tak velikej, že ho nemůžu vyčerpat. A hrozně bych přál lidem, který opravdu nezažili lásku a dobrej cit, aby to zažili.

11. února 2008

Sociální odbor, Praha 9 (Po útěku Katky z detoxu v Plzni)

ÚŘEDNICE: Já mám poslední zprávu od paní doktorky Preslové, že jste na dalším detoxu v Plzni, to platí?

KATKA: No, to už neplatí právě.

ÚŘEDNICE: Vy jste odtamtaď odešla?

KATKA: No. Přišla taková ta krize úplně hrozná, kterou jsem prostě neustála. Ani nepomáhalo podívat se třeba na holku, na fotky.

ÚŘEDNICE: Vy teď bydlíte kde?

KATKA: Nikde.

ÚŘEDNICE: Jasně. A z čeho teď teda žijete?

KATKA: No teď nějak z podpory kamarádů.

ÚŘEDNICE: Seženeme vám nějaký azylový ubytování, ale to znamená, že to bude prostě buď Armáda spásy, nebo nějakej domov tady v Karlíně. Ale tam je podmínka, že budete čistá, což se obávám, že nebudete schopná asi splnit, viďte?

KATKA: No to ne, no. Asi.

ÚŘEDNICE: Voláte tam do toho kojeňáku nebo mluvila jste s nima, ptala jste se na holčičku?

KATKA: Ne, ještě jsem tam nezavolala. Jako jaký informace by mi dali? Prostě máma tam chodí za ní, já to vím, prostě mi to říkala, každej tejden ji vidí prostě dvakrát. Takže jsem prostě v klidu, tak proč tam mám volat? Co mi můžou říct novýho? Někdo ten detox vydrží, někdo ne, já jsem to prostě nevydržela. A přece kvůli tomu, že jsem to nevydržela, tak mě hned neodepíšou, ne?

14. února 2008

Karlín, opuštěný dům určený k demolici (Návštěva terénní sociální pracovnice)

KATKA: Vysadili mi prostě prášky, den jsem tam byla čistá, ale pak ty absťáky přišly. Spíš je asi něco špatně ve mně. Že jsem prostě chtěla fetovat, nebo já už to nevím. Ale o holku přijít nechci jako rozhodně. Špatně by se mi chodilo po tom světě, že jo, kdybych ji tam takhle nechala. Nebyla jsem schopná to vydržet, ale tak teďka už je poslední šance, takže jdu znova na detox, tak už snad dostanu do hlavy rozum a budu úplně normální.

ALICE: Ty říkáš, že chceš bejt úplně čistá, a ne na nějakým subutexovým programu. Ale to je hodně velkej úkol, kterej sis dala, bejt úplně čistá po tolika letech. Možná je dobrý to promyslet. Jestli teda opravdu dokážeš bejt čistá, nebo jestli si zvolíš tu jednodušší variantu a budeš zařazená do nějakýho subutexovýho nebo metadonovýho programu. Jestli chceš abstinovat úplně, anebo brát legálně nějakou látku, která ti pomůže přežít.

KATKA: Nevím. Nevím co. Já se bojím, že bych to prostě nezvládla, bejt na tom metadonu nebo na tom subutexu.

ROMAN: Kačeno, tak na subutexu bys to nezvádla a bez něj jo? Kačeno! To nedává smysl.

KATKA: Když já si připadám jako nějaká zmanipulovaná tady tím vším. Detoxy a podmínky a všechno.

ALICE: Tohleto možná by stálo za to promyslet, protože proč hned pro sebe vybírat tu nejtěžší variantu, že jo?

ROMAN: Prostě Kačena bere tydlety drogy hrozně dlouho, že jo. To opravdu pak je velkej záběr na tu psychiku. Já bych byl taky proto, aby byla úplně čistá, ale teď po tom všem, co se stalo, jsem pro to, aby to byla nějak míň těžká cesta. Třeba jenom dočasně, třeba jen na tři roky.

KATKA: Ale to je něco, co jsem už zažila, prožila, Romane. Víš? Já chci prostě jinou cestu, úplně novou. Čistou. Já už nechci jít po těch cestách, co jsem šla předtím, nechci. Po žádný takový.

ROMAN: Daleko míň by tě to svádělo na tom subutexu, rozumíš Kačeno! Ty, když budeš chtít, tak vyabstinuješ, ale pak přijdou nějaký třeba pro tebe těžší situace, rozumíš? V tu chvíli třeba pro tebe nezvladatelný, nebo nebudeš vědět, jak je řešit, a hned si půjdeš koupit fet. Stane se to dvakrát, třikrát, jo? A už to bude v háji, pohřbený, rozumíš, celý. To už pak pojedeš jako zase do těch starejch kolejí. Víš, co myslím? Ale kdybys byla v tom začátku aspoň na tom subutexu, tak by tě to nemuselo k tomu tolik svádět. A teprve po čase, až bys byla sama klidná vnitřně, tak bys mohla vyabstinovat i z toho vyblblýho subáče. A ještě vychovávat holku! Rozumíš, Káčo? A takovýdle ty věci, dyť my vůbec neznáme takovýdle problémy jako rodinnýho života, rozumíš, Kačeno?

ROMAN: Máš k nim vůbec důvěru? Třeba jako k lidem, jako je paní Preslová a tydlety.

KATKA: Počkej, já jsem feťačka, Romane, víš? A to prostě jsou takový věci, který musej prostě bejt, jako dojít si za sociální pracovnicí a dojít si tamhle. Jestli mám důvěru nebo ne… Důvěra. To nejde, důvěra. To nemůže bejt ani důvěra nějaká. Jestli mi rozumíš? Pro mě to prostě byli lidi jako zprostředkovatelé něčeho. Právě proto, že jsem feťák, tak je to potřeba, to chápu. Ale důvěra? V čem jsem jim měla důvěřovat, jako v čem?

ROMAN: No, ale pak přišlo tamto, když jsi mi řekla, že ti vlastně mezitím ještě jakoby nabízela adopci. Já kdybych s ní jednal a potom mi todle řekla, tak stop! Pozor! Tam se mi něco nelíbí. A já už bych k ní měl odstup. Co mi ten člověk říká, rozumíš? A potom už pro tebe taky není dobrý s takovým člověkem jednat. Chápeš, Káčo?

ALICE: Katko, a to tě hodně zasáhlo, tadle nabídka?

KATKA: No, to jsem se úplně jako zarazila. To jo, no. Nebylo to moc hezký od ní. Ale tak co? Nevím. Ale třeba to myslela dobře jako, že jo. Ale je to podpásovka nějaká.

ALICE: Ale ona jako profesionál ti musí nabídnout všechny varianty a všechny možnosti, tak asi je to jako od ní v podstatě profesionální chování, že ti nabídne celý spektrum těch možností. Ale rozumím tomu, že tě to jako zabolelo.

26. března 2008

Pasáž Lucerna (Katka čeká na Romana)

KATKA: Spíš jako bych řekla, že nejsou žádný nový věci, že to je takový prokletí. Já se hrozně stydím sama za sebe. V tomhle směru prostě. Jako brečet nebudu, to ne. Pořád se snažím něco s tím dělat. Ještě mám jednu takovou šanci, jako jak s Terezkou bejt spolu. Asi bych potřebovala třeba dostat přes držku, abych to pochopila, nebo já už nevím.

Byla jsem v Brně na detoxu, ale tam jsem zase taky podepsala reverz a odešla. Chtěla jsem hned ten večer nastoupit do toho dětskýho centra. Ale jak jsem přijela večer do Prahy, dala jsem si subutex s tím, že se pokusím nějak to risknout, že mi v tom dětským centru nevezmou moč. A oni mi ji vzali. Prostě je to prokletí. Snad budu potřebovat přes držku, abych se z toho probrala, což už jsem dostala, takže snad se probírám. Asi určitě.

Vztah s Romanem se razantně zhoršil. Ne, rozejít se, to ještě určitě ne. Rozejít se nemusíme snad. Je prostě hrubší. Jestli to je kvůli tomu, že jsem to zase nevydržela, jako jestli to je kvůli Terezce, nebo co. Dostala jsem poprvý pořádně přes držku, jako takhle asi. To je věc, který se bojím. On teď bude mít ten soud, je to paragraf na dva až osm let. Tak jsem mu řekla, jako ať si řekne jakýkoliv jedno přání a že mu to splním. Jakýkoliv. A řekl, že by chtěl, abych byla s Terezkou. Já jsem si zrovna tadyto možná i přála, aby to řekl, v duchu.

Teď vím, že bych asi byla bita vlastně pořád, a to bejt nechci. Vlastně kvůli Terezce. To říkám špatně, já vím. Ne kvůli Terezce, ale kvůli mně. A já nechci takhle žít, aby mě někdo mlátil. A žít ani nebudu. Ten strach, kdyby se mi zase nepovedl třeba detox nebo tak, abych šla zpátky. To už by mě zabil. Tak to už si opravdu nedovolím. To bych se ho tady bála potkat.

Už nejsme spolu, už jsme spolu, jen když musíme. On někde furt lítá. Nebo hraje automaty nebo co já vím, a když se náhodou někde potkáme nebo něco, tak to je jen kvůli tomu, že on něco potřebuje.

Pasáž Lucerna (Po příchodu Romana)

ROMAN: No řekni.

KATKA: Vždyť jsem to říkala.

ROMAN: No já to chci slyšet od tebe.

KATKA: No, že jsem dostala do držky už od tebe.

ROMAN: A ty se divíš, Kačeno?

KATKA: No já se právě nedivím. Já se právě nedivím.

ROMAN: No a co máme spolu v plánu?

KATKA: No bejt s holkou.

ROMAN: A jak toho chceme dosáhnout?

KATKA: Že půjdu na ten Karlov, ne?

ROMAN: Já nevím, Kačeno. To je jedno a to samý. Rozumíš mi, Kačeno, do prdele! Jakej Karlov? Tam musíš bejt vyabstinovaná. Je to tak?

KATKA: Po detoxu, no.

ROMAN: Ty si myslíš, že zvládneš detox? Kačeno?

KATKA: Myslím si, že ne.

ROMAN: Já si myslím, že detox zvládneš, ale potom přijde to špatný.

KATKA: Nebo to, co se prostě stalo včera, to už je jedno. Ale k tomu už se já vrátit nikdy nechci. Chápeš?

ROMAN: K tomu, že se to stalo? To se nemůžeš divit, Kačeno.

KATKA: Já se taky nedivím.

ROMAN: Kačeno, ať je to, jak je to. Podívej se, třeba když jsi jela do toho Brna, poslouchej mě dobře teďka. Než jsi jela do toho Brna, ne? Pamatuješ, jak jsme měli ten pohovor s tou Alicí? Něčemu to pomohlo. Ještě jsme s ní pak mluvili sólo. Pamatuješ? Spolu jsme mluvili, pak ještě taky s Helenou tady, že jo, Kačeno? Ta Alice pro to něco dělala. Já jsem se kvůli tomu scházel s Helenou, s Alicí. Helena mi něco pomáhala. Ale ty odevšad utečeš, nebo podepíšeš reverzy, nebo tam vůbec nedojedeš, nebo zhulená. Ty tím odradíš i ty lidi. Chápeš to? Ty lidi ti třeba pak nebudou tolik už věřit, nebudou ti chtít tak pomoc.

KATKA: Já jsem potřebovala dostat přes držku, Romane. Asi jo.

ROMAN: Ale to je špatný, Kačeno.

KATKA: Třeba to je špatný, ale třeba to je taky dobrý.

ROMAN: No jestli to je dobrý pro tebe, pro mě to není dobrý, Kačeno, abych tě mlátil. Mě to sere moc, že jsem na tebe musel vztáhnout ruku, rozumíš?

KATKA: Kdybych tadyto znova zopakovala, tak to už bys mě zabil.

ROMAN: Já nevím.

KATKA: No tak vidíš.

ROMAN: Ale já bych s takovým člověkem nemohl bejt, kdybych si myslel, že se mě bojíš.

KATKA: No, já rozhodně co vím, že chci abstinovat, že nechci fetovat.

ROMAN: Nechceš.

KATKA: Nechci bejt ani na tom subutexu.

ROMAN: Dobře, Kačeno. Já ti řeknu jedno. Z toho subutexu je taky těžký vyskočit, když si ho pícháš, Kačeno, že to je nemožný skoro. Rozumíš? Dvě cesty možný. Buďto přejít na heroin, z heroinu se dá vyabstinovat. Nebo začít ten subutex jíst. A pak z něj můžeš vyskočit. Je to tak?

KATKA: Ale když jsem teď chtěla na detox, tak jsi mě nepustil.

ROMAN: Kačeno! To je zbytečný, aby tys chodila na detox, když sama opravdu nechceš. Já jsem ti to řekl. Na co byly ty tvoje detoxy předtím, Kačeno? Na nic. Je to tak? Když ty to opravdu nechceš, tak to bude vždycky na nic, Kačeno. Akorát, že všechno posereš. Proto jsem tě tam nepustil. To ty dobře víš. Je to tak, Kačeno?

ROMAN: Kačeně přišly ty papíry, jak tam byl tenkrát ten Tomáš u toho. Takže opravdu to pude k soudu, no. Rozumíš, Kačeno? Ty z tohodle zase musíš vyjít čistá. Chápeš to, Kačeno?

Policejní orgán obvodního ředitelství. Služba kriminální policie. Zahajuje trestní stíhání osob. Kateřina B. a Roman L. jako obvinění ze spáchání trestného činu nedovolené výroby a držení omamných a psychotropních látek a jedů… Tyto předměty dne 29. 10. 2007 dobrovolně vydal policistům jmenovaný Roman L. O těchto předmětech uvedli Roman L. i Kateřina B., že toto zařízení bylo jejich společné a že si chtěli na tomto zařízení společně vyrobit drogu pervitin pro svoji potřebu.

No, což je zase špatný. Což je lež, že jo. Takže ty se musíš Kačeno odvolat proti tomudle. Chápeš, Kačeno? Já jsem vypovídal, že to bylo moje a že ty s tím nemáš nic společnýho, že jsem ti akorát pak dal trochu péčka. Musíš se odvolat. Pro mě je teď důležitý, aby todleto dopadlo dobře. Abys tam nebyla obviněná, ale jenom jako svědek.

KATKA: Terezku jsem viděla před třemi tejdny. Ale nevezmou mi ji, to by udělali jenom, kdybych tam nedocházela dva měsíce. Jakmile člověk nemá zájem prostě, dva měsíce o to dítě, tak to udělaj. Takže to si hlídám.

7. února 2009

Nádraží Vršovice, squat

KATKA: Za Terezkou jsem chodila, to jo. Chodila jsem, než mě zbavili rodičovskejch práv. Protože jsem se jako nedostavovala k soudu. Ale jako já jsem za ní chodila jako normálně, prostě ty návštěvy prostě. Ale ten soud se týkal mojí mámy, že se o ni soudila, moje máma. Máma se pořád soudí o Terezku, že už jí ji snad dají tu Terezku. No ale Roman má nástup trestu. Dostal půl roku.

30. června 2009

Karlovo náměstí

KATKA: Momentálně Roman sedí. Sebrali ho, sedí už teď asi tejden. On měl desátýho nástup, to jsme nevěděli právě. A třináctýho si pro něj přišli, to byla sobota, přišli prostě na udání. Asi ho někdo udal. To bylo rychlý. A tak my jsme s tím počítali, takže to bylo takový… A pět měsíců je jako krátká doba, to je tady hned. Psal mi, že je mu právě blbě, tak asi vyabstinuje. Chtěla bych taky nějak vyabstinovat, ten detox stihnout do pěti měsíců, než Roman vyleze ven. Ale nevím zatím, ještě jsem se sama nerozhodla, jako tak nějak, takže nebudu říkat jestli jo, nebo ne.

No a Terezka už je doma u mámy, tak to je dobrý. Já tam moc nechodím kvůli sociálce. Nechtějí, abych tam moc chodila, tak tam radši nechodím, aby se zase něco nepokazilo. No, tak nějak spíš zatím dávám věci dohromady. Jako sebe. Tak ještě uvidím.

Jinak bydlím furt ve Vršovicích, akorát někde jinde zase, teďka v takovejch taky katakombách.

V. Příběh nekončí

„Takže jsem si vzala subáč a jsem zase na začátku. Ale tím to nekončí, prostě jedu dál, nevzdávám to. Ještě to prostě nevzdávám.“

Březen 2019

Praha, restaurace Domažlická jizba

LÁĎA

Na Láďu vzpomínám v docela dobrým, i když to prostě byl taky jako psychopat. To už nevím, co všechno mi udělal na těle. Na duši i na těle. Jsme teď v takovým menším kontaktu. On už je venku asi půl roku. Tak čtyřikrát jsme se viděli, náhodou vždycky, náhodně. Je čistej, skoro. Ale pije, hodně pije, umřela mu maminka. A jde zpátky do basy. Snad na jedenáct let, nevím, čeká na nástup vlastně. Zase za násilí. On to měl od dětství. Je prostě takovej, proto říkám psychopat. Nechápu, jak jsem to s ním vydržela čtyři roky. Dělal všechno možný, třeba žiletky. Bezdůvodně mě řezal, víckrát. Jizvy po něm mám.

Bydleli jsme v tom domku a tam právě se to dělo prostě, co se dělo, právě se to vždycky dělo v tom domku. Ani o tom nechci mluvit. Když ho teď pustili, tak pracoval, dělal vejškový práce. A teďko je na sociálce, když má jít zase do lochu, tak aby pracoval... Já se mu nedivím. Normální bitka to prej byla, prostě se poprali dva kluci, někdo někoho napadl nožem, pomlátili se, možná do krve, ale žijou. Žijou, bez nějakejch následků...

ROMAN

S Romanem jsme se seznámili tak, že se vařilo péčko na nějaký půdě a on tam přišel. A od tý doby u mě byl, nehnul se ode mě. Jako feťák, no. Když viděl, že mám přístup k perníku, tak se mnou zůstal. O tom můžu klidně mluvit, protože za to jsem už byla odsouzená, protože oni našli všechny ty věci k výrobě, ale dostala jsem naštěstí jenom podmínku. Nechtěla jsem, aby tam byl pořád, ale on byl. Nechala jsem tomu volnej průběh, a tak jsem se s ním naučila žít. Byli jsme spolu osm let.

Roman hodně mlátil lidi kolem sebe, hodně a bral na ně třeba i nože, i píchal do lidí. Ale to nechápu, nikdo z těch lidí, co je Roman zmlátil, na policii nešel, přitom byli opravdu dobitý hodně. Nechápu to. Rozsekaný hlavy. Já to nechápu. Ale nikdy ho nikdo neudal, tak za to nikdy neseděl. Roman byl zlej a nutil bejt zlou i mě. Třeba jsme spolu šli, viděli někde nějakou holku a Roman mi nařídil, abych ji šla zbít. A já jsem se nemohla ani ptát proč. A třeba to byla známá, že se mi ani do toho nechtělo. Ale musela jsem, protože jinak bych dostala já. A hlavně jsem si říkala, že kdyby ji dobil on, tak je lepší, když ji dobiju já, protože dopadne líp ta holka. Takže pak, když mi nějaká holka udělala něco špatnýho, tak jsem neměla problém, a těch holek bylo víc, co jsem zbila, takže ze mě mají respekt, bojej se mě.

Ze mě holky taky mají respekt, protože když je potřeba, tak je řežu. Naučil mě to Roman. Já jsem taky musela někdy někoho zmlátit. Kamarádku třeba. Ne úplně kamarádku, ale bydlely jsme spolu a v těch drogách jsme si rozuměly, ale udělala pár špatnejch věcí, tak to ve mně přeteklo. Dala jsem Jirkovi peníze na perník, aby ho s ní šel koupit, protože jsem byla unavená a nechtělo se mi do tý zimy, tak jsem poslala je. A asi za dvě hodiny přišel Jirka bez drog a Daniela přišla asi za pět hodin, nic mi nepřinesla, ale byla celá rozjuchaná, že si koupila novou bundu. Že si z těch peněz sami dali, to bylo v pořádku, s tím jsem počítala, ale že ona si koupí bundu a ke mně nedojde nic, to bylo všechno špatně. A já to měla mít aspoň na tři dny, a teď nic. Tak jsem ji začala mlátit, ale nechtělo se mi mlátit ji rukou, tak jsem vzala takovou násadu a mlátila ji tou násadou. Ne jenom za ten perník, ale i za ty jiný špatný věci předtím. Ale že jsme si někdy rozuměly, pařily jsme spolu, tak jsem ji nezmlátila víc, jen jako bych zmlátila jinou holku. Víc ne, ale bylo to dost.

Roman je v base za nějaký čórky, dostal tři a půl roku.

Byly i hezký chvíle, byla jsem třeba v kostele pomodlit se, tenkrát poprvý, že s ním chci mít dítě. A do tří měsíců jsem se dozvěděla, že jsem těhotná. S ním mám právě Terezku. To jsem byla chvilku šťastná. Chvilku. Ale opravdu jsem šťastná asi nebyla.

S Romanem jsem pak byla ještě nějakou chvilku, pak jsem se s ním rozešla, protože jsem byla na „cépézetce“, cele předběžnýho zadržení. Já v tom měsíci tam byla ještě jednou, dostala jsem další podmínku. Chytli mě s jedním subáčem prostě s jednou holkou a dostala jsem prostě za prodej. Distribuci.

Na tři dny. Na městský jsem byla jenom tři dny právě, celý tři dny, a to je hnusnej pocit, jako já bych tam nechtěla bejt ani v kriminále ani náhodou jako. Už tam to bylo tak hnusný, už tam jsem se tak dusila. Fuj.

Je to tam všechno za mřížema, a když tam přijdete, tak se svlíknete, ale to už jste jednou svlíknutý od těch policajtů, jako projetý věci, takže se svlíkáte minimálně dvakrát, než tam dojdete. Pytel s věcma oni si vezmou, ten už neprobírají. Kalhotky dolů, všechno prostě. A dají vám to jejich prádlo pitomý. A musíte jít nejdřív do takovýho čtverečku červenýho na zemi, tam si stoupnete. Já jsem přicházela k tý červený kostce, kde se má stát, když vás fotěj. A nebyla jsem tam hned přesně. Než jsem tam došla, chtěla si tam stoupnout, stačil jeden blbej krok, a to už prostě na mě vyjel jeden policista, že okamžitě do tý kostičky. Pak jsem šla na tu celu za nějakou bachařkou, dali mi večeři, snídani, tak to tam bejvá.

Byli tam se mnou tři lidi ten první den. Poprvý, když jsem tam přišla, tak tam byla nějaká holka, ta furt mluvila jenom o cigaretě, že by si zapálila cigaretu. Pak mi tam dali nějakou Rusku, ta furt jenom brečela. A pak jsem tam byla s Káčou, s tou jsme se znaly, to bylo docela v pohodě, tak jsme si spolu měly na co vzpomenout, co jsme jako spolu zažily nebo nezažily. Všechno možný. Vary, drogy. Cela předběžnýho zadržení, to je jenom na tři dny. Šla jsem tam odtud přímo k soudu a dostala jsem podmínku. Za dvacet pět let, co jsem takhle fetovala, tady to bylo vlastně poprvý, co jsem byla u soudu.

No, a pak jsem tam byla znova, stejnej měsíc, a dali mi zase podmínku. A pak se to stalo potřetí, to jsem byla vlastně taky za ten prodej a distribuci, a taky pak hned šla k soudu. Pustili mě od soudu, ale to mi řekli právě, že jsem měla štěstí u toho soudu. Kdyby ta amnestie nebyla, takže bych šla natvrdo. Takže mě vlastně zachránila amnestie. Myslím, že Klausova, já nevím přesně, kdy to bylo, já už takhle ty roky nepočítám, ale zhruba to mohlo bejt takovejch šest let zpátky, sedm.

Terezka je u mámy, má se dobře. Máma je nemocná, neuzdravila se, ale Terezka je ještě u ní, máma to ještě zvládá. Občas tam chodí sociálka. Byla jsem tam nedávno taky. Terezka mi říká Káčo, taky mi řekla někdy mámo. Ona ví, že jsem její maminka. Chodí do čtvrtý nebo do pátý třídy, je jí devět, chodí do školy v Karlíně.

Kde je teď mladší ségra, nevím, nemám tušení, asi v Německu. Má jedno dítě.

PEPA

Mezitím mě hledali ještě jednou, že si mě potřebovali vyslechnout, abych podepsala nějakej papír. Takže mě pustili hned, druhej den jsem byla venku. Jak jsem při těch zadrženích vždycky nebyla vedle Romana a měla ty dny jenom pro sebe, tak jsem přemejšlela. A pak jsem šla po Václaváku sice směrem jako za Romanem, ale potkala jsem člověka, kterej mě z toho dostal. Jmenoval se Pepa. Je to prostě dobrej člověk, byla jsem s ním dva roky. Ale pak jsem zase potkala člověka, kterej mě do toho dostal zpátky, to byl Jirka.

Pepa mě znal už s Romanem, potkávali jsme se nebo občas viděli na Václaváku, a já jsem ho znala taky už delší dobu. Věděl, jak to mezi mnou a Romanem je. A já jsem říkala, že bych nejradši už Romana nikdy nepotkala, že s ním bejt nechci. Ale kvůli tomu, že prostě beru ty pitomý subáče, a teď že si budu pro ně muset jít znova na ten Václavák a že je mi jasný, ať jdu potom kamkoliv za subáčem, tak tam potkám Romana, protože taky byl na subáčích.

Nekšeftovala jsem se subáčem, měla jsem ho pro sebe, ale občas se stalo, že jsem někomu prodala, to jo. To nebylo, že bych je prodávala, to ne, ale občas jsem je někomu prostě prodala.

Pepa mi ale umožnil to, že jsem nemusela chodit na ten Václavák pro subutex. On mi to všechno zasponzoroval, a já jsem si změnila u toho doktora den, dala jsem si to na pátek, což Roman nemohl vědět. Takže jsem si pro něj mohla chodit a nepotkat se s Romanem, protože on nevěděl, že chodím v pátek. A Pepa říkal, že mi pomůže i s abstinováním, ale já nechtěla, aby mě do toho nutil. Jen až budu sama chtít. A asi po třech tejdnech jsem si řekla, že jo, tak jsem do toho prostě šla a dostala jsem se z toho. Pepa ale říkal, že je rozhodně horší bejt s člověkem, kterej abstinuje, než s člověkem, kterej bere. Bydleli jsme pod stanem a tam jsem teda odabstinovala ze subutexu. Byla jsem moc unavená, dávala jsem si hodně perníku, protože ten perník mi na to pomáhal hodně.

Ale pro mě, že jsem celej život jako na fyzický závislosti, tak je to hodně. To jsem vlastně poprvý zažila něco jako ty dva roky, že jsem nemusela prostě přemejšlet moc o nějakejch penězích, o nějakejch posledních dvou kilech, co si mám za to koupit, ale teďka poprvé s Pepou jsem si mohla dělat, co jsem chtěla.

JIRKA

Odabstinovala jsem teda ve stanu a pak jsme šli do ubytovny, tam jsme byli dva roky. Nejdřív na Vysočanský, tam jsme byli chvilku, a potom to bylo na Balkáně a tam to s Pepou skončilo. On už věděl od začátku, že když mi dá pěstí, že od něho odejdu. A to se stalo. Ještě ten den jsem právě odešla k Jirkovi, potkala jsem ho zrovna na chodbě, on tam bydlel na pánským pokoji. No, tak jsem šla k němu na pokoj, byl to pánskej pokoj teda, bylo tam pět kluků dohromady. A tak jsem tam prostě zůstala a nakonec jsme zůstali spolu s tím Jirkou.

Jirka byl na metadonu, tak jsem ho prosila, asi dvakrát nebo třikrát, aby si ho nedával přede mnou. Jestli teda mu to bude vadit nebo nebude moct odejít, tak že klidně z toho pokoje odejdu já, aby si mohl dát, ale aby si ho nedával přede mnou, ale hlavně, ať mi ho nenabízí. No a on to absolutně nerespektoval a nabízel mi ho jednou, podruhý, potřetí, no a pak už člověk podlehl. Pak jsem si vzala druhej třeba, pak zase znova. A už do toho padáte. Metadon je horší než pervitin, protože to je fyzická závislost, na perníku není fyzická, ale jenom psychická.

A pak nám na ubytovně dali tejden, abychom si sehnali jinou, protože tu naši budou bourat. Jenže to bylo v zimě před Vánocema, a to se ubytovny honí blbě, tak jsme skončili v kanále. Taková díra to byla, odvodňovací šachta.

Jirka mě nebil. Byl rád, že jsem ho třeba dostala z funky, to je droga, která jako je hrozně euforická. A je to hrozný svinstvo, to v každým případě. Jak jsem mu chtěla od tý funky pomoct, tak jsem to potřebovala zkusit, abych věděla jako, o co jde, takže jsem to vyzkoušela i na sobě. A jak jsem ho z toho dostala? No jsem mu začala ukazovat věci, který jsou na tom špatně. Konkrétně ty lidi většinou byli schopný bejt na jednom místě třeba na ulici. Kdyby si to sekli hodně, byli by schopný třeba bejt dvě hodiny na nějakým metru a tam se třeba šťourat a něco hledat mezi dlaždičkama. A hlavně mělo to velkej vliv na mozek, to jsem pozorovala u těch lidí, co jsem potkávala, jak se mění. Když neměli tu látku, tak najednou byli agresivní. No a já právě, abych Jirku pochopila, co to s ním dělá, ten fet, tak jsem to musela zkusit, že jo, jinak bych nevěděla, jak mu pomoct. Tak jsem to vyzkoušela, nemohla jsem to zkusit jenom jednou, nebo mohla, ale to by bylo prostě málo, abych to opravdu pochopila, tak jsem to vyzkoušela ještě pak jednou, asi dvakrát, maximálně potřetí. No a mně se to taky tak začalo hodně líbit, že jsem do toho vlastně spadla, a nakonec jsme do toho spadli spolu. Je to nádherný, jak je ta euforie strašně dlouhá. Nevnímáte vůbec svět. A to není jako dvě minuty, ta euforie může být tak třeba i půlhodinová. Do dlaždiček jsem nešťourala, ale taky se mi stalo, že jsem se vrtala třeba v nějakým křoví, stalo se mi to taky mockrát. Naštěstí pak zavřeli toho kluka, kterej to sem dovážel, toho dealera prostě.

V Čechách to měl akorát on, to bylo z jednoho zdroje, byli jsme taková malá skupinka lidí. V Praze na herák nás stálo třeba padesát lidí i víc na jednom srazu. A těch srazů byla spousta, a ty lidi se měnili. Ale tady nás mohlo bejt dohromady třeba jenom těch sedmdesát, který to brali každej den.

Ale jak toho dealera zavřeli, tak to skončilo, protože byl jedinej, kterej to sem dovážel. Funky se dováží z Polska. Dělali to tak, že pokaždý něco změnili, aby to nemohlo bejt popsaný v zákoně. Takže ta látka prostě nebyla nikdy úplně stejná. Perník je perník, herák je herák, ale funky nebyla nikdy stejná. Obsahuje to hypnotika, nějakej opiát, asi i perník, nevím, jestli to je perník přímo, jako budič, ale asi jo, a ještě i nějaký jiný látky, takže to je taková směs. Přemejšlím, jestli jsem už na tom byla fyzicky závislá nebo ne. Stoprocentně ne. Já jsem to brala jenom pár měsíců. Možná že jo. Nevím.

A když zavřeli toho dealera, měla jsem hrozný chutě, ale nevadilo mně to nějak strašně. Já jsem do toho padala s tím, že jsem do toho padala, ale nespadla. Naštěstí prostě zavřeli toho dealera.

Roman se o mě nestaral, Jirka se nestaral, ten mě spíš ještě navíc okrádal. Byla to moje chyba, že jsem to neřešila hned v těch prvních dobách. Když jsme spolu začínali na ubytovně, měla jsem tam misku a v ní nějaký drobný, padesát, osmdesát korun. A najednou tam nebyly. Normálně bych se zeptala, ale já jsem čekala, že něco řekne. A měla jsem ještě nějaký peníze od Pepy, protože byl dealer, tak mi nějaký dával. Jirka mi říkal, že bere nějakou sociálku a bral si peníze od mámy, protože ta mu dávala na jídlo, a z toho já jsem nikdy, opravdu nikdy nic neměla, nevzala jsem z toho nic. Snad až na dvě výjimky, ale on ode mě si bral. A nic neřekl.

MARTIN

Kdy jsem Martina poprvý viděla, tak to vím, že jsem ho zaregistrovala tenkrát snad na Václaváku jednou, že kolem mě prošel. A potom samozřejmě jednou byl na Drop Inu,

snad tam nabízel nějaký péčko, nebo tam byl s někým a ten druhej nabízel perník, už nevím. Chtěla jsem ho od něj, ale měla jsem jenom nějaký stříbro, náramek nebo řetízek, a to oni nechtěli. Nebylo kradený, ale to je moje věc, jak jsem k němu přišla. Bohužel ho teď už nemám, protože mi ho nedávno ukradli. Tak s Martinem jsme o sobě věděli a já byla po rozchodu s Jirkou. A Martin mě poprvý oslovil na Masaryčce. Nesehnala jsem subáč, tak jsem tam šla koupit herák.

Stála jsem tam u stánku zalezlá, s někým jsem tam akorát rozdělávala perník, kterej jsem si koupila, protože tam herák taky nebyl, a už mě to nebavilo, takže jsem koupila péčko. Tak jsem si dala, sekla jsem si to za tím stánkem, chvíli tam stála, než ke mně právě přišel Martin a pozdravil. Tak jsme se dali do řeči. Měla jsem tam s sebou to štěně, Sargona, a nechtělo se mi jít zpátky do tý díry, kde byl Jirka. Mně se tam nikdy nechtělo, kolikrát jsem byla radši venku a hledala jsem spíš barák nějakej, nebo aby člověk mohl sedět na schodech, když nefoukalo a bylo trošku teplo, hlavně kvůli psovi. Ale i kvůli mně, protože zima byla někdy velká.

O squatech se ví. Každej, kdo má nějakej dobrej squat, tak si to spíš hlídá, aby se mu tam nenacpali všichni, ale někdo to zas naopak propálí, že to někomu řekne nebo ukáže, a to je pak průser. Když ne, tak je to dobrý. Squat je vždycky opuštěná budova, zarostlý to tam je, tak to chvilku pozorujete a pak to zkusíte a pak se uvidí. Ale je na to paragraf na tohle squatování. Znám třeba člověka, kterej za to sedí.

Většinou po Praze chodíme a koukáme po domech, co vypadají prázdný, nebo kdybych někoho potkala, tak bych se zeptala, jestli o něčem neví. Buď mi řeknou o nějakým squatě, kterej už je takhle obydlenej feťákama, že tam je volno. To je různý. Ale určitě vždycky nějaký místo někde je.

Ale squaty nejsou úplně dobrý, jsou tam problémový lidi, bohužel se tam krade, to je častý, hodně častý na těch squatech. To je prostě všechno špatně. Proto říkám už delší dobu, že o ty lidi už nestojím. A ještě aby ke mně chodili na návštěvu nebo tam pařili u mě, že třeba já bych měla za to dostat nějakou dávku, na to já kašlu. Chci už mít svůj klid, ale když jsem byla mladší, tak jsem to měla jinak. To jsem ráda pařila, takže to jsem vítávala bandu lidí prostě u mě, a pak zase jít k nim. Ale to je prostě o tom věku, no.

Takže proto jsem šla do stanu radši, protože jsem nechtěla bejt s lidma. Ne úplně sama, to ne, ale s Jirkou. Já jsem sama snad nikdy nebyla, někdy třeba dva tři dny, ale víc určitě ne. Ale proto jsem si pořídila psa. Teď zase mám štěně. Kvůli tomu, aby mě chránil, protože to je nebezpečný, bejt sama.

A že se krade, tak musíš furt mít všechno při sobě, všechny základní věci. Nabíječku, šminky a peníze, protože oni ukradnou úplně všechno. Mám jednu kabelku, a co tam dám, to tam dám. Oblečení, to ve squatu nechávám, to nemůžu pořád tahat sebou, to je prostě to riziko. Teď jsem taky na squatě, ale naštěstí, zaklepu teda, to je dobrej squat.

To jsem Martinovi říkala, že se mi nechce k Jirkovi do tý díry, a on mi řekl, že jestli chci, můžeme jet k němu. Tak jsme dojeli k němu, už jsem nebyla dlouho na squatě, takže se mi vrátily ty vzpomínky ze squatů, protože squaty se nemění v těch základních věcech, jako že odpadky jsou všude, záchody nefungujou, a některý lidi jsou schopný udělat si třeba pokoj, ale jdou hned do pokoje vedle a tam začnou dělat svoje potřeby, což je úplně hrozný. Za tohle bych zabíjela, i Roman to dělal, tak byla hned bitka, jako že tohle je špatně. Ale v Martinově squatu se mi líbilo to, že takhle to právě Martin neměl, že by se šel vydělat do vedlejšího pokoje. Byl tam sám, jen ještě nějaký dva homosexuálové starší, jsou to bezdomovci, nejsou to ani alkáči, teda chlastají, ale nejsou to alkoholici, jsou pod námi ob jedno patro. A jsou v klidu, nikoho si tam netahají, nedělají bordel. Udělali si to tam sami pro sebe, jsou buzeranti, nedělají problémy. Na začátku prej přišli nahoru za Martinem, zaklepali a oznámili, že budou bydlet dole. Tak Martin řekl, že jo, že je tam volno. Takže tam bydlíme jen oni a my.

Takže jsme dojeli noční tramvají a došli do těch Kobylis, zavedl mě tam a šli jsme nahoru. No a hned jsme se spolu vyspali. Ale to mi moc nevadilo, protože já jsem s Jirkou vlastně nespala. Jak skončila ubytovna, tak potom jsme spolu s Jirkou spali jenom dvakrát, a to bylo za ty dva roky, to je hodně málo. A hlavně jsem s ním byla v rozchodu, takže jsem neměla problém se s Martinem vyspat. Takže jsme se spolu vyspali. Hodně mě uklidnilo, když mi Martin řekl, že mě zná takovou, jaká jsem, protože já jsem se trošku styděla za to, jak jsem byla oblečená a tak. Nebylo to moc dobrý. Ale zrovna ten den teda, to jsem asi nebyla úplně nejhustší v tom oblečení, byla jsem i namalovaná, takže jsem se cejtila docela dobře. Jinak bych s ním do tý postele ani nešla. A on se mě ptal, jak mi je, jak se cejtím, když jsem tam byla u něho, v tom objetí jakoby. Říkala jsem, že se cejtím hezky. Bylo mi opravdu hezky. Prostě mi bylo hezky. Konečně.

Takže jsem tam byla jeden den, pak nějak další den. Samozřejmě jsem musela odejít, protože jsem potřebovala subutex, den člověk vydrží a kvůli Martinovi jsem vydržela snad dva dny, už nevím přesně, ale pak jsem musela odejít, ale zase jsem se vrátila. Tehdy jsem žebrala u ČKD a Martin tam pro mě přišel, tak jsme zase spolu odešli. No a pak jsme spolu zůstali.

A jak jsme začali bejt spolu s Martinem, tak jsem pak šla žebrat snad jen dvakrát, a tím to žebrání skončilo. A od tý doby už nikdy, což je taky dobrý. On se prostě stará. To je pravda. Tak konečně někdo.

Každej den, když odcházíme, tak steleme postel. Stane se, že jsou výjimky, že neuklidíme, ale většinou uklidíme, nasnídáme se a pak jdeme ven. Martin je úplně jinej člověk, není závislej na drogách, kouří trávu, každej den, drogy taky bere, ale není závislej, jeho ta droga neovládá. A právě takovejhle člověk mi může pomoct se z toho dostat.

Martin není klasickej feťák, je to jinej člověk, je vyučenej kuchař a číšník. Nevím, jestli to někdy dělal, ale taky pracoval, ještě donedávna snad pracoval. Bere dlouho tramaly, hodně dlouho, na kterejch byl závislej fakt dlouho, říkal, že hodně dlouho, ale že se z toho dostal. Tramaly to taky není žádná sranda, ono se řekne nějakej prášek z lékárny, není to vařený někde podomácku, nějaká droga nebo nějakej herák. Ale závislost na tom je. To se nemá brát dýl jak čtrnáct dní, protože závislost tam vzniká taky. Já si na ně dávám pozor, nesmím dopustit to, aby se na mě tramal posadil tak, aby tam vznikla ta závislost. Je to opiát, nesmí to bejt pravidelně, na ty bolesti to beru, na záda, to jo. Teď ho beru trošku. Někdy mám takový bolesti od těch zad, jak mám vyvýšenej obratel. A mívám migrénu, většinou když vyabstinuju, tak to okamžitě mě chytne migréna, pokaždý stejně.

Martin mě sponzoruje. Lidi nevědí, kde koupit, Martin to ví, tak to pro ně objedná. Než kupovat ty omítky na Václaváku, tak je lepší zavolat někomu, kdo má kontakt na dobrej pervitin, je to vlastně takový know-how. Ale oni ty lidi vám prodají i s tím, že to vědí, a tvrdí vám, že je to dobrý, že to je v pořádku, jenom aby dostali peníze. A pak jim je vlastně jedno, co si do sebe dáváte nebo nedáváte, jestli to dáváte pryč nebo ne, jestli to máte na kšeft nebo to máte do žíly. Takže oni to vlastně neřešej tady ty lidi. Je to prostě o lidech všechno.

DOUFÁM

Já doufám, že nám to s Martinem vyjde, že nezůstaneme na tom squatu, že půjdeme dál, že půjdeme někam jinam, třeba i mimo Prahu, to je jedno, kamkoliv, což jako chceme.

Kamkoliv, jenom ne v Praze. Nebude to určitě squat. A i kdyby to možná měl bejt squat, tak ale jenom ne v Praze, jenom se posunout někam jinam. Máme něco v plánu a čekáme, až se ty lidi odstěhujou, aby tam bylo volno. Tam, kam chceme jít za Prahu. Asi tam budeme muset něco platit, já ani netuším, co to je, spíš je to nějakej byt nebo zařízenej barák nějakej, ale jako byt normálně se záchodem, s koupelnou prostě. Nemůžu říkat, z čeho to budeme platit, to by mě hned zavřeli.

My kolikrát třeba tři noci nespíme, a pak zase spíme až do odpoledne, a když máme všechno, co potřebujeme, tak zase třeba spíme dál. Když nemáme, tak musíme jít ven pro věci.

My bysme chtěli někam vypadnout, i možná mimo Českou republiku, to by bylo super, to by bylo úplně super. Martin umí asi šest jazyků, nebo čtyři nebo pět jazyků, jako že se domluví prostě. Já umím anglicky, takhle bych se domluvila v tý cizině.

Ale to záleží na mně vlastně, jestli se z toho dostanu nebo ne. Pak není nejmenší problém. Když budu závislá, tak neodjedu samozřejmě, to by nešlo. Ale ne na pervitinu, ten by nevadil, ten si dokážu pořídit i kdekoliv jinde. Musím začít postupně, teď se zabejvám těma opiátama, potřebuju se zbavit hlavně opiátů, perník teďka neřeším. Ale vím jedno, jak se dostanu z opiátů, tak ten perník taky odbourám, prostě takhle to je.

Ale může přijít cokoliv, nikdy není nic jistýho. Já to nemám časově omezený. Může se i stát, že Martin odjede. Chtěl by do Holandska nebo do Irska, to se může stát, že mě tady prostě opustí. Ale třeba se mu tam zastejská a vrátí se. Nebo nevrátí.

Jestli odjedeme do Holandska, tak už budu čistá, bez perníku. Ale když bych si ho tam chtěla dát, tak tam určitě nějakej ten perník bude. A jednou za čas, jednou tejdně třeba, vůbec nikdy třeba, ale určitě ne každej den, že bych ho tam brala, to určitě ne. Marihuanu si zakouříme, to určitě jo.

Martin není agresivní. Vím, že nemá k ráně daleko, že dokáže dát ránu, to se musí, protože feťáci se neuměj chovat. Jsou takový, co skloněj tu hlavu a ještě vám třeba políbí nohu, kvůli fetu nemaj žádnou svoji hrdost, ale jiný jsou bez zábran a musej dostat přes hubu, a to je pak chvíli pokoj, třeba čtvrt roku, že se bojej. Jinak to nejde, to riziko tam prostě je.

Ono se říká, že feťák by měl spálit mosty za sebou, ale přišla jsem na to, že spálit mosty všechny, změnit lidi a tohleto, že jenom to nestačí. Já bych řekla, že to je spíš trošku o štěstí, jako změnit ten život. Opravdu jsem teď narazila na člověka, kterej mně úplně změnil myšlení i pohled na celej ten drogovej svět, i na lidi. Ono je mi blbě rozumět, protože nemám zuby, ale má na mě dobrej vliv a myslím si, že to je i na mně vidět celkově. Je to jiný. Sice bydlíme na squatě, ale je to úplně něco jinýho. A myslím, že se posuneme dál.

Je mi čtyřicet tři let, tak bych podle věku a podle všeho a podle menstruace mohla ještě otěhotnět, ale já myslím, že už to nepřijde, protože to tělo mám opravdu těma fetama tak jako zadělaný špatně, takže si myslím, že asi už neotěhotním. Ale riziko tam pořád nějaký je. Chtěla jsem jít k doktorovi, aby mi všechno naměřil – odběry kvůli játrům hlavně, ale nemám doklady, protože mi právě zase ukradli občanku. Ani Martin nemá, ale to je v pohodě, vyřizujeme si to, takže potřebuju rodnej list a dva svědky, takže do toho všeho ještě tohle vyřizování.

Sananim jsem dřív nějak plánovala, ale teď ne. Teď ne ještě. Teď ne. Teď se cejtím dobře. Kdyby to nemělo vyjít s Martinem, tak bych tam zašla. Ale to by muselo bejt jasně daný, že spolu budeme. Nemyslím svatbu, to nechci. Martin má tři děti, píšou si, volají si.

Perník asi nepřestanu nikdy brát, mně se to nějak v hlavě trošku poměňuje, já už to vidím všechno zase jinak. Mám okousaný ruce, jak mě kouše to štěně, vypadá to špatně, ale jak mám ty játra zdevastovaný, tak se mi to blbě hojí, a taky jak není voda a můžu se chodit sprchovat jenom do Naděje, tak je to všechno mnohem horší.

Když mi vypadl první zub, tak to mi bylo asi třicet tři nebo kolik. No a pak to jde rychle. Když mluvím, tak to není nijak vidět, jen když se zasměju. Ale je mi špatně rozumět. Neříkám, že bych nechtěla mít zuby, ale dostat se z toho, z těch drog je přednější než ty zuby, a ani na to nemám. Já mám prostě jiný starosti.

Hlavní starost je, ať mám u sebe pořád ty tramaly, ty mi pomáhají vždycky. Když mám před sebou nějakou tu cestu, tak to si je dávám prostě, když potřebujeme někam dojet a koupit si ten pitomej perník, abych si nemusela dávat ten pitomej subáč. Což se mi zatím daří. Ale není to jednoduchý, není to úplně jednoduchý. Dělá mi to problémy, samozřejmě. Fyzický prostě. I když mám ten perník v sobě. Není to procházka růžovou zahradou úplně.

Jsem třikrát trestaná. No jako s podmínkou ale samozřejmě, naštěstí.

Moje naděje je, že teďka abstinuju, asi jako zůstat na živu nebo tak něco.

Na sebevraždu jsem slaboch, já to neudělám, ale teď se hodně lidí oběsilo. Nebo předávkovalo.

KNIHA

Nevím, co mám říkat, jsem unavená. Zase dneska začínám abstinovat. Už jsem měla za sebou skoro tři dny, ale když abstinuju od subáče, tak ke mně nesmí přijít nikdo, kdo ho má. Ale přišla jedna kamarádka, já po ní chtěla, aby si přede mnou subáč nedávala, ale ona si nenechala říct, a když jsem to viděla, tak jsem si ho dala taky. Takže jsem se do toho vrátila a teď ode dneška musím začít abstinovat znova. Už to zase začíná. A když člověk abstinuje, jako když abstinuje perníkem, tak si toho perníku musí dávat o hodně víc prostě, o hodně víc.

Subutex i metadon jsou náhražky za opiáty, hlavně za herák, někomu vyhovuje víc subáč, někomu metadon. Mně třeba vyhovuje víc metadon, ale zase mi nevyhovujou ty jejich pravidla v Drop Inu, ty pravidelný docházky, na který já prostě nejsem, abych vstávala, když to je od devíti do jedný nebo prostě o víkendu. Už nejsem nejmladší a v mým věku, když člověk má absťák, tak prostě mě to zabíjí. Moje kamarádka teď umřela v nemocnici, že jí nedali substituci. Je to jasná vina doktorů, ale byla to feťačka, tak co jako budou řešit, ona neměla rodiče, neměla vlastně nikoho, tak to zamáznem, si asi řekli. Tak to zamázli, no. Ale umřela na to, že byla v nemocnici a že jí tam nedali žádnou substituční látku. Byla asi tak stará jako já.

Snad to nakonec dopadne dobře. Že se z toho jednou vážně dostanu. Z toho subutextu. Na subutex je fyzickej návyk. A na pervitin je jen psychickej. Vyrušit péčko možná někdy později půjde, já bych ho vyrušila i teď, ale teď si to nemůžu dovolit, nejdřív musím zkusit vyrušit ten subáč.

Takže jsem přerušila tu abstinenci, a to byla chyba, dala jsem si óčko. A to bylo tak, že jsme se jeli jenom vysprchovat. A potom se mi udělalo tak nějak blbě, že mi to nedojelo, takže jsem si šla dát óčko, aby mě to fakt přestalo, abych prostě mohla dojet vůbec na tu sprchu, sprcha je na Hlavním nádraží. No a zpátky. No a jak jsem lezla z tý postele, tak mi to dělalo dva dny, dva dny jsem si brala tu sílu, abych vůbec jako hlavně vstala z tý postele, když jsem chtěla vstát do tý sprchy, tak prostě opravdu to nešlo, nešlo to, nešlo to, nešlo to, nešlo. Tak druhej den jsem se na to vlastně připravovala jakoby psychicky, že opravdu musím vstát, a celou noc, abych vstala. Tak jsem nakonec teda vstala, dala jsem si to óčko, a to mě hodilo zpátky, hodně zpátky. To jsem samozřejmě věděla, že mě to hodí zpátky, zase na začátek. A to jsem byla čtyři dny bez subáče.

Už jsem někdy byla i dýl, to je pravda, ale měla jsem třeba nějakej ten rivotril nebo tramal, kterej mi teď ale došel, to jsou prášky, který mi v těch absťákách pomáhají, ale teď jsem u sebe neměla vůbec nic. Neměla jsem ani tramal, ani rivotril, neměla jsem prostě nic, co by mi pomohlo. A na absťáku vlastně člověk vůbec nespí. A tady po těch čtyřech dnech, co se bavím, to jsou prostě takový ty základní čtyři dny, opravdu prostě, že jsem abstinovala a říkala si, že to už není možný, to bude prostě konečná.

Byl to špatnej perník, od známýho, kterej nám vždycky dává dobrej, a teď se stalo to, že to prostě bylo špatný, a ten kluk to třeba jako vynahradí, ale já chci dobrej, a ne špatnej. Ale chyba byla, že jsem to neřekla Martinovi, co to obnáší absťák, a on to nevěděl, jak by to taky mohl vědět, když opiáty nebere, jen perník. Já mu to neřekla ani v tý posteli, a to byla chyba.

Zavolala jsem kamaráda, aby mi koupil placku vodky aspoň. Když člověk vypije placku nebo půlku placky vodky nadvakrát, tak to je záhul. Byla jsem opravdu v limbu, jinde, úplně mimo. Ale byla to úleva. Ale bylo to jen na dvě hodiny a pak peklo, fakt alkohol do toho je peklo. Alkohol už nikdy, takže jako jsem byla úplně odrovnaná, prostě peklo.

Takže jsem si vzala subáč a jsem zase na začátku. Ale tím to nekončí, prostě jedu dál, nevzdávám to. Ještě to prostě nevzdávám.

Jak oni ten pervitin vařej, tak zrovna se stalo to, že to prostě dopadlo špatně a my jsme s tím nepočítali. To se člověku může stát, když vaří a vaří třeba čtrnáct dní v kuse, že je unavenej a že to uvaří špatně.

Člověk si péčka musí na ten absťák dávat víc, třikrát denně, hodně víc než normálně, to je prostě jednou tolik přebít ten absťák. Takže jedna moje dávka normální je dejme tomu za dvě kila, ale na absťák tak za čtyři kila. A víckrát. Já jsem zvyklá jednou odpoledne, večer…

Já si můžu udělat ten perník sama, ale potřebovala bych k tomu věci, fosfor, jód, fosforečnan a kyselinu solnou, toluen a louh, to jsou důležitý ty chemikálie. A třeba fosfor se u nás prodává jen ve velkým balení, a to stojí nějaký peníze. Proto si to neuvařím sama, protože nemám na to peníze, ale že se mi to pak ale zase prodražuje.

Já vím, že chci napsat knížku, ale jsem unavená. A taky chci mít už někdy konečně klid. Nevím, co mám pořád povídat, jsem unavená. Ještě nejsem úplně vyabstinovaná a není mi dobře a tohleto všechno. Nevyhovuje mi to takhle. Já si to zkusím sama. Musím mít aspoň ty rohypnoly prostě. My to uděláme sami. Napíšeme to s Martinem prostě nebo tak. Já mu to budu povídat a on to napíše. Normálně rukou. Nebo i na stroji.

Duben 2019

Martin musel opustit squat v Kobylisích a shání si bydlení. Katka se ztratila, Martin na ni zatím nemá kontakt.

Květen až listopad 2019

Katka se několikrát ozvala, rozešla se s Martinem.

Leden 2020

Katka je zase s Martinem.

Katka a já

Tomáš Třeštík

Pořád v ní asi trošku vidím tu moc hezkou holku, kterou kdysi byla. Katka je moje kamarádka. Kamarádka, co dělá plno věcí špatně. Vlastně kamarádka, co téměř nic nedělá dobře. Možná mi to odpouštění a přehlížení jejích přešlapů pomáhá líp snášet mé vlastní chyby. Možná proto její příběh lidi tak přitahuje, protože neodsoudit někoho, kdo si objektivně úplně všechno pokazil, vyvolává určitý pocit vlastní vznešenosti.

Katka je moje kamarádka, který se zdráhám podat ruku. Nebývá vysloveně špinavá, to ne, ale ta sbírka žloutenek mě vždycky trošku vyděsí. Hlavně od doby, kdy mám děti. Do té doby jsem to až tak neřešil, na ruce si napatlal nějaký antibakteriální gel z drogerie a doufal, že to bude stačit. Stačilo. S dětma je to jiné. Katka to asi nějak vycítila a ruce už si nepodáváme, i když je to divné, to vítání a loučení je bez toho takové neúplné. Většinou ji aspoň nejistě pohladím po zádech.

Jak mě vnímá ona, nevím. Pamatuje si, jak jsem jí kdysi pomohl se psem, když ji vzali do vazby, to pro ni bylo důležité. Občas se ke mně chová jako ke kamarádovi, občas mi otráveně odsekává, jako by ze mě cítila nevyřčené výčitky za to, jak žije. Přitom se už dlouho o nic podobného nesnažím. Jen můj výraz mě asi někdy prozradí.

Občas se ozve sama, zavolá nebo mi o ní napíše někdo z přátel, když ji zrovna někde letmo zahlédne. Katka je moje vrstevnice. Jedna kamarádka s ní dokonce chodila na základku a ukazovala mi třídní fotky. Už tehdy prý byla Katka jiná, i když je otázka, co si pod tím vlastně představit. Na fotce se tváří normálně, lehce vzdorovitě, ale podobně se tváří dalších pět dětí kolem. Vždycky jí to myslelo. Poznám hloupé lidi, stejně tak, myslím, poznám i ty chytré, i když mají mozek zastřený třicetiletou opiátovou clonou. Katka umí formulovat, a především je schopná sebereflexe a nadhledu. S pár narkomany jsem se už setkal a nikdo z nich tuhle schopnost neměl. On ji má totiž málokdo i střízlivý.

S Katkou bývá obtížná domluva. Střídá mobily, takže jsou chvíle, kdy na ni ztratím kontakt. Její číslo jsem si tak ukládal jako její jméno a aktuální rok, někdy i měsíc, když měla hodně složité období. Občas se ozve z pevné linky kanceláře Drop Inu, tu už mám taky uloženou. Na srazy chodila podle domluvy, většinou přišla výrazně dřív, čekala na mě. Myslím si, že je vytrénovaná ze setkání s dealery. Úplně to vypustila snad jen dvakrát.

Dřív mi bylo nepříjemné, jak se nás lidi na ulici straní, jak námi pohrdají. Námi oběma. Sice jsem měl na rameni foťák a byl čistě oblečený, ale lidi neřeší detaily. Podívali se na Katku a její přimhouřené oči, přejeli pohledem mě a odvrátili opovržlivě zrak. Já se z toho večer vysprchoval, Katka už to asi vůbec nevnímala.

Nejhorší byly asi dva momenty. Když jsem s ní jel na detox do Mostu. Dlouhá cesta vlakem, kdy jsem už cítil, že to asi neklapne. Pocit zmaru na místě a hledání někoho, kdo jí prodá drogy, protože ty už po dlouhé cestě nutně potřebovala. Na to nerad vzpomínám.

Pak kolem mě jednou proběhla na Letné. Katka skoro celou dobu, co ji znám, kulhá na pravou nohu. Když tehdy kolem mě na ulici běžela, bylo v tom něco tak naléhavého, že se mi úplně sevřel krk. Běžela o život. Po chvíli jsem ji rychlým krokem došel, byla schovaná ve křoví malého parčíku. Nikdo už ji asi dlouho nepronásledoval. Věci, co ukradla, cestou odhodila, ale věděla, že je v podmínce, a kdyby ji chytili, šla by hned do vazby. Byla k smrti vyděšená. Ten strach tehdy byl asi nesilnější emoce, jakou jsem u ní kdy viděl.

A nejhezčí moment? Pamatuju si, že mě dojalo, když mi řekla, že dceru pojmenovala po holce, se kterou jsem tehdy chodil, a Katka ji znala. Ne snad že by ji měla tak ráda, viděly se snad jen dvakrát, ale to jméno se jí líbilo, tak ho nakonec vybrala. Myslím si, že jsem to té holce doteď neřekl, ale ten hmatatelný průnik mého světa a toho Katčina mě tehdy dojal.

Nikdy jsem se s Katkou nebál. Občas jsem byl nervózní z chlapů, co se kolem ní motali, ale měl jsem pocit, že Katka nade mnou drží ochrannou ruku. Někdy mi bylo úzko z míst, na která jsem se s ní dostal. Často jsem si říkal, že tohle už je dno, že dál to už asi nejde. Zatím to ale pokaždé dál šlo.

Dřív se mě lidi ptali, jestli si myslím, že s tím Katka někdy přestane. Teď už se na to pár let nikdo nezeptal.

Ona hlavně nemá k čemu se vracet. Kdysi jsem se jí ptal, jestli viděla nějaký hezký film. Byla prý v kině na Trainspottingu. Od té doby nic. Kdyby ze života vyškrtla drogy, nic jí nezůstane. Možná pár vzpomínek na dětství a pak třicet let prázdna.

Občas jí koupím cigarety, občas čokoládu. Občas se s ní domluvím, že na Facebook dám nějakou aktuální zprávu o tom, jak na tom je. Taky jsem se jí ptal, co chce vzkázat lidem, kteří jí chtějí pomoct. Nechce toho moc. Tatranku, a ať na ni nejsou sprostí.

Musí být strašně unavená a vyčerpaná. Nerozumím tomu, kde v sobě furt bere sílu se každé ráno odněkud vyhrabat do zimy a nepřátelského světa a jít bojovat. O dávku. O život.

„Tak čau, zase si nějak zavoláme, jo?“ opakujeme pokaždé, když se loučíme. A pokaždé mě napadne, co když si už nezavoláme. Protože jestli si něco člověk s Katkou uvědomí, tak to, jak neuvěřitelně silné lidské tělo dokáže být, a zároveň jak křehký je život.

Vydalo nakladatelství Motto ve společnosti

Albatros Media a. s.

se sídlem Na Pankráci 30, Praha 4,

číslo publikace 37 038

Vydání první

Praha 2020

Odpovědný redaktor Adam Chromý

E-book konverzi provedlo Grafické a DTP studio Albatros Media, Karel Petrů

© Michael Třeštík, 2020

Photographies © Tomáš Třeštík, 2020

E-book konverze © Grafické a DTP studio Albatros Media, Karel Petrů, 2020

ISBN tištěné verze 978-80-267-1819-2

ISBN e-knihy 978-80-267-1831-4 (1. zveřejnění, 2020)

Cena uvedená výrobcem představuje nezávaznou

doporučenou spotřebitelskou cenu.

www.albatrosmedia.cz

Kompletní nabídku titulů naleznete na

www.albatrosmedia.cz

Table of Contents

I. Příběh začíná

II. Katka a Láďa (1998–1999)

III. Katka je sama (2000 – 2004)

IV. Katka a Roman (2007–2009)

V. Příběh nekončí

Table of Contents

I. Příběh začíná

II. Katka a Láďa (1998–1999)

III. Katka je sama (2000 – 2004)

IV. Katka a Roman (2007–2009)

V. Příběh nekončí