Tato publikace vychází s laskavou podporou Nadace Český literární fond.

© Marie Svatošová, Aleš Palán by arrangement with Kalich Publishers, Ltd

ISBN 978-80-7017-269-1

titulní strana

rozhovory

Neboj se vrátit domů

Marie Svatošová

v rozhovoru s Alešem Palánem

Kalich

Marie Svatošová, Aleš Palán

Neboj se vrátit domů

(rozhovory)

Redakce Michal Plzák.

Korektura Ivana Trefná.

Fotografie na obálce František Plzák.

Fotografie v textu z archivu Marie Svatošové.

Návrh obálky a grafická úprava Barbora Majerová

a Karel Novotný, Trifoil, Jihlava.

Sazba Karel Novotný, Trifoil, Jihlava.

Tisk Dragon Press, Klatovy.

Vydal KALICH, nakladatelství a knihkupectví, s.r.o.,

Jungmannova 9, 110 00 Praha 1,

e-mail: ekalich@ekalich.cz; www.ekalich.cz,

jako svou 318. publikaci.

První vydání, 2018.

Obsah

Učit se, bejt hodná, žádný kluky

Nic, které si neumím představit

Vyčůrat, pomodlit a spát

Jak jsi mohla žít tak ploše?

Panno Maria, chceš hospic?

Selhání zvané eutanazie

Kdyby mi pan primář řekl pravdu

Ve frontě s hořickými trubičkami

Kamínek v mozaice

Obrazová příloha

Učit se, bejt hodná, žádný kluky

Jací byli tví rodiče? Po kom z nich jsi?

Žádná modrá krev mi v žilách nekoluje. Tatínek vyrostl na rodném statku ve Zbečníku (dnes součást Hronova) jako nejstarší z devíti sourozenců. Po základní škole, tehdy to byla měšťanka, byl svými rodiči na čtyři roky svěřen školským bratřím, řeholníkům, kteří vedli internát při Katolickém učitelském ústavu ve Svatém Janu pod Skalou. Při první hodině tělocviku stál jako poslední v řadě, učitel ho popadl za tričko, vyzdvihl nad hlavu a řekl: „Kluku mrňavá, ty chceš být kantorem?“ Za pár let po maturitě, když se bývalí spolužáci sjeli ke „způsobilce“, což bylo něco jako naše atestace, už nebyl nejmenší, ale třetí od konce. Vyrostl a trochu zesílil prostě o něco později. V tom jsem byla opravdu po něm. A taky mám jeho maršíkovský nos.

Maršíkovský? Co to je?

Moje rodné příjmení je Maršíková. Mám trochu větší nos než průměr, ale to mi vadilo naposledy v pubertě. Troufám si tvrdit, že jsem po taťkovi podědila i něco z jeho smyslu pro humor. Ten ho neopustil ani na smrtelné posteli. Krátce před smrtí řekl mamce: „Ne aby tě napadlo nosit na hlavě černý šátek.“ Šátky na hlavách žen nesnášel, mamka musela nosit kloboučky nebo čepice. A ještě k tomu dodal: „Jinak si na tebe budeme s Janou (to už byla moje sestra po smrti) shora ukazovat a říkat: Koukej, támhle jde bába. Ta má ale ránu!“

Že máš smysl pro humor, o tobě vím, ale netušil jsem, že je to dědictví.

Kdybych měla jistotu, že se tahle knížka nedostane do ruky nezletilým, řekla bych ti ještě jednu příhodu s taťkou. I když – malé děti to stejně nepochopí a ty větší to jako vtip snad přijmou a nepohorším je. Vraceli jsme se s taťkou tramvají ke mně domů do Řep. Z ozařování. Vyhřívání pod plastovými sedačkami bylo rozhicované na plné pecky, až to bylo nepříjemné. Když jsme vystupovali, taťka pronesl památnou větičku: „Sedět tu ještě pět minut, tak mám vejce natvrdo.“ A to, prosím, bojoval s pokročilou rakovinou.

Kantorem chtěl být a stal se jím.

Většinu života taťka učil na vesnických malotřídních školách, několikrát jsme se na Broumovsku stěhovali, jak ho školní inspektor překládal z jedné školy do druhé. Maminka byla moc hezká, krásu po ní podědila sestra, byly si hodně podobné. Jednou se u nás po mnoha letech zastavil nějaký maminčin vrstevník, hned ve dveřích se s úžasem zadíval na naši Janu: „Mařenko, ty ses ale vůbec nezměnila!“ Maminka byla opravdová maminka, se všemi krásnými vlastnostmi, jaké si s tímto vznešeným titulem zpravidla spojujeme. Obětavá, pracovitá, zbožná, a hlavně bezpodmínečně milující. Za všech okolností, i když nás musela potrestat. Taťku přežila o téměř dvacet let a na svém životě mi názorně ukázala, že i léta vdovství je možné prožívat plodně a radostně, má-li člověk hlubokou víru. Tu ona měla.

A prarodiče? Pamatuješ si je?

Pamatuju si všechny čtyři, z tatínkovy strany dokonce i praprarodiče. Prababičku jen matně, ale pradědu velmi dobře. Narodil se v roce 1848 a zemřel na Velikonoční pondělí 1950, zrovna když se při plném vědomí loučil s koledníky – s mým taťkou a jeho tříletým synkem, mým bráškou. Tehdy nebylo stoletých lidí tolik jako dnes, psali o něm v novinách, že ještě před pár lety vodíval zbožná procesí na poutě do Malých Svatoňovic a do Vambeřic v dnešním Polsku.

Tohle psali v novinách v roce 1950?

V roce 1950 praděda zemřel, sto mu bylo o dva roky dřív. Ty noviny ti můžu ukázat – podívej se: Štít, Lidový týdeník českého východu z 3. prosince 1948. Můžeš se tu dočíst leccos, například že byl ženatý třiasedmdesát let, nekouřil, rád jedl kyselo a úkrop. Jeho životním heslem bylo: „Nezhyne rod, jenž věřit neustane.“ V té době měl už čtyřiatřicet vnuků a vnuček, čtyřiapadesát pravnuků a pravnuček, z nichž nejstarší jsem byla já. Mnozí další se narodili po jeho smrti.

Z prarodičů jsem nejdřív ztratila tatínkovu maminku.Bylo mi třináct a v hlavě mi utkvěly dvě vzpomínky. Poprvé v životě jsem měla silonky – sice černé, protože na pohřeb, ale připadala jsem si díky nim jako velká slečna. Možná ti to přijde jako malichernost, ale my v té době museli nosit, holky i kluci, takové ty strašné vroubkované punčocháče, co se na kolenou shrnovaly a vypadaly příšerně.

I já je ještě zažil – a nosil.

Silonky byly tehdy snem každé holky. Druhá vzpomínka má pro mě mnohem větší hodnotu. O nemocnou babičku pečovala doma její dcera, moje křestní kmotra, teta Manča. Jsem ráda, že jsem se jí krátce před její smrtí stihla zeptat, jak to tehdy bylo. Už jsem si nebyla jistá, jestli jsem si to ve vzpomínkách nějak nepřikrášlila. Ujistila mě, že si to pamatuju přesně. Babička byla několik dnů v agónii, z té se náhle probrala, sama se na posteli posadila, široce rozevřela náruč, zahleděla se kamsi do dálky, rozzářila se, z úst jí vyšlo hlasité „jééé“ – a zemřela. Zbožná, udřená matka devíti dětí, rakovina dělohy, žádná paliativní medicína, která by její utrpení zmírnila. Vůbec nepochybuju o tom, že její údiv znamenal „vidím nebe otevřené“. Kdyby mi v závěti odkázala celý statek i s polnostmi, nebylo by to v porovnání s tímto odkazem vůbec nic. Statek by mi stejně za chvíli komunisti sebrali, jediný rozdíl by byl v tom, že za kulaka bych místo dědy byla označena já.

Druhý děda měl lepší třídní původ?

Ten dostal pro změnu nálepku kapitalista. To proto, že ve své tkalcovské dílně kromě sebe a babičky zaměstnával dva dělníky. S ním jsem měla ze všech bratranců a sestřenic nejvřelejší vztah, byla jsem nejstarší z jeho vnoučat a navíc pěkná zámora, takže si mě o to víc hýčkal. Často si na něj vzpomenu a těším se na setkání s ním. Nakonec mi zůstala poslední babička z maminčiny strany. Dožila se pětaosmdesáti let. V plné síle ještě přijela do Prahy na moji promoci a přežila i smrt mé sestry. Jednoho nedělního rána se jako obvykle vyšňořila na cestu do kostela, a protože strejda, který ji tam měl autem dovézt, ještě nebyl připraven, s hůlčičkou v ruce se usadila do křesla a nastartovaná čekala na povel. Když zaznělo „babi, tak jedem“, už byla v Pánu.

Pověz mi něco o svých sourozencích. Bolavější téma asi bude tvoje sestra, o kterou jsi brzy přišla.

Sestra Jana se narodila za rok a tři týdny po mně, stejně jako já v učitelském bytě hlavňovské školy. Umyli ji, zabalili a položili vedle mě. Začala řvát, vzbudila mě, tak jsem jí prý hned jednu ubalila. To tvrdili očití svědci, já si to nepamatuju. Od té doby ji dávali v prádlovém koši na skříň. Pro jistotu. Bratříček se nám narodil za další tři roky. S Janou jsme o něco později vyslechly rozhovor našich rodičů s jakousi návštěvou. Vyprávěli, že sotva prodali kočárek po holkách, přišel Jirka. Všichni se tomu ohromně smáli a nám vrtalo v hlavičkách, co je na tom k smíchu a proč si ten náš krásný kočárek nenechali i pro Jirku. Byl opravdu parádní – široká pohodlná košatina, osmipérák, dnes už by to byla starožitnost. Dětství jsme prožili na venkově. Děti z paneláků nám to můžou závidět. Žádné placené kroužky, žádná městská hromadná doprava, žádný klíč na krku, ale svoboda a volnost. V Pěkově nám zahradou protékal pstruhový potok, na jaře stráně pokryté miliony rozkvetlých petrklíčů, na dolním konci vesnice hora Ostaš.

Tu znám, fascinující místo.

Pak víš, že je to překrásné skalní město, pro děti hotové eldorádo. Rodičům samozřejmě vděčím za život, za lásku, za vzdělání, ale s přibývajícím věkem čím dál víc i za sourozeneckou lásku. Bratr Jiří žije v Praze, na opačném konci než já, nevidíme se sice tak často, jak bych si přála, ale víme o sobě. Kdykoliv jeden z nás něco potřebuje, druhý okamžitě všeho nechá a je k dispozici. Teď mi zrovna vyměňoval žárovku nad kuchyňskou linkou. Rupla, sklo se rozlítlo, objímka zůstala nějak připečená. Použila jsem na ni kleště, pořádně ji zkřivila a to bylo všechno, co jsem dokázala. Celá rodina ví, že Jirka má zlaté ručičky, a nejsem sama, kdo je v případě potřeby využívá. Jelikož má klíče od mého bytu, stává se mi, že se vrátím z cest a v předsíni zakopnu o ovoce a zeleninu z jeho zahrady, na podzim mi dodá ořechy a taky mi občas ze svého sklepa přiveze brambory z dědova pole, vráceného rodině v restituci. Při vybírání těch erteplí se začátkem září sejdeme ve Zbečníku s dalšími příbuznými. Těšíme se na to, je to přece jen jiné než se scházet pouze na funusech. V kontaktu s rodnou hroudou si člověk víc uvědomí společné kořeny a pocítí vděk vůči předkům, díky nimž tu jsme. Bohužel, od roku 1975 už s námi Jana brambory nevybírá. Jediný, kdo se z nás tří sourozenců postaral o pokračování rodu, je Jirka. Jeho tři kluci mi do značné míry nahrazovali vlastní děti, které mi Pán Bůh – jistě ví proč – nesvěřil. Stejně jako jeho čtyři vnučky mi dnes nahrazují chybějící vlastní vnoučata.

Ten Pěkov, který jsi zmínila, byla asi jedna z tatínkových kantorských štací a zároveň místo, kde jsi prožila většinu let svého dětství. Je to tak?

Ano. Do Pěkova jsme se přistěhovali, když jsem šla do páté třídy. Byla tam jednotřídka pouze pro první čtyři ročníky, takže jsem rovnou musela začít dojíždět do školy v Polici nad Metují. O rok mladší Janu ještě jeden rok učil taťka a Jirku pak celé čtyři roky. Vlastně pět, protože už jako předškoláka si ho bral do třídy, jelikož školka v Pěkově nebyla a mamka začala chodit do práce. Do rodiště obou našich rodičů, tedy do Zbečníka, jsme se stěhovali, když jsem byla v polovině vysoké školy. Dětství jsem opravdu prožila z větší části v Pěkově, a ač byla neblahá padesátá léta se vším všudy – krutou měnovou reformou, kolektivizací zemědělství, zavíráním „třídních nepřátel“ –, my děti jsme to většinou moc nevnímaly.

Dospělí to ale vnímat museli.

Jistě. Občas i my děti. Jedné mé spolužačce zavřeli maminku, protože si někde otevřela pusu. Rodina jednoho sedláka skutečně dřela bídu s nouzí. Odmítl vstoupit do Jednotného zemědělského družstva a za to mu soudruzi předepsali tak velké povinné dodávky zemědělských produktů, že nemohl uživit ani vlastní rodinu. Od jeho dětí vím, že k snídani, obědu i večeři často mívali jen meltu a osolené suché brambory. Přesto všechno ve vsi pořád ještě kvetl komunitní život. Večer se na plácku za školou sešli sousedé, posedali si na klády nebo na zem a povídali si. Každou druhou neděli dospělí a spolu s nimi i dospívající mládež hráli pro děcka z vesnice loutkové divadlo. Měli krásné velké loutky, spoustu kulis a taky brožurek se scénáři nejrůznějších pohádek. Se sestrou jsme tím doslova žily. Někdy nás dospělí nechali vodit loutky, občas i něco číst, ale hlavně jsme ty loutky neustále převlékaly. V polední přestávce jsme ze školy v Polici odbíhaly do místní galanterie pro všelijaké kraječky, knoflíčky a cingrlátka. Přece jsme nemohly nechat princeznu hrát stále v jedněch šatech.

Svým způsobem pro vás byly loutky takové panenky, že?

Byla to zábava v pravém slova smyslu kreativní a také užitečná, vždyť to ti lidé nedělali pro sebe, ale pro druhé.Mezi jednotlivými představeními musela být nejméně jedna zkouška, spíš dvě. To byla další příležitost, při níž se lidé mohli sejít. Když dělají něco společně, sbližuje to. Vesnickému komunitnímu životu zasadila podle mě velkou ránu televize. Dodnes si pamatuju, v které chalupě měli první černobílý televizor. Majitel si ho koupil těsně před nějakým mistrovstvím v hokeji či fotbalu, pozval k sobě domů všechny chlapy z vesnice a tím to začalo. Televizory se v krátké době rozmnožily i do dalších domácností, plácek za školou se začal vylidňovat, až se vylidnil úplně. To už jsem však studovala v Hradci Králové a bydlela na koleji. Tam komunitní život fungoval, i když zase jinak.

Tvoji rodiče se zdravotnictví nevěnovali. Kde se v tobě vzalo směřování k tomuto oboru?

Tatínek se nemocnicím až do své sedmdesátky, kdy vážně onemocněl, úspěšně vyhýbal. Svou maminku, která umírala na rakovinu, ve špitálu sice navštěvoval, ale chodit tam bylo téměř nad jeho síly. Po něm tedy tohle směřování rozhodně nemám. Pokud mám něco v genech, pak spíš po mamince. Ta si přála být zdravotní sestrou, ale její rodiče usoudili, že škola zvaná „rodinka“ bude účelnější. A je pravda, že z tohoto jejich rozhodnutí profitovala naše rodina dlouhá léta. Nevím o žádném mimořádném zážitku, který by moje rozhodování věnovat se medicíně ovlivnil. Vlastně se ani žádné rozhodování nekonalo. Odjakživa jsem věděla, že chci být zdravotní sestrou. Z toho usuzuju, že to bylo v Božím plánu už před stvořením světa a do mě bylo vloženo v okamžiku početí, tedy někdy na jaře 1942.

Hrála sis jako malá na doktorku? Nemyslím tím nějaké presexuální hry mezi kluky a děvčaty, ale hru na opravdové ošetřování?

To víš, že jo. V předškolním věku jsme s kamarádkou venku na dece tajně porodily bezpočet panenek. Strkaly jsme si je pod sukýnky, a protože jsme o normálním porodu nevěděly vůbec nic, naznačily jsme rychlý „šmik skalpelem“ a panenky tak přiváděly na svět. Nevědomky jsme si hrály na císařský řez. Mou oblíbenou hračkou se později stalo obyčejné elastické obinadlo. Obvazovou techniku jsem si osvojila jako samouk, pak už jen stačilo ji pod odborným vedením trochu zdokonalit.

Zmínila jsi svou babičku. Byl v rodině v době tvého dětství ještě někdo, kdo trpěl nemocí či vyžadoval jinou formu péče?

Jestli někdo potřeboval velkou péči, byla jsem to já. Narodila jsem se nedonošená a zkušený praktický lékař mi tehdy odmítl propíchnout uši kvůli náušnicím se slovy: „Netrapte to dítě, copak nevidíte, že umře?“ Jak vidíš, tenkrát se doktoři se sdělováním nepříznivé prognózy moc nepárali. Nicméně tentýž lékař o pár let později ocenil péči mých rodičů výrokem: „To je ale vypiplané dítě!“

Všechny prázdniny jsem trávila ve Zbečníku u maminčiných rodičů. Dědeček měl cukrovku a píchal si inzulín. O mém snu stát se zdravotní sestrou samozřejmě věděl, a aby mi udělal radost, svěřoval se mi jako pokusný králík. Bylo mi deset jedenáct let, když mě naučil vyvářet a sterilně skládat injekční stříkačku (ty byly ze skla a z kovu, nikoliv jednorázové jako teď, a musel se s nimi provádět tento postup) a nechával se ode mě píchat. Byla jsem štěstím bez sebe, že ho můžu léčit. Nemohla jsem tušit, že tomu tak není.

Jak to?

O mnoho let později, jak lékařská věda pokročila, jsem se dozvěděla, že jedna injekce krystalického inzulínu za den nestačí. Působila zhruba čtyři hodiny a zbývajících dvacet hodin cukrovka dědečka nezvratně devastovala. I když dietu dodržoval vzorně, zemřel na následky špatně léčeného diabetu, na sepsi z diabetické gangrény. Bylo to jeden den před zamýšlenou amputací bérce.

Dědeček tvou touhu být sestřičkou podporoval tím, že si nechával píchat injekce. Vnímala jsi podporu – jistěže prováděnou jinou formou – i od rodičů?

Právě že vůbec. Zpětně rodiče chápu. Mysleli to se mnou dobře. Byla jsem – už to dávno neplatí – extrémně hubená. Báli se o mě a snažili se mi v dobré víře vnutit střední ekonomickou školu. Život v kanceláři, papíry, cifry… Pro mě hrozná představa. Tam bych fakt zahynula. Bránila jsem se zuby nehty, ale nevzdávali to ani oni. Byl to každodenní boj, trval několik měsíců. Jednou, když u nás byla na návštěvě taťkova teta Růžena, jsem pod peřinou vyslechla jejich strategický rozhovor. Mysleli si, že spím, a vybalili to v celé parádě. Vymýšleli, jak mi zdrávku znechutit. Věděli, že krev mi nevadí, tak se rozhodli to zkusit jinak. Barvitě a detailně mi pak začali popisovat obsah plivátek tuberkulózních pacientů, který prý sestřičky v nemocnici musí od rána do večera vylévat a vymývat. Jenže čím víc tlačili na pilu, tím víc jsem se zatvrzovala. Vím, že neústupnost není zrovna nejlepší povahový rys a určitě jím dodnes lezu mnoha lidem na nervy. Občas se ale hodí.

Bez tvé neústupnosti bychom zřejmě neměli hospice.

Tenkrát mi každopádně tato vlastnost pomohla prosadit si vysněnou školu. S neústupností je třeba moudře zacházet. Podaří-li se jí využít v souladu s Boží vůlí, mohou se uskutečnit velké věci. Horší je, když se člověk na Boží vůli neptá a tvrdohlavě si prosazuje vůli vlastní. To jsem si v životě taky vyzkoušela, ale to je jiná kapitola.

Na střední zdravotnickou školu tě nicméně napoprvé nepřijali. Proč?

Doma jsem bitvu vyhrála, rodiče nakonec kapitulovali a přihlášku mi podepsali. Všem spolužákům začaly přicházet pozvánky k přijímačkám – a mně pořád nic. Když jsem se začala vyptávat, soudruh ředitel Vojtíšek mi za chůze na chodbě řekl: „Ty pozvánku ani nečekej. Tobě jsem přihlášku vůbec neodeslal. Na zdrávku tělesně ani duševně stejně nestačíš.“ Další termín pro přihlášky na střední školy byl až za rok…

Jak jsi ho strávila?

Rozhodli za mě rodiče. Abych neseděla doma, nechali mě opakovat osmou třídu a snažili se mě za ten rok trochu vykrmit. To se jim sice nepovedlo, ale přijímací komisi naštěstí nevadilo, že vážím 38 kilo. Škoda, že mě tenkrát nikdo nevyfotil. Maminka mi na cestu do světa ušila tmavomodrý kostýmek se sukní úzkou jako roura od kamen, do něj červenou halenku s bílými puntíky – prostě Ferda Mravenec jako vymalovaný.

Byla zdrávka tvůj splněný sen?

Byla jsem tam od prvního dne jako ryba ve vodě. Opravdu šťastná. Zatímco na druhém stupni jsem byla žákyní průměrnou, nepropadala jsem, ale ani nevynikala, tady jsem začala nosit domů samé jedničky. Určitě ne proto, že by střední škola byla snazší než základka, ale protože mě mnohem víc bavila. Učila jsem se s radostí a vychutnávala si svoje první, těžce vybojované životní vítězství.

Co učitelé, spolužáci?

Byla tvrdá padesátá léta. V roce 1957, kdy jsem nastoupila do prvního ročníku, fungovala náchodská zdravotnická škola teprve pár let, ale už jí šel bolševik po krku. Po nás už nesměla nikoho dalšího přijímat. Po druhém, a pak znovu i po třetím ročníku byly zdejší žákyně administrativně rozděleny do škol v Hradci Králové, Trutnově a Vrchlabí. Tam jsme měly dostudovat. V obou případech zřejmě zasáhla „vyšší moc“ a na poslední chvíli přišel dopis, že od září pokračujeme v Náchodě. Nakonec jsme tam přece jen odmaturovaly. Jako poslední ročník.

Proč školu zlikvidovali?

Proláklo se, že celý učitelský sbor byli praktikující křesťané. Ředitelka, paní profesorka Votýpková, si mezi kantory ostatních náchodských středních škol uměla své spolupracovníky vybrat. Pochopila, že potřebujeme nejen kvalitní vzdělání, ale i kvalitní výchovu. Ta se některým z nás mohla zdát až moc přísná, s odstupem let ji ale při ročníkových setkáních oceňujeme všechny. O kvalitě školy vypovídá i skutečnost, že všech osmatřicet žákyň naší třídy zůstalo po celý profesní život ve zdravotnictví. Pochybuji, že by se tím dnes mohla některá zdravotnická škola pochlubit.

A co předměty?

Těch předmětů, které jsem zrovna dvakrát nemusela, jako třeba fyziku nebo matematiku, tam naštěstí moc nebylo a brzy musely v rozvrhu uvolnit místo předmětům odborným. Ty jsem opravdu milovala. Jednou jsem ve výloze antikvariátu objevila Luklovu učebnici vnitřního lékařství pro mediky. Napsala jsem si o ni Ježíškovi. Přinesl mi ji. Stihla jsem se z ní naučit sice jen polovinu maturitních otázek z interny, ale jednu z nich – revmatickou horečku – jsem si vytáhla. Pan primář Roubík se přímo tetelil, když jsem mu citovala slova profesora Lukla o tom, že revmatická horečka u mladých lidí klouby jen olízne, ale do srdce se zakousne. Milovala jsem i češtinu, zvláště ráda jsem psala slohové práce. Ale že bych někdy v budoucnu mohla napsat nějakou knížku, mě v té době nenapadlo ani náhodou.

Do Náchoda jsi dojížděla? Byla jsi poprvé z domova.

V prvním ročníku jsme měli na Vyhlídce, na vysokém kopci nad Náchodem, internát. Domů do Pěkova mezi Policí nad Metují a Broumovem jsem dojížděla jen na víkendy. Přiznávám, že se mi občas zastesklo, ale pak jsem si zvykla. Fyzicky a časově náročné to začalo být, když nám internát po roce zavřeli. To jsem začala dojíždět každý den. V té době zrušili okres v Broumově, Pěkov spadl pod Náchod a novému územnímu uspořádání se přizpůsobila i dopravní obslužnost. Spoje na periferii okresu výrazně prořídly, cestování bylo v zimě dost kruté. Dnes už bych to asi nevydržela. Vstávala jsem – a maminka se mnou – před čtvrtou hodinou, dojela jsem 5 kilometrů z Pěkova do Police nad Metují a tam hodinu čekala na další autobus. Když jsem mamce řekla, že se tam před větrem a chumelenicí schovávám pod pult v rozestavěném obchodě, vypravila se za noční vrátnou internátu na polickém náměstí. Hodná paní, dej jí Pán Bůh věčnou slávu, mě od té doby nechávala čekat v teplíčku. V Náchodě u školy jsem byla před sedmou, jenže školník otevíral budovu až před osmou.

Nějaký pult v rozestavěném obchodě tam k dispozici nebyl?

Nebyl. Ale moje třídní, statečná bojovnice Vilma Propilková docílila, že mě školník, ač nerad, začal po nějaké době pouštět dovnitř dřív.

Kdy jsi byla poprvé jako studentka u pacienta? Jaké to bylo?

I když tomu předcházela teoretická průprava v učebně ošetřovatelské techniky, naostro to tak jednoduché nebylo. Svou praxi jsem začínala na osmilůžkovém pokoji mužského oddělení interny. Všichni ti pacienti byli po infarktu, který se tehdy léčil přísným šestitýdenním klidem na lůžku. Ani pohnout se nesměli. A my, šestnáctileté žákyňky, jsme měly za úkol umýt je od hlavy až k patě, se vším všudy. Bylo to podobné, jako když hodíš neplavce do vody a řekneš „plav“. Tu a tam se našel pacient, který se nám to snažil usnadnit, aspoň tím, že neměl blbé komentáře. Ale většina z nich se velice dobře bavila tím, jak se červenáme, a dělali vše pro to, abychom se červenaly ještě víc. Dnešní náctileté jsou možná televizní obrazovkou, facebookem i samotným životem vyškolenější a odolnější, ale my na tohle připravené nebyly. Každá z nás se s tím musela poprat sama a naučit se pacientům nastavovat hranice tak, aby to nebylo na úkor úcty k lidskému tělu, ale ani na úkor úcty k sobě samotné.

Jak se za ty roky přístup k pacientům změnil?

Co se změnilo opravdu hodně, je systém. V něčem k lepšímu, v něčem k horšímu. Ty máš ale patrně na mysli přístup jednotlivých zdravotníků k pacientům. Tady nelze paušalizovat, každý jsme jiný. Pacientovi je úplně jedno, jestli je na dveřích napsáno hospic, LDN, nemocnice, klinika nebo cokoliv jiného. Z jeho pohledu je důležité, kdo je momentálně u jeho postele ve službě. Jaký je to člověk. Nejen jaký je odborník, ale i člověk. Jestli je dostatečně empatický, jakou má pro svou práci motivaci, jestli mu na něm opravdu záleží, nebo si jen přišel vydělat na živobytí. Ne za všechny nedostatky ve zdravotnictví ale může zdravotník. Sestřička na LDN může být zlatá, svatá a plná dobré vůle, ale jestli je při dvanáctihodinové noční šichtě na třicet i více ležících, inkontinentních nebo zmatených pacientů sama, není chyba v ní, ale v systému.

Rozumím ti. Proto nesoudíš.

Nesoudím. Moc dobře si pamatuju otázku svého pacienta: „Paní doktorko, vy se na mě zlobíte?“ Dodnes jsem ráda, že ji vyslovil, aspoň jsme si mohli naše nedorozumění vysvětlit. Řádila chřipková epidemie. Během dne jsem ve své ordinaci ošetřila stovku nemocných, od nichž jsem tu nemoc samozřejmě chytla. Večer jsem se nicméně přesunula na pohotovost, celou noc objížděla další pacienty, abych se ráno vrátila na pracoviště a byla k dispozici další stovce nemocných. Tazatel byl jedním z nich. Byl zvyklý, že se na něho usmívám, a bral to jako samozřejmost. Jenže já už ten den fakt neměla sílu koutky úst vytáhnout výš. Mé vysvětlení přijal a pochopil. Nevím, kolik jiných pacientů si stejnou otázku položilo v duchu, a nevyslovilo nahlas. Co si o mně dodnes myslí? Opravdu nikoho nesoudím, nemám na to ani právo, ani dost informací.

Nebylo by rozumnější tu chřipku vyležet?

Samozřejmě. A jsme znovu u systému. Ten vymyslel „spárování praktických lékařů“ kvůli vzájemné zastupitelnosti, a problém bral za vyřešený. Mým „dvojčetem“ byla kolegyně v ordinaci o pár ulic dál. S tou jsme se po dohodě vystřídaly na dovolené a v případě nemoci se měly zastupovat. Mimo epidemie to celkem fungovalo. Jenže teď jsme jedna o druhé věděly, že tu chřipku přecházíme. Žádná nedokázala nechat si vystavit neschopenku a svou porci pacientů bezohledně hodit na krk té druhé. Z epidemiologického hlediska to bylo jistě špatně, ale ona už ta chřipajzna byla stejně všudypřítomná i bez našeho přičinění. Někdy prostě člověk musí mezi dvěma zly volit to menší.

Kdy ses rozhodla pro medicínu? Chtěla po tobě přijímací komise kromě znalostí i motivaci? Nebo stačilo dobře se učit?

O studiu medicíny jsem začala uvažovat někdy ve třetím ročníku na zdrávce. Chuť dozvědět se víc ve mně přirozeně rostla. Po čtvrtém ročníku jsem odmaturovala s jednou dvojkou, kterou jsem, pitomec, obrečela. Dnes se tomu směju. Dostala jsem ji z hygieny a uznávám, že byla zasloužená. To byl totiž jediný odborný předmět, který mě nikdy nenadchnul. Přijímačky na hradeckou Lékařskou fakultu Karlovy univerzity jsem dělala dvakrát. V roce 1961 neúspěšně, v roce 1962 úspěšně. Přijímací komisi zajímaly úplně jiné věci než motivace. Na tu se mě nikdo neptal. O to důležitější roli tehdy hrál kádrový posudek.

A ten se mohl z roku na rok nějak výrazně změnit?

Záleželo na tom, kdo ho psal a na koho ho psal. V roce 1961 psali zaměstnavatelé posudek na mé rodiče, nikoliv na mě. Na mamku napsali v Jednotě něco neutrálního. Na taťku školní inspektor v Náchodě napsal taky něco neutrálního, ale jen na prvních dvou řádcích. Na zbytku stránky formátu A4 pokračoval slohovým cvičením o mé rodině: „Matka žadatelky je náboženská fanatička, proto přijetí na vysokou školu nedoporučujeme.“ Moje třídní to klidně mohla přiložit k dokumentaci a odeslat na fakultu. Práce na minutu. To bys ji ale musel znát. A vidět. Maličká, odvážná, srdce široké, pusa proříznutá. Paní učitelka Propilková místo toho vlítla na okres, rozrazila dveře kanceláře a zařvala: „Čest práci! Kde je soudruh inspektor?“ Vylezl, aniž tušil, s kým má tu čest. Vilma plácla jeho posudek na stůl se slovy: „Co je tohle? Marii znám čtyři roky a dobře vím, z jakého prostředí pochází. Právě proto, soudruhu, ji z něj musíme dostat. Zítra to bude přepsané, přijdu si pro to! Čest práci!“ Zasalutovala a odešla. Druhý den jí sekretářka předala nový posudek, přece jen o chlup mírnější než ten první.

Co ten inspektor věděl o tvé mamince? A co mu vlastně po ní bylo?

To bylo tak – na základních školách bylo v té době náboženství jako předmět, i když nepovinný. Učitelé měli ovšem přísně nařízeno rodičům, kteří do něj přihlášku přinesou, to všemi možnými prostředky včetně zastrašování, rozmluvit. A náš taťka nejenže nikomu nic nerozmlouval, ale sám své tři děti na náboženství posílal. Každý rok byl kvůli tomu zván do Náchoda na koberec. Naši se tomu už smáli. Mamka radila: „Řekni jim to samé, co vloni.“ A taťka tak inspektorovi odpovídal každý rok: „To je věc naší mámy. To se mám dát rozvést?“ Na to neměl soudruh inspektor co odpovědět, tak se aspoň pomstil tím kádrovým posudkem. V roce 1962 jsem už nebyla studentka, ale pracující, neboli „dělnický kádr“. Rok jsem pracovala jako sestra na neurochirurgii v Hradci Králové a zároveň se v nultém ročníku připravovala na druhé přijímačky. Kádrový posudek tentokrát psal jménem mého zaměstnavatele vzácný člověk, pan profesor Petr, přednosta neurochirurgické kliniky. Na mne, nikoliv na rodiče. A byl to on, kdo mi dříve, než to bylo oficiálně zveřejněno, sdělil, že tentokrát jsem na fakultu přijata. Ten moment se mi vtiskl nesmazatelně do paměti. Byla jsem ve službě a pan profesor si mě nechal zavolat do pracovny. To bylo neobvyklé. Seděl na pohovce, přezouval se z bílých bot do černých polobotek a s upřímnou radostí mi tu dobrou zprávu sdělil.

Jakému oboru ses chtěla věnovat? Měla jsi nějaké pořadí na škále nejoblíbenější – nejneoblíbenější?

Nejneoblíbenější? To jsem ti vlastně už řekla – hygiena. Ale ani pracovní nebo posudkové lékařství by mě nebavilo. Je tam moc úředničiny. Z neurochirurgie jsem odcházela na fakultu pevně odhodlaná, že se tam za šest let vrátím a bude ze mě neurochirurg. Ten obor jsem si opravdu zamilovala. Měli na tom podíl i tehdejší lékaři, kteří v rámci výzkumu v odpoledních hodinách ve velké posluchárně operovali psy. Přizvali si mě do týmu. Neuspaných psů jsem se bála, tak si se mnou na začátku operace páni doktoři vyměnili role. Psa přivedli, podrželi, přikurtovali a já mu dala narkózu. Pak mohli v klidu operovat a já držet háky, koukat a učit se. Naučili mě vázat chirurgický uzel a nechávali zašívat podkoží a kůži na psí hlavě. Mé štěstí vyvrcholilo, když mi dovolili jednoho psa odoperovat. Podrželi mi háky, nechali navrtat lebku, vystřihnout okénko v mozkových plenách, uštípnout kousek mozkové tkáně a zase vše pečlivě zašít. Výzkum měl zjistit, jak se rány hojí u skupiny psů ozařovaných a neozařovaných. Ke které z nich patřil můj obětní beránek, si už nepamatuju, ale mou operaci přežil a to bylo důležité.

I v rámci výuky pak probíhaly pokusy na zvířatech. Jak jsi k tomu přistupovala?

Měla jsem s tím trochu problém, ale těch pokusů naštěstí nebylo moc. Dalo se v tom i trochu kličkovat. Tak třeba na farmakologii byla v jednom semestru dvě „myší“ praktika. To se vědělo předem. Zároveň byly povoleny – bez ohledu na důvody – dvě absence za semestr. Tak jsem je vyčerpala ve správný čas. Zkoušku z farmačky jsem udělala i tak, a ještě jsem zachránila život dvěma myším.

Neurochirurgem ses nestala. Proč?

Později jsem uznala, že neurochirurgie je přece jen práce pro statného chlapa. Slevila jsem. Na řadu přišla neurologie. Moje láska k ní pochopitelně vycházela z milované neurochirurgie. Tehdy neurolog neměl v ruce o moc víc než kladívko a špendlík, pominu-li rentgen. K diagnóze se propracovával na základě reflexů doslova jako detektiv a právě tím to bylo tak zajímavé, napínavé, logické a lákavé. Na zkoušku z neurologie k panu profesorovi Šerclovi jsem se přihlásila na předtermín. To se běžně nestávalo a myslím, že to pan profesor ode mě zpočátku bral jako velkou drzost. Zkoušel mě přísně a hodně dlouho. Kamenný výraz v jeho tváři postupně mizel a pak už se jen radoval, že mě nemá na čem nachytat. Nakonec jsem ale vzdala i tu neurologii. Paradoxně z důvodu, pro který bych si ji dnes naopak zvolila. Tehdy mne odradily malé léčebné možnosti tohoto oboru. Ty jsou sice nyní větší, ale vnímám to trochu tak, že vybrat si obor, kde je úspěch téměř zaručen a pacientům s nepříznivou nebo dokonce smrtelnou prognózou se mohu vyhnout, je od lékaře poněkud zbabělé. K takovému přesvědčení člověk obvykle dozrává postupně. Může to trvat dlouhé roky. Takže já si po promoci zvolila internu a později praktické lékařství.

Ve škole vás učili znát lidské tělo. Mluvili také o psychice? Asi ne přímo o duši, ale o potřebách psychických, společenských a sociálních?

Na fakultě prakticky vůbec. O celostním přístupu k nemocnému, o jeho nejen tělesných, ale i psychických, sociálních a duchovních potřebách jsem se mnohem víc dozvěděla na té pronásledované střední škole. Na tomto základě se už dalo trochu stavět a pokračovat v samostudiu. Občas se člověk dostal i k nějaké samizdatové literatuře, ale moc toho nebylo.

Učili jste se jako medičky a medici s pacienty komunikovat? Sdělovat diagnózu, konzultovat léčebné postupy...

Žádný speciální teoretický předmět na to nebyl, lékařská etika se v rozvrzích mediků objevila až po roce 1989. Ve vyšších ročnících šestiletého studia jsme ale měli poměrně dost hodin praxe v nemocnicích. To byla příležitost učit se komunikaci odezíráním a odposloucháváním lékařů, asistentů, docentů a profesorů. Ale nezapomeň, že v té době byl ve zdravotnictví hluboce zakořeněný paternalistický vztah lékař – pacient. Lékař rozhodoval o všem, včetně toho, co se pacient o své nemoci a její prognóze dozví, a co mu bude naopak zamlčeno, případně nalháno. Vzpomínám na smrtelně nemocného pacienta-lékaře, který při noční službě přišel za sestřičkou na sesternu a prosil ji, aby mu dovolila nahlédnout do svého chorobopisu. Ochotně mu vyhověla. Věděla, že jeho kolegové o něm vedou chorobopisy dva. Ten pravdivý byl zamčený v trezoru u opiátů. Odklon od paternalistického k partnerskému přístupu k nemocným se u nás začal postupně prosazovat až po pádu komunismu. Tím však nechci říct, že bych se jako medička nebo začínající lékařka nesetkávala u starších kolegů s lidským přístupem k pacientům. Na některé své učitele vzpomínám s velkou vděčností jako na velké vzory a obdivuhodné osobnosti. No vidíš, už zase jsme u toho – je to v lidech. V jednotlivých lidech.

Existovala tehdy paliativní medicína?

Vsadím se, že vím, jakou ode mne čekáš odpověď: neexistovala.

Ano, přesně to čekám.

Tak to tě vyvedu z omylu. Paliativní medicína je nejspíš nejstarší medicínský obor vůbec. Starší je možná už jenom porodnictví. Kdykoliv kdokoliv cokoliv udělal pro to, aby nemocnému účinně ulevil od bolesti nebo jiných obtíží, provozoval paliativní medicínu, přestože to takhle vznešeně ještě nenazýval. Problém byl v omezených možnostech paliativní medicíny. Většina z dnes běžně používaných léků před těmi padesáti roky nebyla. A s těmi, co byly, jsme neuměli správně zacházet. Uvedu ti jeden příklad. My jsme se ještě učili aplikovat pacientům s pokročilou rakovinou opiáty „podle potřeby“. Na zavolání, když pacient řekl, že má nesnesitelnou bolest. To byla chyba. Už se to naštěstí takhle neučí. Dnes se léky proti bolesti těmto nemocným aplikují „podle hodin“. Víme, jak dlouho který lék působí, a proto musíme s další dávkou přijít dřív, než se bolest znovu vrátí. Nečekat na ni, ale zajistit kontinuální, nepřetržitou léčbu bolesti.

Jak lidé umírali, když jsi jako lékařka začínala? A jak umírat chtěli?

Bohužel umírali s ne vždy dostatečně zvládanými příznaky a v naprosté většině tam, kde nechtěli. V nemocnicích, v cizím prostředí, často za pověstnou bílou plentou na vícelůžkovém pokoji, odříznuti od svých blízkých. Návštěvy nemocných omezené na dvakrát dvě hodiny za týden bylo opatření opravdu kruté. Nechápu, jak ho někdo mohl vymyslet. Většina lidí si, stejně jako dnes, přála umřít doma. A samozřejmě bez bolesti.

Proč bolševik bránil tomu, aby lidé umírali doma? Zřejmě to nebyl jen protináboženský boj, do špitálů přece faráře nepouštěli.

Nevím, ale nejspíš to souviselo s proklamovaným budováním socialismu. Budovatelská hesla a rudé pěticípé hvězdy visely všude. Všichni se měli nadšeně podílet na plnění pětiletých plánů, těšit se na slibované světlé zítřky, zpívat „vyhrňme si rukávy, když se kola zastaví“ a nezdržovat se péčí o staré a nemocné členy svých rodin. Vlastně ani o malé děti ne. Od toho tu zase byly jesle. Máš pravdu, že za totality měli faráři přístup do nemocnic pouze v návštěvních hodinách. Ale existovali taky kněží bez státního souhlasu, kteří se záměrně nechali zaměstnat jako zřízenci v nemocnici, a tam pak byli k dispozici ve dne v noci. Na tajňačku. Jedním z těch nezapomenutelných, který léta sloužil ve Fakultní nemocnici v Hradci Králové, byl pater Jiří Škoda. Matka Tereza v mužském provedení. Taky mezi zdravotníky bylo vždycky dost křesťanů, kteří kněze v případě potřeby do špitálu při své službě ochotně protáhli. Někdy to rádi udělali i nevěřící, prostě proto, že zakázané ovoce nejvíc chutná.

Jací byli na lékařské fakultě pedagogové?

O všech se dá říct, že byli odborníky ve svém oboru. To bylo podstatné. Jestli se ptáš, jaké to byly osobnosti, tak bych se skoro zdržela hlasování. Soud patří jedině Bohu. Nepochybně to byla směs jak vzácných osobností, tak pokřivených charakterů. Doba byla těžká, lidé byli tlačeni ke kompromisům a ke spolupráci s vládnoucí mocí. Mnozí nátlaku podlehli a jistě to nebylo vždycky jen ze zbabělosti nebo z osobního prospěchu. Kdyby všichni nadaní a talentovaní odešli hrdě se vztyčenou hlavou k lopatě, a smekám před těmi, kteří to udělali, neměl by nás kdo učit. Věřím, že se někteří naši učitelé za svou rudou knížku v hloubi duše styděli. O některých to vím bezpečně, ale jmenovat je nebudu. Však se jednou všichni všechno o všech dozvíme. Tak si počkejme. Hlavně abychom před Božím soudem obstáli my sami…

Šlo ti studium snadno, nebo to bylo vydřené?

Řeknu ti to takhle – představ si velkou posluchárnu, schodovitou, s kapacitou dvě stě míst, plně obsazenou prvňáky. Dole před tabulí moudrý pan profesor Hromada zahájil první hodinu anatomie unikátně: „Každý se podívejte vpravo, pak vlevo. Jeden z vašich sousedů tady do roka nebude.“ A nebyl. Dokončila nás necelá polovina. V prvním ročníku, kde byla zkouška z fyziky a chemie, jsem měla oproti spolužákům, kteří přišli z gymnázií, nevýhodu, musela jsem hodně zabrat. Ve většině ostatních, zejména pak klinických předmětů, jsem měla naopak mírný náskok. Medicína se prostě musí u knížek „vysedět“, to jinak nejde. Učivo není ani tak těžké, jako objemné. Je toho moc a nejde nic vynechat, nejde risknout, že si něco u zkoušky nevytáhnu. Vždyť tu jde o životy pacientů! Stoh učebnic a skript, který jsme si na začátku školního roku přinesli z fakultní knihovny, nám obvykle sahal po kolena, někdy i do půli stehen. Bylo prozíravé zajít do knihovny co nejdřív a vybrat si skripta, která před námi někdo inteligentně podtrhal. To byla cenná pomůcka. O skripta, kde byl podtržený každý řádek, nebo naopak žádný, nikdo nestál.

Vylítla jsi napoprvé od nějaké zkoušky?

Vylítla, ale ne na fakultě. Za rok po promoci jsem v Semilech vylítla od zkoušky v autoškole. Vyhodili mě z jízdy. Ten den zkoušel zamindrákovaný policajt. Instruktor nás ráno moc nepovzbudil: „On to ještě nikdy žádnému vysokoškolákovi napoprvé nedal.“ Pravidlo se potvrdilo. Mně poručil v prudkém kopci zastavit, při rozjezdu mi to trochu couvlo a už jsem letěla. Kolegyni nařídil zastavit uprostřed mostu, kde se zastavit nesmí. Ta sice necouvla, ale doplatila na svou poslušnost. Kdo chce psa bít, ten si hůl najde.

Studovala jsi v Hradci Králové. Co kultura, tanec, kluci...? Zajímalo tě to?

Připomínáš mi maminčinu průpovídku, s kterou mě pokaždé vyprovázela při odchodu z domova, od střední školy až do konce vysoké: „Bejt hodná, učit se, žádný kluky!“ Nebudeš mi to věřit, ale já ji fakt poslouchala. Úplně na sto procent ne, ale skoro. Jeden problém tu však byl. Myslím, že ho měla drtivá většina mediček. Poslední tři roky jsme bydlely na nových kolejích společně s budoucími učitelkami. Nebylo moc příjemné před rigorózní zkouškou z patolky nebo před státnicí z interny slyšet ve frontě na oběd: „Pozítří jdu na zkoušku, asi bych se měla začít učit.“ Ještě horší bylo v krátkých oddechových přestávkách mezi studiem vidět z balkónu koleje, jak si tyhle holky klidně dole randí s „našimi“ mediky. Nebo jak naše vrstevnice vozí kočárky. Inu, něco za něco. Všechno mít člověk nemůže.

Jaký byl v té době tvůj vztah k rodičům? Procházela jsi jako spousta lidí v tom věku obdobím nějakého vzdoru?

Já jsem si ten vzdor nebo vytrapování, chceš-li, vybrala v dětství. Strašně jsem rodiče zlobila s jídlem. Mamka se jednou v ordinaci rozbrečela, když dětská lékařka diktovala sestře „Dítě je podvyživené.“ Rodiče i prarodiče dělali, co mohli, jednou mě dokonce poslali do ozdravovny ve Zlatých Horách, ale já byla tehdy opravdu nevykrmitelná. Mnohokrát se taťka nevydržel dívat, jak se v jídle rejpu, a vyhodil mě od stolu. Tehdy jsem šla s pocitem vysvobození ven a rovnou pod koupelnové okénko, protože jsem věděla, že se brzy otevře a bratr se sestrou mi z něj na provázku spustí nějakou delikatesu, abych neumřela hlady. V takových situacích jsme vždycky drželi při sobě, i když zase jindy jsme se dokázali docela slušně poprat. Moje puberta proběhla celkem hladce, ale na poslední „přeshubu“ od taťky si pamatuju dobře. Bylo mi patnáct, dlouze jsem se prohlížela v zrcadle, načež jsem se otočila k rodičům se slovy: „Tééda, vy jste mě ale odflákli.“ A už jsem ji měla.

Byla promoce velká sláva? Převládala radost, nebo ulehčení, že to máš za sebou?

Hradecká lékařská fakulta patří pod Karlovu univerzitu, takže promoce se konala v Karolínu. Určitě tam bylo obojí, velká radost i velké ulehčení, nejen u mě, ale především u rodičů, pro které moje studium znamenalo nemalou finanční oběť. V té době byl na vysoké škole i můj bratr a ufinancovat to z kantorského a malého mamčina platu rozhodně jednoduché nebylo.

Kam jsi chtěla po škole? Mohla sis vůbec vybrat?

Promovala jsem v roce 1968, v té době už umístěnky nebyly, ale zažila jsem je po střední škole. Tři z osmatřiceti jsme se hlásily do Hradce Králové na lékařskou fakultu, přijata však nebyla ani jedna. Jako náplast na tuhle bolístku jsme všechny tři dostaly umístěnku do Hradce, abychom se tam mohly na druhé přijímačky připravovat při práci, v nultém ročníku. Ostatní spolužačky byly direktivně přiděleny do různých nemocnic v Čechách a na Moravě, zůstat tam musely minimálně dva roky. V podstatě to bylo novodobé nevolnictví. Vyzout z toho se dalo jen odchodem na mateřskou. Po fakultě jsem nastoupila na internu v Semilech, dobrovolně, nikoliv na rozkaz.

Dopřála sis po promoci ještě poslední prázdniny, nebo jsi šla hned pracovat? Vpád „spřátelených vojsk“ tě zastihl už v Semilech?

Ano. Do práce jsem nastoupila 15. srpna, zabydlela se na ubytovně v areálu nemocnice a neuplynul ani týden a městečkem projížděly ruské tanky. Uprostřed noci z 20. na 21. srpna mě vzbudilo rázné bušení na dveře a křik uklízečky, která tu zprávu z rozhlasu zachytila jako první. S kolegyní Bóžou, která už na interně pracovala rok, jsme cítily obrovskou potřebu hned něco udělat. Nějak se tomu vzepřít. Nápad se zrodil téměř okamžitě. Malíři, kteří právě malovali přízemí ubytovny, nechali přes noc veškeré své náčiní na chodbě. Popadly jsme štětky a kýble s bílou barvou a na dlouhou kamennou zeď pod nemocnicí jsme velkými písmeny psaly: „Nepřátel se nelekejme, na množství nehleďme.“ Nic lepšího nás v té bezmoci nenapadlo. Několikrát kolem nás velkou rychlostí přefrčela motorka. Kdykoliv jsme ji v dálce zaslechly, přikrčily jsme se v příkopu, protože jsme nevěděly, ke kterému táboru motorkář patří. Až později jsme se dozvěděly, že to nebyl nepřítel, ale místní aktivista, který rozvážel letáky. Za bílého dne jsme taky zjistily, že ty kýble byly buď děravé, nebo jsme barvu cestou cvrndaly, takže všem bylo jasné, kdo je autorem nápisu.

Tak to jsi měla začátek pracovní kariéry nečekaně zpestřený. Jak se ti dařilo u pacientů? Jak tě přijal primář a kolegové?

Myslím, že primář i kolegové byli rádi, že na neobsazené místo sekundáře vůbec někdo nastoupil a po krátkém zapracování je bude střídat i v nočních a víkendových službách. K tomu skutečně došlo velmi brzy, ani ne po dvou měsících. Spolužáci, kteří po promoci nastoupili na kliniky, si na samostatnou práci museli počkat podstatně déle. Semilský primář nezkušené sekundáře mimo běžnou pracovní dobu osobně jistil příslužbou na telefonu. Před mou první víkendovou službou mne ubezpečil, že zůstane doma, aby byl v dosahu. Bydlel v nemocnici. Jenže vysvitlo sluníčko, rýsovalo se krásné počasí, on se celé páteční dopoledne ošíval a bylo zřejmé, že se k něčemu odhodlává. Pak to vyslovil: „Řidiči sanitek vědí, kde mám chalupu. Kdyby něco, tak pro mě některého pošlete.“ Naštěstí to potřeba nebylo.

Nic tě v těch začátcích nezaskočilo?

Zaskočilo. Hryzla mě pacientka. Na to nás škola nepřipravila.

Měla vzteklinu?

Vzteklinu neměla, ale podlehla momentální módě. V Koloře, což byla místní textilka, pracovalo mnoho náctiletých děvčat z celé republiky. Bydlely na internátě a jedna druhé byla „vzorem“. Která se ještě kvůli klukovi netrávila, nebyla „in“. V jednom období nebylo noční služby, aby nám na internu aspoň jednu otrávenou koloračku záchranka nepřivezla. Většina těch sebevražedných pokusů sice byla jen demonstrativní, ale vypláchnout žaludek jsme holkám museli. Pro pacienta to není nic příjemného a přiznávám, že z výchovných důvodů jsme ani neměli snahu jim to moc usnadnit nebo zpříjemnit. Někdy to byl i boj. Aby si sondu nemohly z pusy vytrhnout, sestry jim musely přidržet nebo pod gumovou zástěrou přikurtovat ruce. A jedna z nich, když se nemohla bránit rukama, mě při zavádění sondy hryzla. Pořádně. Ve zlomku vteřiny, sotva ten skus povolila, mi pravice vyletěla do výšky a pěknou jsem jí ubalila. Byl to nepodmíněný reflex, nedalo se to ovládnout. Čekala jsem stížnost, ale místo toho mi za několik dnů přišli její rodiče s velkou bonboniérou poděkovat, prý jsem jejich dceři zachránila život.

Byla ti jako lékařce něco platná tvá roční sesterská praxe na neurochirurgii?

To víš, že jo. A nebyla to jen ta roční praxe. Od druhého ročníku na fakultě jsem si sesterskou prací v nemocnici přivydělávala. Bylo to sice jen čtyřicet hodin v měsíci a k tomu prázdninové brigády, ale každá koruna byla dobrá. I do důchodu mi to započítali. Cenná byla ta zkušenost. Na interně musel lékař denně napíchat spoustu intravenózních injekcí. Jenže strefit se napoprvé do mizerné žíly, to ho na gymnáziu ani na fakultě nikdo nenaučil. To vyžaduje praxi. Sestry, které často odebírají krev, tu praxi na rozdíl od začínajících lékařů mají. Se sestrami jsem na všech svých pracovištích vycházela vždycky v dobrém. Asi i proto, že jejich práci rozumím a dovedu ji ocenit.

Proč sis vlastně vybrala Semily? Kvůli očekávání, že se v malém špitále brzo dostaneš k samostatné práci?

Na samostatnou práci jsem se samozřejmě těšila, ale uvědomovala jsem si, že sice mám lékařský diplom v kapse a před jméno si můžu psát MUDr., ve skutečnosti jsem v oboru vnitřního lékařství nezkušený zelenáč. Nebyla jsem takový suverén, abych se odvážila profesní dráhu zahájit v blízkosti svého tehdejšího trvalého bydliště, například v náchodské nemocnici. V Semilech mě nikdo neznal a k mému rozhodnutí přispělo i přímé autobusové spojení takzvaným liberečákem.

V Semilech jsi nezůstala. Proč?

Byla jsem tam dva roky. Ze služby do služby, ze služby do služby, pořád dokola. Pokud jsem měla volný víkend, jela jsem do Hronova k rodičům. S kolegyní Bóžou, tehdy ještě Motejlkovou, jsme jednoho dne došly k závěru, že nám biologické hodiny tikají a chceme-li rodinu, je na změnu nejvyšší čas. Šance, že potkáme vhodného partnera v semilské nemocnici nebo samoobsluze, nebyla moc reálná. Rozhodly jsme se pro Prahu, kde jsem v té době měla ženatého a ještě studujícího mladšího bratra s dvouletým Péťou a počatým Ríšou. Bóže nabídli práci obvodní lékařky na OÚNZu v Praze 8, mně ředitel OÚNZu na Praze 9 slíbil místo sekundáře na interním oddělení vysočanské nemocnice.

Mladší čtenáři už možná nebudou vědět, co to byl OÚNZ.

Ještě že mě hlídáš. Ta zkratka se v řeči běžně používala a znamenala Okresní ústav národního zdraví. V Praze to asi nebyl okresní, nýbrž obvodní ústav, což je zanedbatelný detail.

Jak na váš odchod reagoval semilský primář?

Toho mohl trefit šlak, když mu dvě sekundářky, sotva je něčemu naučil a mohl se na ně spolehnout, daly současně výpověď. Pár dní byl naštvaný a nepříjemný, pak ale naše důvody uznal za oprávněné a rozloučili jsme se v dobrém.

Takže jsi vyměnila Semily za Prahu a internu za internu.

Internu za internu ne. První den jsem se hlásila u ředitele a předpokládala, že mě uvede na interní oddělení, jak slíbil. Místo toho mě posadil do auta a jel, docela dlouho, tehdy téměř pustou krajinou z Vysočan do Letňan. Dnes je to zastavěné, ale tenkrát jsem si opravdu říkala, že mě ten chlap snad unesl. Vyklopil mě v závodní ordinaci letňanské Avie s tím, že jde jen o krátkodobý zástup. Podezírám ho, že tomu sám nevěřil a že mi vědomě a bez uzardění lhal. Každopádně se ze mě stala závodní lékařka. Nějakou praxi na interně, potřebnou k atestaci, mi ředitel umožnil, a já mezitím zjistila, že i na obvodě se dá dělat solidní medicína a že to má dokonce své výhody. Člověk je svým pánem, pracovní doba je výhodnější, a protože se na jeho místo nikdo necpe, může si bez rizika dovolit odmítnout nabídnuté členství ve straně způsobem, který zcela vyloučí opakovaný pokus.

Abychom to nezamluvili. S kolegyní Bóžou jste nešly do Prahy jen za prací. Jak onen záměr dopadl?

Zpočátku jsme spolu bydlely v podnájmu ve Veletržní ulici, do roka jsme se obě vdaly a nastěhovaly ke svým manželům. – Nekoukej tak překvapeně, opravdu jsme to zvládly do roka. Nezapomeň, že nám bylo téměř o půl století míň, byly jsme mladé hezké holky, tak to zas takový kumšt nebyl. Obě jsme už vdovy, Bóža má dva syny a je babičkou, naše manželství ovšem zůstalo bezdětné.

Bylo ti to líto? Může žena prožít naplněný život, i když nemá vlastní potomky?

Dnes už ti mohu bez emocí a s plným vědomím na tuhle intimní otázku pravdivě odpovědět, že může. Rozhodně nemám pocit nenaplněného života. I přes řadu kopanců, kterým bych se napodruhé vyhnula, jsem s ním spokojená. Jsem za něj Bohu vděčná, ovšem k tomu jsem se musela postupně probolet. Dozrát. Byl to dlouhý proces. V prvních deseti dvanácti letech manželství nebylo měsíce, kdy bych to neobrečela. Nepřeháním, když to nazvu utrpením. Zpětně jsem však schopna přiznat si pravdu – ano, z velké části jsem si to zavinila sama. Manžel s tím na rozdíl ode mne prakticky žádný problém neměl. Ženil se proto, že nechtěl zůstat sám. To se mu splnilo. Já se vdávala, protože jsem chtěla děti. Vůbec mě nenapadlo zajímat se o Boží vůli. Za blbost se platí, ale to člověk zjistí až dodatečně. Nakonec jsem z toho, Bohu díky, vyšla dobře. V průběhu života se mi „narodilo“ dvaašedesát kmotřenců. Vlastní potomky jsem si nevydupala, ale mnohočetné duchovní mateřství mi tu ránu pomohlo zacelit. Sice mi to trvalo dlouho, ale během procesu smiřování se s tvrdou realitou jsem pochopila jednu důležitou věc. Kříž k životu zákonitě patří, hodně však záleží na tom, jak se k němu postavím. Jestliže ho s naříkáním vleču za sebou, je k neunesení. V okamžiku, kdy ho přijmu, obejmu a rozhodnu se dobrovolně, krok za krokem, den za dnem, ho v náručí poponášet dál, jeho váha klesne. A když si v modlitbě vyříkám s Ježíšem, že svůj kříž spojím s jeho křížem, to už se dá zvládnout prakticky všechno. I bez nářku, dokonce s jistým nadhledem.

Neschází ale právě ten nadhled některým specialistům, kteří pokládají všeobecné lékařství tak trochu za „menší“ medicínu?

Možná schází, ale to je jejich problém. Já si to rozhodně nemyslím. Medicína je dnes velmi rozsáhlý obor, denně v něm přibývá spousta nových poznatků, takže není v možnostech jednoho člověka, byť geniálního, obsáhnout všechno. Všeobecný přehled samozřejmě potřebuje mít každý lékař, ale musí být ochoten pokorně si přiznat své limity a v zájmu pacientů spolupracovat se specialisty. Všeobecné lékařství je mimořádně důležitý obor, působící v boji s nemocemi doslova v první linii bojiště. Jen hlupák může o praktickém lékaři říct, že je to pouhý dispečer. V jistém slova smyslu jím skutečně je, ale to neznamená, že jeho role je banální a bezvýznamná. Naopak, je velmi zodpovědná, protože praktický lékař může hodně zachránit i hodně zanedbat. Za to, že jsem za celý profesní život neměla medicínský malér, vděčím především Duchu svatému. Kdybych neměla uši nastavené pro jeho hlas, mnohokrát bych pochybila. Ne vždy totiž nemoc probíhá přesně podle učebnice, nota bene každý člověk je jiný, a ze zkušenosti můžu říct, že intuice je v některých situacích spolehlivější než tlusté knihy.

Roky jsi pak ordinovala v Dejvicích.

Ještě rok po svatbě jsem z Roztok u Prahy, kde jsme s mužem bydleli, do Letňan složitě dojížděla. Pak jsem získala ordinaci v Dejvicích. Nejprve jsem ji měla na takzvaném Kulaťáku, pro zaměstnance OÚNZu, Tesly Radiospoj v Podbabě a Obvodního úřadu Prahy 6. Ten sídlil za rohem. Čekárnu jsem měla společnou s pohotovostní službou. Ve dne ji využívali moji pacienti, v noci a o víkendech ti, co hledali rychlou lékařskou pomoc. Ten prostor byl tedy veřejnosti přístupný nepřetržitě, a tudíž nebylo lhostejné, s čím se v něm lidé setkají, nad čím se mohou během té nudy v čekárně zamýšlet. Jednou přišel z ředitelství příkaz vytvořit ve všech čekárnách osvětovou nástěnku s protiinfarktovou tematikou. Dlouho jsem se nerozmýšlela a vyvěsila jsem na ní citát z Bible, jehož autorem je svatý Pavel. Aby mi to za totality prošlo a nemusela ho hned druhý den odstranit, podepsala jsem ho „Pavel z Tarsu“. Z Tarsu skutečně pocházel, nelhala jsem. Nástěnka měla nečekaný úspěch. Téma lidi oslovovalo, mnozí si opisovali celý text: „Láska je trpělivá, laskavá, nezávidí, láska se nevychloubá a není domýšlivá. Láska nejedná nečestně, nehledá svůj prospěch, nedá se vydráždit, nepočítá křivdy. Nemá radost ze špatnosti, ale vždycky se raduje z pravdy. Ať se děje cokoliv, láska vydrží, láska věří, láska má naději, láska vytrvá. Láska nikdy nezanikne.“ (1 Kor 13,4–8)

To byl majstrštyk, propašovat do čekárny svatého Pavla.

Prostřednictvím té nástěnky jsem víc poznávala i své pacienty. Stačila poznámka, že autor jim je důvěrně známý, a věděli jsme o sobě víc, než o nás věděli na kádrovém oddělení. Jednou si ke mně přišel pro neschopenku kolega, zástupce ředitele OÚNZu. Měl mě rád i předtím, ale po téhle návštěvě ještě víc. Nástěnku mi pochválil. Ukázalo se, že je praktikující křesťan, evangelík. Jak se mu v té době podařilo dostat se na pozici tak významnou a léta se na ní udržet, to nevím. Nejspíš ho tam Pán Bůh mít chtěl, tak to nějak zařídil.

Léčila jsi i doktory z OÚNZu? Neměli tendenci dělat to za tebe?

Někdy samozřejmě ano, ale to je v naprostém pořádku. Pokud měli chřipku nebo něco podobného, léčili se většinou sami a ke mně si přišli jen pro neschopenku. Pokud šlo o něco závažnějšího a oni měli v příslušném oboru bývalého spolužáka někde primářem, je pochopitelné, že se k němu vypravili rovnou, a on se jich ujal i bez mého písemného doporučení. Mně pak přinesli kompletní lékařskou zprávu a případně požádali o neschopenku. Mým úkolem bylo obhájit ji před revizním lékařem a předepisovat specialistou doporučené léky. Mezi zaměstnanci OÚNZu však byla naprostá většina nelékařů – zdravotní sestry, ošetřovatelky, laborantky, řidiči sanitek, administrativní, technický a pomocný personál, takže o práci jsem tam nikdy nouzi neměla.

Jak dlouho tam tvá nástěnka s doporučením svatého Pavla, jak se bránit infarktům, vydržela?

Několik let, až do mého odchodu z Kulaťáku. Měli jsme v té době problémy s bydlením, bylo potřeba je vyřešit. V Podbabě byla osiřelá závodní ordinace pro zaměstnance Dopravního podniku a nikomu z lékařů se tam nechtělo. Nabídli tedy podnikový byt v paneláku tomu, kdo se zaváže deset let tam odsloužit. Upsala jsem se a přemístila do autobusových garáží v Podbabě. Tam za mnou docházeli i zaměstnanci autobusových garáží v Řepích a ze dvou tramvajových vozoven – vokovické a střešovické. Bez dvou měsíců jsem si těch deset let pro Dopravní podnik skutečně odpracovala, pak přišla sametová revoluce a já se pustila do jiné práce.

Do té hospicové. Je to tak?

Ano, i když její kořeny jsou hlubší. Sahají do začátku 80. let, kdy jsem se učila doprovázet – dnes bychom řekli hospicové – pacienty. S většinou z nich jsem se seznámila při pohotovostních službách. Přijela jsem jen píchnout morfium, ale oni si chtěli povídat. Na to bohužel nebyl ve službě čas. Tak jsem jim dávala své soukromé telefonní číslo, mohli mi kdykoliv zavolat, někteří stáli i o neformální návštěvy. Aniž jsem to tušila, v Božím plánu to byla přípravka na to, co mě v budoucnu čeká – praktická škola doprovázení umírajících. Moje nejhlubší hospicové kořeny sahají do Tychonovy ulice číslo 5, kde na rakovinu umírala moje kolegyně, vzácná žena a maminka dvou malých dětí. Situace byla velmi těžká. Aby maminka mohla zůstat co nejdéle doma, bylo nutno jí zajistit odbornou péči 24 hodin denně. Tu jsem jí sama poskytnout nemohla, ale „náhodou“ jsem v Praze na ulici potkala Vilmu, tu svou bývalou třídní z náchodské zdrávky. Roky jsme se neviděly. V domnění, že se jedná maximálně o pár týdnů, nastoupila v té rodině do služby. Nakonec tam zůstala skoro dva roky, nějaký čas i po pacientčině smrti. Z tehdejších dětí jsou dnes štědří sponzoři hospiců, po celá léta jsme v kontaktu a každý rok 27. prosince jsem k nim zvaná na slavnostní oběd. Máme se rádi a vděčně vzpomínáme. Na maminku i na Vilmu.

Nic, které si neumím představit

Opravdu nemáš strach z toho, až jednou přijde zubatá?

Zubatá s kosou je pro mě pohádková bytost stejně jako třeba čarodějnice, ježibaba nebo devítihlavá saň. Těch se taky nebojím. Nikdo takový si pro mne přijít nemůže, jednoduše proto, že neexistuje. Až moje smrtelné tělo doslouží, Ježíš mi ukazováčkem pokyne, něžně vysloví mé křestní jméno, široce rozevře svou milující náruč a já mu do ní skočím. V duchu si to nacvičuju každou chvíli. Vnímám jeho přítomnost, jeho blízkost, jeho nekonečnou lásku, věřím každému jeho slovu a často mu opakuji, že mu děkuji a důvěřuji, že ho miluji, že je můj Spasitel, jediný prostředník mezi mnou a Bohem Otcem. Na našem vzájemném vztahu nemůže smrt vůbec nic změnit, na to nemá páky. Náš vztah je založen na lásce a láska je nesmrtelná, nezničitelná, věčná. Tečka.

Skutečně je to takto jednoduché a nezpochybnitelné?

Snadno mne chytí za slovo každý, kdo ví o mých chybách a nedostatcích. Nikdo na světě není dokonalý a k dokonalosti mám samozřejmě hodně daleko i já. My lidé jsme v porovnání s Ideálem (napiš velké „I“, prosím) jeden za osmnáct, druhý bez dvou za dvacet. Rozhodně si nefandím, že si tu otevřenou Ježíšovu náruč zasloužím nějakými dobrými skutky. Jsem si plně vědoma své absolutní závislosti na Božím milosrdenství. Jestli chceš vědět, kde se za těchto okolností ve mně bere ta troufalost, tak pramení z jistoty, že Bůh je láska. Kdo má zkušenost jen s láskou lidskou, těžko mě pochopí. Lidská láska bývá nedokonalá, nestálá, zpravidla něčím podmiňovaná, „až se polepšíš“ apod. Známe to všichni, takhle nás většinou milovali naši rodiče a stejně tak milujeme i my své bližní. Boží láska je dokonalá, bezpodmínečná a nabízí se úplně každému. I největším zločincům. O tom jsem bytostně přesvědčena. Problém je, že se nikomu nevnucuje, protože důsledně respektuje svobodu člověka. Je na rozhodnutí každého, jestli ji přijme, nebo odmítne. Buď, anebo. Nic mezi tím. Vyber si – život, nebo smrt. Líp než evangelista Jan na tvou otázku odpovědět neumím: „Neboť Bůh tak miloval svět, že dal svého jediného Syna, aby žádný, kdo v něho věří, nezahynul, ale měl život věčný.“ (Jan 3,16)

Nikdy ses smrti nebála? Neměla jsi takové ty dětské hrůzy z nicoty?

Žádné „nic“, o kterém mluvíš, si moje, jinak docela bujná fantazie, neumí představit, na to je krátká. Tuhle absurditu si tedy ani nepřipouští. Děsívalo mne občas něco jiného. Nejen v dětství, i později v dospělosti to byla představa, že by mi mohli zemřít rodiče nebo sourozenci a já bych tu zůstala bez nich. Ani o prarodiče jsem nechtěla přijít.

Přesto o ně přicházíme.

I mně se to najednou stalo. Bylo mi dvaatřicet, když při autonehodě zahynula moje o rok mladší sestra Jana. Dozvěděla jsem se to o týden později na ruzyňském letišti. Vraceli jsme se s manželem z třítýdenní dovolené v Alžírsku a těšili se, jak budeme doma vyprávět. Mobily neexistovaly, internet byl věcí neznámou, dovolat se do hotelu do Afriky bylo nemyslitelné, rodina zkrátka neměla jak nám dát o sestřině smrti vědět. Ale počkali na nás s pohřbem. Bylo to šílené, doslova k zbláznění. Hrdlo jsem měla řadu dní bolestí křečovitě stažené, cítila jsem bezmoc, zoufalou bezmoc z vědomí, že pro Janu už nemohu nic udělat. To byl samozřejmě omyl, ale v těch dnech jsem o tom byla přesvědčena.

Jak to myslíš – omyl? Copak to nebyla realita?

S definitivní fyzickou nepřítomností své sestry jsem se chtě nechtě v následujících týdnech musela začít vyrovnávat, co mne ale drtilo nejvíc, byl strach o její spásu. Moje pochybnosti pramenily z mé tehdejší falešné představy o Bohu. Víru jako „dědictví otců“ jsem sice měla, ale o Božím milosrdenství jsem toho dosud moc neslyšela. Že u Boha není čas a můžu se za Janu modlit i teď, mi docházelo postupně. Bůh pro mě ještě nebyl blízký a přítomný, naopak byl hodně vzdálený, kdesi v nedohlednu. Nebyl milující Otec, ale přísný soudce. Nelítostný soudce. A ještě k tomu mi vzal sestru! Nenávratně. Dnes už vím, kdo ve mně tuhle lživou představu a pocit bezmoci živil. Byl to sviňuch.

Tenhle tvůj termín znám. Čtenářům ho ale musíme trochu objasnit.

Sviňuch není oficiální biblický název pro ďábla, ale já ho jinak nepojmenuju, protože jím z hloubi duše pohrdám. A piš ho s malým „s“.

Jak ses tedy po sestřině smrti vymanila ze sviňuchova vlivu?

Šest týdnů jsem brečela, kudy jsem chodila. Vyhledávala jsem kostely, táhlo mě to tam jako magnet. V nich jsem se, když nebyly bohoslužby, schovávala před lidmi se svou bolestí a zoufalstvím. Na svátek sv. Anny, 26. července 1975 (Jana byla křtěná Jana Anna), jsem se topila v slzách v jedné ze zadních lavic kostela sv. Josefa v Praze na náměstí Republiky. Lidem je možná známější pod názvem „U Tadeáška“. Nevím, jak dlouho jsem tam seděla, jestli dvě hodiny nebo tři, ale najednou tam houfně začali přicházet lidé. Měla začít mše. A mně to pořád brečelo a brečelo a nedalo se to zastavit. Vadilo mi, jak na mě příchozí neomaleně civí. Možná se soucitem, ale ten jsem v té chvíli nevnímala. Nejspíš se za mě i pomodlili, aspoň někteří, ale to jsem nevěděla. Stále jsem nedokázala svůj vzlykot vůlí ovlivnit, tak jsem v duchu, a přesto hodně hlasitě, vyslovila jednu jedinou větu: „Bože, prosím tě, pomoz mi, zastav ty slzy, nechci tu lidem dělat divadlo.“ Během okamžiku mě zaplavil do té doby nepoznaný hřejivý Pokoj s velkým P – a bylo po pláči. Bylo to moje první, zdaleka však ne poslední, vědomé setkání s živým Bohem. Bylo to, jako když Ježíš tenkrát na lodi vyslyšel vystrašené apoštoly a utišil na moři bouři.

Mám tomu rozumět tak, že tenhle prožitek tě posunul do tvé současné jistoty?

Každopádně to byl start, přesněji řečeno restart mého duchovního života. V rodině jsme věřili vždycky. V pátek jsme nejedli maso, v neděli chodili do kostela. Kdyby ale můj duchovní život zakrněl v dosavadní podobě, časem by odumřel docela. Pozdější náhlá úmrtí dalších blízkých, o jejichž spásu jsem si dělala starosti, bych prožívala stejně těžce, ne-li ještě hůř než smrt sestry. A já při nich paradoxně znovu zažívala setkání se živým Bohem, do mého srdce byl opět vlit Pokoj. Neumím to říct jinak. Možná to teologicky není úplně správné, ale protože tento stav neumím žádnými psychologickými souvislostmi ani přírodními zákony vysvětlit, nebojím se ho nazvat regulérním zázrakem. Zažila jsem prostě mimořádný Boží zásah. Tenhle Pokoj si člověk sám nevyrobí. Svět mu ho nemůže dát ani vzít. Nevím, jak to máš ty, ale ke mně Bůh promlouvá nejintimněji právě skrze svůj Pokoj. Zaplavil mě jím mnohokrát, i při zprávě o smrti pacientů, se kterými se mi podařilo navázat vztah a které jsem doprovázela modlitbou. Stejnou zkušenost mají sestry v hospicích, pokud se ovšem s plným nasazením věnují i duším, nejen tělům umírajících.

Rozumíš vůbec druhým, když se smrti děsí? Cítíš s nimi, to určitě ano, ale chápeš ten strach?

Snažím se chápat, snažím se rozumět a jejich strach mírnit. Samozřejmě ne agitací, to bych jen přilila oleje do ohně. Mám se strachem, ani ne tak o sebe, jako o své blízké, taky zkušenosti. Vím, co pomáhá, vím, co nepomáhá. Když se lidé ptají po původu mého klidu, pravdivě odpovím, že žiju s Bohem. Zmlknu, v duchu se modlím a čekám na další otázky. Vím, že přijdou. Dál pak pokračujeme podle toho, co dotyčný chce a je schopen z mých zkušeností vstřebat. Je to vždycky individuální a je nutno to respektovat. Do náprstku litr vody nenaleješ.

Marie, znám tě jako praktickou a ráznou ženu. Bojíš se vůbec něčeho?

Jasně, že bojím. Chceš to vidět? Vypusť tady živou myš a v tu ránu mě máš na lustru. Kdysi jsem se hodně bála psů. Preventivně. Nikdy mě žádný nekousl, ale mohl by. Mnohokrát jsem při pohotovostní službě seděla v sanitce a prosila majitele rozzuřeného psa, aby ho někam zamkl. Když tomu nechtěl rozumět, pohrozila jsem, že odjedu a návštěvu u pacienta nevykonám. To zabralo vždycky. Chápeš to? Pozvou si doktora do bytu a pustí na něj psa! Strachu ze psů mě odnaučil bratrův vlčák Brit. Ten mého drahého bratříčka miloval tak oddaně a věrně, že jsem si musela oblíbit i jeho. Taky jsem se dlouho bála zubaře. To mě zas odnaučila kmotřenka Markétka, když se stala zubařkou. Ty ses ale asi ptal na jiné strachy. Bojím se lidské hlouposti, nezodpovědnosti a lhostejnosti. Zvláště před volbami. Po nich se bohužel zpravidla ukáže, že ten strach nebyl neodůvodněný. A když vidím, jak se dnes plýtvá a drancuje naše Země živitelka, mám strach i o její budoucnost.

Prý i mnozí kosteloví lidé zažívají krátce před smrtí úzkost. Odkud takový pocit vychází?

Rozhodně ji neprožívají všichni, to ne, ale stát se to může. Návštěvy kostela nejsou očkováním proti úzkosti před smrtí. Dovedu si představit, že v některých případech mohou mít na jejím vzniku dokonce svůj podíl. Pokud tam člověk jen „chodil“, aby měl „čárku“, a jedním uchem pouštěl ven, co druhým zaslechl – pokud vůbec poslouchal –, tak mu to před smrtí může svědomí docela nepříjemně připomenout. Tím samozřejmě nechci říct, že každá předsmrtná úzkost pramení z nečistého svědomí. Jsou i různé psychické poruchy, neurózy, psychózy apod. Nebo například taková metastáza v mozku dovede udělat pěknou paseku. Ani psychiatr a ani zkušený teolog mnohdy nedokážou rozlišit, co je problém duševní a co duchovní, natož, za co ten člověk je, nebo není zodpovědný. To ví jen Pán Bůh. Proto nikdy nesuďme. Někdy můžeme příčinu předsmrtné úzkosti vydedukovat až zpětně, podle toho, co na ni zabralo. Jsou-li anxiolytika a podobné léky bez efektu a umírající se zklidní po přijetí svátosti nemocných, je evidentní, že šlo o problém duchovní.

Je smrt spravedlivá?

To je velké téma. Mnohokrát jsem v hospici ze země zvedala pomyslnou hozenou rukavici s nápisem „smrt je strašně nespravedlivá“. O tom je přesvědčena většina lidí. Nedivím se jim, cítí, že nejsou stvořeni pro smrt, ale pro věčný život, ovšem nevědí o tom. Touha po nesmrtelnosti je v nich hluboce zakořeněna, proto jim smrt přijde nesmyslná a nespravedlivá. Paradoxně z ní viní Boha, v jehož existenci nevěří. Někdy je to až úsměvné. Bůh není, ale může za všechno zlé. Mnozí jsou překvapeni, když jim řeknu, že na začátku, v ráji, to tak nebylo. Říkám to bez servítků: „Nezapomínejte, že nežijeme v ráji. Jsme z ráje vyhnáni. Zasloužili jsme si to. To je naše realita, taková je pravda. Dobrá zpráva je, že máme šanci do ráje se vrátit. Branou, které říkáme smrt. Jinudy to bohužel nejde.“ Jakmile lidé pochopí, že smrt je pro ně vlastně šance, a ne konec, už se jim tak nespravedlivá nezdá.

Je tedy podle tebe přijetí víry jedinou cestou, jak se vyrovnat s vlastní smrtelností? Ateista toho nedosáhne?

Nikdy jsem ateistou ani agnostikem nebyla, těžko se do jejich situace můžu vžít. Do hlavy jim nevidím. Na stav mysli mohu usuzovat jen podle vnějších projevů, ale ty můžou klamat. Nebo z vyřčených otázek na smrtelné posteli – ty velmi často prozradí tíživé pochybnosti: „A co když opravdu Bůh existuje? Co se mnou bude?“ Úplně se vyrovnat s vlastní smrtelností, aniž by člověk měl naději na pokračování života, to si moc představit neumím. Nanejvýš něco, co má blízko k rezignaci, ke kapitulaci – „co se dá dělat, každý tam jednou musí“. Myslím si, že klíčovou roli hraje kromě věku především stav svědomí daného jednotlivce. Obecně lze říct, že je-li svědomí jakž takž čisté, má-li dotyčný mezilidské vztahy urovnané a je-li sám se svým životem spokojený, protože dokázal všechno, co si předsevzal – zasadil strom, postavil dům a zplodil potomka –, může na své okolí působit vyrovnaně. Otázka je, jestli je tomu tak i uvnitř. Ten, kdo má ve svědomí velký problém, si většinou přeje, aby žádný Bůh-soudce neexistoval. Přesvědčuje o tom sám sebe, ovšem jistotu v tom nemá. Řada lidí se spoléhá na možnost dalších pokusů, věří v reinkarnaci, ale i to je vlastně důkazem, že nejsou se smrtelností smířeni.

Natáhnout brka, exnout, zaklepat bačkorama, vypustit duši... Proč máme pro smrt tolik opisných výrazů? Přemýšlela jsi někdy nad tím, proč má smrt v pohádkách právě kosu? Jistě, je to symbol podetnutí, ale stejně tak mohla mít palici, sirky nebo kouzelnou hůlku.

Všechno to jsou eufemismy, některé rádoby vtipné, jiné vulgární. Nikdy jsem po jejich původu nepátrala, ale je jasné, že se tak jako každý eufemismus snaží zmírnit, zlehčit nebo přikrášlit nepříjemnou skutečnost. Dokonce na mnoha křesťanských úmrtních oznámeních se dočteš, že nebožtík odešel, nikoliv zemřel.

Dá se smrti nějak vzdorovat, smlouvat s ní?

Smrt není osoba, ani s kosou, ani bez kosy, takže smlouvat se s ní z principu nedá. Ale dá se smlouvat s Bohem, jediným Pánem nad životem a smrtí. Dá se s ním smlouvat formou prosebné nebo přímluvné modlitby. Není to nic proti ničemu. Těch příkladů je plná Bible a mají s ní zkušenosti nejen věřící, ale i ti, kdo se prohlašují za ateisty. A někdy Bůh opravdu posečká a pozemský život, zpravidla k velkému údivu lékařů, o nějaký čas prodlouží. I když se sama na věčnost těším, naprosto chápu maminku nezaopatřených dětí, že lpí na každém dni svého života a s Bohem o něj smlouvá. Rekord asi drží moje prababička, usmlouvala plných padesát let. V osmačtyřiceti se cítila mizerně, potíže si vysvětlovala přechodem, jenže se jí narodilo sedmé dítě. Modlila se: „Kdyby Pán Bůh dal a já se dožila, až Tonka půjde do školy.“ V modlení samozřejmě pokračovala: „Až Tonka vyjde ze školy, až se Tonka vdá…“ Tonce bylo padesát a prababičce osmadevadesát, když zemřela.

Je ti nějaké literární či filmové zpracování smrti a umírání blízké? V čem?

Gibsonův film Umučení Krista mě pokaždé dostane, i když ho už znám nazpaměť. Vracím se k němu záměrně v závěru postní doby. Scéna bičování je tam sice extrémně krutá a dlouhá až k nevydržení, ale v reálu byla ještě delší. Jestli to všechno Ježíš kvůli mně podstoupil, nemůžu já tu scénu kliknutím klávesy na počítači přeskočit nebo zkrátit. Netvrdím, že je snadné připomínat si tak sugestivním filmovým zpracováním posledních dvanáct hodin Ježíšova pozemského života, ale je to ideální příprava na Velikonoce. Člověku docvaknou souvislosti. Včetně naděje na vzkříšení, kterou film vrcholí.

Co myslíš: Je člověk jediný tvor, který si uvědomuje svoji smrtelnost?

Nejspíš to vyzní jako protimluv nebo odpověď chytré horákyně. Ale já si opravdu myslím, že člověk je jediný tvor, který si uvědomuje nebo aspoň by měl být schopen si uvědomit, svoji smrtelnost a zároveň nesmrtelnost. K obojímu je pádný důvod. S tou smrtelností je to jasné, tu nezpochybní nikdo. Stačí projít si hřbitov nebo se podívat na vlastní rodokmen. Nikdo z lidí tu ještě na semeno nezůstal. Lazara sice Ježíš vzkřísil, ale jen napoprvé. Jsem přesvědčena, že touha po nesmrtelnosti je hluboce zakořeněna v každém člověku, a to bez ohledu na to, jestli se touhle otázkou zabývá, nebo ji vytěsňuje. Kde se v nás ta touha bere? Tváří v tvář neodvratitelnosti smrti je přece naprosto nelogická. Přesto tu je. To ona po staletí motivuje lidstvo, aby investovalo do výzkumu a hledalo „elixír života“. Mnoho jednotlivců motivuje ke zdravému životnímu stylu. Pro mě je touha po nesmrtelnosti postačujícím důkazem, že nejsem stvořena pro smrt, ale pro život.

Byla jsi u stovek umírajících lidí. Byla jsi u smrti zvířete? V čem je to jiné a v čem stejné?

Nejsem veterinář, ale občas se na mě s prosbou o radu obrátí majitelé nějakého čtyřnohého člena své rodiny. Vidí, že trpí, chtějí mu ulevit a nevědí jak. Zvířátko má smrtelné tělo, stejně jako my. Zná tudíž bolest fyzickou, stejně jako my. Cítí ji, cítí i slabost a úbytek sil, může být inkontinentní, může zvracet, mít průjem, zauzlení střev, prostě cokoliv. Tady je plně na místě paliativní medicína – jako u člověka. Zvířátko má ale i svou psychiku, city, emoce. Dovede milovat, být věrné, oddané, umí se radovat, být smutné i naštvané. Zná tedy i bolest psychickou. Je proto plně na místě láskyplné doprovázení, pohlazení, blízkost. A stejně jako v humánní medicíně, je zde na místě i doprovázení doprovázejících, protože ti někdy trpí opravdu silně. Jedno z lidských druhů utrpení však zvířátko nezná. Neví, co to jsou výčitky svědomí. Těmi může být lidské umírání hodně ztíženo. A protože zvířátko nemá nesmrtelnou duši, nelze mu v tomto smyslu případnou „injekcí z milosti“ nijak uškodit. Na rozdíl od lidí.

To znamená, že eutanazie škodí jen nesmrtelné člověčí duši?

Nesmrtelné lidské duši každopádně, ale ono je to mnohem složitější. Nejde tu jen o toho, kdo se zabít nechal, jde i o toho, kdo se k tomu propůjčil, kdo to schvaloval, uzákonil, co to s nimi udělá, a jak to ovlivní smýšlení celé společnosti.

O eutanazii si určitě ještě povídat budeme, ne?

To ano.

Teď se zeptám jinak. Co může utěšit bezvěrce, když okamžikem smrti vstupuje do věčné tmy a nicoty?

Marně se snažím vybavit si nějakého skutečně stoprocentního bezvěrce. Myslím, že jsem žádného během svého docela dlouhého života nepotkala. Mnohokrát jsem se ale setkala s člověkem, který se za ateistu označil, ale v druhé polovině věty mě prosil „modlete se, aby…“ Je tedy ateista, nebo ne? Věřím, že každému člověku je nějakým způsobem dar víry nabídnut, a to opakovaně. Někdy velmi jemně, takže to v hluku světa přeslechne, nebo tu nabídku vědomě slyšet nechce. Ale i když to udělá, zůstává otázka, jestli ví, co v tom okamžiku činí. I když se rozhodne, že bezvěrcem chce zůstat, neznamená to, že o své nevíře nezačne někdy pochybovat.

V nějaké životní zkoušce.

S velkou pravděpodobností na smrtelné posteli. Taková pochybnost není vůbec příjemná. Klinicky se projeví depresí, úzkostí, neklidem, agresí. Medikamenty budou selhávat. Tak jako věřícího, dokonce i kněze nebo řeholnici, může zneklidnit myšlenka „co když žádný Bůh není?“, nevěřícího může rozhodit vtíravá otázka „co když ten Bůh opravdu je?“. Myslím, že skutečný bezvěrec by o nějaké utěšování ani neprosil. Jenže zkušenost je taková, že o útěchu stojí každý.

Jak takového člověka utěšíš?

Někoho tím, že jeho představu věčné tmy a nicoty svou vlastní žitou vírou zviklám a zpochybním. Ukážu mu reálnou, nikoliv falešnou naději. Pokud mu zbaběle nezatajím, že mu k přehodnocení původního rozhodnutí moc času nezbývá, ale pořád ještě nějaký má, můžu doufat, že se zachová jako většina tonoucích. Chytí se stébla, aby posléze zjistil, že to nebylo stéblo, ale pevné lano, hozené mu na poslední chvíli přímo z nebe.

Představuješ si nějak věčný život? Jak bude vypadat?

Představuju, přestože z Bible vím, že je nepředstavitelný. Tam je to řečeno jasně: „Co oko nevidělo a ucho neslyšelo, co ani člověku na mysl nepřišlo, připravil Bůh těm, kdo ho milují.“ (1 Kor 2,9) To zní velice slibně. Ale je tu ještě jeden problém. Jsem zvyklá žít v prostoru a čase, jinak to ani neumím, jenže tyhle dvě veličiny u Boha nejsou. Stejně jako si neumím představit „nic“ ve smyslu absolutní nicoty, neumím si představit ani věčnost ve smyslu trvání bez začátku a bez konce. Přesto mě představa nepředstavitelného láká tak, že jí nemůžu odolat. A zdaleka nejsem sama. Mnoho pacientů, když zjistili, že věřím v posmrtný život, se mnou zapředlo hovor na téma, co v nebi bude, a co nebude. Žasl bys, jak dobře se tím dovedou někteří lidé na smrtelné posteli bavit.

Bavit?

Ano, humor patří i k téhle fázi života. Řada umírajících si uchovala smysl pro humor. Nesčíslněkrát jsem se s nimi pořádně zasmála, třeba o té představě nebe. Vždycky se shodneme, že tam určitě nebude budík. Ze dvou důvodů – jednak je to pekelný nástroj a jako takový nemá v nebi co dělat, jednak tam nebude čas, tak k čemu by budík byl?! Ne všichni se shodneme na jídelníčku, v tom jsou dost velké rozdíly, ale nepochybujeme, že výběr bude dostatečný. Včetně pečených holubů, co bez práce lítají do huby. Aby to ale nebyly jen laciné legrácky, v rozhovoru po chvíli vyjmenuju i pár svých nejbližších, kteří mě na věčnost předešli. A řeknu, jak se na ně těším. Důležité téma naděje je na stole.

Setkala ses někdy se svědectvím „života po životě?“

Víckrát jsem se setkala s lidmi, kteří měli osobní zkušenost se světlem na konci tunelu. Nemám důvod jim nevěřit, tím spíš, že tento prožitek pozitivně ovlivnil jejich další život. Přestali se bát smrti a snažili se žít dobře. Ani v jednom případě však nemohlo jít o zkušenost života po životě, protože ten prokazatelně neskončil. Ti lidé se vrátili z klinické smrti charakterizované zástavou dechu a srdeční činnosti, nikoliv ze smrti definitivní. Jednou nám do hospice přivezli pacienta v terminálním stadiu generalizované rakoviny. Smrt jsme čekali každou chvíli. Zástavu dechu jako první zaregistrovala jeho manželka, která seděla u lůžka a držela muže za ruku. Nevím, kolik času uplynulo, než pro mě doběhla, ale bylo to jistě v řádu minut. Pacient skutečně nedýchal, srdíčko nepracovalo, zornice byly rozšířené, nereagovaly, resuscitace vzhledem k diagnóze nepadala v úvahu, tak jsem se v duchu krátce pomodlila a po chvilce nahlas, v přítomnosti jeho manželky, konstatovala smrt. K našemu velkému překvapení „nebožtík“ po další chvilce otevřel oči, srdíčko se mu rozeběhlo a začal sám dýchat. Dovedeš si představit ten trapas? Paní doktorka konstatuje smrt, a on je živý!

Trapas, ale jistě vítaný.

Manželka se samozřejmě zaradovala. Příběh měl velice poučné pokračování. O několik dní později ten pacient řekl své ženě: „Mámo, v neděli jsem umřel. Ty jsi stála támhle, paní doktorka támhle, tohle jste si říkaly, tohle jste dělaly, a já jsem se na sebe díval z prostoru mezi skříní a stropem, viděl jsem se, jak ležím na posteli.“ Řekl to s naprostým klidem, jako kdyby na lůžku ležel pouze jeho obnošený a nepotřebný kabát. Jenže ani tohle nebyla zkušenost života po životě, nýbrž zkušenost života ve chvíli klinické smrti. Poučení by si z ní měli vzít otrlí nebo vyhořelí zdravotníci a pohřebáci, ale i někteří nedočkaví dědici. Kdyby předpokládali, že je zemřelý nějakým způsobem může pořád vnímat, snad by se k němu chovali s větší úctou. Nevím sice jaký, ale nějaký smysl tyhle zkušenosti jistě mají. Nejspíš nám něco mají říct. Jedno však vím jistě – moje víra na nich nestojí. Kdyby se ukázalo, že výsledky práce dr. Moodyho, který o tom psal knihy, jsou podvrh, ujišťuji tě, že mou vírou v život po životě by to ani nehnulo.

Zažila jsi v souvislosti s umíráním něco, co by se dalo označit jako zázrak?

Zázračné uzdravení z pokročilé rakoviny jsem v hospici nezažila, na to se teprve těším. Ale nečekaných uzdravení vztahů, jak mezilidských, tak vztahů mezi člověkem a Bohem, jsem zažila spoustu. Včetně nádherných, upřímných konverzí, křtů na smrtelné posteli, křesťanských sňatků nebo konvalidací sňatků civilních. To všechno jsou zázraky, které můžeme vidět a vnímat. Pak jsou ještě zázraky, které tělesnýma očima nevidíme, ale to neznamená, že se neudály. Mám na mysli uzdravení nemocné duše, ke kterému dochází po uznání vin, upřímné lítosti nad nimi a pokorné prosbě o odpuštění. To může, ale nemusí mít i formu svátostnou. Je-li to však jen trochu možné a nemocný si to přeje, musíme udělat vše pro to, abychom mu přijetí odpuštění svátostnou formou umožnili.

Jak reaguješ na to, když se pacient či rodina hroutí strachem? Co lze – kromě zachování klidu – udělat?

Ti lidé zoufale volají o pomoc a je nutno adekvátně odpovědět. Vždycky je to otázka komunikace, nejen slovní, ale i mimoslovní. Je dobré si uvědomit, že v té chvíli nepozoruji jen já je, ale také oni mne. Neujde jim nic. Moc dobře poznají, jestli s nimi soucítím, jestli jejich strach chápu, nebagatelizuju ho, jestli mi na nich opravdu záleží a chci jim skutečně pomoci, nebo se z toho snažím za pomoci lží, polopravd a otřepaných frází co nejrychleji vyvléct. Ježíš po svém zmrtvýchvstání opakovaně zdraví své učedníky slovy: „Pokoj vám. Svůj pokoj vám dávám.“ Pokoj je tedy něco, co se dá předávat. Podmínkou ovšem je, že ho sami v sobě máme. Kde ho ale vzít, když ho v apatyce nekoupíš? Tam se dají opatřit všelijaká tlumidla a uspávadla, je fajn, že se po nich vyspíš, ale pokoj v duši jimi nenavodíš. Pokoj, který mám na mysli, není na prodej, ale dá se vymodlit. Sobě i druhým. Je-li situace zvlášť těžká, je potřeba mít v záloze pomocníky a spustit alarm. Ten termín vymyslela moje kmotřenka Jana, která se svým manželem založila v Hořicích v Podkrkonoší domácí hospic. Na ten její alarm jsem napojená i já. Jana má v mobilu velkou skupinu modlitebníků, kterým na jedno kliknutí rozešle hromadnou sms, např.: „Prosím, modlete se za naši novou pacientku Evičku, 34 roků, maminku dvou malých dětí. Symptomy zvládáme, ale rodina je nesmířená, v nejednotě, síly jim docházejí.“ V té modlitební skupině je kromě laiků taky jedenáct kněží a ti, pokud to jde, zareagují obětováním mše svaté za všechny zúčastněné: za pacientku, za její rodinu, i za zdravotníky v nelehké službě. No a pak se dějí ty zázraky, o kterých jsme před chvílí mluvili.

K čemu je nám lidem strach? Nemyslím opatrnost, obezřetnost, ale takový strach, který nás rozežírá a paralyzuje. To přece není smysluplná obranná reakce. Není takový strach od sviňucha?

S podrazy a podpásovkami sviňucha v životě počítám, snažím se jim pokud možno vyhnout a jeho intrikám nenaletět, ale určitě nepatřím k těm, kdo ho vidí za každým rohem. Takovou důležitost mu nepřikládám. Ovšem za strachem, který člověka rozežírá a paralyzuje, bych ho hledala a s největší pravděpodobností i našla. On moc fantazie nemá. Používá většinou dvě staré zbraně: zastrašování a korumpování. Tipneš si, kolikrát se v Bibli vyskytuje výzva, abychom nepodléhali strachu?

Hodněkrát.

V různých obměnách 366 krát. Každý den v roce, i v tom přestupném, si to můžeme připomínat. Pokaždé jinými slovy, podepřenými jinými argumenty a stále to bude totéž: Nebojte se! Bůh nás opakovaně a velmi naléhavě vyzývá k důvěře. Nikde ovšem neříká: „Nebojte se, nic se vám nestane, nebojte se, nezemřete.“ Nic takového neslibuje. Ale ujišťuje nás, že nás miluje a že má všechno bezpečně pod kontrolou. Z toho jasně plyne, že nejúčinnějším lékem proti strachu je pevná víra v Boží lásku a všemohoucnost.

Vězeň za mřížemi někdy přijme křest, ale bývá to rozhodnutí nepevné, ovlivněné krajní situací, na svobodě takový člověk nejednou víru ztrácí. Není křest na smrtelné posteli svým způsobem taky nepevné rozhodnutí, víra opřená „jen“ o vědomí blížícího se konce?

Do toho vidí jen Pán Bůh. My jsme pouze služebníci. Navíc je přece rozdíl mezi křtem vězně ve věznici a křtem umírajícího pacienta v hospici nebo v nemocnici. U toho vězně – není-li to před popravou – lze předpokládat, že má ještě roky nebo desítky let života před sebou. Ať už je jeho touha po křtu skutečná, nebo předstíraná, v dalším životě může všechno, co křtem získal, nenávratně ztratit. Vězeňský kaplan by proto měl přípravě na křest takového katechumena věnovat velkou péči, což vyžaduje nějaký čas. Ten už v hospici není. Často se jedná o poslední dny, někdy i hodiny dohasínajícího pozemského života. Nevýhodou tedy je, že pro důkladnou přípravu není při nejlepší vůli čas. Výhodou pak to, že si to novokřtěnec už nestihne pokazit.

Takovýhle argument mě tedy opravdu nenapadl. Řekl bych o něm, že je vysloveně „svatošovský“.

Nikdy nezapomenu na pacienta, kterému půlka okresu jeho rakovinu přála, protože býval vlivným komunistickým pohlavárem okresního formátu a měl na svědomí spoustu zla. Při příjmu mu kolegyně v hospici nabídla možnost rozhovoru s knězem, ale jeho reakce byla jednoznačně odmítavá: „To už by mi muselo být hodně zle!“ Zapsala jeho výrok do chorobopisu, odjela na dovolenou a já ji zastupovala. Jednoho dne si muž při vizitě postěžoval, že mu je hůř. Zalistovala jsem v chorobopise, jeho větu mu nahlas přečetla a dodala: „Já už bych to neodkládala.“ Nevěděla jsem, jestli po mně hodí bačkoru, nebo mě pošle někam, ale nic z toho neudělal. Vyslovil jednu jedinou holou větičku: „Tak ho zavolejte.“ Asi dva dny jsem si fandila, jak jsem dobrá, jak jsem to zvládla, než přijela ze severní Moravy jeho rodná sestra, řeholnice, a řekla mi, že se za svého bratra přes padesát let modlila.

Ví člověk, že zemře? Jak to ví, kdo mu to sdělí? Vědí to blízcí umírajícího člověka?

To jsou velice zajímavé otázky, ale spíš pro někoho jiného. Jako lékařka jsem ke smrti doprovázela mnoho nemocných, nikoliv zdravých, kterým dohořívá svíčka přirozeně, bez akutních chorobných příznaků. Nemocní to většinou vědí. Pokud ne od lékaře, řekne jim to jejich slábnoucí tělo. Podobně jsou na tom jejich blízcí. Z literatury zachycující život přírodních národů vím, že člověk si uprostřed plného zdraví svolá rodinu, oznámí jí, že dnes zemře, rozloučí se – a opravdu zemře. Byla to předtucha? Bylo to vnuknutí? Vymodlené? Darované? Nevím. Kladu si otázku, kdo z nás je na Zdroj života a poznání napojen silněji a proč. Jsme opravdu tak bohatí a vyspělí, jak si namlouváme?

Je pravda, že lidé po smrti zkrásní? Vyhladí se jim nějak vrásky, dostaví se úsměv?

V hospicích se s tím setkáváme velmi často. Podaří-li se odstranit nebo aspoň minimalizovat bolest a další nepříjemné příznaky nemoci, podaří-li se uspokojit všechny potřeby pacienta a citlivým doprovázením ho dovést do fáze, které říkáme akceptace, je velká pravděpodobnost, že jeho tvář v okamžiku smrti prozáří klid a mír. Opravdu doslova zkrásní. Jako by nám zemřelý chtěl říct: „Děkuju, dokonáno jest, můžete si jít odpočinout.“ Při svých hospicových přednáškách spolehlivě rozesměju publikum, když nevynechám příběh s Leošem. Přijela jsem do hospice v Červeném Kostelci chvíli poté, co tam zemřela pacientka, kterou jsem dobře znala. Šla jsem se na ni podívat do místnosti posledního rozloučení.

Jak to tam vypadá?

Nenajdeš tam tělo zabalené v prostěradle, ale oblečené do svátečních šatů, připravené do rakve. Oblékání zemřelých není povinností sester, ale samy si o to řekly: „Když se o lidi staráme až do konce, chceme si je taky obléknout.“ Velmi si jich za to vážím. Takže i tuhle paní jsem našla hezky upravenou, s kytičkou a jejím za léta „omodleným“ růžencem v ruce, i s jemným úsměvem na rtech. Vrátila jsem se na sesternu a říkám: „Kdybyste mi neřekli, že je to ona, tak bych ji vůbec nepoznala, jak zkrásněla.“ Na to Leoš, který si tam odbýval civilní službu, opáčil: „Že jo, paní doktorko? Co kdybychom tady vypsali soutěž Miss exitus?“

Tuhle historku od tebe znám a ten název jsem si s dovolením vypůjčil pro svůj právě rozepsaný román. Samozřejmě se odehrává v hospici…

Doufám, že dostanu autorský výtisk s věnováním. Někdy je to zkrásnění opravdu tak nápadné, že by to stálo za to. Pokud zemřelý vypadá krásně, a ne strašidelně, není důvod bránit ani dětem, aby se s ním rozloučily. Vybavuje se mi úžas desetileté Aničky: „Já bych dědu ani nepoznala, on vypadá jako nějaký ženich.“ Je fakt, že svůj svatební oblek na sobě měl. Je-li ten mír v tváři zemřelého ještě doplněn hřejivým pokojem v srdcích jeho blízkých i těch, kdo mu dosloužili, vnímám to jako radostný vzkaz z druhého břehu. Od koho? Od zemřelého? Od Boha? Nevím, ale přehlédnout a přeslechnout se to nedá.

Může být smrt opravdu dobrá? A to i v případě, kdy nejde o ukončení trýzně?

Jsem o tom přesvědčena a myslím, že jsem ti na tuhle otázku už několikrát, byť nepřímo, odpověděla. Hodně ovšem záleží na tom, co si kdo pod pojmem smrt představuje. Svatý František ji personifikuje nikoliv jako kostlivce s kosou, ale jako svou sestřičku. Těžko však může ve smrti vidět něco pozitivního ten, kdo ji vnímá jako naprostý a definitivní zmar. Chápu-li ji jako úžasnou šanci na návrat z vyhnanství, cestu zpátky do ráje, mohu se na ni těšit.

Modlíš se ke svým zemřelým? Co jim říkáš?

Přímo se modlím pouze k trojjedinému Bohu – k Otci, Synu a Duchu svatému. Pannu Marii, svého anděla strážného a ostatní anděly, stejně jako všechny svaté oslovuji taky, ale jinak, jako mocné přímluvce. Mnohokrát jsem se v životě přesvědčila, že jako přímluvci skutečně spolehlivě fungují. Se svými blízkými zemřelými komunikuji obdobně. Svěřuji se jim se svými radostmi i bolestmi, prosím je o přímluvu u Boha a doufám, že už patří zblízka na jeho tvář. Tu naději mám, ale protože naděje není totéž co stoprocentní jistota, modlím se i já za ně. V čem mám jistotu stoprocentní, to je pevnost lana, které nás spojuje – tím je láska, která se zrodila tady na zemi a já bezpečně vím, že bez přerušení pokračuje i po smrti.

Kdy jsi poprvé viděla mrtvého člověka?

Bylo mi sedm, když mi zemřel stodvouletý praděda. Jeho tělo bylo vystaveno doma na statku v takzvané ratejně, kolem otevřené rakve hořely na vysokých svícnech tlusté svíce a voněly květiny. Působilo to na mě zvláštním, slavnostním dojmem. Praděda byl trochu bledší, než jak jsem ho znala, ale rozhodně jsem se ho nebála. Ležel tam až do pohřbu, neustále přicházeli sousedi, příbuzní, známí, všichni se buď vstoje, vkleče nebo vsedě pomodlili, pokondolovali dospělým pozůstalým, rozloučili se a odešli. Třetí nebo čtvrtý den se vypravil pohřeb z domu smutku. Dlouhý průvod za doprovodu dechovky a umíráčku došel do kostela, tam bylo rekviem a pradědu pak uložili do rodinného hrobu na hronovském hřbitově.

Když jsem psal svůj první text do novin, byl jsem celý rozechvělý. Pořád tomu dávám všechny síly a dovednost, ale přece jen jsem si na publikování tak nějak zvykl. Nezevšední takto smrt i pracovníkovi hospice? Neotrne člověk?

To nebezpečí existuje. Odborně se mu říká syndrom vyhoření. Čelit se tomu dá, ale musí se snažit všichni zúčastnění. Velká zodpovědnost je na vedení hospice. Při výběru zaměstnanců nestačí zohledňovat jen kvalifikaci, ale i motivaci a charakterové vlastnosti uchazečů. Na motivaci kladu zvlášť velký důraz, protože od ní se odvíjí všechno ostatní. Jestliže sestřička v nemocných vidí trpícího Krista a slouží v nich jemu, dokáže v hospici bez známek syndromu vyhoření pracovat víc než dvacet let – i takové tu máme, můžu ti je ukázat – přestože nám v roce 1994 na stáži v Anglii tvrdili, že v průměru po dvou letech nám personál vyhoří a bude muset být vystřídán.

Ani ty nestřídáš.

Za to, že jsem na sobě syndrom vyhoření za celý profesní život nepoznala, vděčím dlouholetému duchovnímu vedení paterem Ladislavem Kubíčkem. Vím, co to pro mne znamenalo, a taky vím, že se mnoha zdravotníkům něčeho takového nedostává. Proto pro ně s Janou Sieberovou z hořického domácího hospice a pod supervizí jejich kaplana Pavla Rouska už několik let na Vranově u Brna pořádáme duchovní obnovy. Zájem je takový, že bychom pomalu nemuseli dělat nic jiného. Přiznávám, že mě moje aktivity někdy trochu zmáhají, diář není nafukovací, ale zrovna tuhle, dokud ještě trochu můžu, nechci vzdát. Vidím, že neházím hrách na stěnu. Když sestřičky v sms píšou „žijeme z toho pak celý rok“, mám radost a na únavu zapomenu.

Prevencí syndromu vyhoření je Kristus v našem srdci. Budiž. Co ale ti, kteří ho prostě nepřijali?

Co může pomoci jim?

Velká zodpovědnost je na vedení hospice. Ne každý se pro tak náročnou službu hodí. To je třeba posoudit ve zkušební době, případně v prodloužené zkušební době a včas se rozloučit s tím, kdo by syndromu vyhoření pravděpodobně brzy podlehl. Dobré rodinné zázemí, stejně jako možnost pravidelné relaxace a rekreace jsou taky cennou oporou. Zaměstnavatel nesmí dopustit přetěžování pracovníků, ti musí mít mezi jednotlivými směnami dostatek času na odpočinek. Moderní jsou supervize, které zaměstnancům obvykle poskytuje externí psycholog. Pracovníci při nich mají možnost své problémy ventilovat, což je jistě cenné, ale na rozdíl od zpovědi křesťanů jim nemohou zprostředkovat odpuštění. Lepší ale něco než nic.

Majitel jedné pohřební služby mi říkal, že má non-stop službu. Pozůstalí mu volají i ve dvě ráno: „Babička právě zemřela, okamžitě si ji odvezte.“ Proč lidi nechtějí s nebožtíkem pobýt?

Asi si s ním neví rady. Pokud se neumí modlit, neví, co by v té situaci mohli a měli dělat. Nehybného chladnoucího těla se bojí, nahání jim strach. Někdy se ho i štítí, jako by smrt byla nakažlivá nemoc. Ale hlavně – připomíná jim nepříjemnou pravdu, která bývá napsána nad vstupní branou některých hřbitovů: „Kdo jste vy, bývali jsme i my. Kdo jsme my, budete i vy.“ Naštěstí se tak ke svým zesnulým nechovají zdaleka všichni. Některé rodiny naopak pozvání pohřební služby oddalují, jak jen to jde, aby se mohli se zemřelým v klidu a pietně rozloučit.

Vystavují si ještě pozůstalí v obývácích urny? Co na to říkáš?

Několikrát jsem se s tím setkala při pohotovostní návštěvní službě, ale nepříslušelo mi, abych se ptala, proč mají babičku v kredenci, a ne na hřbitově. Nějaký důvod pro to asi měli, ale přijde mi to nedomyšlené. Jedné své známé jsem to kdysi naznačila. Málem se urazila. Urnu s manželovým popelem si neuložila v obýváku, ale pohřbila ji na zahradě u své chalupy na venkově. Pochvalovala si, že „vidí na Venouška z kadibudky“. Nevím, kde nakonec Venoušek skončil, ale když po její smrti dědicové chalupu i s kadibudkou zpeněžili, zmizel i hrobeček. Doufám, že moje ostatky pozůstalí jednou uloží do posvěcené země a občas si na mě vzpomenou v modlitbě.

Modlím se za dobrou smrt, a přitom vlastně nevím, za co konkrétně. Co je to dobrá smrt? A jaká by byla ta tvoje?

Nevím, jak se za dobrou smrt modlíš ty, ale já se za ni modlím už léta každé ráno takto:

„Pane Ježíši, přijímám z tvých rukou každý způsob smrti mé i mých drahých se vším, co je s ní spojeno. Ale o jedno tě prosím, milosrdný Spasiteli: Nedopusť, abychom odešli na věčnost nepřipraveni. Dej nám milost, abychom umírali posilněni a očištěni svátostmi. Ježíši, tobě odevzdávám svou duši i duše všech mých drahých. Ježíši, stůj při nás v hodině naší smrti a dej našim duším mír. Amen.“ Přesně takhle si dobrou smrt představuju já.

„Přijímám z tvých rukou každý způsob smrti…“ To mi něco připomíná. Nemodlil se takto Ladislav Kubíček?

Tuhle modlitbu jsem si kdysi opsala z kancionálu. Ladislav se před spaním modlil kompletář z breviáře, ta modlitba je téhle mé hodně podobná, ale stejná není.

Liší se současné vnímání dobré smrti od toho, jak si lidé přáli umřít dejme tomu před sto lety?

Je to samozřejmě individuální. Moje představa, a nejsem v tom sama, je v naprosté shodě s představami našich předků. To, že žili sto let před námi a neznali internet, rozhodně neznamená, že byli blbí. Mnozí dnešní chytráci by jim moudrost mohli závidět. Většina lidí dnes otázku dobré smrti neřeší, vůbec se nad ní nezamýšlejí. Co řeší, to je umírání, nikoliv smrt. Většinou chtějí umřít rychle, ve spánku a bez bolesti. Přejí si co nejdelší život, ale nechtějí být staří.

Existuje také špatná smrt?

Bohužel ano. Je přesným opakem smrti dobré. Je to smrt, která člověka zastihne nepřipraveného, zabejčeného, pyšného, vědomě odmítajícího přiznat si svou absolutní závislost na Božím milosrdenství, před Bohem se sklonit a přijmout jeho odpuštění. Jestli je něco katastrofa, tak je to přesně tohle. Vyzní to opět jako protimluv, ale je to tak – v tomto případě je bezmocný i všemohoucí Bůh. Sám si svázal ruce tím, že člověka obdařil svobodnou vůlí. Věděl, co tím riskuje, ale bez svobodné vůle bychom nebyli lidé stvoření k Božímu obrazu, ale pouhé opice.

Dá se ve smrti něco napravit? Nebo naopak zkazit? Je poslední okamžik rozhodující? O čem rozhodne?

Jak to mám vědět? Nepleteš si mě náhodou se Vševědoucím? Víš přece, že nemám teologické vzdělání, natož patent na pravdu. Je ale fakt, že odpovědi na tyhle otázky bytostně zajímají i mne. Nenechám si ujít žádnou příležitost ptát se osob důvěryhodných, vzdělanějších a moudřejších, než jsem já, a z jejich odpovědí si pak skládám vlastní názor. Zrovna nedávno se mi taková příležitost naskytla. Zkušený a uznávaný morální teolog profesor Skoblík se setkal s týmem hospicových pracovníků. Chtěl jim poděkovat za službu, povzbudit je a vysvětlit jim význam toho, čemu říkáme doprovázení. Pokusím se jeho slova zopakovat: „Mezi smrtí klinickou, kdy lékař kondoluje pozůstalým, a smrtí teologickou, tedy skutečnou tečkou za pozemským životem, je prostor. Záměrně říkám prostor, a ne čas, protože u Boha čas není, u Boha je stálé teď. Nevíme, jde-li z našeho pohledu o vteřiny, minuty nebo delší čas, proto říkám prostor. V něm má člověk poslední příležitost uznat svůj životní bankrot. Ne snad vyjmenovávat jednotlivé hříchy, ale uznat před Bohem svůj bankrot, aby mohl přijmout odpuštění. Pokud se za zemřelého modlíte, pomáháte mu tento rozhodující krok učinit.“

Musí dobré smrti předcházet dobrý život?

Bylo by to jistě ideální, ale velkou nadějí pro mnohé z nás je biblický důkaz o tom, že vlastně nemusí. Zní to jako provokace, ale myslím to vážně. Vzpomeňme na ty dva zločince, co umírali na Golgotě spolu s Ježíšem. Tomu po pravici Ježíš slibuje: „Ještě dnes budeš se mnou v ráji.“ Nikoliv proto, že by si to zasloužil dobrým životem, ale protože uznal bankrot, a tudíž mohl přijmout odpuštění. Lotr po levici se rouhal do poslední chvíle. Ale pozor, znovu říkám, nepleť si mě se Vševědoucím. Z Bible vím pouze to, jak na tom byli ti dva lotři v okamžiku klinické smrti. Z jejich chování těsně před ní se mohu dohadovat, skutečně jen a jen dohadovat, jak následně využili, nebo nevyužili onen prostor mezi smrtí klinickou a teologickou, za nímž už je všechno definitivně podtrženo a sečteno. Jistotu nemáme nikdy, naději vždycky. Co když někde v houfu přihlížejících na Golgotě stála maminka toho lotra po levici a vroucně se za něho modlila? To milující mámy dělají. Co když nepřestala, ani když ho snímali z kříže? Věříme-li v sílu přímluvné či zástupné modlitby, musíme připustit i možnost, samozřejmě při respektování svobody druhého člověka, že ten bankrot ještě uznat mohl. Jak tomu bylo doopravdy, se dozvíme až na věčnosti.

Po stránce zdravotní je to jasné: způsobem svého života (stravou, pohybem, stresem...) naši budoucí smrt ovlivňujeme. Jistěže nás může přejet parní válec, ale takové případy teď pomiňme. Platí tohle ovlivňování vlastní smrti i v jiných oblastech (sociální, duchovní)?

Nejsi první, koho to zajímá. Prakticky stejnou otázku, jen trochu jinými slovy, položil Ježíši i jeden jeho současník. Dostalo se mu na ni velmi konkrétní odpovědi v podobě jednoduchého a spolehlivého návodu k použití: „Miluj Hospodina, Boha svého, z celého svého srdce, celou svou duší, celou svou silou a celou svou myslí, a miluj svého bližního jako sám sebe.“ (Lk 10,27) No uznej, není to geniální? Stačí milovat Boha a lidi kolem sebe a máš vystaráno.

Umírá opuštěný člověk tíž?

Tohle je naprosto individuální. Kromě jiného záleží na tom, kým a proč je opuštěný. Pokud na něj kašlou jeho vlastní děti, je to vždycky hodně bolestné a umírání to může velmi ztížit. Dokonce i v případě, že umírající žije plně s Bohem a ví, že jím opuštěný nikdy nebude. Dá se předpokládat, že lehčeji než on bude umírat stoletý věřící senior, kterého v cestě na věčnost předešli všichni příbuzní i vrstevníci. Nejspíš se bude na setkání s nimi hodně těšit a smrt se pro něho může stát světlým bodem na obzoru.

Znám případ, kdy žena jela na druhý konec Československa za svou macechou. Stará paní se k ní kdysi nechovala vůbec dobře, teď byla dlouhodobě nemocná a nemohla umřít. Když její nevlastní dcera dorazila, macecha jí poprosila o odpuštění, a obě se rozplakaly. Do hodiny pacientka zemřela. Pomáhá nám odpuštění v tom, abychom mohli opustit tento svět?

No jéje. O tom by mohli v hospicích napsat ne jednu knihu, ale hned celou knihovnu. Varuju tě. Jestli se rozpovídám na tohle téma, budeme tu sedět do rána.

Pár minut času, chceš-li prostoru, bychom tomu ale dát mohli. Vyber, prosím, aspoň jeden příběh, já tě případně zarazím.

Jeden dojemný a nezapomenutelný příběh našeho hospicového pacienta ti tedy povím. Kdysi zplodil děvčátko, které viděl naposledy v peřince, jeho maminku si nikdy nevzal, propil, co měl po rodičích, a skončil jako bezdomovec. Už jsme se smiřovali s tím, že se budeme muset postarat i o jeho pohřeb, ale sociální pracovnici se podařilo jeho dceru kdesi na východním Slovensku přece jen vypátrat. Moc jsme si od toho neslibovali, ale zkusili jsme ji pozvat. Přijela žena kolem čtyřicítky, prostá, s nedokončenou základní školou, ale se srdcem na dlani. Její radost ze shledání s tátou, kterého dosud neznala a který se o ni nikdy nezajímal, natož aby platil výživné, nás všechny ohromila. Několik posledních týdnů jeho života strávila na přistýlce vedle něho, pomáhala s ošetřováním, krmením, vyprávěla mu o svém životě i o životě své dávno zemřelé maminky, vůbec nic mu nevyčítala, jen děkovala, že jí dal život. Vypravila mu velkolepý pohřeb s dechovkou, se mší svatou a nechala ho pohřbít do hrobu své matky.

Co ještě nám kromě odpuštění pomáhá?

Když řeknu, že chudoba, hrozí nebezpečí, že to někdo špatně pochopí. Představí si hmotnou bídu a zaťuká si na čelo. Neříkejme tomu tedy chudoba, ale odevzdanost. Asi je to i přesnější. Odevzdanost jako vědomé a včasné oproštění se ode všeho, co mě svazuje, zbytečně zaměstnává, okrádá o drahocenný čas, na čem nezdravě lpím, čeho se držím a nechci to pustit. Odevzdanosti se učíme celý život. Málokdo je schopen dobrovolného aktu odevzdanosti už v mladém věku. Tak to holt musí jít nedobrovolně. Jak život běží, sám si nás na budoucí úplné odevzdání připravuje. Nejdřív nám vezme mléčné zuby, na čas nám sice dá druhé, ale později budeme nuceni, chtě nechtě, odevzdávat jeden po druhém i ty. Zakládáme si na hladké pleti, a začnou se objevovat první vrásky. Je moudré to přijmout a netrápit se tím. Někdo na chirurgii odevzdá žlučník, další zas nohu nebo jiný úd, pak přijde důchod, někdy invalidní, v lepším případě starobní, začnou se objevovat výpadky paměti. Do toho se každou chvíli v poštovní schránce objeví nějaké parte... Nechci tě tím děsit, ale když se ptáš, co ještě pomáhá připravit se na smrt, tak ti odpovídám. Je to odevzdanost. Vřele doporučuju akt odevzdanosti do rukou Božích trénovat pravidelně, pokud možno denně, a to už od mládí.

Co už nestihnu.

Tak s tím začni, mohu-li ti radit, aspoň teď. Je nejvyšší čas. Vyplatí se to, protože pak tě nic nezaskočí. Ani smrt ne.

Zemře-li mladý člověk, říkáme: Ten umřel předčasně. Není nakonec každá smrt předčasná?

Kdysi jsem to taky tak viděla. Smrt sestry mě přinutila přemýšlet o věci důkladněji. Když jsem si všechno v hlavě srovnala, začala jsem to vnímat jinak, řekla bych, že z většího nadhledu. My opravdu žijeme ve vyhnanství, jsme vyhnáni z ráje, nikoliv v ráji. Pod tímto úhlem pohledu už nevidím smrt mladého člověka, jakkoliv bolestnou pro jeho blízké, jako předčasnou, ale jako amnestii.

Amnestii?

Ano, doslova amnestii, tedy předčasné, mimořádné a nezasloužené propuštění z vyhnanství do ráje, pro který jsme stvořeni. Důvody takové amnestie zná jen Bůh. Nemá smysl ptát se proč. Na věčnosti se i tohle určitě dovíme.

Pokud se u někoho objeví vážná nemoc, přicházejí fáze popsané v učebnicích psychologie: šok, agrese, popírání, smlouvání... Děje se něco podobného i při samotném umírání?

Jsou i smrti náhlé, doslova vteřinové, způsobené úrazem, embolií, prasknutím cévní výdutě… Tam na to není čas. Stejně tak, přijde-li smrt nečekaně ve spánku. Trvá-li však nemoc nějaký čas, těmito fázemi nemocný zpravidla prochází a je dobré, aby na ně nebyl sám. V žádné té fázi, jak jsi je vyjmenoval, totiž není nemocnému dobře. Bojuje, zápasí, ještě není ve fázi smíření, kdy přijme nezměnitelnou situaci. Ale i když se nám podaří pomoci mu blížící se smrt pokorně přijmout, nemusí být vyhráno. Může přijít nějaký nešťastný podnět zvenku nebo zevnitř a on se může znovu ocitnout v některé z těch předchozích fází. To pak vyžaduje odbornou pomoc – podle situace buď medicínskou, psychologickou nebo duchovní. Nebo, a to je nejčastější, všechny dohromady.

Jsou si naše smrti v něčem podobné?

Jako vejce vejci si jsou podobné v jediném aspektu. Tím je všeobecná lidská zkušenost, že „všichni tam musíme“. Až na tuto výjimku si troufám tvrdit, že každá smrt je jiná, už proto, že je neoddělitelnou součástí jedinečného, neopakovatelného životního příběhu. A jak jsi už ode mne víckrát slyšel, příběhu, který jednoho dne začal, ale smrtí těla nekončí.

Fascinuje mě rčení: „Zapomněl na to jako na smrt.“ Je tohle zapomínání nějaký přirozený obranný mechanismus, abychom mohli šťastně žít? Pokud ano, proč vůbec na smrt myslet? Není lepší žít, a najednou o život přijít?

Typická pštrosí politika, člověka nedůstojná. Navíc docela nebezpečná. Pro všechny. Pro „pštrosa“ samotného i pro jeho okolí. Představ si, že chudák „pštros“ v okamžiku smrti konečně vystrčí hlavu z písku a zjistí, že život nekončí, ale pokračuje podle zásady „jak si kdo ustele, tak si lehne“. A že žádná možnost reparátu v tomto případě není. Blbý, co? Ale ono je takové pštrosí smýšlení, nebo spíš nedomýšlení, nebezpečné i pro lidi kolem a vlastně pro celou společnost, protože mnohdy vyústí v životní styl „urvi, co můžeš“, nebo „po mně potopa“. Ty takové lidi neznáš? Já jsem jich v životě potkala dost. Hemží se to jimi bohužel i ve vysoké politice.

Vyčůrat, pomodlit a spát

Tak jako všechno, i svou víru potřebujeme kultivovat, prohlubovat, zpevňovat. Kdy ti došlo, že na takový úkol nestačíš sama?

S plnou vahou to na mne dolehlo až po smrti mé sestry, tedy ve dvaatřiceti. Tušit tuhle pravdu jsem ale začala už dříve, myslím, že krátce po příchodu ze Semil do Prahy. To mi bylo osmadvacet. Duchovní literatury tehdy moc nebylo, ale když člověk chtěl, k nějaké se dostal. A nebyly to jen samizdaty. Dostala se mi do ruky například Hlouchova Minutěnka, Terezčiny Dějiny duše nebo Augustinovo Vyznanie (ve slovenštině). Měla jsem pár známých a ti mi pomohli zorientovat se v pražských farnostech, respektive ve farářích. Bylo to potřeba. Vládla tuhá totalita a ta měla vliv i na ně. Na některé z nich vliv pozitivní, na jiné negativní. Koneckonců, jsou to taky jenom lidi.

Znám lidi, kteří zatratili víru kvůli špatné zkušenosti s knězem z dětství. Stačila malá křivda, netrpělivost, nezájem. Jaký byl tvůj první zážitek s panem farářem?

Poprvé jsem na vlastní oči viděla živého faráře v polickém kostele, v neděli dopoledne 6. prosince 1942 při svém křtu. Pokud jsem to tedy celé neprospala, což nevím, už se na to nemám koho zeptat. Bylo mi šestnáct dnů. Od té doby jsem ho vídala každou neděli. Něco tam vpředu dělal, něco říkal, většinu z toho latinsky. Nikdy mi nijak neublížil, ale ani moc nezaujal. Později přišla výuka náboženství. Z ní mi utkvělo v hlavě desatero Božích přikázání, sedm hlavních hříchů, a několik pouček důležitých pro život. O moc víc ne, ale že nás má pan farář rád, to jsem pochopila. Nezlobil se na nás, ani když jsme zlobili, a na vysvědčení dal dvojku zcela výjimečně, jen klukům, kteří řádili opravdu nad míru. Do sešitů nám razítkem tiskl obrázky, které jsme si mohli doma barevně vymalovat. Určitě se za nás modlil, ale protože o tom nikdy nemluvil, dlouho jsem to nevěděla. Vděčná jsem mu za to až teď.

Zrála tvá mladistvá víra spíš pod vlivem kostela, nebo rodinného prostředí? Byl důležitý nějaký vzor?

Určitě se utvářela víc pod vlivem rodinného prostředí.Rodiče, prarodiče i praprarodiče, kam až moje paměť sahá, byli samí praktikující křesťané. Tím nemyslím jen to, že chodili v neděli do kostela, ale především, že se opravdu snažili Krista následovat, řídit se evangeliem. Na jejich životech to prostě bylo vidět. Těžkosti se jim nevyhýbaly, ale protože moc dobře věděli, že kříž k pozemskému životu patří, uměli si s ním poradit. Bez reptání ho dokázali přijmout a s pomocí Boží trpělivě nést. Velkým vzorem ve víře mi kromě maminky byli její rodiče, děda a babička Špeldovi ve Zbečníku. Šest dnů v týdnu pilně pracovali, ale neděli a svátky světili. Děda říkával: „Nikdy jsme v neděli nepracovali a nikdy nám to nechybělo.“ Kromě společné polední modlitby Anděl Páně, každé ráno a večer spolu svorně zaklekli u manželské postele, nad níž visely dva velké obrazy – Srdce Ježíšovo a Srdce Mariino. Modlili se nahlas a z mého tehdejšího dětského pohledu moc dlouho. Zapamatovala jsem si jen závěrečnou prosbu, nejspíš proto, že mi tehdy byla fakt k smíchu. Dnes se za to stydím a prosím stejně jako oni: „Aby nás Pán Bůh při zdravém rozumu zachovati ráčil.“

Zachovala sis z dětských let nějaký rituál, modlitbičku, zvyk, který by se víry týkal?

Nejen já. Nedávno jsem si večer telefonovala s jedním kamarádem, knězem, trochu víc jsme se zapovídali a bylo na čase hovor ukončit, jít spát a nabrat sílu pro další den. Potřebovali jsme to oba. Tak jsem vyslovila maminčin povel z mého raného dětství a myslela jsem si, jak jsem originální: „Vyčůrat, pomodlit a spát!“ Ve sluchátku se ozvalo: „Cože? U vás taky? U nás taky.“ Pomodlit se krátce ráno, večer a taky před jídlem, bez keců v neděli ráno vstát z postele a jít na mši svatou, nevyslovovat jméno Boží nadarmo, nelhat a nekrást, přiznat se, když jsem něco provedla, přijmout za to trest a poprosit o odpuštění, slavit Vánoce a Velikonoce jako křesťanské svátky, a ne pouhý folklór – to všechno se podařilo mým rodičům do mě vštípit tak, že to ve mně natrvalo zapustilo kořínky a později se na tom dalo stavět. Jsem Bohu vděčná, že mě svěřil rodičům, kteří mě naučili mnohem víc než jen si umýt před jídlem ruce, držet správně vidličku a slušně poprosit a poděkovat. To je taky důležité, ale pro úspěšný život je to málo.

Neuvažovala jsi někdy sama o zasvěceném životě?

Od páté třídy jsem každé ráno jezdila do školy v Polici nad Metují narvaným autobusem. Všechna sedadla byla už z Broumova obsazena řádovými sestrami, které byly v té době internované v tamním klášteře a bolševikem odsouzené k nuceným pracím v okolních textilkách. Děti si jim posedaly na klín, každé mělo tu svoji, samozřejmě tu nejlepší. Jednou jsem svou rodnou sestru poškrábala v obličeji, protože nechtěla uznat, že moje Angelína je lepší než ta její sestřička. V rané dospělosti, kdy by mělo smysl otázku řeholního povolání zvažovat, tu ještě nebyla svoboda, kláštery nebyly obnovené, to ovšem nebyl hlavní důvod, proč jsem o zasvěceném životě neuvažovala. Vůbec mi to nepřišlo na mysl. Později, to už jsem byla vdaná, mě párkrát napadlo, jestli jsem neudělala chybu, jestli jsem snad Boží volání nepřeslechla. Snadno by se to mohlo stát, protože jsem se ani nenamáhala ho zaslechnout. V té době jsem se vlastně po Boží vůli vůbec neptala. Dnes nechápu, jak jsem mohla být tak blbá a nezodpovědná, ale bylo to tak. Cílevědomě jsem prosazovala vůli svou. Biologické hodiny tikaly, toužila jsem po dětech, proto jsem se rozhodla vdát. Že by mohlo naše manželství zůstat bezdětné, a že by ode mne mohl Bůh chtít něco jiného, jsem si vůbec nepřipouštěla. Dnes v tom mám jasno. Nikdy jsem řeholní povolání neměla, ani moje tělesné mateřství nebylo v Božím plánu. To bylo vysněné jen v mé hlavě. V Božím plánu však bylo jiné moje mateřství. Duchovní. Od roku 2008 jsem bezdětnou vdovou, ale, jak jsem už říkala, taky dvaašedesátkrát kmotrou. Takovým počtem dětí se může pochlubit málokdo. Nestěžuju si. Nemám na co.

Vím o tobě, že zpovědník je pro tebe zásadní postavou. Jak ses zpovídala jako holka? Občas to bývají naučené hříchy a mladý penitent dokonce někdy trpí trémou, jestli „správně“ hřešil.

Bývala to hromadná, organizovaná akce. Dvakrát třikrát za rok šla povinně ke zpovědi celá třída, tedy ti, co chodili na náboženství. Jednou nás cestou domů v pustém úvozu přepadli kluci, co tam byli s námi, a ukradli nám lístečky se seznamy hříchů. Tahle zkušenost mi stačila na celý život. Opatrnost se vyplatila zvlášť v době totality, všechny zneužitelné materiály bylo třeba zabezpečit nebo raději zničit. Vůbec nepochybuju o tom, že moje dětské zpovědi byly platné a Bohu milé, ale byly skutečně dětské. I když jsem při nich odříkala „vyznávám se Bohu všemohoucímu…“, dosah těch slov jsem ještě nechápala a určitě si myslela, že se zpovídám jen panu faráři. Dnes je pro mne zpovědník skutečně zásadní postavou. Dobrá zpověď je životní restart. Je jednou ze sedmi svátostí, ustanovených Ježíšem a jako taková je viditelným znamením neviditelné Boží milosti.

Na studiích ses dostala do nového prostředí. Změnila jsi tedy pravděpodobně i kostel. Cítila ses být přijatá?

Období vysokoškolského studia je v mém duchovním životě nejslabším článkem. Kostel jsem nezměnila, modlit jsem se nepřestala, víru jsem neztratila, ale dopustila jsem, aby jaksi zvlažněla. Nazvala bych to stagnací. Nechci se na to vymlouvat, ale studium medicíny bylo opravdu časově hodně náročné. Pokud zrovna nebylo před velkými zkouškami, jezdila jsem na víkendy domů a v neděli šla s celou rodinou do kostela tam. Před zkouškami jsem však zůstávala v Hradci, abych se učila. Někdy jsem se tam v neděli do kostela vypravila, jindy jsem dala přednost učení. A pokud jsem na mši šla, bylo to pokaždé jindy a jinam. Někdy ráno, jindy večer, někdy do katedrály, jindy na Předměstí nebo k Panně Marii, takže jsem se ani nikde být přijata nemohla cítit. Občas jsem někde vzadu za sloupem zaregistrovala někoho z vyučujících nebo ze spolužáků, ale to je tak všechno.

Je kostel tvůj domov?

Jak se to vezme. V kostele nebydlím, nespím, nejím (tedy až na jednu výjimku), ale doma tam jsem. V kterémkoliv z nich, kdekoliv na světě. A neptej se mě, který mám nejradši. Všechny stejně, bez ohledu na krásu architektury. Tím ji ani v nejmenším nepodceňuju, naopak, dovedu ji ocenit, ale tady jde o nesrovnatelně víc.

Musela jsi o víru někdy bojovat? Máš pochybnosti? Mívala jsi je někdy?

Možná mi odpovíš známým sloganem „co se nechvěje, není pevné“, ale já si opravdu nevybavuju jedinou situaci nebo období ve svém životě, kdy bych víru neměla. Měla jsem ji vždycky, ale ne vždycky jsem z ní naplno žila. Jestli jsem musela o něco bojovat, byla to spíš svoboda vyznání. Většinu života jsem prožila v totalitě, posměškům, urážkám – dnes bychom řekli šikaně – kvůli víře jsem se nevyhnula, ale vždycky se ubránila. A jestli v souvislosti s vírou dodnes musím s něčím bojovat, tak sama se sebou. Se svými nedostatky a chybami. Nevzdávám to, ale taky si nedělám žádné iluze. Už jsem se smířila, že s nimi budu bojovat až do smrti. Myslím, že nám Pán Bůh některé chyby, i ty povahové, schválně ponechává, abychom nezpychli. Nevím, co konkrétně měl na mysli svatý Pavel, když opakovaně prosil Ježíše, aby ho zbavil toho „ostnu“, a on slovy „stačí ti moje milost“ odmítl tuhle modlitbu vyslyšet. Vlastně ji vyslyšel, ale jinak. Dal mu milost, neboli odpustil mu onen „osten“, ať už to bylo cokoliv.

Jaký první kněz v tvém životě by zasloužil označení duchovní rádce či vůdce?

Titul duchovní vůdce bych si vyhradila pro otce Ladislava, který mě téměř tři desítky let opravdu systematicky duchovně vedl. Duchovních rádců, kteří mi moudře jednorázově nebo po různě dlouhou dobu radili a dodnes radí, je tolik, že bych je ani nespočítala. Ale když se ptáš na prvního, tak budu jmenovat profesora Stanislava Nováka. V době, kdy jsem přišla do Prahy, učil na teologické fakultě v Litoměřicích, tuším, že katechetiku. O nedělích sloužil mši svatou v malém kostelíčku sv. Jiří v Hloubětíně. Tehdy to byla periferie Prahy. Byl vynikajícím kazatelem, rozuměl mladým lidem a uměl jim přiblížit Boha jako lásku. Jezdili jsme za ním přes celou Prahu, kostelík praskal ve švech, kdo nepřišel včas, musel stát venku. Později působil pater Novák v kostele sv. Václava ve Vršovicích, ten je hodně velký, přesto i tady bylo vždycky plno. Pak se mi na nějaký čas ztratil, až se ve vysokém věku objevil v litoměřickém hospici jako pacient. Stihla jsem ho tam pár dnů před smrtí navštívit, poděkovat mu a přijmout od něho požehnání. Měla jsem možnost osobně poznat dva vzácné kněze a dopisovat si s nimi, o jejichž svatosti nemám nejmenší pochybnost. Jedním byl farář v Nekoři P. Karel Výprachtický, druhým P. Antonín Šuránek na Svatém Antonínku nad Blatnicí.

Je ti obzvlášť blízká nějaká konkrétní spiritualita či řehole?

Znáš mě dlouho, tak tě nepřekvapí, že naturelem mi je nejbližší spiritualita františkánská. I když třeba takoví benediktini se svým heslem „ora et labora“ mě taky hodně oslovují. Víš, že jsem věčně někde v letu, pořád samé aktivity, takže ode mě možná neočekáváš, že mě v poslední době velmi silně přitahuje přesný opak – ticho kontemplativních klášterů. Jestli si někdo myslí, že je v nich na programu nicnedělání, velice se plete. Pravý opak je pravdou. Tam je každá minuta maximálně využita. Dokonce někdy na úkor spánku. To bych asi nezvládla. Bodejť jo, vždyť k tomu je potřeba mnišské povolání, a to já nemám.

Musela jsi svoje křesťanství někdy obhajovat před svými blízkými?

V rodině ne, křesťané jsme všichni, kromě vdovy po jednom z mých synovců. Převážná většina z nich jsou ale křesťané nepraktikující. Nemyslím tím, že se nemodlí, doufám, že ano, aspoň když je jim ouvej. Ale přestali chodit do kostela a ke svátostem. Je mi to líto. Nevědí, o co přicházejí, a já s tím nic nenadělám. Musím respektovat jejich svobodu, tak jako oni musí respektovat svobodu moji. Zařizuji v rodině křesťanské pohřby a svatby, domlouvám křty. To se ode mne očekává a jsem za to ráda. Nějakou dobu měl se mnou problém můj manžel. Nikoliv s tím, že jsem věřící, to on byl taky, jinak bych si ho nevzala.

Promiň, zarazím tě. Skutečně by sis ho nevzala, kdyby nebyl věřící? Tak zásadní to pro tebe je?

Opravdu bych si nevěřícího nevzala. To jsem si stanovila jako nepřekročitelnou podmínku a stejnou měl i on. Asi to souviselo s tím, že jsme oba vyrostli v tradičně katolických rodinách. Oba jsme manželství uzavřené před Bohem pokládali za nerozlučitelné. S tím jsme do něj vstupovali a ten názor jsme nezměnili ani v době manželské krize.

A co ten problém, který s tebou muž měl?

Po sestřině smrti mi v duchovním životě nestačilo jen tak klouzat po povrchu. Potřebovala jsem jít na hlubinu, přehodnotila jsem priority, materiální věci pro mne ztratily hodnotu, nadbytečný majetek byl pro mne doslova koulí u nohy. Čas jsem potřebovala věnovat něčemu jinému než dřív. Párkrát jsem si v té době vyslechla: „Takovou jsem si tě nebral.“ Měl pravdu. Bylo nutně potřeba si to vyříkat, najít řešení vyhovující oběma. Bůh viděl, že na to sami nestačíme. Zasáhl. Poslal mi, vlastně nám oběma, do života otce Ladislava. Ten si s tím poradil. Naše manželství bylo jedním z mnoha, které zachránil.

Jak se může rozdílnost v pohledu na Pána Boha projevit na mezilidském vztahu? Může mu i v něčem prospět?

Velice mu může prospět. Věřím, že oboustranně. Křesťan je trvale pod drobnohledem, doma i venku. Musí své chování korigovat v souladu s tím, v co věří. Co slovy vyznává, musí taky žít. Nebo se o to aspoň poctivě snažit. Právem se to od něj očekává. Nemůže si například dovolit zalhat, ani v maličkostech, musí se za všech okolností snažit ovládat své emoce, musí se umět omluvit, požádat o odpuštění atd. Křesťanství je náročné, křesťan si opravdu nemůže dělat, co chce, jinak mu to okolí hned vpálí. Tím mu nevědomky pomáhá růst. To je jedna stránka věci. Druhá je neméně důležitá. Partner, který má s Bohem bližší vztah, je povinen se za toho druhého modlit. Plody ovšem nepřijdou hned. Nemusí být vidět po dlouhá léta, dokonce ani desítky let, ale není možné, aby se neobjevily nikdy. I kdyby to bylo až ve smrti samotné. Kolik příběhů se šťastným koncem jsem si vyslechla v hospicích. Kolikrát jsem tiskla v náručí čerstvou vdovu, vyslechla její svědectví a mohla jí utřít slzy se slovy: „Neměla jste to snadné, ale co by z něj teď bylo, kdyby vás neměl? Nebo kdybyste to tenkrát vzdala?!“

Neodešla jsi někdy z nějakých konfrontací o víře zraněná? Nebo jsi naopak vzbudila v druhém zájem?

Na jednu konfrontaci si dobře vzpomínám. Bylo to, jak by řekli dnešní mlaďoši, fakt hustý. Výslech na kriminálce v Bartolomějské. Nešlo o nic strašného, jen jsme „mařili dozor státu nad církvemi“ nebo jak se ten paragraf, přezdívaný „mařička“, jmenoval oficiálně. Jeden vyšetřovatel byl starší, bodrý, druhý mladší, ostrý. Prostě klasika, zkoušeli na mě střídavě obě taktiky. Chvíli zastrašovali, chvíli něco nabízeli. Naštěstí jsem už měla dva roky Ladislavovy školy. Na po dobné situace nás připravoval kromě jiného i slovy Písma: „Nestarejte se, co budete mluvit, Duch vám dá.“ Tehdy v Bartolomějské jsem se poprvé přesvědčila, že tomu tak skutečně je. Stačí plně se spolehnout a člověka napadnou odpovědi, které by nevymyslel. Estébáci se nedozvěděli nic z toho, co chtěli, zato za ty tři a půlhodiny dostali docela slušnou lekci z katechismu. Zuřili, možná pak měli i problém, protože nezvládli zadaný úkol, ale zároveň jsem cítila, že si mě ti soudruzi svým způsobem i váží. I když by mě nejradši roztrhli vejpůl.

Jak má křesťan svou víru předávat?

To je velice delikátní záležitost. Záleží, co si pod slovem víra představujeme. Kdyby to bylo jen vyznání víry, které recitujeme při každé nedělní mši a kdokoliv si ho může stáhnout z internetu, tak ho namnožím na xeroxu, klidně do toho vrazím všechny peníze, co mám, rozešlu ho poštou všem, kdo víru nemají, a mám splněno. Jenže víra je vztah. Důvěrný oboustranný vztah mezi dvěma osobami, mezi Bohem a člověkem. Ten nemůžu nikomu předat, jedině ho ukázat na vlastním životě. Svou vlastní vírou můžu u druhého člověka vzbudit zvědavost, zájem, touhu, závist, ale nemůžu mu ji předat. Můžu poradit, kde najít potřebné informace a fakta, doporučit evangelizační kurz, odpovídat na otázky, darovat vhodnou knížku, pozvat nevěřícího mezi křesťany, můžu mu pomoci zbavit se předsudků, ale předat mu úhledně zabalený balíček s vírou nelze. To ovšem neznamená, že se na to můžu vymluvit. Nikdy nejsem bezmocná. Modlit se za druhé můžu vždycky.

Hoříš? Zapaluješ?

To bych si moc přála. Snažím se svůj každodenní život s Bohem žít, jak nejlíp umím. Ale jsem jenom člověk, se svými chybami a nedostatky. Ty samozřejmě lidem neuniknou. Přesto se mi občas stane, že mi někdo řekne: „Já ti víru závidím, chtěl bych ji mít taky, ale nemám.“ Vlastně mi tím nepřímo vyčítá, že ho nejsem schopna zapálit. Na čí straně je větší chyba, ví v konkrétním případě jen Bůh. Ale je pravda, že sirkou mokré poleno nezapálíš. Musíš čekat, až vyschne. S lidmi je to podobné. Každý má svůj čas. Vysychání polena můžu urychlit na slunci, touhu po víře můžu rozdmychávat v modlitbě. Zapálit ji později může i někdo jiný, nemusím to být nutně já.

Po smrti Ladislava Kubíčka ses ocitla bez zpovědníka a zřejmě bez nejbližšího přítele. Necítila ses trochu bezradná?

Bezradností bych to snad nenazvala. Ladislav nás vždycky vedl k samostatnosti. V mnohém mi poradil konkrétně, a vždycky dobře, ale nikdy za člověka nerozhodoval. Mnohokrát mi na otázku ani konkrétně neodpověděl, jen řekl: „Zeptej se Ducha svatého.“ Ano, nečekaně jsem se ocitla bez zpovědníka, bez bratra ve víře a bez duchovního vedení. Ale neocitla jsem se bez Boží pomoci. Zpětně se tomu sama divím, že jsem byla schopna okamžitě racionálně jednat. Asi hodinu po přijetí zprávy o Ladislavově smrti se ozval Katolický týdeník a chtěl po mně teď hned krátký článeček o zavražděném knězi. Využila jsem příležitosti a požádala čtenáře o příspěvky do knihy o něm, kterou jsem začala chystat. Na bezradnost nebyl čas. Bylo potřeba dát zprávu Ladislavovu bratrovi do Austrálie, příbuzným na Moravě, být k dispozici kriminalistům, kteří vraždu vyšetřovali, v dalších dnech pomoci psát adresy na tisíce obálek pro parte...

Nového zpovědníka jsi našla, nemýlím-li se, u jednoho Ladislavova „žáka“. Obešlo se to bez srovnávání? A bez alespoň občasného zklamání?

Vždycky jsem říkala, že zpovědníky neměním jako fusekle, ale jen když umřou. Teď to bylo na pořadu dne a řešit jsem to musela. První, kdo mě napadl, byl P. Lojzík Heger, Ladislavův odchovanec. V té době byl, myslím, teprve dva roky knězem. Okamžitě jsem ten nápad zavrhla: „To je holý nesmysl, vždyť je to mladý kluk a já stará bába. To nemůže fungovat.“ Blížily se ale Dušičky, období, kdy je za určitých podmínek možno zemřelým vyprosit obrovské milosti, a to jsem si nemohla nechat ujít. Jednou z těch podmínek je svátost smíření, tedy jít ke zpovědi. Tak jsem Lojzíkovi zavolala a poprosila ho, jestli by se mě neujal, zatím na zkoušku a s podmínkou, že bude stejně přísný jako Ladislav. Nechtěla jsem měnit spiritualitu, a že Lojzík slouží až v Chomutově, mi nevadilo, na dojíždění za zpovědníkem jsem byla zvyklá. Když jede Lojzík přes Prahu, dá mi vědět předem, buď se zastaví, nebo se sejdeme před KFC na Černém Mostě. Jeho auto nám poslouží jako zpovědnice a pak spolu jdeme „zabít tučné tele“. Je to takový milý rituál, který jsme zavedli už před těmi více než čtrnácti lety a na který se oba těšíme. Věřím, že z toho má radost i Ladislav. Při obědě nebo při svačince na něj zavzpomínáme, řekneme si, už mimo zpověď, co koho z nás těší nebo tíží, a vzájemně se povzbudíme. Žádné zklamání se za ty roky nekonalo, oba víme, že s Ladislavem nemůžeme srovnávat ani sebe, ani druhé. Je naším společným úctyhodným vzorem, ale kopírovat ho nelze. Každý musíme žít svůj život jako originál, tak, jak nám to vštěpoval.

Bydlíš v Praze-Řepích. Proč se vlastně nespokojíš s teritoriální farností a hledáš i (to zdůrazňuji) jinde?

Vidím, že máš o mně dost podrobné informace. Někdo si stěžoval? Hledám, kudy chodím, neb – jak Písmo praví – „kdo hledá, najde“. Ale teď vážně. V Řepích je mše svatá každý den, sedm dní v týdnu, což je super. Jenže kromě neděle není ani jednou ráno. Chápu, že to zaměstnaným a studujícím vyhovuje, mně to vyhovovalo dřív taky. Ale když už jsem se dožila věku, kdy mi pracovní povinnosti nebrání začít den s Ježíšem v eucharistii, a v Praze ty možnosti jsou, proč bych se takové výsady měla vzdát? Jsem-li v neděli v Praze, chodím na mši do své farnosti už proto, že s ní v žádném případě nechci ztratit kontakt. Párkrát jsem se nechala zvolit i do farní rady, přestože schůzování mi bylo odjakživa proti srsti. Když jsem došla k závěru, že bych čas mohla využít smysluplněji, pustila jsem se do organizování evangelizačních kurzů Alfa. Teď zrovna probíhá třináctý. V souvislosti s prvním z nich u nás vzniklo úterní modlitební společenství, které se bez přerušení schází v presbytáři našeho kostela dodnes. Jsem-li zrovna v Praze a nemám jiné povinnosti, ráda se ho účastním.

Řadu let jsi jezdila za jezuity do Kolína. Čím ti tamní přístup tak vyhovoval?

Byla jsem zvyklá dvakrát třikrát do roka účastnit se duchovních cvičení s P. Ladislavem. Po jeho smrti jsem se radila s karmelitánem P. Janem Fatkou, jak dál. Jezuity v Kolíně mi doporučil on a přidal dobrou radu. Obrať se na P. Josefa Čupra a požádej ho o exercicie individuální, ne ve skupině. To byl opravdový luxus. Jezdila jsem tam jednou za rok v listopadu, kolem svých narozenin, na dvanáct dnů vcelku. Klasické třicetidenní exercicie podle sv. Ignáce mi ušil na míru, měla jsem tam zaručené silentium, kterého bych se ve větší skupině asi marně dožadovala. Nově jsem si srovnala vnitřní řád, před Bohem zrekapitulovala prožitý rok a snažila se dozvědět, co ode mě čeká dál. Velmi mi to vyhovovalo a hodně dávalo, bohužel to skončilo tím, že všichni tři jezuité kvůli stáří a nemocem z Kolína odešli.

Komu bys doporučila duchovní cvičení absolvovat? A jak často?

Všem křesťanům, aspoň jednou za rok, náctiletými počínaje a seniory konče. Nabídka je opravdu široká, je z čeho vybírat. Pro lidi v produktivním věku to znamená vyhradit si pár dnů dovolené, ideálně týden, jen pro sebe. Není to sobectví. Rodina to přežije a nakonec z toho bude profitovat.

Máš recept, jak tento čas pro sebe a pro Boha využít? Co dělat, a co naopak nedělat?

Je-li to jen trochu možné, doporučuji přijet na exercicie vyspalý a bdělý, ne rovnou z noční služby. Nejde-li to jinak, navrhuju první den nebo půlden klidně oželet a raději ho prospat než proklimbat. P. Ladislav říkával, že on na kněžských exerciciích taky první den prospí. Doporučuju svěřit se do péče exercitátora, řídit se jeho pokyny a nechat se vést Duchem svatým. Exercitátor si sice něco připraví, ale nemůže vědět, co přesně který z účastníků zrovna potřebuje slyšet. Ví to ale Duch svatý, a když si vynutíme silentium, je naděje, že ho nepřeslechneme. Užvaněná skupina je holé neštěstí. Nemá smysl čekat několik dní, že se ztiší. Neztiší. Pak je třeba co nejdříve požádat exercitátora, aby rázně zakročil, případně s jeho svolením po budově rozmístit cedule s nápisem „mlčíme“. Samozřejmě si na duchovní obnovu nebereme žádnou práci, vypínáme mobil a předem upozorníme okolí, že budeme několik dnů mimo civilizaci, a tudíž i mimo internet. Přibalíme sešit na poznámky, přezůvky, kartáček a pastu na zuby. O moc víc toho není potřeba, vše ostatní včetně Bible tam nejspíš bude.

Uzavíráš den modlitbou? Rekapituluješ prožité, děkuješ, ukládáš si úkoly na zítřek? Jak vypadá – z duchovního pohledu – tvůj odchod do peřin?

Vzhledem k tomu, že můj odchod do peřin se podobá spíše volnému pádu do peřin, snažím se uplynulý den zrekapitulovat o něco dřív, zpravidla ve vaně. Den samozřejmě modlitbou uzavírám, ale skoro vždycky velmi krátkou, ve smyslu: „Pane, do tvých rukou odevzdávám svého ducha“ – s plným vědomím toho, že nikde není psáno, že se musím dožít příštího rána.

A ráno?

Jsem v důchodu a mohu si dovolit první hodinu nebo i víc času strávit s Bohem v osobní modlitbě a pokračovat v ní i cestou na mši svatou. S dopravou mi to všechno zabere polovinu dopoledne, ale ten čas je maximálně využitý a zúročený. Zbytek dne pak vypadá úplně jinak, než kdybych spoléhala jen na sebe. Diář mívám rok dopředu plný, ale ta rána si snažím uhlídat pro sebe.

Ukládáš si v postní době přísné půsty?

Jestli myslíš od jídla, tak ani ne. Snažím se jíst střídmě celoročně, i když moje nadváha mě usvědčuje z pravého opaku. Než jídlo je někdy těžší si odříct všelijaké připomínky, komentáře a zbytečné řeči. V postní době se snažím důsledněji dodržovat řád, respektive se k němu vracet. Učím se klidně přijímat všechno, co život přinese. A že pokaždé přinese něco nesnadného, zvláště v postní době, s tím už počítám.

Čemu půst prospívá, paní doktorko?

Z lékařského hlediska může půst dobře posloužit jako redukční dieta nebo žádoucí očista organismu. Jeho hlavní smysl však vidím v pěstování sebekázně, bez níž člověk nemůže být vnitřně svobodný, a tudíž zůstává otrokem. Čeho? To je individuální – otrokem nikotinu, drog, mlsného jazyka, alkoholu, ale třeba i lenosti, majetku, práce, honby za kariérou, časově přespříliš náročného koníčku… Další si domysli.

Máš oblíbeného světce? Napadá mě: mají vůbec hospice svého patrona?

Tak pozor, do téhle pasti ti nevlezu. Je to jako kdyby ses malého dítěte zeptal, jestli má radši maminku, nebo tatínka. Jediná správná odpověď je: „Nejradši mám oba.“ Oblíbených světců mám plné nebe, ale jmenovat nejoblíbenějšího nebudu. Někomu by to mohlo přijít líto a já je potřebuju všechny. Většina hospiců má kapli a ta je zasvěcena některému světci. Nikdy jsem ale neslyšela, že by hospice měly společného patrona, což je škoda. Pokud by o něm uvažovaly, navrhla bych nejspíš sv. Josefa, patrona dobré smrti. Máme ověřeno, že k tomu zvládá i nadúvazek. V hořické Duze, se kterou zdravotní pojišťovna neuzavřela smlouvu, se personál každé ráno modlí: „Svatý Josefe, ekonome hořického hospice, postarej se o nás.“ A stará se.

V poslední době jezdíš rozptylovat trapisty.

Tak to buď úplně v klidu. Ti se nikým a ničím rozptylovat nenechají. Za dlouhá staletí své existence to mají perfektně vymakané. Vládne tam dokonalý řád, přes ten nejede vlak. Před rozptylovači zvenčí je bezpečně chrání klauzura, před rozptylovači z vlastních řad mlčení. Není to mlčení jako „tichá domácnost“, ale vzájemné velkorysé obdarovávání. Jeden mlčí, aby nerušil druhého, druhý mlčí, aby nerušil prvního. Respekt, ohleduplnost, bratrská láska – nic jiného za tím není. Návštěvník se tam velmi rychle naladí na stejnou vlnu. Vnímá cosi nadpozemského, nevím, jak to vyjádřit, nejvýstižnější výraz je asi harmonie. Nikoho ani nenapadne ji čímkoliv narušit. Příchozí osobně přijde do přímého kontaktu pouze s bratrem hostitelem, který ho ubytuje, samozřejmě mimo klauzuru. Ten mu stručně a jasně vysvětlí pravidla, co může, kam může, kdy může. Většinu instrukcí mu dá na papíře, takže toho opravdu moc namluvit nemusí. Před jídlem se s hosty krátce pomodlí a zeptá, jestli něco nepotřebují. V domě pro hosty si lze v případě potřeby vyžádat soukromý rozhovor s bratrem spirituálem. V kostele nově příchozím před každou chórovou modlitbou jeden z mnichů mlčky nalistuje v trapistických žaltářích příslušné texty. Trapisti žádná duchovní cvičení lidem zvenku nedávají, ale pro dočasný pobyt v ústraní jim poskytnou komfortní azyl all inclusive, a hlavně se za ně od tří ráno modlí a obětují. Takže, jak vidíš, příležitost rozptylovat mnichy je v Novém Dvoře prakticky nulová.

Co tam celý den děláš?

To, co oni. Kromě vstávání ve tři ráno a účasti na jejich prvním dlouhém modlení zvaném matutinum. Tam ženy nesmí, neptám se proč a přiznávám, že mi to zas tak nevadí, protože si nejsem jistá, že bych to zvládala. Sice bych vstala, ale pak bych byla celý den nepoužitelná. Žádnou z dalších šesti společných chórových modliteb v kostele si ale ujít nenechám. Po šesté hodině jsou to ranní chvály se mší svatou, v devět je tercie, v poledne sexta, ve čtrnáct hodin nona, k večeru nešpory a na závěr dne kompletář. Bratři jsou při nich ve svých chórových lavicích nebo u oltáře, hosté vzadu, v lavicích určených pro ně. V mezičasech pracují, studují, čtou a mají prostor pro modlitbu osobní. V harmonogramu není jediná minuta, kterou by bylo možné prolajdat. Takhle vypadá normální trapistický den. Na internetu se dočteš, že si tam návštěvník může a nemusí říct o práci. Té je tam dost. Já většinou v hovorně skládám vyprané prádlo. Od třiceti mnichů je ho hromada a jsou rádi, když jim s tím někdo pomůže. Dřevorubecké práce mi naštěstí nabídnout nezkoušeli, ale sami v lese tvrdě pracují. Taky mají velké stádo oveček, vyrábí různé druhy hořčice, kosmetické krémy, dokážou se uživit. Sami si vaří, uklízí, perou, žádné služebnictvo nemají. Jejich hlavním posláním je zástupná modlitba a zástupná oběť za spásu všech nesmrtelných duší. Právě ten pojem zástupnictví mě na jejich spiritualitě oslovuje nejvíc. Jsem hluboce přesvědčena o tom, že jestli někdo kromě Pána Boha tenhle zdivočelý svět ještě drží pohromadě, jsou to právě kontemplativní řády.

Jak jsi k trapistům vlastně pronikla?

Až ti to povím, uznáš, že to byla čistá Boží režie. Nevyhledávala jsem je, spadli mi z nebe. Jsou pro mě obrovským Božím darem na stáří. Jednoho dne se mi mailem ozval bratr Lev. Přiložil maminčinu propouštěcí zprávu z onkologie a potřeboval se poradit ohledně další léčby, chtěl slyšet pravdivou prognózu. V průběhu dalších dvou let se občas ozval ze stejného důvodu. V polovině března 2017 jsem jela přednášet do Červené Vody. Cestou mi zazvonil mobil, volal bratr Lev, představila jsem si ho v klášteře v západních Čechách, skoro jsem ho neslyšela: „Můžete do toho trochu víc křičet: Já jsem někde u Červené Vody v Orlických horách, je tu špatný signál.“ „Tak to jsme kousek od sebe. Jsem u maminky, přitížilo se jí.“ Domluvili jsme se, že se na maminku podívám. Přijel pro mě. To bylo překvapení! Klouček, čtyřiatřicet roků, a já si celou tu dobu představovala – podle jeho moudrosti – mnicha nejmíň šedesátiletého. Sice jsem z těch lékařských zpráv věděla, kolik je jeho mamince, ale nějak mi to nesepnulo. Maminku s velmi pokročilou rakovinou jsem navštívila a bratr Lev mě vezl zpátky. Cestou v autě jsem si povzdechla: „Já bych tak potřebovala občas zmizet někam do ticha. Z Kolína mi už jezuiti odešli…“ „Tak přijeďte k nám.“ „Cože? Vždyť jste chlapský klášter. A trapistický k tomu. To by vážně šlo?“ Usmál se a řekl: „Od středověku máme domy pro hosty.“ Spadla mi brada. Usmál se znovu, ještě víc šibalsky: „Vám to říct můžu, vy se neurazíte. Mladý hezký holky tam neberem.“ Zaradovala jsem se, že splňuju obě podmínky, a hned si tam domluvila prodloužené Velikonoce.

Pěkné. Tenhle příběh bych ale jako důkaz Boží režie nepoužil.

Ale to ještě není všechno. Začátkem května téhož roku jsem měla jet přednášet na Hostýn. Den před odjezdem se ozval bratr Lev s prosbou: „Tátovi se maminčino zdraví nějak nezdá. Volal jsem onkoložce, která ji včera viděla, a ta mě ujistila, že tohle není terminální stav. Dokázala bys odhadnout, až to terminální stav bude? Rád bych byl v tu dobu u maminky.“ Bohužel, tohle jsem mu zaručit nemohla. Pokud bude jeho maminka umírat na selhání jater, něco poznáme, něco ukáže i laboratoř. Jenže pokud tam jsou vytvořené jícnové varixy, což je pravděpodobné, ty mohou prasknout kdykoliv. Pak je to otázka minuty, a hlavně: nikdo to předem nemůže vědět. V noci mě napadlo, že by se možná dalo jet na Hostýn přes tu jejich vesničku u Šumperka.

Auto nemáš.

Ne, ani řidiče, všude jezdím hromadnou dopravou. Koukla jsem na internet a zjistila, že by to šlo – šest dopravních prostředků, střídavě vlak, autobus, vlak, autobus, pět minut na přestupy v místech, která neznám. Ale kdyby mi nic neujelo, mohla bych zdravotní stav pacientky posoudit na místě. Dala jsem o tom bratru Lvovi vědět mailem, obratem zavolal: „Taková nabídka se neodmítá. Jako novicmistr říkám našim novicům: Když odejde kluk do kláštera, o jeho rodinu se postarají andělé.“ Uznáš, že takovou důvěru jsem zklamat nemohla. Nic mi neujelo, maminka mě poznala, měla z mé návštěvy radost a já musela dát za pravdu onkoložce: tohle ještě není terminální stav. Zbyla mi jediná možnost. Modlitba: „Pane Bože, Lev čeká na telefon. Co mu mám říct? Ty varixy mohou přece prasknout kdykoliv. Nejsem vševědoucí, ty jsi Vševědoucí!“ Vtom přišlo silné vnuknutí, které se nedalo neposlechnout: Zavolej ho a řekni mu, ať za maminkou okamžitě přijede. Odjela jsem na Hostýn. Bratr Lev si na těch čtyři sta kilometrů dlouhou cestu sehnal kamaráda s autem. Bůh mamince dopřál prožít její poslední den uprostřed celé rodiny, navíc se mší svatou slouženou u lůžka jejím synem – knězem. Druhý den mi od něj přišla zpráva: „Maminka už je Doma. Chvíli před smrtí začala chrčivě dýchat. Znovu jsem jí udělil svátost nemocných. Dořekl jsem poslední slovo modlitby za udělení plnomocných odpustků, když mamince praskly jícnové varixy a z úst jí vytryskla krev.“ Vím, že má Bůh spočítaný každý vlas na mé hlavě. Tady to měl spočítané doslova na vteřiny.

Tak tohle musím za Boží vedení uznat i já. S trapisty si ale jinak asi moc nepokecáš, viď?

Teprve tam si člověk uvědomí, kolik času se zbytečně prožvaní. Ano, máš pravdu, nepokecám, ale to neznamená, že s nimi člověk nemůže být ve vztahu. Každý je může požádat o modlitbu na konkrétní úmysl a může si být jistý, že jeho prosbu vezmou vážně. Já je zaměstnávám hodně, vždyť od toho tam jsou. Já jsem zase ráda, že občas se oni obrátí na mě s prosbou o nějakou lékařskou radu. Onehdy se mi v Novém Dvoře naskytla mimořádná příležitost krátce mluvit s jejich úžasným opatem Domem Samuelem. Děkovala jsem mu a řekla: „Já vím, že nemám mnišské povolání, navíc jsem žena, nemohu tu zůstat. Ale nejradši bych tu zůstala až do smrti, pak bych si lehla na váš hřbitůvek a čekala na vzkříšení.“ Usmál se: „My máme slib stability a venku máme své rodiny. Potřebujeme vás venku.“ Tak žiju venku, ale duchovním poutem spojena s nimi. Něco o tom, kde má to pouto začátek, se dá vytušit už teď. Asi tě nepřekvapí, že si každého 11. září připomínám výročí smrti P. Ladislava.

To nepřekvapí nejen mě. Účastníš se přece blízko tomuto datu pouti za Ladislavem.

Za těch třináct roků mě ale ještě nikdy nenapadlo obdobně prožívat i výročí jeho pohřbu. Až tentokrát. Od samého rána 24. září jsem toho měla plnou hlavu. Pořád jsem měla před očima Ladislavův otevřený hrob v Kunštátě a připomínala si, jak jsem to tehdy prožívala: „Pane Bože, jak jsi tohle mohl dopustit? Vůbec tomu nerozumím. Nechápu nic, ale věřím v zákon pšeničného zrna. Musí odumřít, aby přineslo užitek mnohonásobný.“ Odpoledne mi přišla od nic netušícího bratra Lva zpráva: „Dnes je to přesně třináct let, co jsem přišel do kláštera.“ Někdo řekne náhoda… Ano, máš pravdu, s trapisty si moc nepokecám, ale o to víc se s nimi někdy zasměju. Jejich smysl pro humor neutuchá ani při čtyřicítce horečce. Když jich většinu sklátila chřipka, dům pro hosty museli proměnit v lazaret. Dovídala jsem se: „Tři už to mají za sebou.“ Tím chtěli říct, že se uzdravili – v závorce stálo: hřbitov je stále prázdný. Na dotaz, jestli zbyl někdo zdravý a má je kdo ošetřovat a sytit, napsali: „Dnes několik bratří vstane z mrtvých, tak personál budeme mít.“ Když jsem přikývla České televizi na pořad GEN, o modlitební podporu jsem požádala celý Nový Dvůr. Filmaři se dobře bavili, když jsem jim v autě přečetla vzkaz: „Ničeho se neboj, za GEN se modlí celý tvůj novodvorský fanklub.“ Smysl pro humor, stejně jako radost ze života, je neklamnou známkou zdravého křesťanského života.

Dá se v mlčení najít něco, co ve slovech není?

Setkat se s živým Bohem v sobě.

Lze o tom vůbec hovořit?

Moc ne. Vlastně, skoro vůbec. Je to příliš intimní. Asi i proto ti trapisti pořád mlčí. Ale naštěstí pro nás některý z nich občas něco napíše. Jejich díla jsou dostupná i u nás. Řadu z nich vydalo nakladatelství Triáda.

Mimochodem, jak tvůj novodvorský fanklub reaguje na knihu rozhovorů, kterou právě připravujeme?

Samozřejmě jsem trapisty poprosila o modlitby ještě dřív, než jsme se spolu do téhle práce pustili. A jsem si jistá, že se na jejich pomoc můžeme spolehnout. Bratra Lva jsem požádala o svolení zveřejnit v této knize, co jsme spolu zažili v souvislosti s nemocí a smrtí jeho úžasné maminky. Písemný souhlas od něho sice nemám, zato mám věrohodného svědka. V přítomnosti bratra Rafaela přikývl: „Stejně už to ví půl republiky.“ Poděkovala jsem: „Tak ještě ta druhá půlka. Děkuju, určitě to někomu poslouží.“ Denně děkuji Bohu, že tu trapisty máme!

Jak jsi mohla žít tak ploše?

Nejednou jsem od tebe slyšel: „Mám Ladislavovu školu.“ Co to znamená?

No jo, to říkávám často, ale ještě nikdo se mě nezeptal, co to vlastně znamená. Když o tom přemýšlím, možná by se slovo škola dalo nahradit něčím mnohem vznešenějším, a sice slovem spiritualita. V tomhle konkrétním případě jsem schopna si obhájit, že jde o synonymum. Ano, mám Ladislavovu školu, přijala jsem v ní Ladislavovu spiritualitu. Jeho škola neměla IČO ani registraci, sídlo se měnilo s každým jeho stěhováním, a těch bylo! Žádné přijímačky, žádné prázdniny, jela non stop, všechno dobrovolné, kdo chtěl, mohl přijít a taky kdykoliv odejít. Ladislav nejenže měl dvě profese – byl lékař a kněz – ale především byl osobnost. Byl obdařen mnoha dary Ducha svatého, ale kvůli jednomu z nich za ním proudily davy doslova z celé republiky, často na doporučení jiného faráře. Ladislav měl totiž mimořádně velký dar dobré rady. Poradil, ale nikdy nemanipuloval. Respektoval svobodu každého člověka. Neměřil všem stejným metrem, poznal, komu bylo více dáno a po něm taky více požadoval. Nespokojil se s tím, že jeho žáci nepáchali zlo, měl zvláštní čuchometr na objevování zakopaných talentů a hřiven. Jak něco takového zjistil, neslevil, dokud s tím dotyčný něco nepodnikl. Pro své žáky často pořádal i „školu v přírodě“, ale nazýval ji duchovní cvičení nebo exercicie. Při nich jsem za ty roky popsala hromadu sešitů. Mám v nich hotové poklady. Mluvil pomalu a rozvážně, já psala hrozně, zato rychle, takže ručím za autenticitu každého jeho výroku. Aby jednou ty zápisky neskončily v kontejneru, nabídla jsem je po Ladislavově smrti Karmelitánskému nakladatelství a tak vznikla trilogie knížek Zapaluji?, Oslovuji?, Přitahuji?.

S jakým vysvědčením jsi tuhle školu vychodila?

V Ladislavově škole se naštěstí nepsaly žádné písemky, nikdy se neznámkovalo, když člověk něco nevěděl, mohl se bez obav zeptat a dostalo se mu srozumitelné odpovědi. Za co by v jiné škole dostal ředitelskou důtku, trojku z chování, nebo by ho rovnou vyrazili, tady se řešilo jinak. Ladislav ve zpovědnici vyslechl kajícníkovo doznání, uložil pokání, na místě Božím mu hřích odpustil a dál o něm nevěděl. Někdo možná řekne, že jako zpovědník byl přísný, říct se to tak dá, ale já myslím, že přesnější výraz je náročný a důsledný. Mohl si to dovolit, protože v první řadě byl takový sám vůči sobě. Dovedl ale taky dát při zpovědi jedničku s hvězdičkou. Moc často to nedělal, aby takové hodnocení nedevalvoval, ale občas ano. U toho, koho vedl dlouhodobě, se jednou za delší čas ohlédl zpátky a řekl: „No vidíš, tohle už neděláš, toho jsme se už zbavili, že? K tomu už se vracet nebudeme.“ Člověk pak odcházel povzbuzen, že se v té škole přece jen něco naučil.

Ladislav Kubíček. Kdy poprvé jsi zaslechla tohle jméno? A kdy jsi pochopila, že je to člověk, který ti změní život?

Bylo to rok po Janině smrti. Všechno se mi zhroutilo jako domeček z karet. Vrcholila naše manželská krize, hodnotově jsme se s mužem od sebe vzdalovali čím dál víc, rozvádět jsme se nechtěli, ale cestu z problémů jsme taky nenacházeli. Neměla jsem nejmenší tušení, že kdesi v Třebenicích na Litoměřicku žije nějaký Ladislav. Ale znali ho moji přátelé a ti mne, zhroucenou trosku, k němu jednou o víkendu zavezli. O týden později jsem tam už jela s manželem, samozřejmě přesvědčená, že kněz bude jednoznačně na mé straně. Tak úplně jednoznačné to sice nebylo, ale moudrými doporučeními nám pomohl začít problém řešit. Zatímco manžel na farním dvoře startoval auto, já se na chodbě loučila s Ladislavem. Mezi čtyřma očima mi to vpálil bez servítků: „Jak jsi mohla až dosud žít tak ploše?“ Ten tón, jakým to řekl, bych ti nepřála slyšet. V první chvíli se ve mně všechno vzbouřilo: „Co mi to tu říká? Vždyť snad nedělám nic tak hrozného?“ Pod Ladislavovým láskyplným pohledem a uštědřeným křížkem na čelo jsem velmi rychle vychladla. Pochopila jsem, že tomuto člověku mohu plně důvěřovat a že mi má co dát. V dalších měsících a letech mě pak s nesmírnou trpělivostí učil, že je třeba poznávat Boží vůli a denně se ji snažit plnit. A tak jsem pozvolna začínala chápat, co tím „žít ploše“ myslel. Sama jsem to tušila – nemohu v duchovním životě klouzat po povrchu. Nemohu stagnovat, musím jít dál.

V čem byl Ladislav jiný než druzí kněží?

Obávám se, že na tuhle otázku by ti Ladislav ani neodpověděl, nebo by ti s lehkou ironií – což uměl taky – řekl: „Samozřejmě že jsem byl jiný. Jsem originál, nemám mezi kněžími ani kýmkoliv dalším ve světě jediného dvojníka. Ovšem originálem jsme všichni. Pán Bůh žádné kopie nedělá.“ Rozhodně by nechtěl, abych ho teď s kýmkoliv poměřovala, a tak to dělat nebudu. Navíc – co já o ostatních kněžích můžu vědět? Vždyť neznám pořádně ani sama sebe. Srovnávat Ladislava s druhými kněžími po mně, prosím tě, nechtěj, ale abych tě jen tak neodbyla, řeknu ti něco jiného. Od mnoha kněží, kteří četli knihu Až k prolití krve, ve které se ze setkání s Ladislavem a ovlivnění jím vyznalo několik set lidí, jsem slyšela, že Ladislav je jejich velkým vzorem.

Vzpomínám na jeho tvrdou dělnickou dlaň a nebývale vroucí modlitbu. Jako by to nějak souviselo…

Máš pravdu, ruce měl samý mozol. Myslím, že to bylo při opravě kostela v Dolní Oldříši. Montovali jsme spolu lešení a já se schválně zatvářila, jako že mě tíží nějaký závažný teologický problém. Zeptala jsem se ho, jestli můžu mít dotaz. Naletěl mi na to a okamžitě byl připraven se mi věnovat. S vážnou tváří jsem se ho zeptala: „Nevíš, proč se říká, že někdo má ruce jako velebníček?“ A významně jsem se podívala na ty jeho zrychtované ruce. Odpověděl mi dloubnutím do žeber a sehnul se pro další trubku. Ladislav znal život se vším všudy. Měl za sebou kriminál, práci v dolech, v kamenoprůmyslu, znal dobře bolesti lidských srdcí, uměl se do nich vcítit a věděl, jak pomoci. Jeho modlitba byla hluboká a vroucí. Způsob, jakým sloužil mši svatou, byl doslova strhující.

Za Ladislavem jsi jako mladá jezdila do pohraničí, kam ho přeložili církevní tajemníci, na brigády. Co to pro skupinu mladých křesťanů znamenalo?

Dnes někdo řekne, že na takové věci bylo kněžského času škoda. Jenže panovala tvrdá totalita, na „nedovolené shromažďování“ byl paragraf, hrozil za to i kriminál. Kostely v severních Čechách opravu zoufale potřebovaly, mladí křesťané byli ochotní přiložit ruku k dílu a Ladislav se nebál riskovat třeba i ten kriminál. Co všechno mu prošlo, je až neuvěřitelné. Musel mít mimořádnou ochranu z nebe, jinak se to vysvětlit nedá. Několikrát mu sice hrozilo odebrání státního souhlasu, tehdy nezbytného pro duchovenskou činnost, ale vždycky to dobře dopadlo. Říkávali jsme si: „Ladislav to zase nějak umodlil.“ Mladí, některým nebylo ani patnáct let, jezdili na sever Čech až z Moravy, hodně jich bylo ze Slovácka. Rodiče je pouštěli, nebáli se o ně, věděli dobře, komu je svěřují. A Ladislav se jim intenzivně věnoval. Na lešení jednotlivě, po chvilkách se tam střídali, aby během dne došlo na všechny. Po večeři se na faře nějaký čas věnoval Ladislav všem dohromady. Pak se odebral do své pracovny, nabídl možnost soukromých pohovorů, jak tomu říkal, a do půlnoci se zájemcům věnoval opět individuálně.

Jak se na vás místní dívali? Nezavolali na vás někdy Veřejnou bezpečnost?

Myslím, že žádné obci nevadilo, že jí nějací cvoci zadarmo opravují chátrající kostel. Někdo si ťukal na čelo, jiný nám fandil a přinesl svačinu, uvařil čaj. Nejeden soudruh nebo ateista upřímně obdivoval pana faráře právě proto, že se neštítil manuální práce. Tohle na něm dovedli ocenit všichni, ovšem jak velkou osobnost tam mají, tušil málokdo. Veřejnou bezpečnost na nás volat nemuseli, ta občas přijela sama. Když se zeptali Ladislava, co tam ta mládež dělá, klidně odpověděl: „Jsou to brigádníci. Někde se umýt a vyspat musí.“ Nejednou si příslušníci zapsali čísla občanských průkazů všech, kdo byli na faře, i poznávací značky aut, parkujících na dvoře. Čekali jsme, co z toho bude, ale nic se nedělo. Asi nás to mělo jen zastrašit, což se nepovedlo. Jednou z nás málem ranila mrtvice nějakou starostku. Když zjistila, že děcka na lešení nemají přílby ani jiné ochranné pomůcky, vystartovala s argumenty o bezpečnosti práce nejdřív na ně, pak i na Ladislava. Ten zachoval naprostý klid, čímž ji vytočil ještě víc. Na jeho výrok, že každý má přece anděla strážného, už protiargument neměla. Později se spolu spřátelili, moc si ho vážila a přijela i na jeho pohřeb. Zajímavé je, že se skutečně nikdy nikomu při těchto brigádách nic nestalo. I tohle Ladislav dokázal „umodlit“.

Jaké to bylo opravovat kostely pro pár věřících? Kde jste v tom nacházeli smysl?

Myslím, že nikdo z nás tenkrát neřešil otázku, jestli je rozumné opravovat kostel pro pár babiček, jestli je to ekonomické a nebylo by lepší nechat ho spadnout. Pro nás bylo důležité, že můžeme jezdit za Ladislavem a máme se kde scházet. Brigády byly jen prostředek, nikoliv cíl. Žili jsme tím, byli jsme šťastní a otevřeně přiznávám, že v tom svou nezanedbatelnou roli hrála i sladká chuť zakázaného ovoce. Nebyla to jen tvrdá manuální práce, ale občas i docela adrenalinové dobrodružství.

Třeba?

Třeba když v žigulíku kombi, kromě míchačky, nářadí a svačiny, nás vezl z fary na stavbu devět. Seděla jsem na místě spolujezdce, jednu holku měla na klíně a druhou pod nohama. Jak byli poskládaní ti vzadu, to už si nepamatuju, ale dojeli jsme v pořádku. Samozřejmě, že jsme o tom nemohli s každým otevřeně mluvit, ale i to byla cenná škola. Naučili jsme se držet jazyk za zuby, být obezřetní, ale ne zastrašitelní. Bohaté plody tehdejších brigád je možné sledovat dodnes. V montérkách o tři čísla větších, než bylo nutné, a s šátky utaženými na hlavách nebyla jistě děvčata půvabná jako v tanečních. A přesto, nebo možná právě proto, leckterá z nich zaujala některého chlapce tak, že po čase byla svatba. Začaly se rodit děti, později vnoučata a pravnoučata. Až se jednou všichni shromáždí kolem otce Ladislava, smysl kněžského celibátu pochopí zpětně i jeho největší odpůrci.

Oba jste byli lékaři. Prý jste se vzájemně oslovovali: soudruhu doktore, soudružko doktorko.

Máš nepřesné informace, já ho soudruhu neoslovila nikdy. On nás tak ale tituloval běžně: „Soudružka vás tam dovede, soudružka vám to ukáže…“ Jednou se mu to pořádně nevyplatilo. V ordinaci jsem vyšetřovala pacienta, sestřička zvedla telefon, vyslechla volajícího, rukou přikryla sluchátko a hlásí: „Nějaký blbec chce soudružku doktorku.“ Pokračovala jsem v prohmatávání břicha a odpověděla: „Tak ho nechte uležet.“ Schválně jsem se loudala. Když jsem se konečně uráčila telefon zvednout, nasadila jsem protivný tón: „Prosím. Svatošová.“ A tak můj zpovědník na vlastní uši slyšel, jak dovedu být protivná. Když jsem zjistila, že je to on, neudržela jsem se: „To máš za tu soudružku! Voláš meziměstsky, platíš to ty, ne já. Patří ti to.“ Samozřejmě, že si z toho nic nedělal a přešel k věci: „Vezmi si tužku a piš si. Tolik a tolik metrů čtverečných mědi, takové a takové tloušťky, tolik a tolik metrů čtverečných šindele…“ Na otázku, kde to seženu, se mi dostalo lakonické odpovědi: „Od toho jsi moje sekretářka pro zvláštní úkoly.“ Dnes bych se samozřejmě zeptala strýčka Google, jenže ten tehdy ještě nebyl na světě. K dispozici byla pouze pevná telefonní linka a telefonní seznam. Ovšem když to člověk nevzdal, podařilo se téměř nemožné. I tohle byla Ladislavova škola, která se mi později při budování hospiců velice hodila.

Využil někdy medicínu i jako kněz?

Velmi často. S velkou pravděpodobností denně. Že není jen lékařem duší, ale i těla, nebylo žádné tajemství, lidi mu důvěřovali, a tak se na něho obraceli s prosbou o pomoc i s neduhy tělesnými. Někdy osobně, velmi často v dopisech. Ty trpělivě četl, luštil, podtrhával si v nich pasáže, na které je třeba reagovat a obratem odpovídal. Až do své smrti ve věku sedmdesát osm a půl roku kromě Zdravotnických novin odebíral a poctivě studoval prestižní časopisy dvou medicínských oborů – gynekologie a psychiatrie. V těchto dvou oblastech lékařské vědy se stále udržoval odborně na výši, protože dotazy pacientů se z velké části týkaly právě jich. Jako lékař oficiálně nepracoval od doby, co ho za údajnou protistátní činnost komunisti zavřeli, ale lékařem byl. Měl i recepty, a pokud si to pacient přál, na zadní stranu s nápisem „hradí nemocný“ lék předepsal a lékárna ho bez problémů vydala.

Ladislav nejednou mluvil o potřebě spolehnout se na Boží vůli. Dokázal to naučit i lidi kolem sebe?

Boží vůle bylo jedno z jeho stěžejních témat. Napsal postupně čtyři knížky. Pro tu třetí zvolil provokativní název Vůle Boží – zbožná fráze? V ní se tomuto tématu věnoval zevrubně a – což bylo pro něho příznačné – vysvětlil ho tak, že tomu musel porozumět opravdu každý. Poslední Ladislavovu knihu se Matici cyrilometodějské podařilo vydat krátce po jeho smrti jen díky obdivuhodné trpělivosti kriminalistů, kteří vraždu vyšetřovali. I když byla fara po dobu vyšetřování zapečetěná, mě tam pustili a dovolili mi rukopis poslední Ladislavovy knihy O svobodě hledat. V jeho ložnici a zároveň pracovně byl nepředstavitelný binec. Všechno zpřeházené, věci vyházené ze skříní, stopy po hašení požáru, nebylo jasné, co lehlo popelem a co zůstalo. Hledala jsem hodně dlouho. Začali mi šetrně naznačovat, že je to marné, že rukopis, který hledám, nejspíš shořel. Oponovala jsem jim: „Tomu nevěřím. Je vyloučeno, aby Bůh Ladislavovi před smrtí vnukl, že má napsat knížku o svobodě, a pak by dopustil, aby shořela. Určitě tu někde musí být!“ Čekali trpělivě dál. Texty jsem nakonec našla zapadlé za radiátorem, sice trochu zpřeházené, ale kompletní. Tím chci říct, že hledat a plnit Boží vůli učil Ladislav své žáky nejen za života, ale prostřednictvím svých knížek nás to učí dodnes.

Byl beze sporu velmi silná osobnost. Nehrozilo, že by slabším povahám příliš zasahoval do jejich životů?

Ladislav svobodu svěřených duší bezpodmínečně respektoval. Nikdy ji neomezoval, nikdy nic nerozhodoval za druhé, nad nikým nelámal hůl, doutnající knot neuhasil, nalomenou třtinu nedolomil. Že by ovšem do životů druhých nezasahoval, to tvrdit nemůžu. Zasahoval, velmi silně a účinně, a jsem přesvědčena, že to dělá dodnes. Využíval k tomu všechny povolené, nebo lépe řečeno, Ježíšem doporučované prostředky. V první řadě ty lidi miloval. Toho si byli vědomi všichni, proto se k němu tak rádi vraceli. Za všechny se vytrvale modlil. Mniši a mnišky mívají notýsek nadepsaný slovem „Memento“ a v něm dlouhý seznam jmen a skupin lidí, které denně v modlitbě Bohu připomínají. Ladislav tomu svému říkal „půlnoční seznam“. I když musel předem znát odpověď, každý rok se mě znovu ptal, co si přeji k narozeninám. Vždycky jsem si přála totéž – aby si mě ještě další rok ponechal v půlnočním seznamu. Prosbou za své svěřence uzavíral každý den. Vkládal ji i do každé mše svaté. Mezi dnem, kdy byl tajně vysvěcen na kněze, a dnem jeho smrti nebyl jediný, v němž by mši svatou neobětoval. Mám přes tisíc jeho dopisů a každý končí „s požehnáním Ladislav“. Bez požehnání nenechal nikoho z fary odejít. I když jsem od něj odjížděla autobusem před pátou hodinou ranní, trval na tom, ať se u jeho lůžka zastavím pro požehnání.Byl asketa, na sebe velmi přísný. Nepostil se kvůli nadváze, tu nikdy neměl, ale kvůli svěřeným duším a pěstování sebekázně. Takže ano, do životů druhých zasahoval velmi silně, avšak nikdy manipulativně.

Máš i ty svůj půlnoční seznam?

Mám svůj ranní seznam. O půlnoci už mám dávno půlnoc.

Ladislav měl velmi širokou korespondenční farnost. Kolik utratil za známky?

Sloužil a nepočítal. Nejprve hledal Boží království a nepochyboval, že všechno ostatní mu bude přidáno. Tu a tam se i za totality objevila na trhu kvalitní knížka. V tom případě jich nakoupil velké množství, rozdával je, zasílal poštou a volně vystavoval v „samoobslužném knihkupectví“ v předsíni kostela. Jednou jsem se ho zeptala, jestli se nebojí, že mu to tam lidi rozkradou. Tohle ale on vůbec neřešil, knihy tam dával, aby sloužily. Moje další námitky promptně utnul: „Jak vidíš, ještě jsem nezkrachoval, tak se nestarej.“ Pošta byla pro něho důležitým úřadem, který na každém svém novém působišti navštívil hned první den. Děvčatům za přepážkou donesl bonboniéru a připravil je na to, že jim přidělá trochu práce. Ráno si u nich došlou poštu osobně vyzvedával, odpoledne jim zanesl hromadu ofrankovaných obálek. Na faře měl poštovní váhu a tabulku s aktuálními tarify. Ty se od těch dnešních naštěstí lišily. Známka na dopis stála šedesát haléřů. Přesto ho korespondence stála majlant. Zvláště ta vánoční. Věděli jsme to, a kdo mohl, dával mu vánoční dárek už k Mikuláši s tím, že si ho může hned rozbalit. Samozřejmě v něm byly známky. Vždycky to nějak dopadlo.

Lidi za ním přijížděli z celé republiky. Jak může vztah s duchovním vůdcem fungovat na dálku? Mluvíme navíc o době, kdy nebyl internet či mobily a kdy ani pevná linka nebyla samozřejmostí.

Ladislavova „farnost“ sahala od Šumavy k Tatrám, kontakty měl i v zahraničí. Akční rádius mu neustále, i když nechtěně, pomáhali rozšiřovat sami církevní tajemníci tím, jak často ho překládali z místa na místo. Internet a mobily sice nebyly, to máš pravdu, ale vlaky a autobusy jezdily. Kolikrát za ním přijel i zájezdový autobus, plný bývalých farníků. Lidi se za ním táhli, protože jim měl co dát. Kolik dopisů za život napsal, ví jen Pán Bůh. Denně jich dostal hromadu, odhadem nějakých patnáct dvacet, kolem Vánoc a Velikonoc několikanásobně víc, a týž den na ně odpověděl. Stručně a jasně. Kdyby je nechal uležet, musel by se z toho v dalších dnech zbláznit. A taky moc dobře věděl, že adresáti na odpověď netrpělivě čekají. Když jsem v Praze hodila dopis do schránky v pondělí, mohla jsem si být jistá, že ve středu přijde odpověď. Ladislav měl na faře pevnou telefonní linku a mnoho lidí jeho telefonní číslo znalo nazpaměť. Kdo za ním jezdil častěji, brzy se v jeho denním rozvrhu zorientoval. Věděl přesně, kdy ho u telefonu zastihne. A nezapomeň, že kromě drátového spojení existuje i to bezdrátové, prostřednictvím modlitby. To fungovalo spolehlivě a věřím, že ve většině případů obousměrně. Modlil se za tisíce lidí a tisíce lidí se modlily za něj. Všichni ho milovali.

Dokázal Ladislav převzít odpovědnost za rozhodnutí či trápení někoho druhého? A je to správné?

Tady je zapotřebí přísně rozlišovat a nezaměňovat dvě věci. Ladislav lidem radil moudře a ve shodě s evangeliem, ale nikdy za ně nerozhodoval. Pokud však jeho radu přijali a na jejím základě se svobodně rozhodli podstoupit určité riziko, vždy za svou radu převzal i odpovědnost. To je podle mne správné. Těch případů byl bezpočet a mnohdy v nich šlo doslova o život. O lidský život. Velmi často se na něho s prosbou o radu obracely bezradné těhotné ženy, které lékaři na základě laboratorních testů nutili k umělému potratu nebo je k němu tlačilo nejbližší okolí, nejednou i nepříznivé okolnosti. U Ladislava tyhle maminky nacházely nejen oporu psychologickou a modlitební, ale v případě nouze i pomoc materiální. Věděly, že při nich stojí, ale netušily, čeho všeho je pro záchranu života jejich dítěte schopen. Nebyla to jen modlitba a půst, ale i tvrdý sebezápor. Víckrát v takové situaci opustil svoje příšerné kanape s popraskanými péry a spal na holé podlaze. V prvních letech po Ladislavově smrti jsem byla často zvána do různých měst a obcí v Čechách a na Moravě, abych o něm přednášela. Téměř všude se ke mně hlásili lidé, kteří mu vděčili za život. Za to, že jejich maminka, podporována Ladislavem, nepodlehla nátlaku lékařů a odmítla jimi vnucovanou interrupci.

Vybavuju si jeden zcela mimořádný případ, kdy Ladislav převzal plnou odpovědnost za rozhodnutí druhého člověka, a kdyby nešlo o nemocného, bylo by to pro zasmání. Jenže tady šlo o dlouholetou duševní chorobu, se kterou si dosud žádný psychiatr neporadil. Žena, asi padesátiletá, praktikující katolička, přijela se svým trápením za Ladislavem. Trpěla těžkou fobií. Už roky sama nepřešla silnici, čekala, až ji někdo převede. Byla skálopevně přesvědčená, že by ji něco přejelo. Nedala si to vymluvit ani od Ladislava, kterého si vážila a důvěřovala mu. Protože v psychiatrii byl doma, nenechal se tím odradit a použil metodu, kterou psychiatři nazývají paradoxní intencí. Zeptal se ženy, kdy byla naposledy u zpovědi. Když řekla, že včera, nabídl jí svátost nemocných spojenou s udělením plnomocných odpustků, vysvětlil jí, že po ní bude ideálně připravena na smrt, a klidně tedy může tu silnici přejít a nechat se přejet. To jsi měl vidět, jak ji to rozčililo. Chvíli mu odporovala, ale když viděla jeho neústupnost, rozhodla se dokázat mu, že pravdu má ona. Určitě ji auto zajede, on tím bude vinen a pěkně si to vypije. Naštvaná, že Ladislav nevěří, přešla silnici. Nic ji nezajelo a byla z fobie jednou provždy vyléčena. Nikoliv zázračně, ale odbornou metodou a Ladislavovou trpělivostí.

Vzpomínal na roky strávené ve vězení, v dolech a v dalších dělnických profesích?

Sám tohle téma nikdy neotevíral, ale když se ho někdo zeptal, odpověděl. Zásadně si na nic nestěžoval, ve všem dokázal najít i něco pozitivního. Pochvaloval si svobodu, která i za nejtvrdší totality hluboko v dolech panovala. Tam si mohl myslet a říkat, co chtěl, tam se nechodilo na schůze, tam se, jak s oblibou říkával, budoval socialismus prací. Na náhody nevěřil, naopak, byl si jistý, že i ten kriminál, doly a kamenoprůmysl byly v Božím plánu. To proto, aby to prostředí důvěrně poznal a později jako kněz dovedl chápat lidi různých profesí. Tak jako za všechno ostatní, i za ten kriminál Pánu Bohu upřímně děkoval. Vzpomínal s vděčností dokonce na některé bachaře. Stejně jako na některé církevní tajemníky. Většinu zážitků z kriminálu si odnesl do hrobu, ale něco nám přece jen zanechal v knížce Vůle Boží – zbožná fráze?. Píše tam, jak se po krátkém zaškolení stal z lékaře horníkem a sfáral do hlubin země. Ještě neměl moc zkušeností, když se ocitl ve velmi nebezpečné situaci. Ze stropu visel velký balvan, který se nedal bedněním podchytit. Všichni si riziko uvědomovali, bylo potřeba s tím něco udělat, ale nikomu se do toho nechtělo. Ladislav se pomodlil: „Pane Ježíši, teď máš možnost mi dokázat, jestli počítáš s mýma rukama, aby mohly ještě někdy sloužit u oltáře. Zmrzačí mě ten balvan, anebo se mi nic nestane?“ Sotva to dořekl, balvan spadl a přerazil mu násadu od lopaty, deset centimetrů od prstů.

Jak se jeho život změnil rokem 1989?

V té době působil ve Frýdlantu v Čechách. Tam za ním ještě stihl z Austrálie přiletět jeho o čtyři roky mladší bratr Miroslav, který ve svých osmnácti letech emigroval. V roce 1993 se Ladislav opět stěhoval. Pokolikáté, už ani nevím. Tentokrát do Bohušovic nad Ohří, poprvé v životě nikoliv z rozkazu státní moci, ale na přání biskupa Josefa Koukla. Ten znal jeho kvality, proto ho chtěl mít co nejblíž. Však mu toho svěřil opravdu požehnaně. Kromě bohušovické a terezínské farnosti i celou řadu vícedenních duchovních cvičení, k tomu funkci vězeňského kaplana v litoměřické vazební věznici, a aby toho neměl málo, i práci kaplana v tamním hospici a v nemocnici. V té době ještě nikdo nevěděl, že se o bohušovickou faru přihlásí původní majitel, řád premonstrátů. A tak netrvalo dlouho a Ladislav se stěhoval znovu, už naposledy. Do Třebenic, kde kdysi působil.

Jak si užíval, že ho biskup jmenoval kanovníkem litoměřické kapituly?

Před chvílí jsem ti řekla, že biskup znal jeho kvality. Teď tohle tvrzení musím upřesnit. Kdyby ho opravdu znal, nikdy by mu tohle nemohl udělat. Vůbec nepochybuju, že to otec biskup myslel dobře a chtěl tímto způsobem Ladislava vyznamenat. Jenže to se nepovedlo. Na frčky si Ladislav nikdy nepotrpěl, a jak jen mohl, všemožně se jim bránil. Na vojně úspěšně, doživotně se mu podařilo zůstat obyčejným vojínem. Vzpomínám si na ten večer velmi dobře. Kdosi z Litoměřic mi telefonoval a vzrušeným hlasem sděloval: „Dnes v katedrále hlásili, že Ladislav je navržený na kanovníka.“ Hned jsem mu zavolala: „Co ti to udělali?“ Odpověděl mi, že zrovna listuje v kanonickém právu, jestli to může odmítnout. Když jsem namítla, že slíbil biskupovi poslušnost, povzdechl si: „V tom případě to bude největší pokoření v mém životě.“ Pokořit se musel, ale vymyslel si něco, čemu říkal „sladká pomsta“. Do té doby se o chlebu a vodě postil ve středu a v pátek, v ostatní dny snídal bílou kávu a ovesné vločky – obyčejné, nikoliv naše müsli. Ode dne, kdy se stal kanovníkem, definitivně zrušil i tyhle snídaně. Nesnídal ani v neděli, ani o největších svátcích. Zlobilo mě to. Kolikrát jsem mu domlouvala: „Ladislave, je Hod Boží, v kostele je ledárna, kdyby ses aspoň toho teplého čaje trochu napil.“ Mávl nade mnou rukou jako nad beznadějným případem: „Je vidět, žes nikdy nebyla kanovníkem.“

Byly něčím specifické Ladislavovy zpovědi? Byl přísný?

Jedno z prvních opatření, které Ladislav na každém novém působišti udělal, bylo zřízení a vybavení zpovědní kaple. Zpovídal mezi čtyřma očima, vsedě proti sobě, nemuseli jsme šeptat a bát se, že nás někdo uslyší. Mně tenhle způsob velice vyhovoval, těžko bych si zvykala na jiný. A jestli byl přísný? Jak jsem už říkala, byl důsledný. A taky spravedlivý a zároveň milosrdný. Nazýval věci pravými jmény, totéž vyžadoval od nás, netoleroval mlžení, dovedl ocenit upřímnost. Za všech okolností uměl povzbudit. Rady, které penitentům uděloval, byly k nezaplacení. Vždy konkrétní a praktické. Dlouhodobě duchovně vedl stovky lidí a je neuvěřitelné, jak si jednotlivé lidské příběhy pamatoval a nepopletl. Byl schopen i po létech se zeptat na starou věc. Jednou mi na přímý dotaz se sklopenýma očima přiznal, že co se duchovního vedení týče, pamatuje si všechno. Byl si vědom, že je to mimořádný Boží dar, nikdy se jím nechlubil, ale využíval ho k prospěchu svěřených duší.

V Třebenicích otevřel faru doslova všem, i lidem konfliktním a společensky vyděděným. Neodrazoval tak trochu od kostela běžné věřící?

Běžné nevěřící možná ano. Běžné věřící myslím ne. Ti ho spíš obdivovali, a zároveň se o něho báli. On opravdu otevíral faru každému. Nebyli to jen lumpové a kriminálníci, ale lidé společensky vydědění i z jiných důvodů. V jedné své farnosti měl velmi věrnou, hodně starou, nevidomou a špatně pohyblivou farnici. Po mši svaté velice toužila, ale bez cizí pomoci by se už na bohoslužbu nedostala. Ladislav pověřil dva ministrantíky a ti ji každý den do kostela i z kostela doprovodili. Časem nastal jiný problém. Lidé, jeden po druhém, si od ní začali v kostele odsedávat. Ve své nemohoucnosti a zřejmě i ztrátě čichu nepoznala, že je inkontinentní. A kdyby to cítila, stejně by neměla sílu dát se sama do pořádku. Tehdy nám Ladislav řekl: „Tohle nemohu udělat já, to je práce pro ženy. Taktně ji zaveďte k nám do koupelny a vykoupejte ji.“ Dalo to trochu přemlouvání, ale nakonec svolila. Zalíbilo se jí to, příště se už nebránila, a na teplou lázeň s bohatou pěnou se vždycky těšila. Puch zmizel z kostela, ale ne z její chaloupky. O jedné slunečné sobotě vyhlásil Ladislav brigádu. Někdo se starou ženu snažil před chaloupkou zabavit, a ostatní zatím odnášeli plesnivé matrace na ohniště a nahrazovali je suchými. Odklízeli hromady popela z okolí starých kamen, zbytky zkažených jídel dodávaných pečovatelskou službou a spoustu dalších zdrojů zápachu. Večer bylo všechno jako z cukru. Ladislav to přišel zkontrolovat a rozplýval se blahem.

Ladislav půjčoval na dobré slovo peníze, pomáhal každému, nechával neznámé lidi přespat... Nenabádalo ho okolí k větší opatrnosti?

Nabádalo. Nabádala jsem ho i já, ještě ve čtvrtek před vraždou, která se stala vzápětí, v noci z pátku na sobotu. Zastavil se v kuchyni, když jsem vařila jeho oblíbené ovocné knedlíky. „A co ti parchanti? Nevykradli tě zase?“ zajímala jsem se. Dozvěděla jsem se, že jsou to duše a já nemohu vědět, jestli se někdo z nich neobrátí. „Jednou tě tu některý z nich něčím majzne nebo ubodá,“ namítla jsem. Ani to s ním nehnulo: „Tak budu mučedníkem. Pastýř musí být ochoten položit život za své ovce.“ Nabádali ho i jiní. Téhož dne mi Ladislav v průjezdu fary ukazoval, jaké opatření tam na jejich radu udělal. Řetězem a visacím zámkem zajistil žebříky, po nichž se „dětičky“, jak ty parchanty nazýval, dostávaly rovnou do prvního patra. Pokrčil rameny: „Co je to ale pro zloděje?“ Na okně v přízemí měl nalepenou cedulku: „Opovaž se ještě jednou!“ Asi ho taky nebavilo chodit pořád ke sklenáři. A já si v duchu řekla: Co je to pro zloděje? Možná jsme pro jeho ochranu mohli udělat víc, jenže po bitvě je každý generálem.

Neměl přece jen být opatrnější?

To se snadno řekne. Úplně stejně by ses mohl zeptat, jestli neměl být opatrnější i Ježíš. Ladislav byl důsledný ve všem a ze všeho nejvíc ve věrném následování Krista. Ten mu byl vzorem na každém kroku, v každé životní situaci. Ježíš měl taky kolem sebe lidi, stejně jako Ladislav, kteří ho nabádali k větší opatrnosti a chtěli ho chránit. Vzpomeň si na Petra, který se o to pokusil a s jakou se potázal: „Jdi mi z cesty, satane! Jsi mi kamenem úrazu, protože tvé smýšlení není z Boha, ale z člověka!“ (Mt 16,23) Ladislav přesně věděl, co dělá a co riskuje, a taky proč to dělá. Nemyslel jen na sebe, myslel i na nás na všechny, za které se jako duchovní pastýř cítil být před Bohem zodpovědný. Jednou mi řekl: „Ty nemáš vůbec ponětí, jak obrovskou zodpovědnost má kněz.“

Nejen USA, i ČR má své 11. září. Právě v tento den byl na své faře v Třebenicích pater Ladislav brutálně zavražděn. Kým? A proč?

Protože se probudil. „Jestli se probudí, musíme ho zabít, protože mě pozná,“ řekl cestou z diskotéky patnáctiletý Lukáš šestadvacetiletému Rudovi, kterého si k plánované loupeži přizval. A Ladislav se probudil…

Bránil se? Volal o pomoc?

Jak se mohl rozespalý starý člověk bránit a ubránit dvěma mladým klukům posilněným alkoholem a drogami? Volat o pomoc by sice mohl, ale neudělal to. Na to nás upozornila soudkyně, která vynášela nad vrahy rozsudek: „Pan farář nevolal o pomoc, přestože byl téměř celou dobu útoku při vědomí. Není pro to jiné vysvětlení než to, že nechtěl probudit a poplašit starou ženu, která tu noc v přízemí fary přespávala. Nepochybně jí tím zachránil život.“

Prý umíral dlouho a v bolestech…

Podle přiznání vrahů a podle pitevního protokolu byl ukopán, utlučen pěstmi a monstrancí z vypáčeného trezoru, proboden kuchyňským nožem, polit hořlavinou a zaživa zapálen. Saze se do dýchacích cest nemohly dostat jinak než dýcháním, hořel tedy zaživa. Smrt nastala až po šesté hodině ranní, krátce poté, co hasiči Ladislava vynesli z hořící budovy na farní dvůr.

Jak ses dozvěděla o jeho smrti? Znamenala pro tebe nějaký konec? Zůstává jen vzpomínka, oživovaná například poutěmi, kterých se účastníš, nebo je tu i něco víc?

Dozvěděla jsem se o ní po telefonu, ráno kolem půl osmé. Byla jsem na Eljonu ve Špindlerově Mlýně na několikadenním setkání s hospicovými sestrami. Nemohla jsem uvěřit vlastním uším a zároveň jsem Ladislava velmi silně vnímala živého stát vedle sebe. Nebyla to zraková halucinace, tělesnýma očima jsem ho neviděla. Nebyla to ani halucinace sluchová, přestože jsem zřetelně vnímala jeho nezaměnitelný hlas: „Nic se neboj, teprve teď to pořádně roztočíme!“ Nemohla jsem ještě vědět, co přesně tím myslí. Dnes už to vím a mohu potvrdit, že se nemýlil, a můžu své tvrzení podepřít i hmatatelnými důkazy. Jedním z nich je kniha Až k prolití krve. Nejenže vychází v dalších a dalších dotiscích, ale Ladislav jejím prostřednictvím prokazatelně vede lidi k Bohu. Koná totéž, co během svého pozemského života, pokračuje v tom bez přerušení, jen to trochu víc, jak předpověděl, roztočil. Kamkoliv přijedu, všude mě o tom ujišťují. Lidé mi vyprávějí příběhy své konverze, kterou odstartovalo setkání s Ladislavem nikoliv před, ale po 11. září 2004. Všechny ty příběhy mají jedno společné – nejde o přechodné vzplanutí, ti lidé se nechávají Ladislavem stále vést. S některými se pravidelně vídám v polovině září na sobotní pěší pouti od Ladislavova hrobu v Kunštátě do Sloupu v Moravském krasu. Všeobecná zkušenost „sešel z očí, sešel z mysli“ tady opravdu neplatí. Počet poutníků každým rokem stoupá, jen se mění jejich skladba. Ubývá těch, kdo ho znali osobně – buď už nemají sílu, nebo odešli na věčnost –, a přibývá těch, kdo ho znají z vyprávění nebo z knih.

Co dělají Ladislavovi vrazi? Jaké to pro tebe je se s nimi potkat?

Ode dne vraždy se denně modlím za jejich obrácení. I když nad tím někdo kroutí hlavou, nemůžu jinak. Mám Ladislavovu školu a vím, že jejich konverze by byla jeho největší satisfakcí. Mladšího z nich, Lukáše, jsem znala dobře z třebenické fary. Býval tam pečený vařený. Vzhledem k nezletilosti – v době činu mu bylo patnáct – dostal poloviční taxu, takže už má trest odpykaný. Ve vězení se vyzpovídal a z rukou biskupa Baxanta přijal první svaté přijímání. Je ženatý, má rodinu, pracuje. Před několika lety mi po vězeňském kaplanovi vzkázal, že by si přál moji návštěvu. Myslím, že jsme to oba dva zvládli dobře a k Ladislavově spokojenosti. Staršího, Rudolfa, jsem poznala až u soudu. Ten byl v době činu plnoletý a dostal sedmnáctiletý nepodmíněný trest, teď si odpykává čtrnáctý rok. Momentálně žádá o podmínečné propuštění. Jak to dopadne, je ve hvězdách. V listopadu 2014 mě po vězeňské kaplance vzkázal „co nejsrdečněji pozdravovat“. Od té doby si spolu píšeme. Všechny jeho dopisy, kresby i drobné dárky mám támhle v krabici a kopie svých dopisů jemu archivuju v počítači. V tuto chvíli jich je jednačtyřicet. Nemám důvod pochybovat o jeho upřímné lítosti, problém je jinde. Ať dělám, co dělám, nedaří se mi ho přesvědčit, že Bůh je ochoten odpustit každý hřích, i ten jeho. Rudolf netvrdí, že Bůh je nemilosrdný, ale že on sám udělal něco tak hrozného, co je neodpustitelné. Stále doufám, že se to jednoho dne zlomí. Ladislav si to určitě přeje a já se za to modlím. Možná by snáze uvěřil v Boží milosrdenství, kdyby se setkal s milosrdenstvím lidským, třeba i v podobě toho podmínečného propuštění.

Knihu, kterou jsi o Ladislavovi připravila, jsi nazvala Až k prolití krve. Chtěla jsi naznačit, že byl mučedníkem? Vnímáš ho tak?

Myslím, že z toho, co jsem ti dosud řekla, je to jasné. Někdo to sice nazývá obyčejnou loupežnou vraždou, ale jen proto, že Ladislava neznal ani zdálky. Kdo chápal jeho motivaci, a ta je neoddiskutovatelná, nejenže ho za mučedníka označí, ale taky ho jako mučedníka ctí a vyznává. Bez zaváhání Ladislava za mučedníka označil i jeho tehdejší biskup Pavel Posád.

V roce 2011 se prý začaly sbírat dokumenty, podle kterých by mohl být P. Ladislav Kubíček blahořečen. Podílíš se na tom? A je to vůbec důležité?

Opravdu? Máš to zjištěné oficiálně? Není to jen zbožné přání těch, kdo tuhle informaci šíří? Těch, kdo by si to přáli, je hodně, ale nejsem si jistá, že by si to přál i Ladislav. Jemu jde spíš o nás, o naši spásu. Že je svatý i bez svatořečení, o tom jsem přesvědčená a nikdo mi to nevymluví. Už v den jeho smrti mi přicházely smsky: „Musíme něco dělat pro jeho svatořečení.“ Každého jsem s tím posílala do háje. Je ale pravda, že čas od času přijde dopis nebo telefonát od lidí, kteří mu vděčí za uzdravení, za šťastný porod apod. Všem radím, ať to sepíšou a pošlou doporučeně do Litoměřic na biskupství. Jestli to skutečně udělají a jestli to tam někdo archivuje, to opravdu nevím.

Modlíš se k němu? Má z tebe radost?

Nepochybuju o tom, že mi z nebe pomáhá, mám v něm mocného přímluvce, v duchu s ním konzultuju, s čím si nevím rady, ptám se, jak by se zachoval…. A jestli ze mě má radost? Jak kdy. Někdy, doufám, ano. Při poslední zpovědi, pár dnů před jeho smrtí, těsně před půlnocí, jako kdyby něco tušil, shrnul své dlouholeté duchovní vedení v jasnou tezi, která se následně stala mým programem: „Dodržuj řád, hlídej si svobodu, zůstaň pokorná.“

Panno Maria, chceš hospic?

O existenci hospiců na Západě ses dočetla ještě za bolševika v nějakém samizdatu. Napadlo tě už při čtení toho textu, že to bude jednou „tvoje“ téma?

Pamatuju si to, jako by to bylo dnes – moje srdce nad tím článkem zaplesalo a já si řekla: Ta žena mi mluví z duše, to je přesně ono! Jenže byla totalita, stát měl ve zdravotnictví monopol, a tak jsem těm Angličanům mohla jen tiše závidět.

Co se ostatně v tom článku psalo?

To zajímalo i režiséra Zdeňka Týce, který se mnou nedávno natáčel pořad GEN. Nespokojil se s tím, že jsem mu řekla, o čem se v něm psalo, chtěl ho vidět na vlastní oči. Jenže vzpomínáš, jak to bylo se samizdaty. Nikdo je doma neskladoval, nejen z bezpečnostních důvodů, ale taky aby se dostaly k co nejvíce lidem, hned po přečtení se předávaly dál. Díky zvědavosti pana režiséra, který se obrátil na knihovnu Libri prohibiti, jsem po téměř třiceti letech ono číslo časopisu Salus opět držela v rukou. Třásly se mi dojetím, když jsem znovu četla slova Cecilly Saundersové, zakladatelky slavného londýnského Hospice svatého Kryštofa. Slova o tom, že je potřeba v pravou chvíli skoncovat s prokazatelně marnou léčbou, nemučit pacienty, ale snažit se maximálně uspokojit všechny jejich potřeby, nejen tělesné, ale i ostatní, včetně potřeb duchovních. Vidět celého člověka, nehrát si na Boha, nelhat, pokorně uznat své limity a chovat se k nemocným lidsky.

Jak jsi prožila 17. listopad a následující dny? Co pro tebe tento společenský přerod znamenal, a co znamená dnes?

Mělo to i hezkou předehru. Právě jsem se vrátila, obrovsky povzbuzena, z pouti do Říma, ze svatořečení Anežky České. Už samotný fakt, že bolševik otevřel klec a tisícům křesťanů tuhle pouť umožnil, jsem pokládala za zázrak. Cestou domů jsme se dozvěděli o pádu Berlínské zdi. Naděje na svobodu svitla, ale vzpomínka na 21. srpen 1968 byla ještě příliš živá, euforii poněkud brzdila. Ve dnech následujících po 17. listopadu jsme byli s manželem na Václaváku mezi těmi, kdo zvonili klíči a dovolávali se svobody. Neopakovatelná atmosféra, lidská solidarita. Jenže když jsem se rozhlédla po lidech stojících kolem nás, napadaly mě otázky: Jak si asi tu svobodu, chlapče, představuješ ty? Že si budeš moct dělat, co chceš? Od té doby jsem si na tuhle svou předtuchu mnohokrát vzpomněla. Nebyla bezpředmětná. Ale i tak nepřestávám Bohu děkovat, že jsem se svobody dožila.

Po Listopadu jsi zavřela ordinaci a šla pracovat na ústředí Charity. Tipnu si, že to muselo být hezké, v nejlepším slova smyslu budovatelské období. Mýlím se?

Nemýlíš. Mělo to své kouzlo mimo jiné proto, že svoboda tu už byla, některé staré byrokratické struktury padly a ty nové ještě nebyly nastaveny. Právě to mi umožňovalo rozjet se na plný plyn hned od začátku. Na pozici náměstkyně ředitele jsem si to mohla dovolit. Práce před námi byla spousta a mnohem víc lidí než dnes bylo ochotno nezištně přiložit ruku k dílu. Jednou z prvních větších akcí, kterou jsem tam organizovala, byly ozdravné pobyty černobylských dětí v rodinách českých a moravských farníků.

Nešla jsi do Charity s cílem zřídit při ní hospice?

To víš, že jsem to měla za lubem. Však jsem se do toho taky pustila hned zkraje roku 1990. Nikoliv do budování hospiců lůžkových, ale domácích. Umožnily mi to tři zkušené zdravotní řeholní sestry, známé v katolických kruzích jako „sestry urbanky“. Byly už v důchodovém věku, znala jsem je z OÚNZu, kde pracovaly jako geriatrické sestry. Věděla jsem, že se na ně můžu plně spolehnout. Zaměstnala jsem je a svěřovala jim pacienty v rodinách, které se na Charitu obracely s prosbou o pomoc, protože chtěly svým blízkým dosloužit doma, jenže na to z různých důvodů nestačily. Sestřičky nám každý měsíc výplatu vracely formou daru na účet Charity, takže jsme je měli stále z čeho platit. Takhle hladce to běželo po celý první rok.

Takže první domácí hospic u nás vznikl už v roce 1990? Byl to už hospic, dalo by se to tak nazvat?

Stát měl v té době ve zdravotnictví ještě monopol a já si uvědomovala, že porušujeme zákon, když s odbornou zdravotnickou péčí vstupujeme do rodin. Koledovala jsem si o malér. Požádala jsem proto prvního porevolučního ministra zdravotnictví, pana profesora Klenera, o povolení ročního experimentu domácí ošetřovatelské péče. Rád nám experiment povolil a velkoryse dodal: „Když vám ho povolím, musím vám k němu dát i peníze na provoz.“ To byla naše první státní dotace, díky které se mohla začít rozvíjet síť takzvaných CHOSek neboli středisek Charitní ošetřovatelské služby po celé republice. Experiment nám později pan ministr prodloužil ještě o další rok. Pak se stát monopolu ve zdravotnictví vzdal, přišla privatizace, vznikaly zdravotní pojišťovny a zlatým časům byl konec. Když jsem v březnu 1993 z Charity odcházela, CHOSek sloužilo po republice jednačtyřicet.

Pojišťovny je přestaly platit, a ony zanikly?

Pojišťovny je platit ani nezačaly. Bránily se zuby nehty.Nikdy nezapomenu na jedno jednání na Ministerstvu zdravotnictví. Konalo se ve velké zasedací síni v přízemí za přítomnosti zástupců ministerstva, Všeobecné zdravotní pojišťovny a poskytovatelů domácí péče. O přestávce jsem se pokusila zástupci ústředí Všeobecné zdravotní pojišťovny vysvětlit, že to, co od nich žádáme, je pro ně výhodné: „Když se o ty nemocné nepostaráme doma, skončí v nemocnici a tam vás to přijde dráž.“ Bez ostychu mi to vyvrátil: „To není pravda, když se vy o ně nebudete starat, umřou a nás nebudou stát nic.“ Výsledkem podobných jednání ještě dlouho nebyla žádná úhradová vyhláška, která by zajistila platbu domácí péče, ale naopak, pro nás série „domácích úkolů“, které neměly daleko k šikaně. S odůvodněním, že je třeba nejprve naši práci znormovat, jsme dostávali konkrétní zadání. Například se stopkami v ruce změřit, jak dlouho sestřička piluje ampulku, kolik sekund natahuje lék do stříkačky, kolik dezinfekčního prostředku spotřebuje na dezinfekci kůže před vpichem a podobně. Stálo nás to spoustu drahocenného času, vykazování, sepisování, a když jsme dílo odevzdali, po čase nám ho vrátili k přepracování nebo dopracování. To se opakovalo několikrát za sebou. CHOSky však nezanikly. Díky dárcům a obětavosti těch, kdo v nich sloužili, toto těžké období přežily. Po několikaletém úsilí se domácí péče v úhradové vyhlášce přece jen objevila. Jde o péči komplexní, financovanou z více zdrojů, ne pouze z povinného zdravotního pojištění.

Proč jsi z Charity odešla?

Neodešla. Byla jsem odejíta, to je rozdíl.

Co o tom můžeš a chceš povědět?

Je to dávno odpuštěno, tak jen ve zkratce. Proti něčemu jsem se tehdy rázně ohradila. Musela jsem, protože to podle mě bylo v rozporu s desaterem. Následně mi bylo vřele doporučeno – cituji doslovně: „Některé věci prostě nevidět.“ Další den jsem měla na stole výpověď.

Zřejmě předpokládali, že bys dál viděla.

I když jsem se ze dne na den ocitla na dlažbě, první dva týdny jsem zůstala nad věcí, vědoma si své morální převahy. Pak jsem jela do Jablonného v Podještědí na dávno domluvenou společnou pouť s týmy oněch „mých“ jednačtyřiceti CHOSek. Odtud jsem už odjížděla naprosto frustrovaná, protože mi docvaklo, jak se všichni máme rádi a co ztrácíme, když se musíme rozloučit. Otec Ladislav počkal několik týdnů, a když viděl, že se z toho sama nevyplácám, podal si mě: „Ty sis z těch svých CHOSek udělala cíl. To ale není náš cíl. Ten je jinde. Co s tebou mohl Pán Bůh dělat, než ti to vzít? Koho k tomu použil, to nebudeme řešit. Někoho použít musel.“ Zpovědník mi promluvil do duše, musela jsem uznat, že má pravdu, dát to do pořádku ve svátosti smíření. Teprve pak se mi do srdce vrátil ztracený pokoj. Za tuhle cennou zkušenost jsem upřímně vděčná, rozhodně stála i za ten vyhazov. Poučila jsem se pro celý zbytek života. Už nikdy jsem k ničemu nepřilnula tak nezdravě, abych nebyla schopna to opustit a předat svým nástupcům. Na to si dávám velký pozor.

Přece jen, křivda to byla. To se stává i mezi křesťany. Co takhle nějaká omluva, uznání chyby? Dočkala ses toho?

Nevím, jestli to bylo uznání chyby, ale chci věřit, že ano. O dvanáct let později mě Charita pozvala na Velehrad, na Koncert lidí dobré vůle, abych tam řekla něco o hospicích. Teprve na místě jsem zjistila, že to je záminka, aby mi tam mohli udělit ocenění za práci v hospicovém hnutí. Dodnes netuším, v čí hlavě se ten nápad zrodil, ale pokud to bylo míněno jako dodatečná omluva, věřím, že je vše definitivně smazáno i v nebi. Tečka.

Po vyhazovu ses ocitla sama. Věřil někdo spolu s tebou v hospicovou myšlenku?

Především jsem se ocitla bez IČO, identifikačního čísla organizace. Soukromá osoba se smí angažovat v sousedské výpomoci, ale do většího díla se pustit nemůže. V novém zákoně o sdružování občanů jsem se dočetla, že k založení organizace stačí tři osoby, z nichž alespoň jedné je nad osmnáct let. Pomohl Jirka Černý a Alice Hložková, kolegové, kteří mi fandili a s myšlenkou hospice se ztotožňovali. Nad osmnáct nám bylo všem, byrokracii jsme překonali, občanské sdružení Ecce homo spatřilo světlo světa a pod jeho hlavičkou jsem mohla dalších pětadvacet let v započatém díle svobodně pokračovat. Zpětně je to pro mne důkaz, že jsem si hospice nevymyslela já, ale Duch svatý. Proto se o ně nebojím ani teď.

Cítila jsi podporu ze strany římskokatolické církve a jejich představitelů?

Především jsem měla podporu svého zpovědníka, otce Ladislava. Nevím, že by někdy něco svému biskupovi odmítl, poslušnost byla jeho velmi výraznou vlastností. V souvislosti s mým vyhazovem z Charity ale biskupovi vrátil jmenovací dekret na funkci prezidenta litoměřické Diecézní charity. Jasněji mi podporu vyjádřit snad ani nemohl. Postavil se za mne také královéhradecký biskup Karel Otčenášek. Znal mě ještě z totality, vážil si mé práce, a když se na něho obrátil tehdejší ředitel Diecézní charity Petr Šeba s dotazem, zda mě smí zaměstnat, ochotně mu souhlas udělil.

Takže zpátky do Charity?

Ano. Z jejího pražského ústředí do Diecézní charity v Hradci Králové. Avšak tentokrát za jasně definovaných podmínek, které mi zaručily potřebnou svobodu.

Založila jsi u nás hospicové hnutí. Při zpětném pohledu to všechno vypadá pěkně logicky, jednotlivé kroky do sebe zapadají... Měla jsi zpočátku nějaký manuál, co udělat prvně a co potom? Nebo jsi improvizovala? Držela ses nějakého osvědčeného příkladu ze zahraničí?

Žádný manuál nebyl, ale nešlo ani o čistou improvizaci. Samozřejmě jsme se snažili získat co nejvíc zkušeností ze zahraničí, především z Velké Británie, která je kolébkou hospicového hnutí. S budoucím ředitelem Hospice Anežky České v Červeném Kostelci a sestrou Boženkou jsme tam absolvovali třítýdenní velmi intenzivní stáž. Zařídili a zaplatili nám ji čeští emigranti, to byla opravdu velmi účinná pomoc. Přijeli jsme tam s hotovou architektonickou studií a těšili se, jak nám ji pochválí a budou obdivovat. Jenže oni nám v ní našli několik chyb a doporučili změny. Ty se naštěstí na papíře opravují snáz než v reálu.

Hospice byly neznámé slovo a společnost umírání všemožně vytěsňovala. Chápu to dobře, že ses rozhodla zřídit první hospic hlavně jako modelový příklad? Ukázat na něm, jak by to mohlo v reálu fungovat?

Přesně tak. Věděla jsem, co chci, znala jsem i celou řadu zdravotnických zařízení a jejich oddělení, kde bych se – čistě teoreticky – mohla pokusit myšlenku hospice uplatnit. Uvědomovala jsem si, že všude bych nejspíš jednu dvě sestřičky ochotné do toho jít se mnou našla. Jenže ostatní by je uštípaly. Přišlo mi snazší nějak poshánět miliony, postavit hospic a na jednom malém vzorku ukázat, že když se chce, všechno jde.

To je takový průzkum bojem. Mohla jsi zkusit pomocí nějaké kampaně změnit myšlení lidí o umírání, pokusit se nejdřív zajistit financování těchto zařízení, prosadit ho do legislativy… Mohla jsi zkrátka začít úplně odjinud.

Změnit smýšlení lidí o smrti a umírání je dlouhodobý proces, makám na něm od začátku a stále nevidím v dohledu konec. Naopak prosadit hospice do legislativy a zajistit jejich financování by mohl být proces krátkodobý, jenže to bychom si museli do zákonodárných orgánů zvolit někoho jiného. Něco se už sice podařilo, avšak zdaleka ne všechno. Občas mi někdo z těch zvolených ještě dnes omlátí o hlavu, že jsem začala ze špatného konce, to znamená službou. Jako kdyby vůbec neviděli ty desetitisíce smrtelně nemocných a jejich rodin, kterým za těch více než dvaadvacet let hospice posloužily.

První hospic vznikl v Červeném Kostelci. Proč zrovna tam? Proč ne v nějakém velkém městě, ideálně v Praze, kde žiješ?

V Praze jsem nenašla lidi, kteří by se mnou do toho šli. A bez lidí se hospic dělat nedá. Objížděla jsem republiku s přednáškou o hospicích tak dlouho, až jsem ty lidi, ochotné do toho s plným nasazením jít se mnou, našla. To je hlavní důvod, proč první hospic vznikl v malém městečku u polských hranic, a ne v centru metropole. Nezanedbatelné bylo i to, že nám tamní starosta šel na ruku.

Takže jsi měla v Kostelci přednášku, po ní za tebou přišlo pár místních, že se jim idea hospice líbí, a bylo rozhodnuto? Jinde lidi nadšení nebyli?

Tak jednoduché to zase nebylo. V době, kdy jsem měla první přednášku pro farníky v Červeném Kostelci, jsme vážně uvažovali o vybudování hospice na nedalekém poutním místě, v Malých Svatoňovicích. V blízkosti tamního kostela byla k prodeji malá opuštěná samoobsluha. Tu jsme chtěli zrekonstruovat. O našem záměru se dozvěděl pater Tomáš Halík a netajil se radostí. Důvod k ní měl ryze osobní. Vypočítal si, že ho rodiče s největší pravděpodobností zplodili právě na tomto poutním místě, kam často jezdívali za bratry Čapkovými. Sliboval nám, že do našeho hospice jednou přijde umřít. Situace se ovšem vyvinula jinak. Jestliže se farníci při mé první přednášce na červenokostelecké faře pro myšlenku hospice nadchli, při druhé už měli téma promyšlené a konstruktivně o něm diskutovali. Společně jsme zvažovali všechna pro a proti a došli k závěru, že hospic nemůže být ve Svatoňovicích, nýbrž v Kostelci. Důvodů bylo několik. Nabízená samoobsluha byla malá, pozemek kolem ní nedostatečný, terén kopcovitý, pro hospic zcela nevhodný. Nejsilnější argument pro Kostelec však byl v samotných lidech. Většina přítomných se tehdy nabízela jako budoucí dobrovolníci, ovšem jen za předpokladu, že hospic budou mít v místě.Dojíždět pochopitelně nikdo nechtěl. Nepopírám, že jsem se s nadšením jednotlivých lidí setkávala téměř všude, kde jsem o hospicích přednášela, ale tady byl zájem největší a navíc velkou podporu nabídl i tehdejší starosta pan Hanuš.

Měla jsi v té době nějaké podporovatele, kteří tě nenechali umřít hlady? Bývala jsi přece podvyživené dítě.

Nejen za komunistů, ale i v kapitalismu platí „čí chleba jíš, toho píseň zpívej“. Držet hubu a krok je možná pohodlné, ale těžko něco prosadíš. Tu zkušenost jsem už měla za sebou. Daru svobody si určitě nevážím víc než daru života, to ne, ale rozhodně mnohem víc než peněz. Proto jsem si při nástupu do hradecké Charity dohodla podmínky. Z prostředků sdružení Ecce homo jim budu refundovat svou mzdu včetně zdravotního a sociálního pojištění, budu tam z Prahy dojíždět v pondělí ráno na porady, přespím v kanceláři a budu k dispozici i další den, ale zbytek týdne chci pracovat na volné noze v terénu.

To je finanční model, který jsi odkoukala od těch třech urbanek.

Už jsem nechtěla mít nad sebou žádného šéfa. Toužila jsem spadat rovnou pod Ducha svatého, což se mi od roku 1993 opravdu daří a nemůžu si to vynachválit. Jsem hrdá na to, že jsem od té chvíle Charitu nestála ani korunu. Představa, že by se na mne vybíralo do košíčku v kostele nebo v Tříkrálové sbírce, mi je proti srsti. Pro sdružení Ecce homo jsem každý rok získala státní dotaci, z níž jsem si mohla hradit cestovné, poštovné, telefon, internet, kancelářské potřeby a jiné provozní náklady. Na obživu se mi vždycky stačili složit dárci, převážně příznivci z řad přátel, kmotřenců a širší rodiny. Ti mě nikdy neopustili a někteří z nich se ještě teď občas ptají, jestli vyjdu s důchodem a zda něco nepotřebuju. Až se sama zpětně divím, co všechno se podařilo dokázat za poměrně malý peníz. Podvyživená, jak vidíš, už dávno nejsem.

Však já taky ne. Jak probíhalo budování kosteleckého hospice? Bylo při něm víc radosti, nebo těžkostí? Nepropadala jsi někdy malověrnosti?

Rok trvaly projektové práce a vyřízení stavebního povolení, rok samotná stavba. Děti nemám, ale ženy, které rodily, tvrdí, že na bolest brzy zapomněly a vzpomínají už jen na radost. Podobně je to i s porodem hospice. Měla jsem jednu výhodu, která mi nepochybně hodně šetřila nervy. Nebyla jsem investorem, tím byla hradecká Charita. Dohodli jsme se, že to bude společný projekt Charity a Ecce homo. Ministerstvo zdravotnictví slíbilo zajistit sedmdesát procent investičních prostředků, a my zbytek půl napůl zajistíme z nestátních zdrojů. Mně šlo o to, aby hospic byl, aby sloužil, nepotřebovala jsem ho vlastnit. Samozřejmě že nastávaly i krizové situace, hlavně když stavební firma hlásila další a další vícepráce, a tím i vícenáklady. Na infarkt z toho býval především nový ředitel, který brzy vystřídal toho, co mě do Charity přijal. Chudák, nastoupil do rozjetého vlaku, už to nešlo zarazit ani zakázat, muselo se to dokončit. Přežil to, i když své si bezesporu užil, to nezpochybňuju. Mně osobně v podobných těžkých situacích velice pomáhá jedna věc – opakovat si pořád dokola a hodně nahlas: „Jestli to Pán Bůh chce, tak to bude, jestli to nechce, nechci to ani já. Takže není co řešit!“

Pán Bůh hospic zjevně chtěl. Chtěli ho i sousedi?

Podpora široké veřejnosti byla tak velká, že nás vůbec nenapadlo, že by si tu někdo hospic nepřál. Ale stalo se. K žádosti o stavební povolení jsme potřebovali písemný souhlas sousedů. S pozemkem, který obec za jednu korunu hospici poskytla, sousedily řadovky. Jeden z jejich majitelů vysvětlil sousedům, že v hospici bude AIDS, a jestli souhlas se stavbou podepíšou, budou ohroženi na životě oni i jejich rodiny. I když motivem jistě nebyl zlý úmysl, ale jen strach a nevědomost, výsledek byl zřejmý: bez souhlasu sousedů stavební povolení nedostaneme. Peníze za projektové práce byly vyhozené, veškeré naše dosavadní úsilí skončí v šuplíku. V té chvíli to opravdu hrozilo. V mimořádných situacích je třeba využít i mimořádných prostředků. Pomohla mi maminka. Spolu jsme se v neděli odpoledne vypravily na loučku, kde měl stát hospic. Usadily jsme se do trávy ve stínu keře, pomodlily se růženec, pak jsem mamčinou špikovací jehlou zavrtala do země medailku Neposkvrněného početí Panny Marie – říká se jí zázračná. Bez víry je to bezcenný hliníkový plíšek, ve spojení s vírou je skutečně zázračná. Potvrdilo se to i tady. Modlila jsem se prostě, vlastními slovy: „Panno Maria, chceš hospic? Nechceš hospic? Jde v něm přece o duše! Udělali jsme, co jsme mohli, nic dalšího mě už nenapadá. Jestli ho tu chceš, tak pomoz. Důvěřuju ti a děkuju. Amen.“ To bylo celé, nic víc, nic míň.

To na sousedy zabralo?

Kdepak. Ti trvali na svém, ale někdo po této modlitbě přišel s nápadem, že bychom mohli nudličku pozemku vrátit obci a sousedit s nudlí místo s řadovkami. Museli jsme kolem toho vyběhat zase nějaká razítka, změny v katastru, trochu nás to zdrželo, ale nezastavilo. Ve stavbě jsme pokračovali a po této zkušenosti ještě víc spoléhali na pomoc Matky Boží. Jednou měsíčně jsme se museli účastnit kontrolních dnů na stavbě. Při nich jsem postupně nasoukala do dutých cihel, z nichž budova rostla, desítky medailek spolu s modlitbou za budoucí pacienty. Dnes jsou pod omítkami, už je nikdo nikdy nevyndá a já věřím, že ve chvílích smrti Panna Maria osobně doprovází všechny naše pacienty, věřící i nevěřící. Abych byla spravedlivá, musím říct, že soused, který se původně snažil stavbě hospice zabránit, svůj omyl dodatečně přiznal. Byla jsem svědkem toho, když před kamerou České televize řekl, že jedním z prvních pacientů, kterým hospic dosloužil, byla jeho maminka. Omluvil se a vyjádřil velkou vděčnost.

Měla jsi v době, když se konečně začalo stavět, vymyšleno, jak bude provoz hospice financován? Nebo to byl naprostý skok do propasti?

Než jsme se pustili do stavby, informovali jsme o našem záměru okresní pobočku Všeobecné zdravotní pojišťovny v Náchodě. Písemně nám sice smlouvu o smlouvě budoucí nedali, ale ústně nám ji slíbili. Možná nevěřili, že se nám to podaří uskutečnit. Když pak došlo na věc, dotázali se na ústředí v Praze a tam jim zakázali smlouvu s hospicem uzavřít. Jednolůžkové pokoje v hospici označili za nadstandard a trvali na přímé úhradě hospicové péče pacientem. Objednali jsme se tedy do Prahy. Na to tříhodinové derby asi nikdy nezapomenu, ale nakonec jsme z něj odcházeli vítězoslavně, s tříměsíční smlouvou na zkoušku.

Tříměsíční? To bych se obával, co bude čtvrtý měsíc.

Netvrdím, že jsme v té době měli klidné spaní, ale bylo to přece jen o něco lepší než předtím. Pojišťovně jsme práci, materiál i léky vykazovali poctivě a svědomitě, takže následná kontrola pochopila, že VZP nezruinujeme. Naši pacienti byli v terminálním stadiu pokročilých nádorových onemocnění. Pokud by nebyli v hospici, umírali by na akutních nemocničních lůžkách a ty jsou dražší. Ještě několikrát nám pojišťovna provizorní smlouvu prodloužila, nakonec lůžkový hospic vzala na milost a zařadila do systému. To bylo důležité nejen pro ten první, ale i pro všechny hospice další.

Měla jsi konkrétní představu, co se bude v hospici dít? V čem všem bude jiný než nějaká LDN?

Bez konkrétní představy bych se do toho nemohla pustit. Měla jsem jasnou vizi a šla za ní. Něco z toho bylo důležitější, něco podružnější, z něčeho se slevit dalo, z něčeho ani náhodou. Hodně mi šlo o jednolůžkové pokoje s přistýlkou pro rodinného příslušníka. Nejen kvůli komfortu a soukromí pacientů, je to nezbytné pro kvalitní doprovázení, to si bez možnosti intimních rozhovorů neumím představit. Vysoké nároky jsem měla především na budoucí personál a jeho motivaci, proto jsem tak dlouho hledala, až jsem našla.

Neříkal ti někdo: Kaple v hospici? Nedala by se místo ní postavit třeba sesterna? Kdo chce jít do kostela, ať si zajde po pracovní době.

V Kostelci jsem se s takovým názorem nesetkala, ale později na některých místech, byť jen v náznacích, jsem něco podobného občas zaslechla. Kaple v hospici je určena především pro pacienty a jejich rodiny, ale i pro personál. A přiznávám, že je mi milejší, když si sestra ve službě na pár minut odskočí do kaple než na balkon na cigaretu. Díky signalizačnímu zařízení je pro pacienty stejně rychle dostupná z kaple jako ze sesterny. V britských hospicích nám kdysi říkali, že na světě nenajdeme dva hospice stejné. Nenajdeme je ani u nás. Každý je jiný, protože je to především v lidech. Navštívím-li nějaký hospic, chci se samozřejmě zastavit i v kapli. Jestliže vedoucí pracovníci hospice za žádnou cenu nemůžou najít od kaple klíč nebo mají-li ji pro jistotu – aby se náhodou nekompromitovali – nazvanou multifunkční místnost, případně ji využívají coby skladiště, vím, kde jsem. Víc mi už nikdo nic říkat nemusí.

Měla jsi na začátku nějaké nápady, které se v praxi ukázaly být nereálnými?

Jéje! Například jsme si s budoucím personálem v Kostelci naivně představovali, že budeme naše pacienty, aspoň ty dosud schopnější, vozit do nedalekých Ratibořic na výlety. Dokonce nám někdo za tím účelem věnoval mikrobus a s ochotnými kastelány ratibořického zámku jsme domluvili zkrácenou prohlídku mimo jejich běžnou pracovní dobu. K rychlému návratu do reality nám stačil první pokus. Z šestadvaceti pacientů byli schopni vydat se na výlet jen dva, a i s nimi jsme se museli předčasně vrátit zpět. Víckrát jsme to nezkoušeli. Pochopili jsme, že naši pacienti potřebují něco jiného. V našich podmínkách se rovněž jako nereálný ukázal hospicový denní stacionář, jaký jsme viděli u všech hospiců ve Velké Británii. Architekt nám po návratu z této zahraniční stáže doplnil v projektu prostory pro stacionář a my jsme se dva roky snažili ho provozovat. Nešlo to. Nejen proto, že zdravotní pojišťovny o financování stacionáře nechtěly ani slyšet. Hlavní důvod byl v nezájmu pacientů. Nešlo o stacionář ve smyslu školky pro staré lidi, ale pro smrtelně nemocné. Ti, zcela pochopitelně, dokud se ještě trochu mohli pohybovat, upřednostňovali pobyt doma. Když se jejich zdravotní stav zhoršil, už to zase nebylo na každodenní stěhování ráno do hospice a navečer domů. V tom případě rádi požádali o hospitalizaci v lůžkovém hospici. Červený Kostelec je malé městečko a pacientů, vhodných pro stacionář, objektivně posouzeno, opravdu moc nebylo. Svážet je zdálky by byl nesmysl. Časem jsme to pochopili, stacionář v hospici zrušili a od té doby na jeho místě úspěšně, za vydatné pomoci místních dobrovolníků, funguje kavárnička. Je přístupná pacientům, jejich návštěvám i lidem z okolí a – na rozdíl od stacionáře – se osvědčila. Je jistým civilním prvkem, zpříjemňujícím pobyt ve zdravotnickém zařízení, jímž hospic je a vždycky bude. Přesto v něm prostředí může být vlídné a příjemné, co nejpodobnější tomu domácímu.

Jak jsi sháněla personál? Za muže by sis nevzala člověka bez víry. Jak důležité to bylo tady?

Řeknu ti to bez obalu. Personál pro hospic je třeba si vymodlit, ne ho shánět na inzerát. A jestli pochybuješ, že to funguje, zajeď se podívat do Domácího hospice Duha v Hořicích. Tam konvertitka Jana začínala úplně sama, ovšem vytrvalou modlitbou. Postupně se jí do podkrkonošského městečka přistěhovali ze vzdálených koutů Čech a Moravy samí věřící spolupracovníci. Když to šlo v Hořicích, proč by to nemělo jít jinde? Nikdy jsem netvrdila, že nevěřící sestřička nemůže být šikovnější ošetřovatelka než její věřící kolegyně. Samozřejmě může, ale ne ve všem je schopna ji nahradit. Hospicová péče je komplexní, týká se celého člověka, nejen jeho tělesné schránky. A naši nemocní tváří v tvář smrti dovedou klást i velmi těžké otázky po smyslu života a naději na věčný život, umí jít až na dřeň. Neuhneš před nimi. Kdo nemá víru, může druhému předávat leda tak naději končící v hrobě nebo v krematoriu. To je dost málo. Nelze to mít nikomu za zlé, ale tak to prostě je – nemůžeš druhému dát, co sám nemáš. Proto mi tolik jde o to, aby u umírajících pacientů pracovali lidé, na kterých je na první pohled patrná poctivě žitá víra, naděje a láska. Jsem si vědoma, že v české kotlině není snadné sestavit kompletní hospicový tým složený ze samých praktikujících křesťanů – osobně vím jen o jediném – ale měli by být v početní převaze nebo aspoň půl napůl. Kvůli zastupitelnosti. Zaskočí-li pacient svými dotazy nevěřící sestřičku, měla by mít možnost poslat za ním věřící kolegyni a zastoupit ji v její práci. Vím bezpečně, že to leckde takhle funguje a nejsou s tím žádné problémy. Hodně však záleží, jestli na tom má zájem i vedení, nebo je mu to fuk. Že ryba smrdí od hlavy, to platí všeobecně.

Každý hospic přece spadá do nějaké farnosti, žádný nevisí ve vzduchoprázdnu. Nestačilo by spolupracovat s místním farářem nebo pastorem?

Takhle to řeší i některé nemocnice, když jsou k tomu okolnostmi dotlačeny. Evropská unie s tím začala, dnes už to vyžaduje i naše ministerstvo – udělení všelijakých akreditací podmiňují prokázáním kvality a komplexnosti péče o pacienty. Včetně péče duchovní. Žádný problém. Zdravotnické zařízení uzavře s farářem dohodu o spolupráci, oštemplovaný papír přiloží k žádosti, vlk se nažere a koza zůstane celá. To může vyhovovat v případě několikadenních hospitalizací, kde většinou nejde o život. V hospici to však může stačit pouze praktikujícím věřícím, kteří vědí, co mají dělat. Jenže většina našich pacientů vůbec netuší, jak by jim nějaký farář mohl pomoci a proč by o jeho návštěvu vůbec měli stát. Právě pro tyto pacienty je věřící personál velmi často oním pomyslným stéblem, kterého se tonoucí chytá. Kdyby to však bylo pouhé stéblo, sotva by je udrželo. Jsem přesvědčena, že to jsou především modlitby personálu a také mnoha dobrovolníků, co naše umírající šetrně a pokojně, jako na lodičce, převáží na druhý břeh. Jejich hodnotu plně doceníme, až se na té lodičce sami povezeme.

Zmýlila ses někdy v lidech?

To víš, že jo. A oni ve mně. Bohužel, i tohle k životu patří. A chybami se člověk učí – tedy pokud je zbytečně neopakuje. To už není škola života, ale lidská hloupost.

Poznáš po těch letech, kdo se na hospicovou práci hodí, a kdo ne?

Nejsem vševědoucí. Něco je jasné na první pohled, i kdybys ještě neměl zkušenosti žádné. S dlouholetými zkušenostmi se rozpozná víc, ale taky ne všechno. Je potřeba si pokorně vyprošovat od Ducha svatého dar rozlišování. Ať ukáže. Ať poradí. Neuspěchat to, neukvapit se. Možnost omylu se sice ani tak zcela vyloučit nedá, minimalizovat však ano. Jestli se přesto časem ukáže, že se dotyčný na hospicovou práci nehodí, je nutno se s ním šetrně rozloučit tak, aby neodcházel zraněný, nýbrž o jednu zkušenost bohatší. Vždycky jsem se snažila své poznatky nezištně předávat dalším zakladatelům hospiců, ale vnutit jsem je nikomu nemohla. V jednom z prvních hospiců mi nevěřili, že jednolůžkové pokoje s přistýlkou pro příbuzné jsou ideální podmínkou pro intimní rozhovory, nutné pro doprovázení nemocných a jejich rodin fázemi, popsanými dr. Kübler-Rossovou. Dodatečně, teprve když tu zkušenost udělali sami, nevyhovující třílůžkové pokoje, aspoň některé, přepažili a zmenšili. Nevěřili mi taky, že kaple v jejich projektu je malá. Po čase ji dodatečně stavební úpravou o kousek nafoukli. Všude, kde vznikal další hospic, jsem neúnavně opakovala, ať si včas zajistí a vyškolí personál pro přímou péči, aby ho na poslední chvíli nesháněli přes Annonci. Kde to podcenili, brzy na to doplatili. Někde se s fluktuací nebo nedostatkem personálu potýkají dodnes.

Ladislav Kubíček žil na druhém konci Česka, nemohl se stát červenokosteleckým hospicovým kaplanem. Jak proběhl „konkurz“ na tuto pozici?

Velmi brzy se ukázalo, že nový hospic je pro místního faráře a jeho kaplana obrovskou zátěží. První dva roky jsem tam bývala ve dne v noci a vím, jak často jsme je volali. Ve dne jsme je tahali od jiné práce, v noci z postele. Když už to bylo neúnosné, biskup Otčenášek jmenoval prvním hospicovým kaplanem P. Aloise Špuláka. Ten pocházel z Kostelce, měl tam vzdálené příbuzné, zdravotně už nestačil na samostatnou farnost, sloužit však chtěl. Za stravu a byt v hospici pracuje dvacet let, teď už ale opravdu z posledních sil. Jestli ho k nebeské bráně přijdou přivítat všichni, které za ty roky doprovodil na věčnost, tak bude mít Jiří Strach námět na další díl filmu Anděl Páně.

O jednom prvenství se vůbec nemluví. Kdo byl prvním českým hospicovým pacientem?

Prozradím jen to, že ten, kdo byl první do hospice přijat, nebyl ten, kdo v něm první zemřel. Takže prvenství patří oběma. Ale jednu z prvních pacientek jsem s jejím souhlasem vyfotila, zrovna když si s ní povídal otec Ladislav. Nebyl kaplanem, ale v prvním týdnu, kdy ještě první patro nebylo obydlené pacienty, tam dával personálu a dobrovolníkům exercicie. Při té příležitosti se samozřejmě věnoval i našim prvním pacientům.

Přestřihli jste pásku, ťukli si šampaňským, nechali budovu vysvětit – a měla jsi hotovo, že?

Tuhle slavnost jsme si načasovali a zaslouženě vychutnali o jednom z mariánských svátků – 8. prosince 1995. Jestli to bylo zrovna šampaňské, to už nevím, ale číší na vysoké noze jsem si přiťukla i s milovaným panem biskupem Otčenáškem. Jestli čekáš, že jsme další den přijali prvního pacienta, tak tě zklamu. Už koncem listopadu jsem v nacpaném autobusu cestou z Kostelce do Hronova zaslechla: „To je vona, z tý chcípárny.“ Pochopila jsem, že je potřeba s hospicem seznámit veřejnost. Ukázat jí ho, dokud v něm nejsou pacienti.Věnovali jsme tomu celý prosinec. Od střechy po sklep jsme prováděli skupinku za skupinkou s výkladem jako na zámku.

Taky jste jim dávali na boty obrovské nazouvací papuče?

Papuče jsme jim nenutili, ale pěkně jsme si naběhli. V následujících dnech jsme byli zavaleni spoustou žádostí o pobyt, ovšem od lidí, pro které hospic určen není. Rozkřiklo se, že máme jednolůžkové pokoje s přistýlkou pro rodinné příslušníky, vše bezbariérové, polohovací postele – tehdy to byla novinka – zimní zahradu, kapli a k tomu všemu ty naše úžasné sestřičky. Mnozí nám chtěli přivézt nejen své nemocné, ale i dosud zdravé staré rodiče. Kdybychom na to přistoupili, obsadili bychom jediný hospic o kapacitě šestadvaceti lůžek za první týden a rovnou na dobu pěti let. Zlikvidovali bychom ho, sotva jsme ho otevřeli. To nebylo možné. Museli jsme přesně definovat, pro koho hospic je a pro koho není.

Vlastní zahájení provozu proběhlo hladce?

Nastoupila první směna sester, těch mých úžasných, vysněných a pečlivě vybraných sester, a věř mi nebo ne, jedna z nich mě skoro rozbrečela. Uznávám, že za to mohlo především moje celkové vyčerpání, a tohle byla poslední kapka. Fakt mi vhrkly slzy do očí, když se rozhlédla po sesterně a pronesla: To je hrozný, tady není ani pravítko.

Jak tě znám, u těch slz nezůstalo.

Zaběhla jsem na náměstí do papírnictví, maminka nynějšího plzeňského biskupa mi prodala pravítko a chyba byla napravena. Drobností, které bylo nutno doladit, bylo samozřejmě víc. Na sesterně byl zaveden sešit, do kterého sestry psaly, co jim schází, a všechno bylo třeba neprodleně obstarat.

Byl boj za udržení hospice podobně náročný jako boj za jeho výstavbu?

Vymýšlení a budování hospice mělo své neopakovatelné kouzlo. Tisíckrát jsme s budoucím personálem diskutovali nad projektem a během stavby dolaďovali různé detaily. Boj za udržení provozu byl mnohem méně radostný, leckdy doslova nechutný, a vlastně trvá dodnes. Věřím, že jsme ve fázi, kdy hospice do země nikdo nezadupe, ale ty snahy tu byly. Hospice nenechají nikoho lhostejným, týkají se totiž každého. Mají mnoho fanoušků, mají i nepřátele.

Co komu na hospicích vadí?

Někdo v nich vidí nežádoucí konkurenci, protože lidé srovnávají kvalitu péče a samozřejmě nemlčí. Jiné irituje připomínání jejich vlastní smrtelnosti. Ti, kdo nás mají rádi, jsou naštěstí ve velké početní převaze, a co je důležité, lůžkové hospice jsou celkem rovnoměrně rozesety po celé republice. Nevěřím, že by si lidé v některém kraji nechali ten svůj vzít.

Nechtěla jsi v Kostelci zůstat jako ředitelka, primářka nebo jako obojí?

O tom jsem nikdy neuvažovala. Tyhle pozice byly od začátku jasně dohodnuté, ředitel i primář byli v týmu, který hospic budoval. Jako lékařka jsem tam první dva roky byla prakticky denně, později jsem už jen suplovala za dovolené. A když jsem viděla, že hospic běží i beze mne, s lehkým srdcem jsem ho nechala kolegům.

Na zřízení kolika dalších hospiců ses přímo podílela? A které to byly?

Cihlu na cihlu jsem nekladla v žádném, ani v tom prvním. Spíš jsem připravovala terén. Mnoho roků jsem jezdila po republice s přednáškou Hospice a umění doprovázet. V různých sálech, školách, sociálních i zdravotnických zařízeních jsem hovořila několikrát do týdne. Tisíce hodin jsem strávila ve vlacích, mnohokrát nespala ve vlastní posteli, ale stálo to za to. Rozsévala jsem semínka v naději, že některá z nich se uchytí. A jak vidíš, uchytila se. Nepřivlastňuju si žádný z hospiců, ale věřím, že v každém z nich by se otisky mých prstů našly. Těší mě, když pročítám jejich propagační materiály a poznávám v nich vlastní myšlenky. Je mi úplně jedno, jestli mě citují, nebo necitují, podstatné je, že je přijali za své.

Kdy se do hry zapojily domácí hospice? Mohla bys čtenářům krátce přiblížit rozdíl mezi kamenným a mobilním hospicem.

Bylo to nadvakrát, protože těmi domácími jsme de facto v roce 1990 začínali. I když to k dnešnímu pojetí domácí hospicové péče mělo daleko, snažili jsme se našim pacientům ulevit co nejvíc. Naše tehdejší CHOSky opravdu měly blíže k hospici než k pečovatelské službě. Tu nepodceňuju, je taky velmi potřebná, ale její náplň je odlišná. Ať jsme se snažili sebevíc, v praxi jsme naráželi na hranice možností, ani ne tak medicínských, jako lidských – a to v rodinách našich pacientů. Osamělého pacienta, na kterého v době naší nepřítomnosti neměl kdo dohlédnout, jsme ani nemohli do péče přijmout. Skončil v nemocnici, kam nechtěl. Nebo rodině došly fyzické či psychické síly, zvláště když nemoc trvala dlouho. Bylo zřejmé, že nutně potřebujeme i hospice lůžkové. Ty už máme a budujeme síť domácí hospicové péče. Jde nám o kvalitu a dostupnost nejen v Praze a velkých městech, ale i v té poslední vísce. Všude žijí lidé, všude i umírají. Rozdíl mezi kamenným a domácím hospicem je vlastně jen v místě, kde je péče poskytována, nikoliv v jejím obsahu a rozsahu. Potřebujeme obě formy. Nevylučují se, vzájemně se doplňují.

Rozdíl je ostatně dodnes i ve financování – domácí hospice dosud tak trochu vlají v legislativním vzduchoprázdnu.

To je naše velká bolest, jsem ráda, že už se toho únavného boje ujali jiní a já je mohu ze zákulisí podporovat modlitbou. Pořád se těším, že se jednoho dne probudím a konečně to bude jakž takž vyřešeno. A protože věřím, že zázraky se dějí i dnes, záměrně nechám tohle téma otevřené. Co kdyby se ten zázrak stal dřív, než vyjde naše knížka, já v ní trapně naříkala, a ono už nebylo nad čím? Jednou se to už přece podařit musí.

Je nejlepší, když při kamenném hospici funguje i hospic mobilní? Nebo je výhodnější, když je to oddělené?

Model, kdy byl domácí hospic součástí kamenného, jsme poprvé viděli v Británii. Je opravdu funkční a má i své výhody, například v možnosti pružněji a ekonomičtěji využít odborný personál. Na mnoha místech se však osvědčil druhý model, kdy jde o dvě samostatné organizace. Jedinou podmínkou je oboustranná ochota spolupracovat ve prospěch pacienta. U nás se určitě uplatní oba modely, závisí to na místních podmínkách. Nejnázorněji se to dá vysvětlit pomocí obyčejného školního kružítka a mapy republiky. Když si na ní kolem každého z osmnácti lůžkových hospiců zakreslíš kroužek, znázorňující dojezd k pacientovi maximálně do 30 kilometrů, zůstanou ti na mapě nepokryté plochy, jakási hluchá místa. Pokud v nich ještě nikdo mobilní hospic neprovozuje, je to velká výzva pro tamní obyvatele, zejména pro zdravotníky.

Na otázku, kterého světce máš oblíbeného, jsi mi řekla, že je to, jako bych se zeptal, jestli má děcko raději maminku, nebo tatínka. Položím tedy následující dotaz s vědomím, že je manipulativní. Jsi taková hospicová máma, které ze svých „dětí“ – tedy českých a moravských hospiců – bereš jako ty echtovní? Na které jsi nejvíc pyšná?

Já jsem ale opravdu nemanipulovatelná. Zapamatuj si to a přestaň to na mě zkoušet.

Tak jinak: Pokud to bude třeba, ve kterém hospici by sis přála umírat ty sama?

Tak na tohle ti odpovědět můžu, s tím problém nemám. Samozřejmě v tom, ve kterém mě budou mít nejvíc rádi.

Jací lidi – myslím typově – se nechávají v hospicích zaměstnat?

Blázni. Typově a většinově prostě blázni. Mnozí z nich „blázni pro Krista“, jak by je nazval svatý Pavel. Z těch mám radost největší, je to moje krevní skupina.

Co jim tato nesmírně náročná a bídně ohodnocená práce dává?

Možná tě to překvapí, ale mezi ošetřovatelkami v hospici – což je nižší zdravotnický personál – najdeš řadu žen s maturitou nebo vysokou školou v úplně odlišném oboru, často ekonomického nebo technického zaměření. V určitém věku, někdy v souvislosti s takzvanou krizí středních let, si uvědomí, že život letí a začnou se zamýšlet nad jeho smyslem. Zjistí, že práce v oboru, který kdysi nedobrovolně vystudovaly, protože jim bolševik jiný neumožnil, je neuspokojuje. Udělají si rekvalifikační kurz, dají výpověď, s platem jdou významně dolů, ale radují se ze smysluplné práce. Právě pocit smysluplnosti jim kompenzuje chudší výplatní pásku. Jsem si jistá, že na věčnosti bude tohle jejich bláznovství bohatě odměněno.

Co dává tobě?

Totéž, co jim.

Mluvíme spolu na jaře 2018. Jak je z hlediska hospiců pokrytá mapa ČR? Máme někde hluchá místa? A proč?

Lůžkových hospiců máme osmnáct, schází už jen na Vysočině. Životaschopných iniciativ zdola tam bylo několik, shora však nikdy nezískaly podporu. V současné době jsme v naději a doufám, že ta ostudná poslední díra v síti lůžkových hospiců bude brzy zacelena.

A co se týče pokrytí domácími hospici?

Zde se ještě nedá mluvit o síti, ale ostrůvky tu už jsou, někde četnější, jinde řidší. Vznikají další, a další vznikat budou, navzdory všem překážkám.

Je hospicem každé zařízení, které má na dveřích napsáno hospic? Nabízejí hospice kvalitnější péči než LDN či nějaké pečováky?

Na ceduli se dá napsat cokoliv. Nemůžu strčit ruku do ohně za nikoho, ani za naše hospice. Je to prostě v lidech. Vždycky říkám, že pacientovi je lhostejné, jak se ústav jmenuje, ale není mu jedno, kdo je teď zrovna u jeho lůžka ve službě. Viděla jsem zařízení typu domova pro seniory, kvalitou srovnatelné s našimi nejlepšími hospici. Viděla jsem však i „oddělení následné péče“, kde jsem se bohužel po nějaké péči rozhlížela marně.

Kdo ostatně může být pacientem hospice?

Indikace pro přijetí pacienta do hospice je daná především charakterem a pokročilostí jeho onemocnění. Léčba, která měla za cíl uzdravení nebo aspoň pozastavení nemoci, se ukázala jako neúčinná, nemoc pokračuje a pacienta ohrožuje na životě. Druhou podmínkou je potřeba paliativní péče, nutnost odstranit nebo aspoň zmírnit bolest fyzickou, duševní, sociální nebo duchovní. Třetí podmínkou je, že není nutná hospitalizace v nemocnici anebo ji pacient i po důkladném vysvětlení odmítá. Na to má samozřejmě právo. V případě lůžkového hospice je tu ještě podmínka čtvrtá, a sice že není možná péče domácí.

Bude na to ten člověk mít?

Nemocní se finančně na hospicové péči podílejí jen zčásti, v naprosté většině k tomu stačí důchod nebo nemocenská. Sociální pracovnice řeší výši platby s každým individuálně, nemá-li přiznán příspěvek na péči, okamžitě o něj zažádá. Hospice dosloužily i desítkám bezdomovců, přestože ti jim nemohli zaplatit ani korunu. Za to vděčíme našim dárcům. Kde jinde by měla mít lidská solidarita místo, ne-li na prahu smrti? Vzpomínám si na jeden krásný příběh. Šlo o mladého muže, kolem třicítky, s rakovinou hrtanu. Bezdomovcem se stal poté, co mu zemřela maminka a táta po její smrti v hospodě doslova propil chalupu. Nový majitel je vyhodil na ulici. Mladík nejprve spával pod mostem, teprve když onemocněl, ocitl se v čisté nemocniční posteli. Po operaci a následné onkologické léčbě byl jeho stav aspoň dočasně stabilizovaný, ale nebylo kam ho propustit. Pod most se v tomto stavu vrátit nemohl, do hospice ještě nepatřil, protože tak pokročilé jeho onemocnění ještě nebylo. Navíc, v hospici si pacient na komplexní péči částečně připlácí a on neměl z čeho. Sestrám v nemocnici ho bylo líto. Uspořádaly mezi sebou sbírku a požádaly Hospic Anežky České, aby jejich pacienta převzal. Prožil v něm neobvykle dlouhou dobu, přibližně tři čtvrtě roku, přesně si to už nepamatuju. Zpočátku nám moc nedůvěřoval, měl špatné zkušenosti s lidmi, nic dobrého od nich nečekal. To se však časem poddalo. Sám moc nečetl, zato si rád nechával nahlas předčítat, překvapivě nejraději z Nového zákona. Měl v něm pár oblíbených míst, ke kterým se stále vracel. Znovu a znovu chtěl slyšet podobenství o dělnících na vinici. Sama jsem mu ho četla několikrát a vždycky chtěl být ujišťován, že ten, který přišel pracovat až k večeru, opravdu dostal celý denár jako ti, kdo tam dřeli od rána. Pochopil pointu a čerpal z ní naději. Dva dny před smrtí požádal o křest.

Hospice si před časem založily sdružení s dlouhým názvem Asociace poskytovatelů hospicové paliativní péče. Proč? Bylo třeba si mezi sebou vyměňovat zkušenosti, co se osvědčuje a co méně?

O výměnu zkušeností šlo taky, ale především jsme potřebovali spojit síly v boji za prosazení hospiců do systému. S řediteli jednotlivých hospiců se například v parlamentu nikdo nebavil, Asociaci sdružující většinu hospiců v republice však už na vědomí vzít museli.

Dlouhou dobu jsi byla prezidentkou Asociace ty. Co to obnášelo?

Spoustu času stráveného na všelijakých jednáních, neustálé vysvětlování pořád dokola, kdo jsme, co chceme, pro koho to chceme, že ne pro sebe, ale pro pacienty. Prostě spousta vynaloženého času, který bych tisíckrát radši věnovala přímé péči o nemocné.

Proč jsi tuto pozici přenechala jiným?

Protože jsme tu práci zdaleka ještě nedokončili, a mně bylo sedmdesát. Mladší a schopné kolegy jsem kolem sebe měla, proč jim nedat šanci ukázat, co umí?

Hospicové hnutí je už dnes rozšířené, desítky zařízení, zřejmě pár tisíc zaměstnanců. V tak velkém společenství snad ani nejde udržet úplnou jednotu. V jaké kondici jsou naše hospice?

Každý je jiný, každý je samostatný, každý má své radosti i starosti, všechny bojují o přežití, ale drží se statečně. A že nejsou všechny stejné, je možná spíš výhoda než nevýhoda. Jsem pro jednotu v různosti. Uniformita by kvalitě neprospěla.

Do Asociace stále vstupují noví členové, několik málo jich ale také vystoupilo. Znamená to něco?

Myslím, že to není nic mimořádného. Znají to i řeholní řády a jiná společenství. Dokud je dílko malé, není těžké být zajedno. Jakmile se rozroste, objeví se problémy, pramenící z odlišného vidění společné věci a cíle. Do toho můžou navíc škodlivě zasáhnout všelijaká lobby zvenčí. Kdo není pevný v kramflecích, snadno mu naletí. Nechá se zastrašit nebo koupit. Někdo toho později lituje, někomu to pýcha nedovolí.

Neničí tě tohle napětí? Netrápíš se tím po nocích?

Že by mi to bylo lhostejné, to říct nemůžu, ale řeším to modlitbou a pouštím z hlavy. Vím, komu jsem uvěřila, a to mi ke štěstí stačí.

Kdybych si chtěl založit hospic, co bys mi doporučila? Čím bych měl začít?

Nechala bych se pozvat na schůzku s tvým budoucím hospicovým týmem: primářem, lékaři, sestrami, ošetřovatelkami, sociální pracovnicí a všemi dalšími. Pokud bys nebyl schopen mi je osobně představit a uvažoval jen o vhodném pozemku, budově nebo financích na stavbu, poslala bych tě – přestože tě mám ráda – rovnou do háje. Pokud bys měl na mysli hospic kamenný, velmi by mě zajímalo, v které lokalitě ho chceš vybudovat a zda ses dobře rozhlédl, jestli poblíž už nějaký dávno nestojí.

Pocházím z Jihlavy, která se hospici tak dlouho bránila, až se ubránila. Politici argumentovali tím, že ve zdejším špitále funguje oddělení paliativní medicíny. To není dostatečnou náhradou za hospic?

Pojem paliativní medicína je mnohem širší než slovo hospic. Na rozdíl od něj se netýká jen pacientů s krátkodobou smrtelnou prognózou, ale i lidí s perspektivou let nebo i desítek let. Po tu dobu se mají potýkat s nevyléčitelnou nemocí, kterou provázejí tíživé symptomy. Ve většině případů se jedná o nenádorová onemocnění. S pokrokem v lékařství takových pacientů přibývá, odbornou péči zasluhují a potřebují, nechť se tedy o ně paliativci starají – například na těch nemocničních odděleních paliativní péče. To je v naprostém pořádku, ale rozhodně to není argument pro tvrzení, že Vysočina hospic nepotřebuje.

Jsou hospice drahé na provoz?

Kvalita něco stojí, přesto jsou výrazně levnější než bezdůvodné pokračování v prokazatelně marné léčbě na akutním nemocničním lůžku. A i kdyby byla sebedražší, každého pojištěnce se týká jen jednou za život. Mnohdy pouze v řádu dnů, týdnů nebo několika málo měsíců. Takže v absolutních číslech, ale i v procentech, je to v porovnání s celkovými náklady na zdravotnictví téměř „nula, nula, nic“.

Napadá mě, že hospice nemůžou mít moc silnou lobby. Lidé, kteří je potřebují, už nemají čas ani sílu nikoho o potřebnosti hospiců přesvědčovat.

Kdysi jsem s prosbou o finanční podporu stavby kteréhosi hospice oslovila jednoho poslance. Nechápal, proč by mi měl vyhovět, když ho přece naši pacienti stejně už volit nebudou, dávno budou pod drnem. Že tu zůstanou pozůstalí s volebním právem, už nedomýšlel.

Pak ty volby proběhnou, politici se vymění, vymění se nezřídka i lidi v pojišťovnách, a můžeš začít s vysvětlováním znovu.

Přesně tak to funguje – je to nekonečná pohádka o slepičce a kohoutkovi. Jenže ten, kdo leží v oboře a má nožky nahoře, není kohoutek, ale zítra jím může být kterýkoliv z mocipánů. Kéž by si konečně tuhle skutečnost připustili a udělali něco aspoň pro sebe.

Mnohokrát jsem tě viděl komunikovat s umírajícími. Snad se nebudeš červenat, když řeknu, že máš v tomhle směru neskutečný dar – člověk na lůžku je hned tvůj kamarád. Můžeš prozradit, jak to děláš?

Kdybych ti s falešnou pokorou tuhle poklonu vymlouvala, urazila bych Dárce. Jsem si toho daru vědoma, velmi si ho vážím a děkuju za něj, ovšem může ho mít každý. Je to jednodušší, než se zdá. Silně vnímám nezaslouženou Boží lásku vůči sobě a mám touhu předávat ji dál. Pacient to vycítí, otevře mi své srdce a pustí mě dovnitř. Je-li nám dán čas na opakovaná setkání, může se rozvinout opravdové přátelství, někdy až za hrob. Vždycky mi však musí zůstat volná kapacita i pro další pacienty. Mohu a musím své nemocné chápat a doprovázet, ale nemohu za ně jejich životy žít. Taky v sobě nemohu skladovat všechny jejich problémy, stačí mi ty svoje. Pozorně je vyslechnu, v modlitbě odevzdám Bohu a spolehnu se, že se jich ujme. Jak? Do toho mu nemluvím. Jen důvěřuji. Důvěřuji nejen Bohu, ale i nemocným, které jsem na věčnost doprovázela a kteří mne ujišťovali, že na mne budou pamatovat. Bylo jich mnoho, jejich jména si většinou nepamatuji, spíše mi v paměti utkvěly jejich tváře.

Moje nejstarší vzpomínka tohoto druhu je starší než padesát let. Jako medička jsem si přivydělávala sesterskými službami na ortopedické klinice v Hradci Králové. Několik měsíců tam tehdy ležela pacientka s kostními metastázami. Nevím už, jak k tomu došlo, ale měly jsme se navzájem upřímně rády. Těšily jsme se na sebe, přerostlo to v přátelství. Určitě jsem tehdy nechápala dosah jejích slov a ujišťování, že se za mne modlí a bude v tom pokračovat i v nebi, dokud se tam nesejdeme. Je to zvláštní. Mohla jsem na to za tak dlouhou dobu dávno zapomenout, jenže mně se vzpomínka na tuhle ženu vrací dodnes, v poslední době ještě častěji než dřív. Nepochybuji o tom, že neviditelné pouto, které mezi námi tehdy vzniklo, trvá dodnes.

A negativní zkušenosti? Žádný pacient tě nikdy neposlal kamsi?

Od pacienta, například s rozsáhlými metastázami v mozku, se můžeš dočkat čehokoliv, včetně fyzického napadení. On za to ale nemůže a je věcí lékaře, aby i tyto symptomy profesionálně zvládl. Žádný takový příběh ti nenabídnu, vše je odpuštěno a zapomenuto, vždyť za to ti lidé nemohli.

Neschází ti dnes každodenní přítomnost v hospicích?

Kdybych se nudila, určitě by mi scházela. Taková situace však ještě v mém životě nenastala. A v kontaktu s nemocnými nebo spíše s jejich pečujícími rodinami jsem nepřetržitě. Kontakt na mě si nějak najdou a těch mailů a telefonátů mám tolik, že se k objíždění fungujících hospiců dostanu málokdy.

Asociace hospiců uděluje lidem, kteří se o hospicovou myšlenku obzvlášť zasloužili, své ocenění. Ta cena nemá žádné pořádné jméno. Možná se ti to ještě nedoneslo, ale mají spadeno na tebe. Ředitel prachatického hospice a současný prezident Asociace Robert Huneš mi řekl: „Nejlepší by bylo nazývat to Cenou Marie Svatošové. Když ona nám to ale Marie dost komplikuje.“ „Čím?“ nechal jsem se nachytat. „No přece tím, že žije.“

To mohl vymyslet opravdu jen Robert. Má úžasný a velice nakažlivý smysl pro humor. Ale když si něco vezme do hlavy, jde za tím jak buldozer. Děkuju, žes mi ten jeho záměr prozradil. Mám o důvod víc do hrobu nespěchat. Za života mi to udělat nemůže a časem ho, doufám, napadne nějaké vhodnější jméno.

Je humor nedílnou součástí každého dobrého hospice?

Nejen součástí, ale i významnou charakteristikou, dosvědčující, o čem hospic ve skutečnosti je. Není ani tolik o smrti a umírání, jako o co nejplnějším životě až do poslední minuty. A humor k životu přece patří. Paní Anička nebyla vdovou ještě ani celou hodinu, když mi vyprávěla: „Všechno jsem doma zvládala do chvíle, než manžel dostal epileptický záchvat. Od toho dne mě děsila představa, že by mi doma při některém dalším mohl zemřít. To byl vlastně jediný důvod, proč jsem se s ním raději nastěhovala do hospice. Měsíc se nic takového nestalo, a nakonec umřel v mé přítomnosti, uprostřed velkého záchvatu. Záchvatu smíchu! Prohlíželi jsme si naše svatební album a vzpomínali, jak jsem si tenkrát málem vzala jeho jednovaječné dvojče. Můj budoucí švagr se oblékl do ženichových šatů, od rodičů si nechal udělit požehnání a předstíral, že se chystá jít se mnou k oltáři. Nepatrný odstín v jeho hlasu ve mně vzbudil podezření a pak už stačilo jen pár kontrolních otázek, které ho usvědčily z podvodu. Manžel se tím pobavil dvakrát. Poprvé schovaný za skříní, podruhé na smrtelné posteli. Umřel doslova uprostřed záchvatu smíchu.“

Co přinášejí hospice umírajícím, je poměrně jasné. Dávají něco i těm dosud zdravým? Plní ve společnosti nějakou širší roli?

Setkání s utrpením nenechá nikoho lhostejným, s každým to určitým způsobem pohne. Týká se to úplně všech – personálu, dobrovolníků, stážistů, novinářů, návštěv… Někdo tváří v tvář smrti radikálně přehodnotí svůj dosavadní žebříček hodnot, jiný si konečně připustí svou smrtelnost a vyvodí z toho důsledky, někdo pocítí vděk za život, začne úplně jinak vnímat krásu a cenit si pravdy. Jsem bytostně přesvědčena o tom, že v hospicích se pomalu, ale jistě, krůček za krůčkem naše nemocná společnost uzdravuje. Lidé se v kontaktu s hospicem očividně mění. K lepšímu.

Selhání zvané eutanazie

Hospice jsi chtěla zakládat mimo jiné proto, abychom o naše umírající pečovali, abychom je nezačali zabíjet. Hlasy volající po eutanazii přitom neustávají. Stala se někde chyba?

Právě proto, že těch hlasů přibývá a že sílí, zvláště před volbami, jsem hluboce přesvědčena, že se chyba nestala. Přesně naopak. Vůbec nelituji, že jsem ihned po revoluci, už v lednu 1990, opustila ordinaci, zavrhla lákavou možnost privatizace, udělala bez koruny v kapse skok do tmy a pustila se do boje. Už v prvních dnech znovunabyté svobody mi v hlavě zvonilo jako na poplach, že jednou může někdo s tím šíleným nápadem přijít. Představa, že by v naší zemi mohla být beztrestnost eutanazie uzákoněna, že by někdo chtěl mé pacienty zabíjet, místo aby jim solidně dosloužil, mě nenechávala spát.

Pokusila ses tomu předejít.

Že bych tomu mohla do budoucna zabránit, jsem si nenamlouvala. Tak dlouhé prsty jsem neměla a nemám ani dnes. Stačí podívat se na rozložení sil v parlamentu a je po iluzích. Ve volbách mám pouze jeden hlas. Ale Bohu díky máme už docela slušný náskok. Máme alternativu. Můžeme si vybrat. Se zřizováním a provozováním hospiců nejsme u cíle, jsme v půli cesty – no, snad i kousek za půlkou. V celorepublikové síti lůžkových hospiců zbývá zacelit už jen poslední díru, tu na Vysočině. S velkým nepochopením, zejména ze strany zdravotních pojišťoven, se ovšem stále potýkají hospice domácí. Jedno je však jisté – do země je už nikdo nezadupe. Po téměř třiadvaceti letech činnosti mají u nás hospice velké renomé, tisíce rodin s nimi prošlo pozitivní osobní zkušeností. Lidi si už nenechají hospice vzít.

Jsou hospice alternativou k eutanazii? Je to buď, anebo?

To záleží na okolnostech. Podle toho, co je příčinou úvah o eutanazii nebo důvodem žádosti o ni. Pokud to jsou nezvládnuté příznaky pokročilého onemocnění, může být hospic jednou z alternativ. Lékař by měl nemocného pravdivě, podrobně a srozumitelně informovat nejen o diagnóze a možnostech léčby, ale i o prognóze. Měl by mu vysvětlit, co mu v jeho situaci může nabídnout nemocnice, co lze zvládnout doma, co v lůžkovém hospici. Je potřeba zohlednit i stránku sociální. Jde o člověka s rodinným zázemím, které je schopno nemocného podepřít po všech stránkách, nebo je osamělý? To všechno je nutno zvážit a dovolit pacientovi, aby si z daných alternativ svobodně vybral. Hospic určitě nebude alternativou v případě žádosti o eutanazii odůvodněnou „otráveností životem“. V zemích, kde lidé žijí v blahobytu, jako je tomu u nás, se bohužel tento motiv vyskytuje čím dál častěji. Takový člověk všude byl, všechno má, všeho se nabažil, už ho nemá co překvapit, nezná smysl svého života a ani se nesnaží ho odhalit, a tak z něj chce utéct. V takovém případě není alternativou péče hospicová, nýbrž psychologická, případně psychiatrická. Zajímavé v té souvislosti je, že v zemích třetího světa, kde lidé žijí v opravdové bídě, tyhle starosti nemají a daru života si mnohem víc váží.

Znám lidi, kteří hospicům fandí, a přitom jsou pro eutanazii. Rozumíš jejich postojům?

Mnohokrát jsem se s takovými lidmi setkala, naslouchala jim, snažila se je pochopit a následně vyvést z omylu. Prakticky vždy se ukázalo, že jde o nedorozumění, které lze při troše trpělivosti vysvětlit. Mnohokrát jsem byla s přednáškou o hospicích pozvána ke studentům středních škol. I když na ni byli nahnáni v rámci výuky povinně, nemůžu si stěžovat na jejich nezájem. Na začátku jsem je nechávala vyplnit jednoduchý dotazník. Z výsledků jednoznačně vyplynulo, že téměř 100 procent těch děcek je pro eutanazii. Měli k tomu své důvody. Vesměs to byly zlé zkušenosti s mizernou péčí ve zdravotnických a sociálních zařízeních. V hlavě jim zůstal nesmazatelný obraz milované babičky umírající ve vlastních výkalech, v bolestech, s hlubokými dekubity a okoralým jazykem. O hospicích měli studenti představu většinou jen mlhavou, přesto jim fandili, protože od nich očekávali, že těmto hrůzám zabrání právě eutanazií.

Mysleli si, že se v hospicích provádí eutanazie?

No právě. Šokovalo mě to, ale aspoň jsem věděla, na co se musím ve výkladu zaměřit. Po dvouhodinové přednášce jsem rozdala obdobný dotazník znovu a ke své velké radosti zjistila, že otočili o 180 stupňů. Pochopili, že nepotřebujeme zákon o eutanazii, ale kvalitní a dostupnou paliativní hospicovou péči. A v neposlední řadě taky uzdravení mezilidských vztahů.

Pokusím se shrnout některé argumenty zastánců eutanazie. Bude mě zajímat, jak odpovíš. I když: všechny tyhle výhrady jsi asi už slyšela. Jak se ti s lidmi propagujícími „důstojnou smrt“ ostatně diskutuje?

Špatně. Jako kdybych mluvila s Turkem. Míjíme se, nemůžeme se pochopit, není to možné, protože vycházíme z naprosto odlišných předpokladů. Tím mým je osobní zkušenost žitého vztahu s Bohem. Primárně tedy jde o vztah dvou osob, člověka a Boha, nikoliv o argumentaci. Ta se však od onoho vztahu, od jeho síly a hloubky, zákonitě odvíjí. Na čele to sice napsané nemám, ale v argumentaci se to okamžitě pozná, i kdybych slovo Bůh vůbec nepoužila. V bouřlivých diskuzích se zastánci eutanazie jsem to nepochopení, někdy i pohrdání na různých konferencích i v soukromých rozhovorech zažila mnohokrát. V lepším případě mi víru závidí a rádi by ji měli taky. Zajímá-li se někdo z nich upřímně o to, kde se moje víra bere, ráda mu vysvětlím, že má kořeny v tisíckrát opakované zkušenosti s tím, že všichni toužíme po lásce a po životě. Bohužel, moje zkušenost s bojovníky za eutanazii je většinou jiná. Názor mají hotový, víru mi nezávidí, nebo si to aspoň nepřiznají, spíše mi ji neomaleně omlátí o hlavu. Zesměšňují, uráží, ale s tím křesťan musí počítat.

Zvládáš to?

Ježíš nás na to výslovně upozornil, tak si z toho nic nedělám. Ale přiznávám, že ve svém věku už mnohem uvážlivěji hospodařím s časem. Jakmile zjistím, že se někdo chce jen hádat a urážet, odmítám ztrácet drahocenný čas. Házení hrachu na stěnu mě už opravdu omrzelo.

Začněme klidně tím termínem „důstojná smrt“, používaný některými zastánci eutanazie. Co na něj říkáš?

Slovo eutanazie je složeno ze dvou částí. „Eu“ znamená v českém překladu „dobrý“, „thanatos“ označuje „smrt“. Být zabit ve stavu utrpení a beznaděje rukou druhého člověka, ať lékaře nebo nelékaře, rozhodně není smrt ani dobrá, ani důstojná. Vždy jde o selhání. Buď selhání lékařské nebo ošetřovatelské péče, nebo o selhání pacientova blízkého okolí, případně jeho samotného. Nebo všeho dohromady.

Proč nechat člověka, který stejně brzy zemře, trpět nesnesitelnou bolestí? Není humánnější – pokud o to opakovaně požádá – sprovodit ho ze světa?

Lékaři, který by při dnešních možnostech paliativní medicíny nechal nemocného trpět nesnesitelnou bolestí, bych bez pardonu odebrala diplom a doporučila mu rekvalifikaci na obor, kde nebude druhým nebezpečný. Pokud si sám s léčbou bolesti neví rady, vždycky má možnost obrátit se na specialistu v oboru léčby bolesti.Sprovodit ze světa člověka, lhostejno zda zdravého nebo nemocného, je u nás stále ještě trestným činem. Zákon rozlišuje dva pojmy: zabití a vraždu. V obou případech jde o usmrcení člověka. V tom prvním o neúmyslné, například při autonehodě, ve druhém o úmyslné, předem promyšlené a plánované. Tomu pak taky odpovídá výše trestu.

Nechala bys vážně zraněného psa – dejme tomu přejetého autem, trpícího, a přesto žijícího – zvěrolékařem „uspat“, jak se tomu říká?

Pokud by zranění bylo léčitelné a vyléčitelné, například zlomeniny kostí, očekávala bych od veterináře adekvátní léčbu, včetně účinné léčby bolesti. V případě nevyléčitelného zranění a neodvratné smrti bych bez zaváhání nechala zvířátko „uspat“ a neměla bych s tím žádný morální problém. Pejsek, na rozdíl od člověka, nemá nesmrtelnou duši, takže mu na ní nemohu nijak ublížit. V tomto smyslu bych promluvila i s jeho majiteli a snažila se jejich bolest ze ztráty domácího mazlíčka tišit.

To je ale argument, na který může slyšet jen věřící člověk. Co říct bezvěrcům?

No právě, jak říkám, turecky neumím, těžko si vzájemně porozumíme. Na druhé straně je fakt, že skutečného bezvěrce, tedy ateistu, jsem snad ještě v životě nepotkala. V bližším rozhovoru se většinou ukáže, že jde o agnostika. Je přesvědčen, že není v lidských možnostech existenci Boha ani dokázat, ani vyloučit a tím má problém vyřešen. Lidé ale nejsou slepí, a tudíž nemohou přehlédnout v mikrokosmu i makrokosmu nezpochybnitelný řád. Připustí, že to asi nebude náhoda, ale že „něco“ nad námi musí být. Znovu opakuju, že odmítám ztrácet čas s tím, kdo se chce jen hádat. Ubezpečím-li se však, že dotyčný „něcista“ chce věci přijít na kloub, nemám právo ho odbýt, ale taky mu nemohu předat svou víru založenou na osobním vztahu s Bohem. To bychom byli opět u té turečtiny, neporozuměl by mi. Mohu však udělat něco jiného. Mohu mu poradit, ať zkusí na chvíli zcela nezávazně připustit eventualitu, že Bůh je, že je Osoba, tedy Někdo, a nikoliv něco a že se mu v okamžiku smrti ocitne tváří v tvář. Ať si to živě představí. Co v tom případě udělá? Jak se zachová? Uzná, že byl celý život vedle jak ta jedle? Začne se vymlouvat, nebo pokorně vyhlásí bankrot a přijme odpuštění? Pokud dotyčný přistoupí na dialog v této rovině, byť hypotetické, jsem ochotna mu věnovat tolik času, kolik bude potřeba. V opačném případě by to byla ztráta času a s ním já už ve svém věku musím opravdu hospodařit uvážlivěji.

Říkáš, že od bolesti se dá člověku dnes pomoci. Nehrozí pak závislost na opiátech?

To je jeden z mýtů rozšířených mezi laiky a – nerada to přiznávám – bohužel i mezi některými lékaři. Následky bývají katastrofální. Nejenže pacient zcela zbytečně trpí, ale jeho okolí, které trpí spolu s ním, z této zkušenosti vyvodí mylný závěr: potřebujeme zákon o eutanazii. Není to pravda. Je třeba přísně rozlišovat tři pojmy: farmakologická tolerance, závislost fyzická a závislost psychická. Tolerance je normální fyziologickou odpovědí na dlouhodobou léčbu opioidy. Jinými slovy, k dosažení stejného účinku bude pravděpodobně později potřeba použít o něco větší dávku. To není problém. Častějším důvodem nutnosti navýšit dávku u onkologických pacientů je však progrese onemocnění, nikoliv farmakologická tolerance. Obava z rozvoje tolerance u těchto nemocných nikdy nesmí být důvodem k odkládání účinné léčby bolesti.

A ty závislosti?

Se závislostí fyzickou je to obdobné. Tak jako je diabetik závislý na podávání inzulínu, je pacient s nádorovou bolestí závislý na podávání opioidů, nezabírají-li léky jiné. Ani v tom není problém. Nemocnému je potřeba vysvětlit, že nasazení opioidů neznamená, že se bez nich už nikdy neobejde. Podaří-li se bolest zmírnit nebo odstranit jinými prostředky, například radioterapií, můžeme dávky opioidů postupně snižovat o 10–20 procent denně. Problémem je ten třetí pojem, a sice závislost psychická. Jde o psychickou poruchu, charakterizovanou nutkavou snahou obstarat si drogu za účelem „příjemného“ psychického stavu. Tohle riziko je však u pacientů s nádorovou bolestí téměř nulové, s výjimkou bývalých narkomanů. Ale i ti mají právo na účinné tišení nádorové bolesti. Oddalovat nasazení opiátů z obavy, že dojde k závislosti, je neprofesionální, neetické a nelidské. Bohužel se to v praxi ještě někde děje.

Vzpomínám na pacientku s rakovinou slinivky, přijatou do litoměřického hospice. Řadu týdnů se doma pro kruté bolesti v břiše nevyspala. Tady se po injekci morfia vyspala hned první noc. Tím to ovšem nekončilo, nýbrž začínalo. Zbavena bolesti byla schopna přijmout návštěvu kněze, patera Ladislava Kubíčka. Tehdy ještě působil jako farář v nedalekých Třebenicích a zároveň jako hospicový kaplan v Litoměřicích. Díky jeho pomoci se nemocná po mnoha letech usmířila s Bohem a v souvislosti s tím se jí krátce nato podařilo i něco, v což už vůbec nedoufala – po dlouhé době se usmířila i se svou snachou. Na svou slinivku téměř zapomněla a stále opakovala, jak je šťastná.

To ale platí jen v terminálních stadiích nemoci. Dokáže současná medicína zbavit kruté bolesti člověka, který aktuálně neumírá a má před sebou prognózu dlouhých roků s bolestí? Tady už závislost hrozí.

Ano, máš pravdu, u chronické bolesti při ukvapeném a neuváženém nasazení opioidů vznik závislosti skutečně hrozí. Proto tu máme speciální zákon o omamných látkách. Kdyby lékař předepsal opiát na obyčejný recept, lékárna ho nevydá. Musí k tomu použít recept s modrým pruhem. S většinou chronických bolestí si poradí nemocný buď sám, nebo za pomoci svého praktického lékaře. Je-li však chronická bolest urputná a běžnými prostředky neovlivnitelná, patří do rukou specialisty. Ten bude v první řadě pátrat po příčině bolesti a bude se ji snažit ovlivnit léčbou kauzální, tedy léčbou postihující příčinu. Například doporučí nahradit artrotické koleno endoprotézou. Nelze-li příčinu odhalit či odstranit, teprve pak přijde na řadu léčba symptomatická, tedy léčba příznaků, nikoliv nemoci samotné.Ovšem i zde algeziolog nejprve vyčerpá všechny ostatní prostředky, než sáhne po opiátech. Léčba to musí být komplexní, nejen medikamentózní. Proto algeziolog úzce spolupracuje s kolegy z jiných oborů – chirurgie, anesteziologie, neurologie, neurochirurgie, radioterapie, psychoterapie a s dalšími. V současné době máme v České republice více než sto specializovaných a odborně garantovaných Center léčby bolesti. Jejich seznam si každý může najít na internetu.

Co člověk s dušností? Dokážeme i jemu pomoci? Bojovat o každý nádech musí být strašlivé!

Kdo se nikdy nedusil, neumí si to představit. I když se lidé nejvíc bojí tělesné bolesti, dušnost musí být příznak subjektivně mnohem horší. Stejně jako u bolesti, léčba dušnosti patří do rukou lékaře. Postup se bude lišit podle příčiny a podle toho, jestli je chronická nebo akutní, trvalá nebo námahová. Je-li příčina odstranitelná, například způsobená mechanickou překážkou v dýchacích cestách, musí být neprodleně proveden příslušný zákrok. Pokud tomu tak není, přichází v úvahu léčba symptomatická. Nenahraditelné jsou v tomto případě opiáty, ale zdaleka nejen ty. Úzkost pacienta lze výrazně zmírnit anxiolytiky, kortikoidy pomohou tam, kde se na vzniku dušnosti podílí například otok, jindy nemocnému uleví bronchodilatancia nebo léky stimulující dechové centrum. Jestliže se na dušnosti podílí retence tekutin způsobená kardiálním selháváním, jsou na místě i diuretika. Asi už zabíhám do podrobností…

Ano, právě tomu přestávám rozumět.

To jsem nechtěla, ale jestli tím výčtem někoho zbavím strachu z dušnosti na konci života, snad to není zbytečné. V léčbě dušnosti dnes nejsme bezmocní a týká se to i domácí hospicové péče. Máme zkušenost, že pouhé zapůjčení koncentrátoru kyslíku nebo i jen ta možnost, zbaví pacienta a jeho rodinu strachu z případné dušnosti a zabrání zcela zbytečné hospitalizaci terminálního pacienta. Objektivně vzato, mnohdy by stejnou službu udělal proud čerstvého vzduchu z otevřeného okna, ale kyslík má v těchto situacích nezpochybnitelný a blahodárný placebo efekt.

Jak postupovat v případech nemocí jako ALS, kdy se nakonec člověk, jemuž mozek stále funguje, stane vězněm svého těla?

Amyotrofická laterální skleróza je závažné neurologické onemocnění. Nemocný v jeho průběhu trpí nejrůznějšími příznaky, existuje přesná metodika, jak který z nich řešit, ale nemocní a jejich blízcí se právem nejvíc bojí terminálního stadia, kdy hrozí udušení. Nemá smysl jim toto nebezpečí zatajovat nebo bagatelizovat, protože prostě existuje. Pacient se však takového konce vůbec nemusí dožít, může zemřít dříve na úplně jiné onemocnění nebo na některou z četných komplikací ALS. Ale to předem nemůže nikdo vědět, proto je nutné s nemocným a jeho rodinou včas probrat, který ze dvou postupů v případě hrozby udušení preferují. Zabránit mu lze intubací a zavedením umělé plicní ventilace – nemocný je uveden do umělého spánku a v něm za něho dýchá mašina. Je pochopitelné, že o tento „komfort“, který současná lékařská věda technicky dokáže zajistit, málokdo stojí. Je proto možné formou negativního reverzu předem vyslovit přání umělou plicní ventilaci nezavádět. Takové pacientovo rozhodnutí je zaznamenáno do zdravotní dokumentace, kopii má u sebe doma, připravenou například k nahlédnutí lékaři rychlé záchranné služby. Pacientovo přání, vyjádřené negativním reverzem, musí být respektováno.

A druhá možnost na výběr?

Pacient je uveden do umělého spánku, v jehož průběhu zemře na nedostatek kyslíku, tedy na svou nemoc, nikoliv rukou lékaře. Ten se pouze postará o to, aby pacient dušení subjektivně nevnímal, aby netrpěl, ale spal. Zdůrazňuji, že se v tomto případě nejedná o eutanazii, protože zde chybí úmysl nemocného usmrtit. Jak vidíš, ani v tak vyhrocené situaci žádný zákon o beztrestnosti eutanazie nepotřebujeme. Vystačíme si s negativním reverzem. Pacient má právo rozhodnout, co si od lékařů ještě líbit nechá, a co nenechá. Není povinen podstoupit všechno, co je technicky možné.

V některých západoevropských zemích už eutanazie několik let funguje. Proč by nemohla u nás?

Zeptám se tě obráceně. Ve většině západoevropských zemí eutanazie nefunguje, proč by měla u nás? Ale ujasněme si nejprve pojmy. Nikde na světě není uzákoněna eutanazie, pouze v některých zemích je uzákoněna beztrestnost lékaře, pokud eutanazii spáchá za přesně zákonem definovaných podmínek. To je velký rozdíl. A jak nesnadný oříšek je to i pro zákonodárce, o tom svědčí kompromis z roku 1998 ve státě Oregon. Neuzákonili si beztrestnost eutanazie, jako třeba v Holandsku, ale beztrestnost asistované sebevraždy, za dodržení přísně stanovených kritérií.

V čem je to jiné?

Hlavní rozdíl oproti eutanazii spočívá v tom, že lékař smrticí prostředek (záměrně neříkám lék, protože nejde o lék, ale o jed) nemocnému pouze obstará, avšak aplikuje si ho nemocný sám. Po dvaceti letech je už ve státě Oregon k dispozici dost zkušeností a statistických údajů, abychom si z toho mohli vzít ponaučení. Ty jednoznačně vyvrací mylný předpoklad, že pacientovo rozhodnutí skoncovat se životem je vždycky definitivní, nezvratné a nebude ho chtít změnit. Plná třetina žadatelů tam umírá přirozeně na svou nemoc dříve, než lékař stihne vše v souladu se zákonem splnit a jed mu obstarat. Je tedy zřejmé, že ti lidé toužili po smrti ve chvíli, kdy ji už měli na dosah ruky. Dalších 19 procent žadatelů smrticí prostředek od lékaře sice dostalo, ale rozhodlo se ho nepoužít. Na poslední chvíli změnili názor. To by ovšem v případě eutanazie udělat nemohli! Zákon o beztrestnosti asistované sebevraždy je ve státě Oregon, k velkému překvapení těch, kdo ho kdysi prosazovali, využíván minimálně. Vliv na to má jistě i postoj lékařů. Pouze pětina z nich by byla ochotna smrticí prostředek nemocnému předepsat. Tohle jsou fakta, snadno dohledatelná, jenže zastánci eutanazie nad nimi mávnou rukou, nechtějí je vidět, protože se jim nehodí do krámu. Nejhlasitěji bývají slyšet před volbami, když honí politické body. V tomto případě jdou za svým cílem – ať mi ten výraz prominou – doslova přes mrtvoly. Nechutné. Nemohu s nimi souhlasit, nemohu je volit. Ale nemám problém jim dosloužit, podobně jako Hospic Anežky České profesionálně a s láskou dosloužil paní senátorce, která u nás uzákonění beztrestnosti eutanazie, dokud byla zdravá, prosazovala.

A kdyby byly pro eutanazii přesně nastavené podmínky a hlídalo se jejich dodržování? To podle tebe není možné?

To se ještě nikde nepodařilo. Teoreticky se dá uhlídat a zpětně zkontrolovat pouze to, co je na papíře. Ne, co se stalo ve skutečnosti. Mrtvý už nepromluví. I tady se můžeme opřít o zkušenosti z Holandska, kde si to vyzkoušeli. Ani se nesnaží ono trestuhodné a bohužel velmi časté porušování zákona zatajit. Přiznávají chyby, uvádějí čísla, procenta. Je evidentní, že se nůžky mezi legislativou a praxí rozvírají. V roce 1982 proto byla sepsána takzvaná Rotterdamská kritéria. Že nejsou dodržována, potvrzuje Remmelinkova zpráva z roku 1991, která zkoumala všechna úmrtí za předchozí rok. Zjistila, že ve více než 38 procent ze všech úmrtí, akutních i neakutních, došlo ke zkrácení života buď skutkem, nebo opomenutím. V případě úmrtí neakutních bylo číslo ještě otřesnější: celých 54 procent. Malér je, že to všichni vědí a nikdo to netrestá. A pokud trestá, tak pouze symbolicky, a po takzvaném kluzkém svahu se to dál řítí jak namydlený blesk. To by nás čekalo taky. Začalo by to eutanazií vyžádanou pacientem, který je plně při smyslech, pokračovalo by nevyžádanou eutanazií těch, „kteří by si to určitě přáli, jen to nedokážou říct“, brzy by přišli na řadu „neproduktivní“, o nichž někdo rozhodl, že jejich „život není hodný žití“, protože nevytvářejí žádné hodnoty. Stát jako správce veřejného sociálního pojištění a důchodového zabezpečení by to mlčky toleroval. O zdravotních pojišťovnách nemluvě. Pro ty by to bylo ekonomicky zvlášť výhodné.

Nekřivdíš jim?

Absolvovala jsem řadu konferencí na téma eutanazie a nevzpomínám si, že by se následné diskuze aktivně zúčastnil někdo za zdravotní pojišťovny. Že by se zastal svých pojištěnců. Pouze tiché mlčení, vyčkávací postoj, sledování cvrkotu. Nezájem? Nebo naopak zájem? Jako jejich klient si dovoluji položit otázku, co je jejich prioritou? Jsou to jejich peníze, nebo moje zdraví? Uzákonění beztrestnosti eutanazie by nutně vedlo k otupení lidského svědomí. Lidi by si zvykli, že zabít slabého je „normální“. Nechci ani domýšlet, co by to udělalo s některými lékaři, co by to způsobilo v rodinách, v nichž už dnes „dědeček a babička ujídají z krajíčka“.

Proč by se některý lékař nemohl specializovat na eutanazii, podobně jako se jiní zaměřují na stomatologii či třeba pediatrii?

Co by nemohl? Mohl. Spíš jde o to, zda a kdo by byl ochoten. Doba se ale rychle mění a někteří lidé s ní. Přizpůsobují se. Krátce po revoluci mi volali z Českého rozhlasu. Připravovali pořad o eutanazii, měli lékaře, který byl proti, a nemohli najít druhého, který by byl pro eutanazii. V té době jsem věděla o jediném kolegovi, který se netajil tím, že je pro uzákonění eutanazie. Byl to poměrně známý psychiatr, dnes už nežije. Dala jsem jim na něj kontakt. Za chvíli mi telefonoval a prosil, ať už ho víckrát do podobných debat nedoporučuju, protože nechce být nazýván „doktor Smrt“. Dnes bych ti bohužel mohla zastánců uzákonění beztrestnosti eutanazie z řad lékařů vyjmenovat celou řadu. Je mi z toho smutno, nechápu je, ale taky nejsem slepá.

Co tím myslíš?

V médiích se čas od času objeví zprávy o únosech lidí za účelem obchodu s orgány. Aby byly použitelné, nemůže je odebírat kdejaký řezník, ale speciálně vyškolený lékař.

To je ale jen spekulace.

Je, ale nepopřeš, že i mezi lékaři se najdou zrůdy – za nacismu v koncentračních táborech byli lékaři ochotni dělat pokusy na lidech. Opravdu si nedělám iluze. Pokud by specializace na eutanazii byla oficiálně uznána, měla svou atestaci a pojmenování, aspoň by bylo jasno. Takový „lékař“ – to slovo dej prosím do uvozovek – by měl zdaleka viditelnou nálepku a pacient by se nemusel bát každého bílého pláště. To bohužel není nadsázka. Strach z lékaře se v případě uzákonění eutanazie okamžitě stal realitou. I tohle je doložitelná zkušenost ze zemí, kde tuto „vymoženost“ mají.

Pravda, motivace studovat lékařství proto, aby druhým pomáhal do hrobu, by byla dost ošemetná…

Co my vlastně víme o motivaci jednotlivých mediků? Kdo ji zkoumá? A je vůbec možné ji prozkoumat? Jak? Pomocí dotazníků nebo pohovorů? A nemůže se během života a pracovní kariéry změnit? To se přece běžně stává. Nevěřící se uprostřed života stane křesťanem a z gruntu přehodnotí žebříček hodnot. Mohl jít před dvaceti lety studovat medicínu z čistě pragmatických důvodů a dnes to vidí jinak. Nebo naopak, jde studovat s nejčistšími ideály, léta obětavě slouží, a pak podlehne syndromu vyhoření, pacienti mu jsou na obtíž. Za to, co ti teď řeknu, mě nejspíš bude někdo chtít kamenovat, ale je to pravda, za kterou si stojím. Většina gynekologů, kteří šli s největší pravděpodobností studovat medicínu proto, aby uzdravovali nemocné, dnes dělá cosi diametrálně odlišného. Některým lidem ani nedovolí, aby se narodili. Kyretou je usmrtí dřív, než se stačí poprvé nadechnout vzduchu.

Co si myslíš o sebevraždě?

V konkrétním případě bych si nedovolila vynést jakýkoliv soud, protože neznám všechny okolnosti, které onoho nešťastníka k tak zoufalému kroku přivedly. Mohu udělat jedinou rozumnou věc – odevzdat zemřelého Božímu milosrdenství a doufat, že za svůj čin nebyl plně odpovědný. To lze předpokládat například u těžké, neléčené deprese nebo u jiných duševních onemocnění. Taky mohu doufat, že v prostoru mezi smrtí klinickou a tou definitivní ještě stihl neuváženého činu litovat a vědomě přijmout Boží odpuštění. Obecně lze říct, že u sebevraždy s největší pravděpodobností došlo k nějakému selhání. Mohlo selhat okolí, které podcenilo příznaky počínající deprese. Mohl selhat lékař nebo pacient sám. Zanechá-li sebevrah dopis na rozloučenou, nešlo o náhlé hnutí mysli, ale o čin připravovaný delší dobu. Avšak ani tehdy nemůžeme nikoho soudit. Sebevrahovi můžeme pomoci jedině modlitbou. Jsou tu ale ještě jeho blízcí. Rodina, přátelé, spolupracovníci, sousedé. Ti budou naléhavě potřebovat pomoc a možná i dlouhodobou podporu psychologickou, lidskou a duchovní. Výčitky svědomí, ať oprávněné či neoprávněné, by v krajním případě mohly k sebevraždě dohnat i je.

V čem je hlavní etický rozdíl mezi asistovanou sebevraždou a sebevraždou jako takovou?

Zatímco sebevraždu lze nazvat záležitostí soukromou, u asistované sebevraždy tomu tak není. Spolupachatelem je další člověk, který si po zbytek života ve svědomí nese obrovskou zátěž. Možná se mu ji po nějakou dobu bude dařit vytěsňovat a zdůvodňovat, ale nejpozději na smrtelné posteli se s ní utká znovu.

Jsem liberál, řekl mi jeden známý člověk v diskuzi o (ne)oprávněnosti eutanazie. Přímo takto to nevyslovil, ale došlo mi, že nevidí rozdíl – respektive tomu předřazuje možnost svobodného rozhodnutí – mezi možností žít, zabít se či si nechat ke smrti dopomoci. Proč by se každý prostě nemohl svobodně rozhodnout?

Nezvládnutelnou bolestí argumentují zastánci eutanazie v posledních letech už zcela výjimečně, protože vědí, že jim to vyvrátí i medik z vyššího ročníku. Nově se ohánějí svobodou jednotlivce, kterou nadřazují nad život samotný. V tomto bodě se zákonitě dostávají do střetu s těmi, kteří si daru života cení víc než daru svobody. Pravda je, že svobodu má každý člověk, pokud není zbaven svéprávnosti, např. z důvodu těžké demence či psychózy. Každý se může svobodně rozhodnout k čemukoliv, nejen k eutanazii nebo sebevraždě, ale dokonce i k vraždě, ke lži, k pravdě, k dobru, ke zlu. Musí ale počítat s tím, že za své rozhodnutí ponese důsledky. Těm se vyhnout nelze. Svoboda jednoho končí tam, kde začíná právo druhého.

V diskuzi s jiným zastáncem eutanazie jsem užil následující argument. Představ si, že jsi prezidentem. Vyznamenáš 28. října lidi, kteří vynikli v různých profesích, ale toho, kdo zabíjí – byť legálně – druhé, asi ne. Nebo snad ano? Dotyčný mi odpověděl, že se to takhle už děje, když prezident vyznamenává odbojáře či vojáky. Šokovalo mě, že naše umírající dotyčný člověk pokládá vlastně za nepřátele.

Hm, další liberál. Doufejme, že to dotyčný plácnul jen tak, bez rozmyslu. I když, co my víme? Za „vlády neviditelné ruky trhu“ může být nevyléčitelně nemocný, který už nikdy nebude platit daně a bude jen ze společné kasy odčerpávat, snadno někým vnímán jako úhlavní nepřítel. Odtud už je pak jen krůček k vyznamenávání těch, kteří nás takových „nepřátel“ zbaví. Nebylo by to nic nového pod sluncem, už jsme to tu přece měli. Nejen za Hitlera. Zhoubný plod takového uvažování vidím v pozvolné ztrátě schopnosti rozlišovat mezi dobrem a zlem. Usmrcení „neperspektivního“ pacienta může být pro někoho dobro prokázané jak jemu, tak celé společnosti. Naopak láskyplná, dlouhodobá péče je drahá. Společnost, ve které žijeme, je názorově rozdělená, někdy rozhádaná, což jistě ideální není, ale svobodu slova tu naštěstí máme. Za to, co jsem ti teď řekla, by mě dřív zašili, až bych byla černá.

Kdyby společnost na eutanazii kývla, mělo by to podle tebe dopad na vztahy mezi lidmi, na mezigenerační solidaritu jako takovou?

Jsem si jistá, že by to mělo na mezilidské vztahy dopad obrovský. Samozřejmě negativní. A nemám teď na mysli jen hyeny, které se nedočkavě třesou na dědictví. Nemám na mysli jen to, že by nemocnému mohla rodina nenápadně naznačovat, že jeho nemoc trvá příliš dlouho a leze to do peněz. Mám na mysli i samotné nemocné, svou rodinu milující a rodinou milované, kteří by se mohli cítit být jaksi povinni vyklidit mladým pole, nezatěžovat, nepřekážet. Zcela jistě by došlo k posunu ve smýšlení. Jakmile něco zákon dovoluje, v podvědomí většiny lidi je to automaticky chápáno jako „normální“. Vidíme to na interrupčním zákoně. Zpočátku to možná ještě někým otřáslo, pak si lidi zvykli. Vyprávěl mi kolega z jednoho hospice, že za ním přišli příbuzní s otázkou: „Pane primáři, podívejte se na tu naši babičku. Nedalo by se to nějak zkrátit?“ Nevím, jestli bych si troufla, ale on si servítky nebral: „Samozřejmě, že dalo. Ale víte co? Uškrťte si babičku sami.“ Teprve pak jim docvaklo, co to po něm vlastně chtěli.

Jak je to s tzv. oživováním? Lékaři se pokusí zachránit člověka dejme tomu i po rozsáhlém mozkovém krvácení, kdy je jasné, že dotyčný už bude mít vážně poškozený mozek.

Problém je v tom, že to většinou jasné není. Aspoň ne v první chvíli, kdy se záchranáři pro resuscitaci rozhodují. Nejsou vševědoucí. Musí se pokusit život zachránit, i když nevědí, jak to nakonec dopadne. Po světě chodí spousta lidí, kteří byli úspěšně resuscitováni nejen po rozsáhlém mozkovém krvácení, ale i po úrazech, tonutí, zasažení elektrickým proudem nebo bleskem apod. Příkladů je hodně. S přibývajícími možnostmi záchrany přibývá i počet těch, kteří by před pár lety rychle a bez bolesti zemřeli, ale dnes přežijí. Bohužel ne vždycky je to výhra. Někteří zůstanou dlouhodobě v tzv. vegetativním stavu, kdy je nenávratně zničena šedá kůra mozková, ale vývojově nižší, životně důležitá centra v mozkovém kmeni, fungují. Málokdo by si asi přál být v takovém stavu měsíce nebo roky někde hospitalizován. Ty jo? Já určitě ne.

Odpojení od přístrojů, které za člověka dýchají, rozvádějí krev, žijí v podstatě za něj, je tedy podle tebe přijatelné? A kdo o tom má rozhodnout, není-li pacient schopen komunikovat?

Každý lékař ti řekne, že tohle je na medicíně nejtěžší. Proto je nutná týmová spolupráce, nikdy o tom nemůže rozhodovat jeden lékař. Samozřejmě zde existují standardy a metodické pokyny, ale vposledku stejně rozhoduje lékařovo svědomí. To je nutno celoživotně kultivovat, aby bylo funkční. V mnoha případech by lékařům pomohlo pacientovo předem vyslovené přání. Zvláště v situaci, kdy se názor jednotlivých rodinných příslušníků diametrálně liší – odpojit, neodpojit. Výraz „předem vyslovené přání“, známý taky jako „living will“, je pojem právnický, zakotvený v novele Zákona o zdravotních službách. Každý má právo za určitých okolností nebýt resuscitován či jinak zachraňován. Od tohoto zákona si lékaři slibovali víc, než ve skutečnosti přinesl. Jsou tu dva problémy. Jednak o této možnosti mnoho lidí vůbec neví, a pokud ví, tak ji včas nevyužijí.

Což je zjevně i můj případ.

Pokud si to přeješ, měl bys tedy vyplnit složitý příslušný formulář, podpis nechat ověřit notářem a dokument uložit ve své zdravotnické dokumentaci. Kopii bys měl mít stále u sebe, protože nemůžeš vědět, kdy se co přihodí.

Ty něco takového v kabelce nosíš?

Nachytals mě na švestkách. Měla bych to napravit. Zatím tam nosím pro případ náhlé nehody jen prosbu o přivolání katolického kněze. Je tu ale ještě druhý problém. Ten je v množství podmínek, které podle zákona musí být splněny, aby lékař mohl pacientovo přání respektovat. Na zkoumání, zda jsou ony podmínky splněny, nebo ne, není při zástavě srdeční činnosti čas. Z obavy, že respektování pacientova předem vysloveného přání pak někdo soudně napadne, na něj lékař někdy nedbá. Prostě se kryje.

Co by pomohlo? Další novela, nebo spíš odvaha?

Obojí.

Ukončení marné léčby tedy není eutanazie.

Ukončení marné, zbytečně pacienta zatěžující léčby eutanazie není. Naopak, neukončení marné léčby je chybou lékaře. Nazývá se to dystanazie neboli zadržovaná smrt. Byla to právě hrozba dystanazie, která stála u kolébky hospicového hnutí. V různých částech světa na hrozbu dystanazie reagovali lidé různě. Ve Spojených státech u sebe začali nosit lísteček se třemi písmenky DNR, což vyjadřuje přání neresuscitovat! V Holandsku si ze stejné obavy odhlasovali beztrestnost eutanazie a ve Velké Británii začátkem šedesátých let minulého století vzniklo hospicové hnutí. Odtud se rozšířilo do celého světa. Bohužel i dnes se běžně v mnoha zdravotnických zařízeních s dystanazií setkáváme. Chápu, že pacient a jeho rodina to nemusí včas rozpoznat, nebo se z neznalosti věci dokonce marné léčby dožadují. Pak je to ale věcí komunikace mezi nimi a lékařem. Ta ovšem vyžaduje čas a toho se mnohdy lékařům nedostává. Nemocní zbytečně trpí. Nechápu ale, že si v tom pořádek neudělají zdravotní pojišťovny. Platí drahou, prokazatelně marnou léčbu, často i zbytečné zatěžující vyšetření pár dnů před smrtí. Tady se vyhazují peníze, které pak ve zdravotnictví chybí jinde.

Jaké to asi musí být: rozhodnout o smrti svého blízkého!

To záleží na okolnostech. Stává se, že lékař alibisticky pokračuje v marné léčbě, aby ho příbuzní neobvinili, že něco zanedbal. Pokud ho však rodina ujistí, že udělal, co bylo v možnostech současné medicíny, uleví se všem: pacientovi, lékaři i rodině. V praxi to bohužel není tak jednoduché. Jak může nezdravotník vědět, že lékař vyčerpal všechny prostředky a další léčba je nemocnému spíš ke škodě? Vědět to nemůže, ale vytušit ano. Láska vnímá srdcem. V pochybnostech je zapotřebí konzultovat nezávislého lékaře a nechat si poradit. Většina lidí si přeje pro svého nemocného to, co je pro něj nejlepší. Někdy méně znamená více. Upustit od marné léčby a přijmout neodvratnou smrt je opravdu úlevné. A naopak, pokud by se stalo, že by se pacientova rodina spolčila s lékařem ochotným spáchat eutanazii, zatížila by si svědomí.

Co je to přirozená smrt? Díky pokroku medicíny je to dnes přece něco úplně jiného než dejme tomu před pěti sty lety. Nemůžeme určitě prohlásit, že použití skalpelu či antibiotik je nepřirozené.

Přirozená smrt je vlastně jen následek „sešlosti věkem“. Nikoliv smrt následkem nemoci, ale celkovým opotřebováním organismu stářím. To se však podaří málokomu. Většina lidí umírá na nějakou nemoc, případně na úraz, což rozhodně nelze označit jako přirozené. Dnes musíme častěji řešit otázku, co ještě léčit, a co už neléčit, protože by to bylo ke škodě, nikoliv k užitku pacienta. Ta hranice se s rozvojem lékařské vědy posouvá dál a dál. Právo veta však náleží pacientovi. Lékař je povinen poskytnout mu srozumitelné a úplné informace. Existuje reverz pozitivní, kterým nemocný vyslovuje souhlas s léčbou, a reverz negativní, kterým léčbu odmítá. Na obojí má právo a my musíme jeho rozhodnutí respektovat.

Nikdo není neomylný. Nemůže se mýlit i paliativní medicína? Myslím v tom smyslu, že by se zdravotní stav pacienta, kdyby byl například dál ozařován, přece jen nakonec zlepšil?

Za těch více než dvaadvacet let, co u nás hospice fungují, vím o jediném případu, kdy se lékař zmýlil a pacienta poslal do hospice, kam nepatřil. Zmýlit se může každý, ale v tomto případě to nebyla chyba lékaře z oboru paliativní, nýbrž akutní medicíny. Jednalo se o lymfom, jeden z nejkurabilnějších, tedy dobře léčitelných nádorů. Hospic si tehdy vyžádal konziliární vyšetření pacienta na onkologické klinice a ta pacienta okamžitě převzala do péče. Nevím, žije-li dodnes, ale nejmíň deset roků ještě spokojeně žil. Stát se taková chyba může, i když by neměla.

Součástí lékařské profese je i prognostika. Dokázala bys předpovědět, jak se bude vyvíjet postoj společnosti k eutanazii?

To je spíš otázka pro nějakého sociologa, ale budiž. Pokusit se můžu. Máme parlamentní demokracii. Zvolíme si poslance a ti pak další čtyři roky rozhodují za nás. Poslední prezidentské volby dopadly téměř půl napůl. Převáží-li v příštích parlamentních volbách, byť o jeden jediný hlas, počet voličů, kteří nadřazují svobodu jednotlivce nad principy desatera, zákon o beztrestnosti eutanazie ve Sněmovně projde. Polovina národa s tím sice souhlasit nebude, ale někteří si časem zvyknou. Ocitneme se na onom kluzkém svahu, stejně jako v zemích, kde ten zákon už delší dobu mají. Není pravda, že se nemáme kde poučit z chyb druhých, pravda je, že lidé jsou většinou nepoučitelní.

Co v tomto směru může každý z nás, dokud ještě neumíráme, dělat?

Využívat své volební právo, denně kultivovat své svědomí. Každý může poznat hospice zblízka, přesvědčit se na vlastní oči, že tělesné příznaky smrtelného onemocnění lze účinně léčit, stejně jako bolest psychickou, sociální a duchovní, že je možné umírat důstojně, smířen s lidmi i s Bohem. Tuto osobní zkušenost předávat dál, edukovat nepoučené lidi ve svém okolí, podporovat hospicové hnutí. Rázně se ohradit proti marné léčbě, netolerovat dystanazii, zastat se nemocného, který už nemá sílu se bránit. A ten, kdo se umí modlit, by se měl modlit i za ty, kdo to neumí nebo zanedbávají. Jsem přesvědčena, že síla modlitby je tou největší silou, kterou my smrtelníci máme na tomto světě k dispozici. Disponují jí i naši zdánlivě bezmocní umírající. Jednou se budeme divit, co všechno pro nás na své smrtelné posteli vybojovali!

Kdyby mi pan primář řekl pravdu

Mám dojem, že kdybych tě potřeboval vzbudit ve dvě ráno, nejlepší bude, pokud ti zavolám a prohlásím, že milosrdná lež je skvělá věc a pravdu pacientům o jejich zdravotním stavu není třeba říkat. Zafungovalo by to na tebe?

Říkáš ve dvě ráno? To je pěkná zlomyslnost. A vůbec, jak víš, že nikdy na noc nevypínám mobil? Uznávám, že to není normální, ale opravdu ho nechávám zapnutý. Je to taková profesionální deformace. Ve dvě ráno bys mě tím tvrzením pořádně vytočil, ale k diskuzi v tu chvíli nepřinutil. Určitě bych si řekla, že jdeš z flámu, blábolíš nesmysly a nejspíš bych ti pořádně vynadala. V lepším případě jen vysvětlila, že telefon mám zapnutý pro nemocné a jejich rodiny, ne pro opilce. Poslala bych tě do postele, nemůžu vyloučit, že i jinam, a navrhla popovídat si, až důkladně vystřízlivíš.

Dvě ráno nejsou a můžu ti garantovat střízlivost. Pustíme se tedy do té milosrdné lži? Je to pro tebe velké téma.

Tak jo, pojďme to zkusit.

V nemocnicích se za bolševika lidem běžně lhalo, tajila se jim diagnóza. Proč?

Divíš se? Vždyť celá ta ideologie byla postavena na lži. Mnoha lidem vzala víru a tím i naději, aniž by jim za ni něco hodnotného nabídla. Co by taky tváří v tvář neodvratné smrti nabídnout mohla? Každá lež má krátké nohy, dříve nebo později praskne, a lháři nezbývá než vymýšlet lež další a po ní další. Nerada bych však zatajování pravdivé diagnózy a prognózy sváděla jen na bolševika. Myslím, že to mnohým lékařům vyhovovalo, bylo to pro ně pohodlnější. Na jejich částečnou omluvu musím říct, že je tehdy nikdo neučil, jak to dělat jinak.

Byl jsem dospívající kluk a obvoďák mi nechtěl říct, že mám angínu, jen mi dal nějaké léky. „To jsou antibiotika?“ zajímal jsem se. „Prostě to polykej,“ řekl mi. Tohle už nemohlo mít žádný věcný důvod kromě prostého vyjádření převahy.

Třeba tu převahu jenom předstíral. Možná se tě ve skutečnosti bál.

Že bych už tehdy vypadal tak hrozivě?

Mohl se děsit puberťákových dotěrných otázek, na které se mu bude těžko odpovídat, přinejmenším ho okradou o drahocenný čas. „A jak, pane doktore, můžete vědět, že zrovna tohle antibiotikum zabere na mikroby v mém krku? Které to vlastně jsou? Jak se jmenují? Vždyť jste mi neudělal výtěr z krku, ty potvory neidentifikoval a v mikrobiologické laboratoři neprověřil, na co jsou nebo nejsou citlivé. Nebudu je polykat zbytečně? Neuškodí mi?“

Popravdě, já ta antibiotika polykat ani nezačal a léčil jsem se čajem a teplou peřinou.

Vidím, žes to přežil bez úhony.

Tehdy šlo o prkotinu, věnujme se závažnějším situacím. Slýchávám, že v USA se diagnóza i prognóza běžně sděluje. My ale máme přece jen jiné zvyklosti. Neměli bychom si je zachovat?

Jiný kraj, jiný mrav, ale i nemrav. Kulturu je nutno zohlednit. Dobré návyky si zachovat i přijímat, zlozvyky nepřebírat a vlastních se zbavovat. V USA jsem nikdy nebyla, ale z vyprávění kolegyně, která tam mnoho let coby emigrantka působila jako dětská onkoložka, o tom něco vím. Tam se opravdu nemocným pravda běžně sděluje, i když výjimky existují i tam. Diagnózy mají stejné i za velkou louží, markantní rozdíl je v té odlišné kultuře. Kolegyně pracovala s těžce nemocnými dětmi a s jejich rodiči. Tvrdila, že se prakticky nikdy nesetkala s člověkem nevěřícím. Vždycky tedy bylo o co se opřít. V období vážné nemoci dítěte jejich víra rostla, sílila, nemuseli si vypomáhat lží, měli perspektivu. Své obavy vkládali do společné modlitby, které se účastnilo i nemocné dítě a jeho zdraví sourozenci. Nebyli na to sami, měli Boha.

Doporučuješ zjevně dobrat se podobné situace i u nás.

Jsem přesvědčena, že k nápravě nenormální situace, kterou u nás zažíváme, nestačí jen nařídit lékařům sdělovat nemocným pravdu o jejich nemoci, ale říkat lidem pravdu celou.

Co tím myslíš?

Pravdu o původu, smyslu a cíli každého jednotlivého člověka. Tam je třeba začít, ne od konce, ale od začátku. Prostě návratem ke kořenům. V posledních letech s velkou radostí vnímám, že přichází generace mladých lidí bez předsudků. Nejsou zatíženi systematickým vymýváním mozků jako jejich rodiče a prarodiče. Cestují po světě, jsou jazykově vybavení a hlavně nejsou slepí a hluší. Vracejí se ze světa s poznáním, že věřit je vlastně normální.

To ano, ale i věřící pacient, který se dozví, že má vážnou nemoc, se může pěkně vyděsit.

Nejenže může, on se ve většině případů skutečně vyděsí. Reaguje šokem, nemůže tomu uvěřit. To lékaře nesmí překvapit, musí to předvídat a umět pomoci nemocnému jeho první, naprosto pochopitelnou reakci zvládnout. Někdo není schopen slova, jiný se rozpláče, každého to zaskočí a rozhodně není schopen si zapamatovat všechno, co mu lékař říká. I s tím je nutno počítat, informace v příštích rozhovorech trpělivě opakovat a počítat s dalšími reakcemi nemocného. Fázi šoku obvykle vystřídá agrese, hněv, vzpoura. Může být hodně bouřlivá, rozhodně není pro nikoho příjemná, ani pro lékaře ne. Pacient však na ni má nárok a zdravotníci se k tomu musí postavit profesionálně.

To je jak?

Zachovat klid, neodporovat, všechno pokud možno odkývat a počkat, až bouřka odezní. Zpravidla netrvá dlouho. Po ní většinou přijde fáze smlouvání, vyjednávání, v níž je už víc času na racionální rozhovor o možnostech léčby a získání pacienta pro spolupráci na ní. Musíme počítat i s občasnou depresí, kdy má nemocný tendenci hodit flintu do žita. Věnujeme-li se mu a má-li i podporu v rodině, postupně svou situaci přijme a zklidní se. Říkáme, že dospěl do fáze smíření, což je cílem každého doprovázení. Lékaře to stálo nějaký čas, vyžádalo si to řadu velmi náročných rozhovorů.

A přitom stačilo zalhat a lékař si tohle všechno mohl ušetřit.

Mohl, jenže jak by se pacientův stav zhoršoval, propast mezi tím, jak se cítí, a tím, co mu lékař tvrdí, by se zvětšovala. Pacient by byl v tíživé nejistotě, podezíral by lékaře z neupřímnosti, až by mu přestal důvěřovat docela. To je situace těžká nejen pro pacienta, ale i pro jeho lékaře. Může se pak snažit nemocnému vyhnout, nedokáže se mu podívat do očí, bojí se pacientových otázek a oprávněných výčitek, vizitu u něho zkracuje na minimum a co nejrychleji mizí. Možná naordinuje i nějaké uspávadlo, ne že by ho nemocný zrovna nutně potřeboval, ale v sebeobraně. Situace je to patová, bezvýchodná, trapná. Začalo to zdánlivě nevinně, zbabělou milosrdnou lží, alibisticky odůvodňovanou, aby se snad pacient nevyděsil.

Co když se ale pacient bojí zeptat? Co když vlastně sám neví, jestli chce znát pravdu?

S výjimkou nálezů v rámci preventivních prohlídek přichází pacient k lékaři proto, že má konkrétní příznaky. Podrobí se vyšetření a očekává nějaký závěr. Přestože se mnohdy zeptat bojí, ptá se. Někdy větou tázací, jindy mlčky, tázavým pohledem, ale vědět to chce. Každý by rád slyšel, že jde o pouhou banalitu. Někdy to tak je, ale ne vždycky. Medikům jsem při přednáškách doporučovala nepropást důležitý okamžik, vhodný pro poměrně snadné sdělení pravdivé diagnózy.

Snadné?

Relativně ano. Ve chvíli, kdy přijde z histologie potvrzený typ a rozsah nádoru, bývá nemocný ještě v celkem dobré kondici, je schopen si věci zařídit a uspořádat. V tlustých knihách se dá najít pravděpodobná úspěšnost léčby i průměrná doba dožití. To všechno jsou však pouze statistická čísla, která mají velké odchylky na obě strany, takže mi v konkrétním případě mnoho nepoví. Ovšem právě proto, že nevím, jak se nemoc u daného pacienta bude vyvíjet, můžu mu popravdě říct, že udělám pro jeho uzdravení maximum, avšak zaručit výsledek nemůžu. Nejsem vševědoucí, každý je jiný a nelze poznat, jak tělo na léčbu zareaguje. Moudrý člověk se připraví na obě varianty. Uzdravím se – prima. Neuzdravím se – zařídím se podle toho. Lékař se má snažit nemocnému pomoci obě varianty zpracovat. Jakmile se mu to podaří, nemá ho už co zaskočit a poměrně brzy dospěje do cílové fáze, kterou je smíření. V ní se samozřejmě i lépe uzdravuje nebo zotavuje, protože stres je z větší části eliminován.

Sdělovala jsi někdy i ty takto relativně snadno závažnou diagnózu?

Mnohokrát. Naposledy včera, přestože už dávno svou ordinaci nemám. Přišla za mnou švagrová jedné naší farnice, v doprovodu manžela, a prosila, ať jí z latiny do češtiny přeložím propouštěcí zprávu. Dostala ji v nemocnici do ruky v zalepené obálce a měla ji předat praktickému lékaři. Doma ji s manželem rozlepili, z obsahu však nebyli moudří. Stačil hodinový rozhovor u šálku čaje a odcházeli s pravdivou diagnózou, smířeni s nejistou prognózou, ale i s nadějí, že naordinovaná léčba bude účinná.

Tak to je, když pacient k lékaři přijde. Ale co když se bojí pravdy tak moc, že raději k doktorovi vůbec nejde?

V tom případě mu doktor samozřejmě nijak pomoci nemůže. Neměla by to však přehlédnout nebo k tomu mlčet jeho rodina, případně spolupracovníci, zkrátka blízké okolí. Můžou tím doslova zachránit lidský život. Bez nadsázky. Je tomu už více než deset let, kdy se mé známé v práci svěřila mladá kolegyně, že si při mytí nahmatala v prsu bulku. Odmítala jít s tím k lékaři a zapřísahala kolegyni, že to nesmí nikomu říct. Naštěstí ji neposlechla, zalarmovala její rodinu a ta ji k lékaři dovlekla téměř násilím. Rakovina prsu se potvrdila, uzliny v té době ještě zasaženy nebyly, podstoupila obvyklou léčbu a dnes je zdravá.

Pokud si člověk zlomí nohu, je samozřejmě nesmysl mu to tajit a tvrdit, že mu sádru dáváme, protože mu sluší. K čemu je ale člověku dobré vědět, že má vážnou nemoc? Aby třeba změnil životosprávu?

V mnoha případech i proto, aby změnil životosprávu.Bylo by absurdní, aby lékař například zatajil nemocnému cukrovku. To mu říct musí, ať to slyšet chce, nebo nechce. Cukrovka je vážná nemoc, léčbou, dietou a úpravou životosprávy dobře léčitelná, ale nemocný o ní musí být podrobně informován. Dalších závažných onemocnění, u nichž je pravdivá informovanost pacienta bezpodmínečnou podmínkou úspěšné léčby, je spousta. Epileptik musí vědět, že nesmí pracovat ve výškách, u nebezpečných strojů nebo řídit auto. Pacient odkázaný na léčbu kortikoidy musí vědět, že nesmí léky svévolně vysadit. Nikoho snad nenapadne v těchto případech nutnost pravdivého sdělení diagnózy zpochybňovat. Problém nastává, jde-li o onemocnění s nejistou, nebo dokonce smrtelnou prognózou. Mnohokrát jsem od nemocného v hospici slyšela: „Kdyby mi tenkrát pan primář na chirurgii neřekl, že všechno z břicha vyndali a bude to dobré, už bych si nebral hypotéku, už bych se nepouštěl do toho či onoho. Místo toho bych zařídil jiné věci, teď už na ně nemám čas ani sílu.“ A mají to primáři právem za zlé. Berou to jako zradu, jako kudlu do zad.

Slyšel jsem od tebe, že tzv. milosrdná lež je ve skutečnosti velmi nemilosrdná. V čem?

Právě v tom, že bere člověku vzácný čas na konci života, který nutně potřebuje, aby se na odchod připravil, zařídil věci hmotné, dal do pořádku záležitosti vztahové a mnoho dalšího. Dokud je toho fyzicky ještě schopen. Když mám v peněžence poslední stovku, pořádně si rozmyslím, na co ji vynaložím. Úplně stejně uvažují naši pacienti v hospici nad kouskem času, který jim zbývá. Hospodaří s ním šetrně a moudře. Planě je neutěšujeme, ale povzbuzujeme a pomáháme jim využít ho maximálně a smysluplně. Podle jejich, nikoliv našich představ.

A co příbuzní? I těm je třeba říkat pravdu? Napadá mě, že v rozvětvené rodině by pak někdo pravdu znal, někdo vůbec, někdo jen část. Všichni by si museli dávat pořádného majzla na pusu, aby něco neprozradili.

V případě vážného, tím spíše smrtelného onemocnění hraje pacientova rodina nezastupitelnou roli. V hospicích se s tím nejen počítá, tam se s rodinou intenzivně pracuje. Ideální je, můžeme-li ji s pacientovým souhlasem – ten je samozřejmě podmínkou – pravdivě informovat v průběhu celé péče, ne pouze jednorázově. Pacientovi blízcí jsou totiž důležitou součástí týmu, který o nemocného pečuje, a zároveň našimi klienty. Mnohdy jsou potřebnější než sám pacient. Trpí současně s ním, i když jinak. Prochází stejně náročnými fázemi jako on – a naším cílem je doprovodit i je do fáze přijetí neodvratitelné situace. Problém bývá velmi často v tom, že pacient je rychlejší než oni. Dospěl do fáze smíření, chce mít od všeho pokoj, ale oni by ho v dobré víře ještě vláčeli někde po léčitelích, cpou do něho žraločí chrupavku a podobné „zázračné léky“. On je už opravdu nechce, potřebuje pochopení a klid. Pravdivá komunikace s rodinou, která se ocitla ve skluzu za pacientem, je naprostou nutností. Teprve tehdy, když jsou smířeni jak pacient, tak jeho blízcí, může být umírání klidné a důstojné. Do té doby je to boj. Bolavý boj. Pravda má jednu obrovskou výhodu. Nemusíš si pamatovat, co jsi řekl minule, nemusíš se bát, že kolegové řeknou pacientovi něco jiného a budete si protiřečit.

Jednou se mně pacient v hospici při vizitě svěřil s problémem, který mu působila jeho velká rodina. Navštěvovala ho často, ale zásadně všichni najednou – synové, dcery, snachy, zeťové. Doslova řekl: „To je mně na prd. Já potřebuju mluvit s každým z nich zvlášť. Stačí pár minut.“ Odpoledne šikovná paní recepční rodinný klan zadržela, usadila v hospicové kavárně a došla pro mě. Nebylo snadné je přesvědčit, aby za nemocným chodili jeden po druhém. Přiznali, že hromadná hlučná návštěva je vlastně jejich způsob sebeobrany. Řeknou tátovi dvě tři anekdoty, zasmějí se, žádné vážné téma se neřeší a co nejrychleji zase všichni naráz vypadnou. Takhle jim to vyhovovalo. Už to vypadalo, že je nepřesvědčím. Rozhodla jsem se tedy otcův výrok citovat doslovně. Zabral. Stihli se u jeho lůžka vystřídat postupně všichni a o tři měsíce později při setkání pozůstalých vyprávěl jeden po druhém, co mu táta řekl, za co mu poděkoval, před čím ho varoval a jaké rady mu dal do dalšího života.

Co uděláš, když pacient chce pravdu znát, ale příbuzní se dušují: Hlavně to babičce neříkejte!

Přednost má pacient. Chce-li pravdu znát, nemůžu mu říct: Nic vám nepovím, protože váš vnuk mi to zakázal. Rodině můžu slíbit, že se s babičkou budu velmi šetrně bavit jen o tom, o čem sama bude chtít a co o své nemoci už stejně ví.

Ona to ví?

Ví, že jí není dobře, vidí, že se stav zhoršuje, tělo slábne a není hloupá. Ví, že smrtelní jsme všichni, se smrtí počítá. Na otázku, kdy přijde, jí popravdě řeknu, že nevím, protože nejsem vševědoucí, ale připraveni bychom měli být kdykoliv. To se mi ještě nikdo nepokoušel vyvrátit. Popravdě jí řeknu, že mě může za chvíli zajet auto a budu tam dřív než ona. V tom případě jí slíbím, že ji budu u nebeské brány čekat. Jakmile se podaří vážný rozhovor převést na tuhle rovinu, je vyhráno. Nejhorší je, když má každý člen rodiny na věc jiný názor a nejsou schopni se spolu rozumně domluvit.

Je možné říct nepříznivou pravdu i malému dítěti? Jak?

Se sdělováním pravdy nemocnému dítěti osobní zkušenosti nemám, nejsem pediatr, ale mnoha dětem jsem pomáhala přijmout nepříznivou zprávu o nemoci, umírání i smrti jejich nejbližších: nejčastěji prarodičů, ale i rodičů nebo sourozenců. Děti nesou mnohem hůř, když se s nimi o těžké situaci nikdo nebaví. I malé dítě vycítí, že se něco děje, žije ve strachu a ve stresu. Přístup musí být individuální s ohledem na věk a vyspělost dítěte, mnohdy více zmůžeme komunikací mimoslovní než slovní. Každé slovo je pak třeba pečlivě zvážit, vždy ponechat naději, ale nikdy nepodsouvat naději falešnou. Ze zkušenosti můžu říct, že těžší je vést tyto rozhovory s dospívajícími než s malými dětmi. Těm ještě definitiva smrti tolik nedochází, nemají problém o ní samy začít mluvit. Doporučuji nenechat si takové situace ujít, dítě neumlčet, nadhozené téma klidně přijmout a rozvinout.

Někdy je to až groteskní. V Hronově za mnou přišel na zahradu Ondra, nebylo mu ani pět, na velké lopatě nesl utopeného ptáčka a pravil: „Pomůžeš mi vykopat hrob?“ Asistovala jsem mu, vykopal hrob div ne pro slona, pietně vrabčáka pohřbil, rov potrousil kytičkami z louky, zadíval se mi přímo do očí a zeptal se: „A kdy umřeš ty?“ Nic nenormálního v tom neviděl, prostě ho to zajímalo, tak se zeptal. Je ale taky pravda, že od malička chodí každou neděli ráno před mší svatou s rodiči a staršími sourozenci na hřbitov. Rád zapaluje svíčky, odnáší zvadlé květiny na skládku, vidí, že se u hrobu všichni modlí. Příklad přirozené přípravy na život i na jeho těžkosti.

Jedna věc je pravda diagnostická a druhá prognostická. Měli bychom pacientovi, pokud bude chtít, říct i to, že zemře třeba do měsíce? Doktor se ale může zmýlit.

V případě pravdy diagnostické jde o prosté pojmenování nemoci, jejího stadia a rozsahu. V chorobopise je všechno detailně popsáno, většinou latinsky, ale to neznamená, že ve stejném rozsahu to chce a musí vědět i pacient. Že je situace vážná, se dozvědět musí. Lékař by měl dobře zvážit každé slovo. Někdy v tom jsou zdánlivě nepatrné odstíny, ale dopad na psychiku pacienta už tak zanedbatelný není. Před lety jsem přišla za tatínkem na onkologii a on mě poslal za svým ošetřujícím lékařem, ať se zeptám, jestli už mají histologii. Nebylo mi lehko, když jsem se vracela s nedobrou zprávou, ale věděla jsem, že zalhat nesmím. Nepoužila jsem slovo rakovina, ale nádor. Je to sice totéž, ale mám vypozorováno, že rakoviny se lidé bojí víc. Nejspíš proto, že někdy slyšeli, že nejsou jen nádory zhoubné, ale i nezhoubné.

A pravda prognostická?

Při jejím sdělování se lékař může dopustit dvou chyb. Ze zkušenosti ví, jak pravděpodobně bude nemoc pokračovat a jak skončí, nemůže tedy nemocného odbýt tvrzením, že o prognóze neví vůbec nic. To by byla lež. Druhou chybou by byl pravý opak. Lékař ví „všechno“ a nemocnému „dá tři měsíce“. Určí datum smrti. Je to neuvěřitelné, ale tohle se v praxi skutečně děje. Nezapomenu na pacienta, který si do hospice přinesl otáčecí kalendář a u každého data měl zakroužkované nějaké číslo. Zajímala jsem se, co to znamená, a dozvěděla se, že mu v nemocnici dal lékař čtvrt roku života, tak si stříhal metr jako kluci na vojně. Předpověď nevyšla – pacient naordinovanou smrt přežil o více než dva měsíce.

I jako praktická doktorka ses jistě setkávala s vážně nemocnými lidmi. Chtěli po tobě znát pravdu? A to třeba i tehdy, pokud se ji nedozvěděli v nemocnici?

To nebyly vzácné výjimky, ale bohužel běžná praxe.Pacient se vrátil z nemocnice s diagnostikovaným zhoubným nádorem a věděl jen to, že zpráva mi dojde poštou a ode mě se dozví vše ostatní. Bez ohledu na to, kolik lidí sedí v čekárně, jsem si musela na toho člověka udělat tolik času, kolik potřeboval. Sdělit mu pravdu a hned nabídnout naději. Reálnou, ne falešnou. Podobně jako jsem to řekla svému tatínkovi: „Někdy velmi dobře zabere ozařování. Myslím, že bychom ho měli podstoupit.“ Pravda byla venku a přehodila jsem výhybku na vedlejší kolej – podstoupit, nepodstoupit? Kolik střelných modliteb jsem v ordinaci v podobných situacích vypálila směrem nahoru, to vědí jen tam.

Učí se taková komunikace s pacientem na fakultách?

Dnes už ano, ovšem pouhá teorie, a dokonce ani praktický nácvik na vymyšlených modelových situacích praxi nahradit nemůžou. Není to jen otázka techniky a znalostí, je to především věcí empatie, schopnosti se do druhého vcítit. Komu není shůry dáno, v apatyce nekoupí. To platí i tady. Je velmi moudré, když se kolegové v týmu dokážou domluvit a vzájemně si vypomůžou. Jeden může být manuálně zručnější, druhý je sice trochu nešika, zato zdatnější v komunikaci.

Pozná nemocný, když mu doktor lže? Všechno lze přece zabalit do latinských výrazů, kterým obyčejný smrtelník nerozumí.

Příběh, který ti povím, je starý víc než třicet let. Jeden můj známý, starý mládenec s pokročilou rakovinou žaludku, byl zván každé tři týdny na onkologickou kontrolu do krajského města, vzdáleného šedesát kilometrů. Dojížděl tam autobusem, několikrát cestou zkolaboval, přesto jezdil dál. Sanitku mu nikdo nenabídl a sám si o ni neřekl. V čekárně si poseděl dvě, někdy i tři hodiny, v ordinaci se obvykle ani nesvlékl, jen na otázku: „Tak co, dobrý?“ odpověděl: „Dobrý.“ Dostal další termín kontroly a spokojený jel zpátky. Nerozuměla jsem tomu, dokud mi to nevysvětlil. Termín kontroly byl pro něho něco jako poukázka na další tři týdny života. Jednou dostal chřipku, a protože neměl telefon, požádal mě, abych ho na té ambulanci omluvila. Využila jsem situace a lékaře se zeptala, proč ho v tom stavu na formální kontroly zve. Dozvěděla jsem se, že přece kvůli naději, kterou mu nemůže vzít. Ti dva se hledali, až se našli: pacient, který chtěl být obelháván, a lékař, který neměl problém lhát. Kde myslíš, že ten člověk nakonec zemřel? Na autobusové zastávce. Většina nemocných lež samozřejmě pozná a někteří se proti ní dovedou i rázně ohradit. Jiní nemají odvahu říct to lékaři do očí, ale říkají to všem kolem: „Kdyby ze mě aspoň nedělal blbce.“ A s tím, že nezdravotník cizojazyčným názvům nerozumí, bych už dnes moc nepočítala. Lidé běžně hledají informace o své nemoci na internetu, konzultují s dalším lékařem, své služby nabízejí nejrůznější odborné poradny. Lékař-lhář to má složitější.

Nevyčetl ti nikdy zpětně pacient, žes mu pravdu neměla říkat? (Aspoň ve slabé chvilce.)

Ať vzpomínám, jak vzpomínám, ani jeden takový případ si nevybavuju. Občas jsem ale narazila u některých členů pacientovy rodiny. Tam je potřeba ozbrojit se velkou trpělivostí, nenechat se vyprovokovat, a vysvětlit jim, co je nemocnému k prospěchu a co ke škodě. Někdy to pochopí a prosí nás o pomoc. Vzpomínám na jednu takovou situaci. Sanitka nám do hospice přivezla pacienta, který ještě nebyl v terminálním stavu, péči o něj rodina zvládala dobře, ale „milosrdnou lží“ si to zbabrala natolik, že už to doma dál nešlo. S nemocným přijela dcera, děvče asi dvacetileté, vběhla na sesternu a prosila: „Něco s tím udělejte. My se do těch lží tak zamotali, že nevíme kudy z toho ven. Táta nám všechno prokoukl, nahlas to nepřizná, jen se na nás na všechny pořád tak vyčítavě dívá, už se to nedá vydržet. Připadáme si jako nejhorší padouši.“

A uvěří člověk nepříjemné pravdě? Žijeme v době, které se říká postfaktická, lidi kolikrát uvěří naprostým pitomostem.

Každý je jiný. Většina lidí sice nerada, ale nakonec nepříjemnou pravdu přijme. Tendenci vytěsnit ji, alespoň dočasně, má občas skoro každý. Je to normální způsob obrany, potřeba odpočinout si, zapomenout na trápení, nabrat sílu k dalšímu boji. Chvíli mluví o tom, kde chce být pohřben, a pak plánuje dovolenou u moře. Není zmatený. Je to lidské a pochopitelné. Souvisí to i s potřebou naděje. Bez ní se žije těžko.

Co řekneš pacientovi, který diagnóze věří, ale nevěří klasické medicíně. Chce zkusit nějakou alternativu. Nemusí jít o nějakého šarlatána, ale o bylinky, půst, fyzioterapii…

Nebudu mu v tom bránit, pokud zároveň neodmítne rozumnou klasickou léčbu. Když říkám rozumnou, mám na mysli i zohlednění stadia onemocnění. Je-li šance na vyléčení, je rozumné podstoupit i drastickou léčbu. Je-li naopak jasné, že s výjimkou zázraku vyléčení nepřipadá v úvahu, je rozumné nemocného náročnou léčbou nezatěžovat. I když existují podrobné metodické postupy, není ani pro zkušené odborníky vždy snadné správně se rozhodnout. Šarlatána bych každému rozmlouvala, ale bylinky, půst a vhodnou fyzioterapii bych podpořila, i kdyby měly zapůsobit jen jako placebo. Sama jsem tatínkovi taky vyráběla jakýsi šnaps z aloe. Každý potřebuje mít jistotu, že udělal, co bylo v jeho silách, a nic nezanedbal.

Kdo přijímá pravdu statečněji? Ženy, nebo muži? Staří, nebo mladší? Úspěšní, nebo ti na sociálním okraji? Dá se to vůbec vysledovat a zobecnit?

Nejsi sám, koho to zajímá. Zabývala se tím řada seriózních studií i diplomových prací. Nic moc nikdo nevyzkoumal, rozdíly jsou statisticky nevýznamné a jediný závěr, který lze vyvodit, je, že je to naprosto individuální. Záleží především na osobnosti člověka, na jeho povaze, předchozích životních zkušenostech, momentální rodinné nebo osobní situaci a na jeho zralosti.

Pacienti v hospicích o svém zdravotním stavu už asi pravdu vědí. Nebo se stane, že přijede někdo, kdo si myslí, že mu vlastně nic není?

Teoreticky by to mělo být tak, jak říkáš. Už proto, že podmínkou přijetí pacienta do hospicové péče je takzvaný Svobodný informovaný souhlas. Svobodný znamená, že ho nikdo do hospice nepřeložil proti jeho vůli. Informovaný, že si někdo dal práci a vysvětlil mu diagnózu, prognózu, možnosti paliativní léčby a taky to, co mu hospic nabídnout může, a co ne. Stává se, že pacient tohle všechno svým podpisem stvrdil, byl do hospice přijat a v dalších dnech se začne domáhat intenzivní rehabilitace a léčby. Počítá s uzdravením. Krátce před otevřením prvního českého hospice mi telefonoval primář trutnovské onkologie a snažil se mě přemluvit, abychom na poslední chvíli změnili název hospic za sanatorium nebo něco podobného. Tvrdil mi, že milosrdná lež až do konce je to nejlepší, co pro své pacienty můžeme udělat. Jeho odpověď na mou otázku, co řekne pacientovi, který mu tu lež prokoukne, mě šokovala. Po chvíli ticha odsekl: „To je pak hodně rychlé.“ Dodnes nevím, co si pod tím výrokem mám představit. Raději si nepředstavuju nic a věřím, že on sám už v tom má jasno, protože je dávno na pravdě Boží.

Dávají špitály své pacienty do hospiců včas?

Řada pracovišť, například některé onkologické kliniky, s hospici spolupracují velmi hezky a ku prospěchu našich společných pacientů. Ale jsou jiná, na nichž se o existenci hospicové péče pacient ani jeho rodina nedozvědí nebo o ní dostanou odrazující informace. Prodlužování marné léčby a s ní spojená zbytečná hospitalizace v nemocničním prostředí jsou nešvarem a těžkou nemocí našeho zdravotnického systému.

Proč tomu tak je?

Příčin je mnoho, některé jsem už zmínila, ale nebude od věci je shrnout. Budou-li rodiny nemocných informované, mohou se snáze postavit na obranu svých blízkých. Zdravotnické zařízení se potřebuje uživit, a je-li zdravotní pojišťovna ochotna marnou léčbu hradit, ekonomický zájem snadno zvítězí nad lékařskou etikou. Rodina nemocného je pochopitelně ve stresu a nemusí jednat racionálně. Stačí, aby jeden její člen lékaři vyhrožoval trestním oznámením na zanedbání péče, a veškerá etika jde stranou. Bohužel mnoho lékařů za třiadvacet let existence lůžkových hospiců v naší zemi žádný z nich nenavštívilo a vůbec netuší, na jak vysoké úrovni je v nich pacientům poskytována komplexní péče. Domácí hospicovou péči mylně zaměňují s pečovatelskou službou. Rodiny, které si včas chtějí svého nemocného vzít domů, přesvědčují, že to nezvládnou. Co v takovém případě dělat? Kontaktovat nejbližší hospic a přinést kopii poslední lékařské zprávy. Hospicový lékař je obvykle schopen posoudit, zda je propuštění pacienta do domácího prostředí možné, případně se spojí s lékařem v nemocnici. Krajní možností je podepsat negativní reverz, tedy nesouhlas s další léčbou při hospitalizaci. Pacient není vězeň a musí být neprodleně propuštěn. Jsou pouze dva důvody, kdy negativní reverz podepsat nelze. Je to přenosné nakažlivé onemocnění, nebo když nemocný ohrožuje sebe či své okolí – to se týká uzavřených psychiatrických oddělení.

Marie, říkáš ty sama vždycky pravdu?

Ujišťuju tě, že nikdy nelžu. Ani v hospici, ani v soukromém životě. Každého můžu ubezpečit, že je možné se bez lži obejít. Mně se to daří nepřetržitě od Vánoc roku 1977. K čemu však občas sáhnout musím, je zámlka. Zámlka je pravda, ovšem dávkovaná po troškách. K jedné pravdě přidám druhou, třetí, čtvrtou, ale v tom řetězci se nesmí objevit ani jedna malá lež. Jinak to pacient prokoukne a už mi neuvěří, ani že se Svatošová jmenuju. Vlastně tu jde o stejný princip, jaký používají rodiče při výchově dětí. Něco řeknou dvouletému, něco předškolákovi, něco až když se přiblíží puberta. Mám-li před sebou pacienta s těžkou demencí a vím, že za deset minut nebude vědět, o čem byla řeč, je zámlka plně ospravedlnitelná. I u psychiatrického pacienta, který v minulosti zkoušel spáchat sebevraždu nebo je v těžké depresi, budu pravděpodobně taky muset využít možnost zámlky, ale určitě si nebudu vymýšlet žádné lživé báchorky.

Co se stalo o Vánocích roku 1977?

Dva dny před Štědrým dnem jsem si zajela do Vysokého nad Jizerou k otci Ladislavovi ke zpovědi. Chtěla jsem mít na svátky vygruntováno nejen v bytě, ale i v duši. V poslední pracovní den, byl to pátek 23. prosince, se mi ale ráno v čekárně objevily dvě předem neohlášené medičky, že prý dnes mají mít v mé ordinaci jednodenní stáž. Obě z východního Slovenska, bědovaly, že to mají k maminkám daleko, prosily, jestli bych je pustila k vlaku dřív. Tak jsem jim popřála hezké Vánoce a poslala je domů hned. Během dopoledne dorazila asistentka z Lékařské fakulty a po milých medičkách se sháněla. Ve snaze je krýt, mi vyletěla z pusy lež jako věž: „Odskočily si na svačinu.“ Taková pitomost! Taková krátkonohá a snadno odhalitelná lež, chápeš to? Paní asistentka se pohodlně usadila v čekárně, že to nevadí, že si na ně počká. Musela jsem přiznat pravdu, rudá až za ušima. Holkám hlavu neutrhla, jen řekla, že jí to bylo naprosto jasné, pouze si to přišla ověřit. Problém jsem však měla já.

Vánoce na krku, na cestu do Vysokého už nebyl čas, tak jsem se, jedinkrát za těch téměř třicet let, vypravila ke zpovědi jinam než k Ladislavovi – do kostela svatého Ignáce na Karlově náměstí. Ve zpovědnici seděl morální teolog, profesor Panuška – dej mu Pán Bůh věčnou slávu! Probíral se mnou ten problém horem dolem, pamatuju si z toho jen to, že mi odmítl dát rozhřešení, protože to jako hřích neuznal. Dokonce mě utěšoval, že ony si jistě na tu svačinu někam došly, takže jsem vlastně nelhala. Jenže já ve svědomí moc dobře věděla, že jsem lhala. Vánoce mi to otrávilo, hned po nich jsem frčela k Ladislavovi a ten ze mne to břímě sejmul. Od té doby jsem fakt nikdy nezalhala, ale v manželství jsem si občas vypomohla zámlkou. Například když mým rodičům odešlo staré rádio. Rozhodla jsem se koupit jim za pár stovek tranzistorák, ale nebyla jsem si jistá, jestli se nebude mému šetrnému manželovi zdát moc drahý. Tak jsem požádala bráchu o jednu korunu, abych nemusela lhát a manželovi mohla říct, že to rádio kupujeme společně s Jirkou. Neřekla jsem napůl, ale společně. Na víc se manžel neptal, já mlčela, spokojenost na všech stranách. Ladislav to tehdy komentoval: „Seš prostě mazaná.“

Je umírání člověka, ty poslední chvíle, jiné u pacienta, který ví pravdu o svém stavu, a toho, který ji nezná?

Kvalitní hospicovou paliativní léčbou můžeme u naprosté většiny pacientů docílit toho, aby umírání bylo pokojné a klidné. Ono však za určitých okolností může být i důstojné, a nebojím se dodat příkladné. Pokojně může umírat i zvířátko, důstojně jen člověk. Ne každému se to podaří. Těžko si však představit důstojné umírání u člověka obelhávaného nebo udržovaného v nevědomosti.

Chtějí ti odmítající znát pravdu aspoň na poslední chvíli?

Někdo ano, někdo ne. U jiného nevíme, protože to nijak nedá najevo.

Projeví se tzv. milosrdná lež nějak i na pozůstalých, na jejich vzájemných vztazích?

Prakticky po každé přednášce za mnou přijde několik posluchačů a jako ve zpovědnici se mi kajícně vyznávají z chyb, kterých se před léty dopustili, když svým umírajícím, většinou rodičům, na smrtelné posteli lhali. Nesčíslněkrát jsem slyšela větu: „Kdybyste knížku Hospice a umění doprovázet napsala dřív, určitě bychom to tenkrát udělali jinak.“ Většinou prosí i o radu, jak s tím balvanem na srdci žít dál, když už to nemůžou napravit. Snažím se jim vysvětlit, že u Boha není čas a rodičům na věčnosti se můžou omluvit i dodatečně. Mysleli to jistě dobře, ovšem udělali blbě – ujišťuju je proto, že Pán Bůh nás bude soudit podle úmyslů, ne podle výsledků. Naštěstí pro nás pro všechny.

Lhali někdy doktoři i tobě? Nebo tvým blízkým? Jak jsi reagovala?

Nemůžu říct, že by mi přímo lhali, ale podle toho, jak se tvářili a mezi sebou si šuškali, bylo jasné, že nevědí, jak mi to říct. Bylo mi čtyřicet, cosi mi narostlo v břiše, normální to nebylo a z chování lékařů se dalo odečíst, že myslí na nejhorší. Několikrát za sebou, vždy v rozmezí pouhých dvou dnů, mě posílali s chorobopisem v zalepené obálce na sousední oddělení na ultrazvuk. Pochopitelně jsem obálku vždy za prvním rohem rozlepila, všechno si o sobě přečetla a zase ji zalepila. Nevím, jestli to bylo tím, že se v mém břiše pořád něco měnilo nebo kolegové ještě neuměli ultrazvuk dobře vyhodnotit, ale jednotlivé popisy se od sebe lišily, dokonce si protiřečily, tak jsem se jimi přestala vzrušovat. Už mě nebavilo ani rozlepovat ty obálky. Chápu, že za těchto okolností mi ani moc informací o mém zdravotním stavu říct nemohli. Očividně si oddechli, když jsem jim dala souhlas s operací a moc se nevyptávala.

Zavolala jsem otci Ladislavovi, ten sedl do svého starého žigulíka a přijel přes půl republiky za mnou do Prahy, aby mi v nemocniční zahradě udělil svátost smíření a svátost nemocných. Seděli jsme ještě hodinku u jezírka a já ti můžu i po tolika letech zopakovat každé jeho slovo – tak bylo pro mě v té situaci důležité: „Špatné to tu nemáš. Bratříčci Ptáčci ti tu zpívají, sestřička Voda krásně stříká a příjemně chladí, bratr Slunce hřeje, sestřička Smrt chodí okolo – já vlastně nevím, co ti tady chybí. Kdykoliv odcházím ze sakristie k oltáři, představuju si za sebou dlouhý zástup lidí, které jsem zaopatřoval a se kterými jsem se domluvil, že budou při každé mši svaté se mnou. Tak ne, aby ses na nás vykašlala. Ale jestli se uzdravíš, tak hezky bez brblání zpátky mezi vlky.“ Když se pak ukázalo, že ten prevít v břiše nebyl zhoubný a dal se odstranit, lékaři už neměli problém mluvit se mnou otevřeně. Jak by se zachovali v opačném případě, se můžu jen dohadovat.

Co umožní člověku pravdu unést? Nebo je snad těžší lež?

Jsem přesvědčena, že ze všeho nejvíc pomáhá unést těžkou pravdu žitá křesťanská víra a s ní spojená naděje. Tu plně nenahradí nic. Opravdu nic. Oporu může nemocnému poskytnout rodina, přátelé a kdokoliv, kdo je schopen ho profesionálně a s láskou doprovázet. Lež se možná zpočátku někomu jeví jako lepší řešení, ale nemocný ji brzy prokoukne a znejistí. Jestli je něco těžší než nepříjemná pravda, je to právě nejistota. Ta dovede člověka psychicky opravdu zdeptat. Horší jsou snad už jen výčitky svědomí.

Ve frontě s hořickými trubičkami

Co sestřina smrt udělala se vztahy ve vaší rodině? Upevnily se?

Marně se snažím vybavit si něco alespoň trochu srovnatelného s pevností tmelu, kterým je pro rodinu společně prožitá ztráta jednoho z nich. Já a bratr jsme v té době bydleli už v Praze, on měl rodinu, rodiče žili ve východních Čechách a Janu, která pracovala na porodnické klinice v Hradci Králové, měli nejblíž. Byla svobodná a bez závazků. Počítali jsme s tím, že se jednou, bude-li to potřeba, o rodiče v Hronově postará. Najednou bylo všechno jinak. Potřebovali jsme být víc a častěji spolu. Všichni. S bratrem jsme jezdili za rodiči, jak jen to šlo, o víkendech, o dovolené. Po roce se mi podařilo trojsměnou vyměnit Janinu hradeckou družstevní garsonku za podobnou na pražském Zahradním Městě. Dodnes jsem vděčná rodičům, že se nechali přesvědčit a zimy trávili tam. Do Prahy přijeli po Dušičkách a do Hronova se vraceli po Velikonocích. Velmi nám to tím usnadnili, odpadlo věčné cestování a hlavně jsme se mohli vídat denně. S mamkou jsem se každé ráno sešla na mši svaté u Panny Marie Sněžné, po ní jsme si chvilku popovídaly a rozjely se každá po svém. Já do práce, ona většinou domů, pokud zrovna nebylo úterý. Ten den se totiž v klubu u františkánů scházeli senioři, a to si ona nenechala ujít. Tenhle zavedený systém – zima v Praze, léto v Hronově – nám skvěle fungoval i po tatínkově smrti. Jen nebylo tak snadné udržet tady mamku až do Velikonoc. Lákala ji zahrádka, těšila se ven, na příbuzné, na sousedy, doma byla přece jen tam, a ne ve třináctém patře paneláku. Naštěstí na ni platil jeden logický argument: „Vydrž tu ještě tři týdny a budeš mít dvě jara. Jedno v Praze a druhé v Hronově.“ Tam je zima delší a tvrdší. Zato léto podstatně příjemnější.

Jak tě zasáhl odchod rodičů? Co se tím pro člověka, ačkoliv dávno stojí na vlastních nohách, mění?

Pro mě je důležité, že oba rodiče zemřeli hezky připraveni na setkání s Bohem, oba o prvním pátku v měsíci. Taťka o prvním březnovém pátku 1983, mamka o prvním zářijovém pátku 2002. Kdo ví něco o novéně devíti prvních pátků, pochopí, proč tuhle „náhodičku“ zdůrazňuju. Kdysi jsme si s mamkou rozdělily všechny členy naší rodiny a tuhle pobožnost za ně postupně vykonaly. Nejde o žádné církevní dogma, nikomu to nevnucuju, jen vřele doporučuju, protože ten pokoj, který v souvislosti se smrtí svých blízkých v srdci mám, je prostě k nezaplacení.

Táta byl dlouhodobě nemocný.

Jeho smrt nás nezaskočila, byla očekávaná. Pro něj i pro mne byla úlevou, protože se už nemohlo stát to, čeho jsem se bála nejvíc. Nenastalo dušení, nemusela jsem mu skalpelem otevírat průdušnici, instrumenty pro ten účel nachystané jsem velmi ráda nepoužité vrátila, odkud jsem si je vypůjčila. Nezůstala jsem úplný sirotek, byla tu ještě mamka. Po její náhlé smrti jsem zpočátku taky fungovala normálně. Zařizovala jsem pohřeb, byla vyrovnaná. Jenže pak to na mne dolehlo. Najednou mi strašně chyběla. Ne, že bych se o sebe neuměla postarat, ale přišla jsem o jediného parťáka v rodině, se kterým jsem mohla intenzivně prožívat a sdílet víru. Co by ostatním přišlo jako normální, všední a běžné, v tom ona dokázala vidět řízení Boží, menší či větší zázrak a upřímně se z něj radovat. Byly to zdánlivé drobnosti, které však drobnostmi nebyly, co jsme si ráno po mši nebo pak během dne po telefonu sdělovaly. A najednou nebylo s kým.

Do toho se mi ozval pater Fatka, tehdejší ředitel Karmelitánského nakladatelství. Že prý mne v duchu už tři roky uhání, abych jim napsala knížku s názvem O naději. Znal mě z jediné přednášky o hospicích a já jeho vůbec. A ještě se ozval v tak nevhodnou dobu, kdy brečím, kudy chodím. Otec Ladislav mi tehdy při zpovědi řekl: „Ty slzy dělá jen tvoje tělo, podobně jako když nás svrbí pata. Nevšímej si jich, nechej je téct, ale okamžitě navaž spojení s maminkou. Jen si pěkně zvykej na nový způsob komunikace. Je mnohem účinnější než ty vaše mobily, smsky a e-maily.“ Jeho radu jsem vzala doslovně. Aniž bych obcházela Ducha svatého, zapojila jsem do práce mamku a pustila se do psaní knížky O naději. Nestačila jsem se divit, co všechno zvládá. Tady přitom nikdy žádné literární sklony neprojevovala. Po téhle zkušenosti docela jinak prožívám slova v Krédu „věřím ve společenství svatých“.

Kdy a kde ses seznámila se svým budoucím manželem?

Bylo to krátce po mém přestěhování ze Semil do Prahy, v neděli odpoledne, na nábřeží Vltavy poblíž Rudolfína.Nevím, co na mně toho pána tak upoutalo, že mě oslovil, jedině snad ten ukrutný záchvatovitý kašel. Zrovna jsem si doléčovala nějakou chřipajznu. Fotku z toho dne nemám, ale nejspíš jsem byla pobledlá, s kruhy pod očima, tehdy ještě hodně hubená, přesněji řečeno vychrtlá, určitě ne sexy, nos od rýmy jako zralá jahoda – jsem si jistá, že to nebyla fyzická krása, čím jsem na něj udělala dojem. Po létech jsem se ho na to zeptala. Bez zaváhání odpověděl, že to byla moje upřímnost a otevřenost. Tuhle vlastnost jsme měli oba, avšak při prvním setkání jsme to ještě vědět nemohli. Pravda však je, že jsme se potkali v době, kdy jsme oba toužili najít někoho, s kým by bylo možné spojit život. Proto asi stačilo, aby přeskočila jedna malá jiskra, a už to bylo.

Co manžel dělal, jaký byl?

Byl o sedm let starší než já, každým coulem vědec, učil na elektrotechnické fakultě v Dejvicích, na slaboproudu, napsal hromadu skript pro studenty, byl uznávaným odborníkem i obávaným examinátorem. Když jsme se brali, působil na jedné z kateder jako odborný asistent a měl těsně před obhajobou docentské práce. V menze ve frontě na oběd se ho zeptala kádrovačka, proč nechodí na VUML, když je to pro všechny pedagogy povinné. VUML byla Večerní univerzita marxismu-leninismu, povinná pro komunisty, ale manžel byl nestraník. Co si myslel, to řekl i nahlas, často neodhadnul, kdy by bylo moudřejší mlčet. Tak té kádrovačce odpověděl, že je to ze zdravotních důvodů, protože když slyší blbý kecy, dělá se mu špatně. Soudružka okamžitě zařídila, že mu tu obhajobu zatrhli. Učit a psát skripta mohl dál, protože jeho odbornost potřebovali. Teprve po revoluci směl svou obsáhlou habilitační práci oprášit a tu docenturu dostal.

Vaše profese neměly nic společného. To nevadilo?

Manžel se jako správný laik velmi rád do medicíny montoval. Leccos přečetl, a stejně jako ve svém oboru, tak i v medicíně se neustále pídil po novinkách. Nikoliv z pouhé zvědavosti, ale s opravdovým zájmem a ve snaze přispět svou troškou do mlýna. Na katedře zavedl předmět, jehož název si už přesně nevybavím, ale šlo o nové zobrazovací metody v lékařství. Pojmy jako magnetická rezonance nebo sonografie jsem poprvé neslyšela na lékařské fakultě, tehdy ještě neexistovaly, ale nadšeně mi o nich doma básnil manžel. Celý život se mi marně snažil vysvětlit, co dalšího ještě na té fakultě učí. Bylo to cosi s televizí. Prý ani vysílač, ani přijímač, ale „to mezi tím“. Šlo o jakési řádkování nebo co, jenže každé školení skončilo tím, že jsem prohlásila: „A stejně ti herci do té bedýnky lezou zezadu.“

Na tom se shodneme. Jak jste kromě těchto zasvěcených diskuzí trávili společný volný čas?

Za totality jsme o dovolených, ale i o víkendech, pokud jsem neměla službu, hodně cestovali po republice. Když vyšla publikace Umělecké památky Čech a Moravy, postupně jsme jednotlivá místa objížděli a poznávali je. Několikrát jsme vyjeli i do zahraničí, kam se smělo – Rumunsko, Maďarsko, Bulharsko, Polsko, Německá demokratická republika a jednou i dál, letecky s Čedokem do Alžírska. Během našeho tamního pobytu se v autě u Hradce Králové zabila má sestra. To smazalo všechny hezké vzpomínky na saharské oázy i pobyt u moře. Po revoluci jsme párkrát vyjeli i na Západ, ale brzy jsme se toho nabažili. Manžel později upřednostňoval pobyt na chalupě, která však pro mě byla břemenem, nikoliv příležitostí k rekreaci.

Proč tě chalupa zatěžovala? A kde jste ji měli?

V malé vesnici, osmdesát kilometrů jižně od Prahy. Říkám chalupa, ale ve skutečnosti to byl velký jednopatrový dům, kamenný, studený, vlhký, plesnivý, nevlídný, pro dva lidi zbytečně velký. K němu patřila stodola, kůlny a obrovská zahrada. Tu koupi jsem bojkotovala, protože mi bylo jasné, že tahle nemovitost pro nás bude neúnosnou zátěží, na její údržbu určitě sami nestačíme. Radila jsem se o tom s několika našimi společnými přáteli, kteří měli početné rodiny, malé i odrůstající děti, a všichni nabídli pomoc. Za možnost občas naši chalupu využít k rekreaci byli ochotni ujmout se různých prací: prořezávat stromy, sekat trávu, řezat a štípat dříví, vymalovat, natřít okna, obstarat různé údržbářské práce.Na to manžel zpočátku slyšel, tak jsem podlehla a spolu s ním kupní smlouvu podepsala. Posléze si to ale rozmyslel, na děti nebyl zvyklý, preferoval svůj klid, a tak bohužel z domluvené spolupráce sešlo. Myslím, že tady někde se zrodila moje velká nechuť k tomu místu.Nikdy jsem k němu nepřilnula. Zpočátku jsem se snažila na zahradě pěstovat nějaké kytičky a zeleninu, na dálku to ale moc nešlo. Když bylo nejvíc potřeba rostlinky zalévat, měla jsem zpravidla v Praze službu. Nevzdala jsem to však hned. Řekla jsem si: česnek má rád sucho, vypěstuju ho tam pro všechny příbuzné a známé. V době, kdy bylo potřeba ho sklidit, si maminka v Hronově zlomila nohu a já místo na chalupu jezdila o víkendech za ní. Česnek se v zemi rozpadl a vytratil. Z úrody nebylo nic. Přírodu jsme měli rádi s manželem oba, ale v jedné věci jsme se výrazně lišili. Já jsem ji nikdy nemusela mít zapsanou na katastrálním úřadě, zatímco on ji potřeboval mít ohraničenou plotem. Když se po krátké době dostal do neřešitelného konfliktu se sousedem, kterému odmítl kousek naší zahrady odprodat, atmosféra tam zhoustla tak, že jsem radši brala pohotovostní víkendové služby místo kolegů, jen abych nemusela na chalupu jet. Na kompromisu jsme se museli dohodnout v době, kdy manžel odešel do důchodu a já ještě pracovala. V zimě byla chalupa prakticky neobyvatelná, ale od jara do podzimu v ní manžel často poustevničil beze mě a do Prahy si jezdil jen pro řízky. No, abych mu nekřivdila – jezdil i za mnou, nejen pro proviant. Když si na chalupě jednoho dne uřízl na cirkulárce několik prstů, ještě rád si několik měsíců užíval pohodlí panelákového bytu, dokud jsme hnisající rány na jeho ruce nezahojili.

Manžel byl vědec. Jaké měl koníčky?

Zmínila bych tři největší: kaktusy, fotografování a koně. Když jsem se k němu po svatbě nastěhovala do Roztok, měl tam velkou sbírku nádherných kaktusů, které opravdu miloval. Netušila jsem, jak moc. Při ždímání podlahového hadru jsem měla každou chvíli v prstech zapíchnuté ty jejich jemné a špatně odstranitelné bodlinky, tak jsem jednou navrhla nahradit kaktusy normálními kytkami. Div ho to neporazilo. Nakonec jsem si ty pichláče oblíbila i já a ony mě za to odměňovaly svou neuvěřitelnou krásou, zvláště když rozkvetly.

Dodnes bych tě tedy uctil kaktusem víc, než třeba růží?

Krásné růži bych dala přednost.

A ty fotky?

Na amatéra byl manžel nadstandardně vybavený, po technické stránce tomu velmi dobře rozuměl a nelze mu upřít i jistý umělecký cit. Protože mi eminentně záleželo na tom, aby si neukládal poklady jen na zemi, ale i v nebi, využila jsem tuhle jeho zálibu a zatáhla ho do jedné ze svých aktivit. Bylo to dva roky před jeho smrtí, v roce 2006. Karmelitánské nakladatelství tehdy chystalo do tisku moji knížku s názvem Něco nad námi musí být. Chtěla jsem, aby v ní bylo co nejvíc fotografií, dokumentujících krásu a účelnost stvoření. Takových měl manžel plné krabice. Autorů fotografií je v knize víc, ale manželova fotografie je na obálce a dalších dvanáct uvnitř.

A co ty koně? Kde je měl schované?

Koně nikdy nevlastnil, půjčoval si je a moc rád na nich jezdil. Naučil se to u svého strýce v Dobříkově, ale nespokojil se s ježděním dokola na nějaké louce. Ještě za svobodna strávil několik dovolených v sedle ve volné přírodě a byl tím tak nadšený, že do toho zblbnul i mě. Jednou mě vytáhl na víkend do Krkonoš, kde nás už čekali dva koně. Malý huculák měl vozit mě, fešáka normálního vzrůstu, jmenoval se Karel, plánoval muž pro sebe. V té době jsem hodně šila, to byl zase můj koníček, tak jsem si na ten výlet ušila dvouřadový rudý dragounský kabát s černými koženými knoflíky. Zkrátka, vzala jsem to vážně a zodpovědně. Na nízkého huculáka jsem nějak vylezla, ale moc mě neposlouchal. Navrhla jsem výměnu, využila hromadu klád u cesty, přes ni se vyšplhala na Karla, který trpělivě čekal, až se na něm uvelebím. Karel byl ze všech koní, které jsem v životě poznala, nejklidnější a nejhodnější. Dva dny jsme se projížděli po horských cestičkách a věř mi to nebo ne, Krkonoše z koňského sedla jsou ještě krásnější, než když po nich šlapeš pěšky. Člověka to v sedle přímo nutí z celého srdce chválit Stvořitele. Mělo to však i svou stinnou stránku. Manžel mi stále připomínal, že mám odsedat…

Co to je? To je ono vrtění se v sedle?

Je vidět, že jsi znalec, dalo by se to tak vyjádřit. Já ale neviděla důvod, proč tyhle rady poslechnout. Seděla jsem v sedle jako na kanapi, bylo to pohodlné, pěkně jsem se pohupovala a kochala, proč se učit zbytečné odsedávání? To jsem pochopila v pondělí v ordinaci. Ze zadku jsem měla sekanou, tlak pacientům jsem měřila vestoje, recepty psala vestoje, týden si nemohla sednout. Těch dovolených v sedle bylo víc, při nich jsem už odsedala, ale po jednom ošklivém pádu v plném trysku jsem to definitivně vzdala a dnes už bych na to krásné velké zvíře nevylezla ani s pomocí té hromady klád.

Jak bral manžel všechny tvé aktivity: dojíždění za Ladislavem Kubíčkem, zakládání hospiců, přednášky? To všechno bylo časově náročné. Necítil se někdy být na druhé koleji, nebo se do toho naopak zapojoval s tebou?

Kdybychom měli děti, musela by pochopitelně rodina fungovat jinak. Oba jsme měli náročné povolání i spoustu aktivit. Chvíli trvalo, než jsme je dokázali sladit tak, aby to vyhovovalo oběma. Abychom vzájemně respektovali jeden druhého, byli si oporou a zároveň si dopřávali svobodu. Hodně nám v tom pomáhal právě Ladislav. Za ním jsem jezdila mnohem častěji než manžel, ale občas jel se mnou i on, velmi si ho vážil a rád dostával jeho dopisy. Manželovy aktivity byly možná méně vidět než ty moje, ale časově náročné byly stejně. Každý týden navštěvoval Sovětskou knihu ve Vodičkově ulici. V tamním obrovském knihkupectví si za totality kupoval technickou literaturu v azbuce. Tvrdil, že je na světové úrovni, vesměs šlo o čerstvé překlady z angličtiny do ruštiny. Ve Státní technické knihovně trávil nejméně tři odpoledne v týdnu. Šlo mu o to, aby mohl svým studentům všechny novinky naservírovat na stříbrném tácu. Žádný xerox neexistoval, tak si články v knihovně fotografoval, doma v koupelně do noci fotky vyvolával a v bytě na kobercích je sušil, takže občas nebylo kam šlápnout. Bez vzájemné tolerance a pochopení bychom asi občas jeden druhého zabili. Vyžadovalo to notnou dávku trpělivosti, určitě z obou stran, a myslím, že nám to jen prospělo – k osobnostnímu růstu je takové cvičení nezbytné. Sám mi to moc neříkal, ale od našich společných přátel jsem se dozvídala, jak si manžel mé práce váží. Doma si ale občas zabrblal. Jednou, když jsem se zase chystala na cestu do severních Čech k Ladislavovi ke zpovědi, řekl: „Ty tvé hříchy se nám pěkně prodraží.“

Jak se tvůj život změnil jeho smrtí? Stačili jste si všechno říct?

Podstatné věci jsme si během osmatřiceti let manželství určitě říct stačili. Žádným tématům jsme se nevyhýbali, a i když jsme neměli ve všem názory shodné, respektovali jsme se. Nikdy jsem manžela nechtěla přežít. Děsila mě představa, že bych musela likvidovat chalupu a s ní tuny odborné literatury, diapozitivů a všeho možného. Po manželově náhlé smrti to na mě dopadlo plnou vahou. Kdyby mi s tím nepomohl bratr a synovci, snad bych se z toho zbláznila. Ze zahrady byla do roka džungle, vlhký dům se stodolou chátral, břečťan začal zvedat tašky na střeše a mě tlačila noční můra. Představa, že budu zařizovat demolici, mě čtyři roky okrádala o spánek. Nakonec se mi přece jen podařilo té koule u nohy zbavit, když mi realitka našla kupce, ochotného zaplatit třetinu odhadní ceny. Uf, to byla úleva. Jinak se můj život po manželově smrti výrazně nezměnil, jen odpadlo vaření a smažení jeho milovaných řízků, s kterými v poslední době odjížděl beze mne na chalupu, aby se za týden nebo dva vrátil pro další. Až se jednou nevrátil a ty poslední už sníst nestačil...

Jsi mnohonásobnou kmotrou. Kdy jsi s kmotrovstvím začala?

V patnácti. Dnes vím, že to bylo proti předpisům, ale to jsem tehdy netušila. Navíc to odsouhlasil pan farář, čímž vzal zodpovědnost za udělení výjimky na sebe. Spolu se mnou se stal tehdy kmotrem další příbuzný, dospělý a biřmovaný. Ten to jistil. Jak jsem k tomu v patnácti letech přišla? Za odměnu. Teta odjela do porodnice porodit své čtvrté dítě a já měla za úkol zastoupit ji v domácnosti a pomáhat strýčkovi s třemi malými dětmi. Zvládla jsem to dobře, tak jsem se mohla stát kmotrou toho čtvrtého.

A ti další kmotřenci?

Ty jsem postupně posbírala během života. V rodině, mezi přáteli, ale i v hospicích. Občas nám tam někdo na smrtelné posteli dozraje ke křtu, svou touhu vysloví a je třeba mu ji neprodleně splnit. Na shánění kmotrů v takové situaci moc času není, tak to odkmotruje někdo z přítomných věřících. Vzít na sebe takový závazek neznamená ani tak zodpovědnost, jako spíš velkou radost. Mezi svými dvaašedesáti kmotřenci mám několik těch, u nichž mám jistotu, že zemřeli v křestní nevinnosti a dnes nám svými přímluvami v nebi pomáhají. Několik kmotřenců se mi ztratilo ve světě, vůbec o nich nevím, modlím se za ně dál a věřím, že ne zbytečně. S některými se vidím častěji, s jinými zřídka, ale duchovní pouto, které kmotrovstvím vzniká, je samozřejmě věčné a nezrušitelné.

Jsi vdova. Kdo nyní tvoří tvoji rodinu?

Z mé původní biologické rodiny zůstal jen bratr. Jeho žena a jejich potomstvo tvoří mou současnou rodinu, trávím u nich všechny Štědré večery, slavíme společně narozeniny, sdílíme své radosti i bolesti, i když sejít se všichni najednou je někdy docela tvrdý logistický oříšek. Z mnoha sestřenic a bratranců roztroušených po světě už někteří nežijí a jiné vídám zřídka. Výjimkou je rodina bratrance Honzy ve Zbečníku. Ta žije v domě po tom mém milovaném dědečkovi, v těsném sousedství s chaloupkou, kterou jsem po maminčině smrti zcela neplánovaně, a vlastně nechtěně, zdědila. Zaskočilo mě to, ale nikdo ze synovců o ni zájem neměl, je to z Prahy přece jen dost daleko, a tak mi nezbylo, než dědictví přijmout. Domluvili jsme se, že jakmile to nabude právní moci, daruju domek tehdy šestiletému Honzíkovi, jednomu z mých kmotřenců, synovi mého bratrance. A tak mi zůstal domov – tedy ten pozemský – mám se kam vracet a zároveň nemám na krku nemovitost. Jestli spadne ze střechy hřebenáč, to už není moje starost. Snažím se udržovat interiér ve stavu, v jakém byl za maminčina života.

A trávíš tam pokud možno skoro celé léto.

Pokud není extrémně suché léto, tamní lesy jsou plné hub. Houbaření je moje velká vášeň, asi zděděná po rodičích. Včetně zavařování a rozdávání vlastnoručně vyrobených produktů. Bratrancova rodina během roku chaloupku větrá a hlídá, v zimě temperuje, já ji před Velikonoci přijedu obílit vápnem, je totiž u silnice a po zimě je to potřeba. Mamka ji vždycky na Velikonoce chtěla mít jako z cukru, tak se tu tradici snažím dodržovat. Jednou jsem chalupu bílila mezi dvěma chumelenicemi, lidi chodili okolo a rozmlouvali mi to, jenže mamka stanovila termín jasně, a já ji přece nemůžu zklamat. V předjaří tam většinou zajedu s bratrem, který prořeže ovocné stromy. Ovšem věk je tady, nevím, jak dlouho to ještě budeme zvládat. Samozřejmě se pokaždé zastavíme i na hřbitově. A jestli tři nejstarší bratrancovy děti, dnes už dospělé, kdysi zpříjemňovaly mojí mamince stáří, stejně milý servis poskytuje jejich nejmladší bráška, benjamínek Ondra, v současné době mně. Aniž to tuší, supluje mi pravnouče.

Kdo jsou tví nejbližší přátelé? Co vás spojuje – práce, víra nebo ještě něco jiného?

Blízkých přátel mám opravdu hodně, jenže právě v tom je problém. V tom jejich velkém počtu. Udržovat pravidelný kontakt se všemi je nad lidské možnosti. Hromadně rozesílat e-mailem vánoční přání jsem už přestala, je to neosobní a většina lidí to stejně nečte. Snažím se udržovat aspoň občasný kontakt s těmi, kteří na to opravdu čekají a nemají nikoho jiného, kdo by si na ně vzpomněl. Přestože mám přátel spoustu, potřebuju někoho, s kým mohu sdílet každodenní radosti a strasti, a především svou víru. Vyprávěla jsem ti, jak moc mi v tomto směru scházela mamka, když náhle zemřela. Dva roky jsem ještě měla otce Ladislava, pak už ani jeho ne. Pán Bůh se o mě ale postaral a poslal mi opravdovou přítelkyni.

Vím, o kom budeš mluvit.

V té době se začala na mých přednáškách objevovat blondýnka, kterou nešlo přehlédnout. Byla schopna za mnou přijet bez ohledu na vzdálenost, stovka kilometrů pro ni nebyla žádnou překážkou. V diskuzích mi kladla velmi dobré otázky, bylo zřejmé, že zná situaci v nemocnicích a jde jí o totéž, co mně. Na závěr se s hořickými trubičkami v ruce ukázněně postavila do fronty s těmi, kdo si chtěli promluvit soukromě. Několikrát za sebou měla smůlu. Zrovna když přišla na řadu, podívala jsem se na hodinky, omluvila se a letěla na vlak. Stačila se jen představit – já jsem Jana Sieberová z Hořic – a vrazit mi do ruky ty trubičky. Že mi Bůh posílá Janu nejen jako budoucí spolupracovnici na hospicovém díle, ale především jako sestru, jsem pochopila až na Velehradě při exerciciích, kterých se Jana účastnila. Když nám to oběma současně Duch svatý řekl, brečely jsme štěstím. V té chvíli byla Boží přítomnost téměř k neunesení. Od toho dne uplynulo deset let. Nebylo téměř dne, abychom se s Janou neslyšely aspoň v telefonu. Většinou kolem osmé večer jedna nebo druhá zavolá, někdy z vany, jindy z kuchyně, hlasitý odposlech na mobilu nám umožňuje využít čas při povídání i k nějaké rutinní práci. Úplně stejně jako kdysi s mamkou si nyní s Janou vychutnávám radost ze všech těch „náhodiček“, které spousta lidí nevidí.

Máme se rádi i s jejím úžasným manželem Pavlem, který, kromě toho, že je šikovný chirurg, se vyzná snad úplně ve všem. Až budu potřebovat něco uříznout, určitě zajedu do Jičína na chirurgii a s důvěrou se mu svěřím. Zatím léčí jen můj počítač – na dálku. Jenom nesmím před Sieberovými říct, že mi něco schází nebo něco potřebuju. Okamžitě mi to koupí. Jednou jsme byli společně na horách a Pavel pořád kroutil hlavou nad tím, jak můžu pěstovat horskou turistiku v tak hrozných škrpálech od Vietnamců. Za týden mi přivezli do Hronova nové turistické boty.

Těch přátel, kteří mne jako bezdětnou vdovu nenechají na holičkách, je ovšem víc. Občas mi někdo něco opraví v bytě nebo někam zaveze autem. Když jsme se vrátili z manželova pohřbu, pater Jan Fatka odjížděl od našeho paneláku, stáhl okénko u auta a zavolal: „Marie, kdybys něco potřebovala, tak pískni.“ Čas od času využiju i jeho nabídku. Naposledy, když mě zavezl před Dušičkami do jižních Čech k manželovu hrobu. Udělali jsme si z toho pěkný polodenní výlet i s piknikem a růžencem v autě. O přátele opravdu nouzi nemám a jsem za ně Pánu Bohu vděčná. Vím, že v tomto směru mnoho seniorů strádá. Já si stěžovat nemůžu, nemám na co.

V posledních letech se věnuješ kurzům Alfa. Co to slovo – nebo je to zkratka? – vlastně znamená?

Je to slovo. S tímhle názvem u nás byl trochu problém, plete se s aktivitami podobného názvu. Kdo o křesťanství něco ví, i bez nápovědy tohle slovo, označující první písmeno řecké abecedy, spojí s Ježíšovým výrokem: „Já jsem Alfa a Omega.“ To znamená začátek a konec. Pokud jsme osvědčenou metodiku kurzů chtěli převzít, museli jsme si zvyknout i na ten název.

Odkud se přebíral?

Alfa původně vznikla jako kurz pro nové křesťany v anglikánské farnosti Svaté Trojice v Bromptonu v Londýně. Počátkem devadesátých let z něj vikář farnosti Nicky Gumbel vytvořil kurz evangelizační, který má účastníkům nabídnout příležitost zkoumat smysl života.Od té doby se kurzy lavinovitě šíří světem a používají je všechny křesťanské církve. Statistiky uvádějí, že jimi prošly desítky milionů lidí.

Ty jsi praktikující katolička. Neměla jsi problém s tím, že Alfa vznikla mimo katolickou církev?

To víš, že jsem byla opatrná, abych nenaletěla. Hlavní rozdíl mezi římskokatolíky a anglikány naštěstí není ve věcech věroučných. Jak už samotný název oné církve naznačuje, anglikáni neuznávají papeže, mají místo něj svoji královnu. To mě nejprve zarazilo, ale když jsem zjistila, že kurzům Alfa fandí dlouholetý papežský kazatel, františkán Raniero Cantalamessa, bylo po problému. Cantalamessu znám nejen z knížek, ale i z několika osobních setkání. Často zdůrazňuje, že tento kurz se nejmenuje „Alfa a Omega“, protože nechce vést lidi od počátku až na konec jejich víry. Pouze jim chce pomoci s vírou se obeznámit, podpořit osobní setkání s Ježíšem, a církvi – i té mojí – ponechává možnost na těchto základech dál stavět.

Jak ses o kurzech Alfa dozvěděla?

Ten termín jsem občas někde zaslechla, ale nevěnovala jsem tomu pozornost. Až jednou pozdě večer, když jsem přišla domů unavená ze schůze pastorační rady – schůzování není moje hobby – napadlo mě podívat se na internet, co smysluplného dělají v jiných farnostech. A jak si tak na internetu brouzdám, najednou se mi stalo něco podobného jako těm dvěma, co šli unavení do Emauz. V okamžiku, kdy jsem na obrazovce narazila na kurzy Alfa, moje srdce zahořelo. Následující den jsem jela autem se sestrou Alenou, boromejkou, které jsem chtěla vyprávět, co jsem objevila. Než jsem stačila vyslovit slovo Alfa, skočila mi do řeči a řekla: „Já vám dám tip!“ Pomyslela jsem si: „Jestli teď řekneš kurzy Alfa…“ A řekla. Během několika dní se mi podařilo sestavit tým lidí, které ta myšlenka oslovila taky. Bylo zřejmé, že tohle není náhodička. Začali jsme se společně i každý zvlášť modlit za rozpoznání Boží vůle, domluvili jsme si „exkurzi“ v několika běžících kurzech, opatřili si potřebné materiály, domluvili spolupráci se sestrami boromejkami, nejen je požádali o modlitební podporu – a pak jsme první kurz nabídli farníkům.

Farníkům? Ti přece ten počátek už znají.

Takhle se to doporučuje z několika důvodů, mimo jiné proto, že je potřeba na někom se vyučit. Také jde o to, aby farníci věděli, o co v kurzech Alfa jde. Ty příští už můžou někomu doporučit.

To jsi neměla dost práce v hospicovém hnutí?

I když se to na první pohled nezdá, obojí spolu velmi úzce souvisí. V obou případech jde o nesmrtelné lidské duše. A když vidím, kolik jich přichází za pět minut dvanáct do hospice, aniž jim někdo srozumitelně vysvětlil, kdo je Ježíš a co jim nabízí, nutí mě to něco s tím dělat. Nečekat, až budou v časové tísni na smrtelné posteli, ale jít za těmi námi křesťany přehlíženými a někdy i zraněnými lidmi dřív. To i proto, že ne každý umře na polohovací posteli v hospici a bude mít šanci prožít konverzi v posledních dnech svého pozemského života. Není na co čekat. Nerada bych se dožila trapné situace u posledního soudu, kdy by na mě dvacet tisíc obyvatel našeho sídliště ukazovalo prstem: „Tahle paní nás denně potkávala na chodníku, ale nic nám neřekla.“

Co se ti na kurzech líbí? Musí se ti líbit hodně, protože se jim věnuješ nejen ve své farnosti, ale jako poradce i daleko za jejími hranicemi.

Líbí se mi, že se v nich může uplatnit každý. Jít do světa hlásat radostnou zvěst a nenechat si ji sobecky pro sebe je povinností každého křesťana. Otázka je: jak konkrétně? Kurz Alfa je k tomu vhodnou příležitostí. Ale to neznamená, že Ježíš chce po každém totéž. Někdo bude v kurzu Alfa Boží slovo hlásat tím, že přednese promluvu, jiný povede diskuzní skupinku tak, aby se všichni dostali ke slovu, jiní připraví večeři, obstarají květiny, vyrobí pro hosty jmenovky… Všechny tyto role jsou stejně důležité. Všichni dohromady se musí snažit, aby hosté, i když to zpočátku nedovedou pojmenovat, vzkříšeného Ježíše, přítomného uprostřed nás, silně vnímali. Jde o to, aby příště zas rádi přišli. Ne kvůli nám, ale kvůli němu.

Součástí kurzu je i jídlo, že? To vypadá slibně.

Metodika je vypracovaná, osvědčená, dodaná z Londýna na stříbrném podnosu, stačí ji jen vzít a pustit se do práce. Tým musí na setkání přijít v dostatečném předstihu, aby připravil slavnostní tabuli, za účastníky se modlil a jednotlivě, jak přicházejí, je přivítal, pověsil jim kabát na věšák, přišpendlil jmenovku s křestním jménem a usadil k prostřenému stolu. Program začíná skutečně večeří nebo skromnějším pohoštěním, při němž z lidí přirozeně začne spadávat ostych, cítí se být přijati. Dozvědí se, že v kurzu je svoboda, každý si může myslet a říkat co chce, ale nic z toho, s čím se účastníci svěří druhým, se nevynáší ven. Dozvědí se, že tu nejsou žáčky a my nejsme učitelé. K odlehčení atmosféry pomáhá malá hudební vložka, následuje přednáška na dané téma. Nejoblíbenější část večera teprve přijde.

Nejoblíbenější nebyla ta večeře?

Kdepak. Účastníci se těší na diskuzní skupinky, v nichž se k tématu může a nemusí každý vyjádřit. Pak se s hosty rozloučíme a jdeme uklízet. Odcházíme hodinu po nich a stává se, že je před vchodem zastihneme v živé diskuzi, někdy i v chumelenici.

Jaká témata se probírají?

I to je dané. Na úvodním setkání máme téma: Jde v životě o víc? Během toho, co o sobě lidi řeknou, vidíme, že se na Alfu přihlásili právě proto, že tuší, že v životě musí jít o něco víc. Postupně se seznámí se základy křesťanství, které jsou společné všem křesťanským denominacím. Je třeba dodržet i pořadí témat: Kdo je Ježíš? Proč Ježíš zemřel? Jak získat víru? Proč a jak se modlit? Proč a jak číst Bibli? Jak nás Bůh vede? – zde je zařazen společný víkend a po něm kurz pokračuje tématy: Jak odolat Zlému? Proč a jak mluvit s druhými o víře? Uzdravuje Bůh i dnes? A co církev?

Ještě jsi mi neřekla, co probíráte při tom sobotním nebo víkendovém setkání.

To je taková větší porce přednášek, týká se Ducha svatého a je rozdělena do tří částí, aby to účastníci stačili vstřebávat: Kdo je to Duch svatý a co dělá? Jak mohu být naplněn Duchem svatým? a Jak mohu prožít zbytek života naplno? V poledne je společný oběd, pak něco na odlehčení, buď nějaká hra, nebo vycházka do přírody, podle počasí a chuti našich hostů, a odpoledne možnost individuální přímluvné modlitby. Ta bývá, podle svědectví mnoha účastníků Alfy, zlatým hřebem celého kurzu.

Překvapilo tě na Alfě něco, s čím jsi předem nepočítala?

Metodika je detailně propracovaná, takže jsem čekala, že po uspořádání několika kurzů to už bude rutina. Opak je pravdou. Je to pokaždé jiné a svým způsobem dobrodružné. Člověk na Alfě nikdy neví, s jakým názorem nebo otázkou hosté přijdou, kam debatu nepředvídatelně posunou. Právě proto se nedá spoléhat jen na sebe, musí to být postavené na spolupráci s Prozřetelností. Nenápadnou, ale velmi důležitou roli v týmu hrají „tiší modlitebníci“. V diskuzní skupince vedené moderátorem a jeho pomocníkem sedí mezi hosty, v duchu se modlí, do diskuze záměrně nezasahují, většinou mlčí. Moderátor to respektuje. To proto, aby se tam cítili dobře i nesmělí introverti.

Co tě nejvíc potěší, když je Alfa po několika měsících u své omegy, tedy na konci?

Úplně největší radost mám, když se někdo na konci kurzu rozhodne pro řádný katechumenát, o dalších Velikonocích přijme svátost křtu, biřmování a první svaté přijímání. Mám radost, když se někdo v průběhu kurzu zbaví předsudků vůči věřícím nebo falešných představ o Bohu. Mám radost, když hosté litují, že kurz končí, a dožadují se pokračování. Mám radost, když se naši bývalí hosté objevují v kostele, když se k nám na ulici hlásí jako ke svým přátelům, když se skupinka dál občas schází, třeba někde v hospůdce.

Proč lidé na Alfu vůbec přicházejí?

Někdo řekne, že se chce nezávazně seznámit s tím, o čem křesťanství vlastně je, jiný se chce dozvědět víc. Někdo přišel omylem a je pak zcela na něm, zda příště přijde. Přicházejí však i praktikující křesťané, kteří hledají spíš křesťanské společenství než základy víry. Někteří se nám na Alfu hlásí opakovaně. Tak by to být nemělo, ale my je neodmítáme, řešíme to individuálně. Zatím jsem se nesetkala s nikým, kdo by se na kurz Alfa přihlásil jen kvůli těm večeřím.

Opravdu?

Po jednom kurzu nám účastníci vytvořili krásné přání s nápisem: „Děkujeme vám za ukázání cesty!“ – a všichni se pod něj podepsali. To potěší.

Co může takový kurz dát dlouholetým farníkům? Není to pro ně ztráta času?

Máme za sebou dlouhé období totality a nedělejme si iluze. Zdaleka ne všichni praktikující katolíci, kteří přistupují pravidelně ke svátostem, měli v minulosti možnost projít řádnou přípravou na křest. Pro mnohé je to příležitost doplnit si vzdělání. Někteří se teprve v kurzu Alfa naučí pracovat s Biblí nebo si ji konečně koupí.

A co farnost jako celek? Má z pořádání kurzů nějaký profit, nebo je to jen další zátěž?

Nepopírám, že pro členy týmu to zátěž je, ale když lidé společně něco dělají, vztahy se utužují. Řekla bych, že ten, kdo má z kurzů Alfa užitek jako první, jsou právě ti, kteří je pořádají.

Kolikátý kurz ve vaší farnosti v Řepích už běží? Liší se něčím od toho prvního?

Kurz je třináctý. Pokud jde o jeho obsah, od prvního se v ničem neliší. Něco se ale přece jen za ty roky změnilo. Z prvního kurzu jsme odcházeli domů o půlnoci poté, co jsme umyli horu nádobí po teplé, opulentní večeři, kterou jsme nevařili, ale kupovali v Domově svatého Karla Boromejského. Časem nás účastníci kurzů přesvědčili, že stačí menší občerstvení. Mnozí přiznávali, že už se na noc ani nechtějí přecpávat. Navíc konzumace teplých večeří zabrala dost času a ten pak scházel v diskuzích.

Není to už rutina?

V něčem ano, v něčem ne. Jako tým jsme sehraní, klape to jak na drátkách, to už rutina je, díky ní se do postele dostaneme téměř o dvě hodiny dřív než kdysi. Věřím však, že to není na úkor kvality kurzu. V poslední době místo živého lektora promítáme přednášku z videozáznamu, což má jednu nespornou výhodu. Kdo ji zmešká, může příště přijít o tři čtvrtě hodiny dřív, my už tam stejně jsme, a promítneme mu, oč minule přišel.

Kamínek v mozaice

Pamatuješ, jak jsme se nedávno potkali úplnou náhodou – vím, co mi o těch náhodách řekneš – na nádraží ve Světlé nad Sázavou? Já jel z nějakého literárního večera, ty z hospicové přednášky. Zatímco já měl s cestami na pár dní pokoj, tys mi ukázala diář. Hned druhý den ráno jsi jela na Moravu, pak zase někam… To jsi pořád tak vytížená?

To setkání ve Světlé si vybavuju dobře. Jel jsi s nějakým kamarádem, celou cestu jsme povídali, o čem, to už sice nevím, ale hodně jsme se u toho nasmáli. Potkat mě na nádraží není žádný kumšt, tam se vyskytuju často. Docela by mě zajímalo, jaký díl svého života jsem strávila na kolejích. Na studentských kolejích šest let, to vím přesně, ale teď myslím koleje železniční. Kdyby se ty hodiny nasčítaly, konečná cifra by nebyla v řádu měsíců, ale roků. Naučila jsem se ten čas využívat maximálně smysluplně i příjemně. Někdy jen odpočívám, jindy pracuju, otevřu notebook a zplodím na něm fejeton pro Katolický týdeník nebo jiný článek, vyřídím e-maily, odpovím na smsky. Často jen pozoruju ubíhající krajinu a modlím se. Nikdo mne neruší a netuší, co dělám a jak to dělám. Tobě to prozradím. Mám moc ráda jednu modlitbu, je i zhudebněná. V podstatě v ní jde o vyjádření úcty Ježíši přítomnému ve svatostánku. Jakmile z okénka vlaku zahlédnu věž kostelíčka, připomenu si, kdo je uvnitř, a hned v duchu spustím: „Klaním se ti vroucně, skrytý Bože náš, jenž tu ve svátosti sebe ukrýváš. Zrak i hmat i chuť tu klame mysl mou, jenom sluchu svému věřím s jistotou. Na kříži jsi tajil jenom božství své, zde však také skryto člověčenství tvé. Ran tvých jako Tomáš vidět nežádám, že jsi Pán a Bůh můj vroucně vyznávám. Abych v tebe věřil, to mi račiž dát, uč mě v tebe doufat, tebe milovat. Amen.“ Naše země je kostelíčky tak hustě posetá a vlak jede tak rychle, že na pauzy mezi jednotlivými modlitbami čas nezbývá, takže je většinou jedu non stop i několik hodin. Ještě nikdy mě to neomrzelo. Do toho se každou chvíli za oknem objeví hřbitůvek, tak mezi to střihnu střelnou modlitbu za zemřelé a zase pokračuju. Přece ten čas neprozahálím.

Přesto: Nevysiluje tě to věčné cestování?

Baví mě to a těší. Člověk potřebuje být užitečný, nejen v mládí a ve středním věku, ale i ve stáří. A jestli mě cestování nevysiluje? Vysiluje. Zvlášť když se nedostanu včas do postele. Jídlo ošidit můžu, ale spánkový deficit mi už neprojde. Ten prostě musím další den dorovnat. Vzpomínám na maminku a dávám jí za pravdu, když v mém věku říkávala: „Každý rok už je znát.“ Vzpomínám i na otce Ladislava a jeho školu. Kladl velký důraz na dodržování řádu. Spal sice jen šest hodin denně, ale všechno v jeho životě mělo svůj řád. Myslím si, že právě v dodržování řádu a obdivuhodné sebekázni spočívalo tajemství jeho úspěchů, i pastoračních – zvládl toho neuvěřitelně moc. Za všech okolností dovedl zachovat klid. Stále se od něho mám co učit. Jednou jsem si mu posteskla, že mám diář rok dopředu popsaný a zase po mně někdo něco chce. Co s tím? Poradil mi – v klidu řekni, že první volný termín máš příští rok 7. května, už si to píšeš a ráda přijedeš. Pak buď přijedeš, nebo prostě už nepřijedeš, protože se nedožiješ. Co je v tom za problém?

Co je smyslem tvých hospicových přednášek? Osvěta? A mění se jejich obsah v průběhu těch let, co s nimi objíždíš republiku?

Mým původním záměrem byla opravdu jen ta osvěta. Bylo jí zapotřebí. V prvních letech mě na přednášky často zvaly farnosti a pobočky České křesťanské akademie, které v té době rostly jako houby po dešti. Šířilo se to geometrickou řadou a já postupně trávila víc času na přednáškách než u lůžek umírajících. Když jsem si to uvědomila, kladla jsem si otázku, jestli je to dobře, nebo špatně.

To bych si netroufl posoudit.

Mně to pomohli rozlišit páni faráři. Ti se na mých přednáškách vyskytovali často, a byť každý z nich trochu jinými slovy, říkali mi všichni totéž: „Uvědomujete si, že to, co děláte, je vlastně evangelizace?“ Teprve když to takhle pojmenovali, pochopila jsem, že to moje věčné cestování je v souladu s Boží vůlí. Uklidnilo mě to a nově nakoplo. Moje přednášky nejsou kázáním ani katechezí, mluvím v nich o nutnosti péče o těžce nemocného člověka, ovšem člověka celého, s tělem i duší. Vysvětluju, že nikdo z nás není pouhá množina orgánů v koženém pytli. Vždy dojde i na otázky existenciální, a to velmi konkrétní: „Sejdu se jednou se svými rodiči? Proč umírají malé děti? Odpustí mi Bůh, co jsem udělal?“

Jestli jsem zpočátku přednášky pojímala jako příležitost k osvětě, dnes je využívám spíše k osobnímu svědectví. Svou víru nikomu nevnucuju, ale taky ji neskrývám. Přednáším zásadně vestoje, protože potřebuju mít s posluchači oční kontakt. Vidím, jak reagují, po první čtvrthodince vím, koho mám před sebou. Někdo souhlasně pokyvuje hlavou, jiný se zpočátku tváří nedůvěřivě, z toho si nic nedělám, vím, že to může být on, kdo za chvíli jako jeden z prvních vytáhne kapesník a začne si utírat slzy. Teorii prokládám příklady ze života, vzpomínkami na konkrétní pacienty a jejich životními příběhy. Paralelně s tím se v hlavách mých posluchačů vynořují vzpomínky na obdobné situace prožité v jejich rodinách. Uvědomí si, kde se kdysi stala chyba, co zanedbali, nebo naopak intuitivně zvládli na výbornou, svědomí je buď kárá, nebo chválí, rozhodně nemlčí. Extroverti se v následné diskuzi veřejně svěřují se svými niternými prožitky, introverti mě žádají o soukromý rozhovor.

Nezapomenu na tvé vystoupení před lety v Nové Pace. Jel jsem tam jako tvůj doprovod, v místním kině se měly promítat nějaké diáky či dokonce krátký film o hospicích. V sále nějaké dvě stovky lidí, ale najednou se ukázalo, že nejde promítačka. A tys začala mluvit. Nikomu obrázky nescházely, nikdo neodešel, dost možná si někteří ani nevšimli, že jsme jim v kině nic nepromítli. Takhle to děláš vždycky?

Technika je pro přednášejícího výborným pomocníkem, pokud ovšem nezklame. Ale i na tuhle nepříjemnou variantu musí být člověk připraven. Vždycky si oddychnu, když se dataprojektor rozeběhne a text, který mám na obrazovce notebooku, se objeví i na plátně. A když funguje mikrofon a reproduktory. Hlasivky mám už tak opotřebované, že se ve velkém sále bez ozvučení neobejdu. Nerada mluvím do mikrofonu zapíchnutého ve stojanu, raději mám v ruce ten přenosný. Umožňuje mi pohyb a větší volnost. Dnes už je promítací technikou vybaven kdekdo, ale před pětadvaceti lety tomu tak nebylo. Z prostředků Ecce homo jsem si proto zakoupila dataprojektor. S počítačem, knihami, noční košilí a kartáčkem na zuby jsem ho naložila do kufru na kolečkách a vyrážela na svá přednášková turné po Čechách a Moravě.

Jednou jsem si uřízla pořádnou ostudu. Bylo to v Moravských Budějovicích u sester boromejek. Vybalila jsem svou techniku, chtěla začít přednášet, jenže z dataprojektoru nevyšel ani paprsek světla, natož moje připravená prezentace. Trapas. Možná to byla jen půlhodina, ale mně to připadalo jako celá věčnost. Sestřičky trpělivě čekaly, až ten krám rozchodím, a pořád nic. Zkoušela jsem volat i přítele na telefonu, jenže ten mi to nebral. Už jsem chtěla začít improvizovat jako tehdy v Nové Pace, když se mě jedna stařičká boromejka zeptala: „Paní doktorko, je ten notebook nějak propojený s tím dataprojektorem?“ Nebyl. Vloudila se chybička, jeden šlauf zůstal v kufru. Chybami se člověk učí.

Kdo jsou tví posluchači?

Ptáš-li se na jejich věk, tak kromě dětí jsou mezi nimi zastoupeny všechny věkové kategorie. Zajímají-li tě profese, záleží na tom, kdo mě pozval. Jedná-li se o přednášku pro širokou veřejnost, najdeš v publiku zastoupena všechna povolání. Ve školách jsou to studenti a jejich učitelé, v nemocnici lékaři a sestry, a tak bych mohla pokračovat. Všichni přesto mají jednoho společného jmenovatele – jsou to smrtelníci. A já si dávám hodně záležet na tom, aby si to během mé přednášky připustili, aby tuhle skutečnost nevytěsňovali a aby z ní pro sebe vyvodili i patřičný závěr. Mám-li přednášku pro mediky nebo zdravotníky, záměrně začínám dopisem adresovaným speciálně jim: „Milí kolegové, milé kolegyně! Jelikož nevím, komu z vás se jednou dostanu do rukou a jestli ještě budu mít odvahu a sílu se ozvat, oslovuji vás raději už dnes. Zapamatujte si, prosím, dobře, co vám teď řeknu. Vaše budoucí terminální pacientka Marie Svatošová“. Zní to poněkud drasticky, ale já vím, proč to dělám. Jde mi o to, aby si uvědomili, o koho jde. Že jde i o ně a o jejich blízké. A protože vím, jaké ambice mají mladí studenti medicíny, nikdy nezapomenu citovat větu doktora Hutchinsona: „Lékař může uzdravit někdy, ulevit často, potěšit vždycky.“ Ačkoliv je ta věta starší než sto let, platit bude vždycky, ať udělá medicína sebevětší pokrok. Doporučuju jim, ať se tou větou řídí a budou z nich dobří doktoři.

Na co se tě posluchači nejčastěji ptají?

Jiné otázky mi kladou laici, jiné lékaři a sestry. Abych téma obsáhla v dostatečné šíři, potřebuju na výklad o hospicích a umění doprovázet aspoň dvě hodiny. Dají-li mi někde prostoru méně, vím předem, jak to dopadne. Všechna vynechaná nebo zkrácená témata se vzápětí objeví v dotazech, takže na ně stejně dojde. Lidem leží na srdci spousta těžkých otázek, někdy i intimního rázu. Ty samozřejmě nejsou pro cizí uši. Proto se v takových případech nezdráhám poskytnout jim svou e-mailovou adresu nebo telefon a věnovat se jim i později. Je pravda, že mi to někdy přerůstá přes hlavu, ale když si vzpomenu, kolik času do mne investoval otec Ladislav a kolik lidí doprovázel on, uvědomím si, že tím jen splácím zlomek toho, co jsem zadarmo dostala já.

S touhle knihou rozhovorů jsi dlouho váhala. Nebylo důvodem právě přesvědčení, že jsi na přednáškách už řekla všechno?

Nebyl jsi jediný, kdo mne o knihu rozhovorů uháněl. Odolávala jsem několik let a máš pravdu, že jedním z důvodů bylo tohle moje přesvědčení a vědomí, že se nechci trapně opakovat. Kromě toho – opravdu nemám potřebu se zviditelňovat. Už toho bylo dost. Kdysi mi někdo přišpendlil nálepku zakladatelky hospicového hnutí, ostatní to po něm opakují nebo od něj opisují, a já jsem proti tomu prakticky bezmocná. Všude kde můžu, znovu neúnavně opakuju, že bez těch úžasných sestřiček a dalších spolupracovníků bych si ty hospice mohla leda namalovat na papír. Když jsi byl neodbytný jako jezinka, nepřestával naléhat a tvrdil, že by nebylo od věci všechno ještě na jednom místě shrnout, vyžádala jsem si půl roku na rozmyšlenou. Začala jsem se modlit za rozlišení, zda je to vůle Boží, nebo jen tvůj nápad. Samozřejmě jsem v té věci zaúkolovala i svůj novodvorský fanklub. Konkrétní představu o téhle knize nemám ještě ani teď, ale že se nemusím bát se s tebou do ní pustit, tu jistotu už mám. Jinak bych do toho nešla a přiznávám, že na výsledek jsem sama zvědavá. Jestli se nám povedla, to ti povím, až si ji přečtu.

Osobně jsem přesvědčen, že jsi na svých přednáškách ještě zdaleka všechno neřekla, a myslím, že to poznají i naši čtenáři. Na těch přednáškách nicméně třeba po padesáté opakuješ stejná slova. Jaké to je? Jsi vlastně jako herec, jen že sis svou roli napsala sama.

Kdyby jen po padesáté. Někdy se už fakt sama nemůžu poslouchat. Melu to jako na kolovrátku, stále stejnými slovy, protože už to mám tak zafixované, že to ani jinak nedokážu. Utěšuju se tím, že většina posluchačů mě slyší poprvé. Většina snad ano, ale ne všichni. Jsou i tací, jako byla kdysi Jana, že si mě přijdou poslechnout třeba po desáté – a pak stejně řeknou, že si z přednášky odnesli pokaždé něco nového. Manžel tvrdil, že prý o hospicích mluvím i ze spaní. Kdyby to byla pravda, nahrál by to na magnetofon, což ale nikdy neudělal.

Co na posluchače zabírá? Určitě už to máš vysledované.

Nejúčinnější je osobní svědectví. Vím předem, kdy a čím posluchače rozesměju, čím je rozpláču. Při zmínce o Maxmiliánu Kolbem zase spolehlivě v sále identifikuju katolíky. Rozzáří se, pokyvují hlavami, dávají najevo, že ho znají.

Zrodí se na přednáškách třeba nějaké přátelství? Nebo tam dokonce někoho napadne, že by chtěl rozjet hospic?

Funguje to stejně jako v podobenství o rozsévači. Jsem rozsévač vskutku velmi marnotratný, ale netrápím se tím. Vím, že většina posluchačů se na mé přednášce nadchne, nadšení pro věc jim vydrží pár dnů a pak na to zapomenou.

Tomu se mi nechce věřit.

Úplně snad opravdu nezapomenou. Možná si něco vybaví, až se jich to bude týkat osobně nebo někoho v jejich blízkém okolí. Ano, občas se z některého semínka zrodí přátelství, velmi často alespoň sympatie. Zbaví-li se po mé přednášce někdo předsudků nebo strachu ze smrti a umírání, i to je dobrý plod. Stejně jako změna pohledu na cenu a smysl lidského života. Hustá síť hospiců lůžkových a vznikající síť hospiců domácích jsou důkazem, že tahle setba smysl má. Jen to chce trpělivost, nechat semínka pomalu klíčit a zrát, nesmí se to uspěchat. V posledních letech má moc hezké zkušenosti s marnotratnou setbou i má kmotřenka Jana, která kráčí v mých šlépějích, a to doslova. Často od ní slyším, že kamkoliv přijede přednášet, dozvídá se, že jsem tam kdysi byla před ní.

Trému jsi nikdy neměla?

A jakou! Když jsem nastoupila jako závodní lékařka v letňanské Avii, chtěli tam po mně přednášku pro učně. Nešlo o žádné choulostivé téma, jen o obyčejnou zdravotnickou osvětu. Představa, že si mám stoupnout před patnáct kluků z učiliště a něco jim povídat, byla pro mě naprosto nepřijatelná. Koupila jsem lahev nějakého alkoholu, dala ji kolegovi a ten to vzal za mě. Později, když jsem po revoluci nastoupila do Charity, ozval se jednoho dne Český rozhlas. Chtěli se mnou udělat krátký rozhovor. Z toho se už vycouvat nedalo. Vzpomínám, jak jsem celá zpocená odcházela z budovy rozhlasu a v duchu si říkala: „Uf! Mám to za sebou. Ale před kameru by mě v životě nikdo nedostal.“ Člověk nikdy nemá říkat nikdy. Teď mám dvě stě lidí v sále a jsem za to ráda. Dřív bych nevěřila, že toho budu někdy schopná. Mnohokrát jsem se však přesvědčila, že když Bůh po člověku něco chce, vždycky mu k tomu potřebné nádobíčko dá. Ne předem, ale v pravou chvíli ho dostane.

Mluvíš spatra. Měla jsi to ze začátku napsané? Nebo ses alespoň opírala o nějaký bodový scénář?

Většinou používám powerpointovou prezentaci, to znamená, že na plátno nebo na stěnu promítám jakýsi bodový scénář. Mně to slouží jako tahák, nemůže se mi stát, že bych na něco zapomněla nebo se naopak u něčeho zdržela příliš dlouho, natož odbočila od tématu. Pomáhá mi to taky vejít se do vymezeného času, s čímž mívám občas problém. Taky mám vypozorováno, že mnohem víc si z mé přednášky lidé odnesou, když jim ji zprostředkovávám dvěma kanály současně – zrakem a sluchem. V diskuzi po přednášce se už samozřejmě musím obejít bez taháku, a protože nikdy nevím, na co se mě kdo zeptá, neobejdu se bez spolupráce s Duchem svatým. Jakmile někdo v sále zvedne ruku a je jasné, že mi položí otázku, už vysílám prosbu směrem nahoru. Nechci zklamat posluchače, ale taky si nechci odpovědi vymýšlet. Nevzpomínám si, že bych se někdy dostala do situace, z níž bych nevěděla jak ven. A přiznat, že nejsem vševědoucí, není žádná ostuda, je to pravda a tu lidé ocení.

Stane se, že je na přednáškách nějaký prudič a rušič? Co s takovým člověkem uděláš?

To se moc často nestává. Možná v tom hrají roli i moje šediny, ty u většiny lidí vzbuzují určitý respekt. Ale když jsem je ještě neměla, jednoho prudiče jsem si na přednášce všimla. Byl to medik, výuku měli povinnou, bylo vidět, že na ni nepřišel ani dobrovolně, ani ze zájmu. Dřív než jsem promluvila, provokativně rozevřel noviny a za nimi se mi celý skryl. Mohla bych se na něj vykašlat, ale nešlo to. Rušilo mě to. Zahájila jsem tedy přednášku jinak než obvykle. Zeptala jsem se studentů, zda vědí, jak staří jsou pacienti v hospicích. Samozřejmě, že si představovali výhradně seniory velmi pokročilého věku. Tak jsem vyprávěla příběh jejich vrstevnice, zdravotní sestry, která právě v kosteleckém hospici umírala na rakovinu. Plynule jsem navázala kazuistikou o čtrnáctiměsíčním Daliborkovi, který taky zemřel v hospici. To stačilo. Noviny zašustily, spadly na lavici a objevila se uslzená tvář ignoranta a jeho mokrý kapesník. Tenhle způsob krocení rušičů je možná drastický, ale naprosto spolehlivý.

Co děláš se všemi těmi květinami, které si z přednášek vozíš?

Květiny jsou milým honorářem, ale než bych je dovezla domů, nejspíš by povadly. Většinou za ně poděkuju, pár minut si je užiju a pak poprosím někoho z místních, aby je mým jménem dal v kostele Panně Marii. Problém ovšem nastává v postní době, kdy o květiny v kostele zájem není, výzdoba je tam záměrně prostá. Touhle otázkou jsi mi připomněl tatínka. Na konci školního roku jako každý jiný učitel dostával od svých žáčků spoustu kytek. Cestou ze školy se s nimi zastavil na hřbitově, podělil hroby příbuzných a známých a teprve pak šel domů.

Posluchači mají často zájem i o tvoje knihy. Kdy jsi zjistila, že máš v sobě, jak se tomu pěkně říká, básnické střevo? Už někdy ve škole?

O žádném básnickém střevu nic nevím, ale že se posluchači po mých knížkách shání, to je fakt. Abych je nezklamala, obvykle od každé pár kousků naložím do pojízdného kufru a na přednášku je přivezu. Zpravidla se vracím s prázdným kufrem a nepopírám, že mám radost, když vidím, že je o mé knížky zájem. Úplně největší radost mám, když mi z nich lidé zpaměti citují věty, někdy i delší pasáže.

Psala sis něco jako dívka, nebo někdy později? Básně, deník, poznámky…

V pubertě jsem jakýsi deníček měla, co za tajnosti jsem mu svěřovala, si už nepamatuju, jen vím, že jsem ho přísně střežila, dokonce byl opatřený malým visacím zámkem. Kde deník skončil, to netuším. Jen doufám, že jednou někde nevyplave a nebude mi dělat ostudu ještě po smrti.

Roky jsi pracovala jako praktická lékařka. Jistě jsi musela prožívat spoustu zajímavých situací. Neměla jsi někdy cukání to sepsat?

Lékař je vázán mlčenlivostí, to je nutno respektovat. Spíše než konkrétní příběhy konkrétních pacientů jsem později své zkušenosti – postupně sbírané a následně zobecněné – v některých svých knížkách využila.

Svou první knihu jsi vydala v polovině devadesátých let. Byla nepřekvapivě o hospicích a umění doprovázet. Chtěla jsi čtenáře asi hlavně vzdělat, že?

Tu knížku jsem napsala z čirého zoufalství. Hospic tu byl pojem téměř neznámý a já jsem neustále poslouchala: „To jste hodná, že děláte něco pro ty staroušky.“ Už jsem neměla sílu každému zvlášť vysvětlovat, že v hospici nejde jen o staroušky, ale o lidi smrtelně nemocné všech věkových kategorií, včetně dětí. Nakonec jsem se na tři týdny někde zamkla, tu knížku napsala a místo únavného vysvětlování ji rozdávala.

Vydavatelem bylo Ecce homo, občanské sdružení, které jsi založila. Jeho primárním smyslem bylo vydávat knihy?

Hlavní náplní Ecce homo byla moje přednášková činnost. Na tu knihu jsem prostřednictvím Ecce homo opakovaně získala státní dotaci, takže jsem prvních šest vydání mohla zdarma rozdávat. Teprve sedmé vydání, na které už žádná dotace nebyla, vyšlo v Karmelitánském nakladatelství, ocitlo se v knihkupectvích a snad se ještě dá někde sehnat. Díky dotaci je mezi lidmi více než čtyřicet tisíc výtisků téhle knihy, citují z ní nejen studenti v různých bakalářských nebo diplomových pracích, ale i renomovaní odborníci. A já jsem ráda, že stále slouží.

A proč jsi pro své občanské sdružení zvolila právě ten název Ejhle člověk?

Jsou to známá slova Pilátova. Jimi poukázal na zbědovaného Ježíše, když se zdráhal ho odsoudit a než se nechal zbaběle zmanipulovat běsnícím davem. Známá jsou i sochařská díla se stejným názvem. Znázorňují Ježíše zmučeného, sedícího, s trnovou korunou na hlavě – velmi mi připomínají naše umírající pacienty. Tak proto. Pro tu podobnost.

O mnoha tvých knihách jsme se už zmínili. Nebudeme je vypočítávat jednu po druhé, zeptám se jinak: Kdy jsi zjistila, že jsi vlastně bestselerová autorka?

Měj úctu k mým šedinám a dělej si legraci z někoho jiného.

Co by za takové prodeje kdo dal?! Nezpychla jsi?

Z nakladatelství jednou ročně dostávám hlášení o tom, kolik výtisků mých knih se prodalo, ale protože jsem v téhle branži amatér, nevím, jestli je to málo nebo hodně. Těší mě, že to lidi čtou, ale že bych kvůli tomu zpychla, to si nemyslím.

U tvých „kubíčkovských“ knih je to jasné, co je ti ale inspirací u těch ostatních? Čekáš třeba na téma od nakladatele?

I když mě někdy nakladatel požádal o konkrétní téma, nemohla jsem smlouvu podepsat, dokud nepřišla inspirace. Z prstu si text vycucat neumím. Mám však opakovanou zkušenost, že je možné si inspiraci vymodlit. Můžu ti to ukázat na dvou knížkách, kde to bylo asi nejmarkantnější. Téma „náhody a náhodičky“ jsem delší dobu nosila v hlavě, když mě Jan Fatka požádal, ať o tom Karmelitánskému nakladatelství napíšu knížku o čtyřiceti krátkých kapitolách. Domluvili jsme se na solidním termínu odevzdání rukopisu, asi za půl roku, s tím, že kniha vyjde ve stejné řadě jako ta moje předchozí O naději. Jenže Jan u nás doma za pár dnů zazvonil a prosil: „Někdo nám vypadl, měl odevzdat rukopis a neodevzdá ho, čtenáři čekají, nesmíme je zklamat. Jsi schopna napsat to za deset dní, že?“ Zalapala jsem po dechu a odpověděla: „Jene, já jsem schopna to za deset dní zapsat, ne napsat. Budeš-li se modlit a shora mi budou diktovat, můžu to zkusit.“ Každé ráno jsem tedy vroucně prosila Ducha svatého: „Dnes mi stačí čtyři semínka. Ale s dobrou klíčivostí.“ Stávalo se mi v těch dnech, že jsem si večer v posteli nemohla vzpomenout, o čem jsem během dne psala, nevybavily se mi ani názvy těch čtyř kapitol. Docela mě to vyděsilo. Říkala jsem si, že buď se rozjíždí Alzheimer a rovnou na plné obrátky, nebo to jde celé nějak mimo mě. Musela jsem rozsvítit, zapnout počítač a jít se podívat, co jsem to psala. Za deset dnů byla knížka hotová a z těch hlášení vidím, že patří mezi nejúspěšnější a dodnes se prodává.

A jak to bylo s tou druhou „diktovanou“ knížkou?

Na poslední chvíli jsem se balila před odjezdem do Kolína na duchovní cvičení. Do toho mi zavolala šéfredaktorka, abych jim napsala knížku s názvem Máme proč se radovat. Honila jsem každou minutu, tak jsem ji odbyla neutrálním slibem, že o tom budu v Kolíně přemýšlet. Vzápětí jsem to pustila z hlavy, protože mou prioritou bylo hlavně chytit vlak. Už jsem ti říkala, že jsem se v Kolíně vždycky snažila dozvědět, co ode mne Bůh čeká v dalším roce. Tentokrát ne a ne na to přijít. Seděla jsem před svatostánkem už hodně dlouho a odpověď pořád nepřicházela. Došla mi trpělivost, sáhla jsem po Bibli, krátce se pomodlila, náhodně ji otevřela, naslepo zapíchla prst, a tam stálo: „Máme proč se radovat.“ (Lk 15,32) Vytryskly mi slzy a z pusy mi vyklouzlo hlasité: „Cože? Až takhle, jo? Tak jo.“ V té chvíli jsem vůbec netušila, o čem budu psát, ale že inspirace přijde, tím jsem si byla jistá.

Kdy píšeš? Ráno, nebo večer? Doprovází to nějaký rituál? Můžeš psát třeba i na cestách?

Ráno se modlím, večer spím, takže píšu většinou někdy mezi tím. Na cestách jen nějaké drobnosti, tam spíš témata promýšlím. A rituál? Kromě proseb o inspiraci žádný jiný nemám. Vždycky ale mám u postele blok a tužku. Občas se stane, že přijde nápad v noci, a kdybych si ho hned nezapsala, ráno budu marně vzpomínat. Podezřele často se mi to stává kolem třetí hodiny ranní. Podezírám trapisty, kteří se v tu dobu za nás modlí matutinum, že v tom mají prsty. Pokud psaní drhne, musím vypnout počítač a dělat něco jiného. Byla by to ztráta času. Zažívám to opakovaně třeba při psaní fejetonů pro Katolický týdeník. Píšu je třetím rokem a nikdy do poslední chvíle nevím, o čem to bude tentokrát. Nezbývá než čekat na nápad. Jakmile přijde, je už jen technickou záležitostí obléknout jej do slov a strefit se do dohodnutého rozsahu dvou tisíc znaků včetně mezer. Změří mi je počítač a přiznávám, že se tím docela dobře bavím. I kdybych měla místo dlouhého slova zvolit jeho kratší synonymum nebo něco vynechat či přidat, vždycky do redakce pošlu stejně velkou porci písmenek.

Tak to mají novináři nejraději.

A já mám jistotu, že mi text nikdo necitlivě nevykuchá, pokud by byl nucen ho krátit. To je taky zkušenost. Kdysi mi v kterési redakci z článku vyhodili pointu a ponechali vatu. Byla jsem na mrtvici. Od té doby se vždycky ptám na rozsah a nikdy ho nepřekročím. Radši si článek vykostím sama, než bych riskovala cizí zásah.

Teď děláme knihu rozhovorů, máš rozmyšlené i něco dalšího? Chtěl jsem to říct, hned jak jsi to zmínila, ale nechal jsem si to až sem: hodně zajímavá by mohla být tvá korespondence s jedním z vrahů patera Ladislava.

Zklamu tě, nic dalšího neplánuju. Občas mi řekne některý čtenář Katolického týdeníku, že napsal do redakce dotaz, jestli mé fejetony vydají knižně. To mě samozřejmě těší, ale tolik jich tam ode mě ještě nemají, aby to vydalo na knihu. Navíc, ne všechny jsou natolik nadčasové, aby byly zajímavé i po delší době. Nechávám tomu volný průběh, čas ukáže. Z korespondence s Ladislavovým vrahem knihu taky nechystám. Jeho dopisy poctivě archivuji, svoje odpovědi mám uloženy v počítači, ale na knihu to není. Alespoň zatím. Bydlím v Řepích, kde je, jak jistě víš, pochován známý lotr Babinský.

Ano, vím to. Právě jsem se to od tebe dozvěděl.

Poté, co si Babinský odkroutil dlouhý trest ve vězení, konal pokání, žil spořádaným životem a pracoval u zdejších boromejek jako zahradník. Neříkám, že chodím k jeho hrobu každý měsíc, ale když tam občas zajdu, vždycky jsou na něm čerstvé květiny, někdy i věnec se stuhou a nápisem „vzpomínáme“ nebo tam hoří svíčka. Proč? Je pro někoho vzorem? Nebo někdo věří, že je v nebi, a žádá ho o přímluvu? V jaké situaci? Nevím, ale fakt je, že ten hrob opuštěný není. Co tím chci říct? Jen to, že je potřeba Ladislavovým vrahům ponechat čas a počkat, jak se zbytkem svých životů naloží. Nedělat předčasné závěry. Dokud žijí, jejich příběhy jsou otevřené. Můžou dopadnout dobře i špatně. V tuto chvíli to nikdo neví. Jsou mladí a já jsem stará. Nestane-li se jim něco mimořádného, přežijí mě. Ty jsi o dost mladší než já, můžu ti tu archivovanou korespondenci v závěti odkázat, třeba ji jednou využiješ. Nebo ji odkážeš někomu dalšímu. Ten ji třeba spálí, protože na ni nic zajímavého a přínosného navazovat nebude. Ale může. Tak si počkejme. Že to budu s velkým zájmem sledovat shora, tím si můžeš být jistý. Budu-li mít možnost jakkoliv pozitivně, například přímluvou, do toho zasáhnout, ráda to udělám. Teď to ještě není na pořadu dne.

Jsi velká čtenářka? Co tě z literatury zajímá?

Ráda bych četla víc. Stále nosím v kabelce rozečtenou knížku, využívám chvilky čekání na tramvaj, čtu v dopravních prostředcích, mám-li výjimečně volnou neděli, tak i v neděli, a nejvíc v Hronově o prázdninách. Ty si rezervuji pro rodinu a pro sebe. Mám hromadu knížek nepřečtených, vím, že je všechny do smrti přečíst nestačím, přesto stále kupuju další. Když vyjde něco zajímavého, neodolám. Ale už si vybírám mnohem víc než dřív. Nečtu romány, těch si od lidí vyslechnu dost. V posledních letech čtu prakticky výlučně duchovní literaturu, zvláště tu trapistickou, kterou jsem objevila teprve nedávno a doslova mě uchvátila.

Máš ostatně nějaké koníčky? Nebo bys je aspoň mít chtěla a nemáš na ně čas?

Koníčky jsem měla a docela si je užívala, zlom však nastal po revoluci. Před ní jsem se bavila nejrůznějšími ručními pracemi, které mě naučila maminka. Už na zdravotnické škole jsem si přivydělávala pletením svetrů pod lavicí. Na kulaté jehlici to šlo dobře i tam. Později jsem přešla na šití. Vycházel německý časopis Burda, v něm byly perfektní střihy a zajímavé modely, při troše pečlivosti si člověk mohl sám nastříhat látku na šaty i na složitější modely – a vždycky mu to padlo. Teď nemám čas vyměnit si ani zip u sukně. A i kdybych ho někde vyšetřila, za to zdrhovadlo dám v galanterii víc než za dvě sukně v sekáči. Z koníčků mi zbylo jen houbaření, což je krátkodobá sezónní záležitost, ale milá. Víš, jaká je to radost, když se na tebe pod smrčkem usměje pravák nebo u břízky křemenáč? Nebo když musíš svléknout košilku, protože z koše ti už houby padají?

V roce 2002 jsi od prezidenta Václava Havla dostala medaili Za zásluhy. Co to pro tebe znamenalo? Jak na to vzpomínáš?

Mužský hlas v telefonu, který se představil „tady Kancelář prezidenta republiky“, byl podobný hlasu jednoho mého kamaráda, známého vtipálka. Už jsem se nadechovala, že mu adekvátně odpovím, vtom jsem ale trochu znejistěla, a s tou odvetou ještě chvilku počkala. Udělala jsem dobře, byl by to býval pořádný trapas. Když jsem pochopila, že to pan prezident myslí vážně, vyžádala jsem si čas na rozmyšlenou. V té době ještě žil otec Ladislav. Byla jsem si téměř jistá, že mi moudře poradí, jak ocenění odmítnout a zároveň hlavu státu neurazit. Tentokrát jsem se však v Ladislavovi spletla. Dal mi lekci o tom, co je pokora zdravá a co falešná a že tu medaili nedostávám za sebe ani pro sebe, pouze ji v tom Vladislavském sále převezmu jako zástupce všech, kdo se na hospicovém díle podílejí. Totéž v bleděmodrém mi řeklo několik nejbližších přátel. Byla jsem vděčná svému bratru Jirkovi, že mě jako garde na ten slavnostní akt doprovodil a nebyla jsem tam sama. Při státní hymně a pohledu do toho zaplněného starobylého sálu se mi vybavila vzpomínka na Václavské náměstí z listopadových dnů roku 1989. Tehdy se opravdu zdálo, že všichni potáhneme za jeden provaz a že ten „zemský ráj“ máme téměř na dosah ruky. Stejně jako tehdy na Václaváku mi ve Vladislavském sále při naší hymně přeběhl mráz po zádech. Abys mi dobře rozuměl – nemluvím o ráji materiálním, ale o ráji na úrovni mezilidských vztahů. Ten se nám, bohužel, zatím moc nepovedl.

Otázka je proč. V čem vidíš hlavní příčinu toho našeho společného nezdaru?

Nejsem idealista, vím, že nebeský ráj je na zemi nedosažitelný. Ale za ten pozemský či zemský, o němž se zpívá v naší hymně, jsme odpovědní všichni dohromady a každý zvlášť. Nedělám si iluze, že to za nás vyřeší politici. Nevyřeší. Pozemský ráj si představuju obrazně jako krásnou mozaiku, v níž je každý z nás jedním kamínkem. Sice pouze jedním z mnoha, ale zato jedinečným, nenahraditelným. Kdyby můj kamínek v mozaice chyběl, už by nebyla dokonalá. Žádný jiný do toho místa nepasuje – tvarem, barvou – prostě každý z nás je svým způsobem nenahraditelný. Každý jsme originál. To je úžasná věc a stojí za to ji domyslet, protože teprve pak si budeme jeden druhého patřičně vážit. Úcta k druhému člověku a jeho jedinečnosti je základ. Proč? Protože se jeden bez druhého neobejdeme. Navzájem se potřebujeme, navzájem se doplňujeme. Není to náhoda, ale geniální Boží záměr.

Jeden za druhého máme ovšem taky odpovědnost. Svoboda a odpovědnost jsou dvě strany téže mince. Jestliže tohle nechápeme a nerespektujeme, sami sebe odsuzujeme k životu v džungli. V ní platí zákony jiné. Zákony džungle. Zákony zvířecí. Lidský druh však, na rozdíl od všeho ostatního stvoření, dostal do výbavy svědomí. O to je třeba pečovat, aby bylo funkční. I zde totiž platí – co se nepoužívá, zakrní. Tady někde vidím příčinu toho společného nezdaru. Mnoho kamínků v naší mozaice chybí, protože neděláme, co bychom dělat měli, a naopak, děláme to, co bychom dělat neměli. Často myslíme jenom na sebe, maximálně na svou nejbližší rodinu. Silní požírají slabší, stejně jako v té džungli. V podstatě na tentýž problém často poukazují hosté našich kurzů Alfa. Vidí nespravedlnost a dožadují se vysvětlení. Ježíš mluvíval v podobenstvích, aby mu lidé porozuměli. Já si jimi taky ráda vypomáhám.

Například tím přirovnáním k mozaice.

S tím podobenstvím si nevystačím, protože mozaika je statická a život takový není. V něm je všechno v neustálém pohybu. Podobně jako v kaleidoskopu. Možná jsi ho měl v dětství taky.

Pořád ho mám.

Já si s ním moc ráda hrála. Stačil nepatrný pohyb a barevná sklíčka se v něm přeskupila v jiný, podobně krásný obrazec. Stejně je tomu v našich životech. Tentýž kamínek jednou znázorňuje novorozeně, pak školáka, později dospělého nebo seniora, někdy člověk k vlastnímu přežití potřebuje péči druhých, jindy ji naopak druhým věnuje, jednou koná dobro, pak zase páchá zlo. Když usedáme k obědu, u protinožců mají půlnoc. I oni jsou součástí naší společné mozaiky, nebo, přesněji, kaleidoskopu. Jenže ani ten mi nedokáže uspokojivě odpovědět na otázku nespravedlnosti ve světě. Odpoví mi na ni jedině Bible. V ní totiž najdu ujištění o existenci ještě jiné mozaiky – nikoliv pozemské, ale té definitivní, věčné, v Božím království. Lze se tam o ní a o jejích zákonitostech dočíst na řadě míst. Třeba tam, kde je řečeno, že mnozí první budou poslední a poslední budou první (Mt 19,30). Nebo že spravedliví zazáří jako hvězdy v království svého Otce (Mt 13,43). To přeskupení kamínků nás jednou asi hodně překvapí. Budeme se divit. Kamínky, které tady byly na pohled nejobyčejnější, všemi přehlížené, mohou v té nebeské mozaice zářit jako nejjasnější hvězdy. A naopak, kdo si tu bezohledně vychutnával dočasnou moc nebo bohatství – jinými slovy požíral slabé – může dopadnout jako ten boháč ve výmluvném podobenství o boháči a Lazarovi (Lk 16,19–31). Nic záviděníhodného. Ježíš to určitě nevyprávěl jen pro pobavení posluchačů.

Nezkazily ti tyhle asociace zážitek z té slavnosti ve Vladislavském sále?

Nezkazily, tam jsem je takhle dalece rozvinout nestihla. Státní hymna dozněla, program běžel dál a moje myšlenky se vrátily k prožívání přítomného okamžiku. Ovšem na ten dav na Václaváku jsem si vzpomněla v posledních letech mnohokrát. Mám z něj dodnes smíšené pocity.

Proč?

Na jedné straně ta radost z dosud nepoznané jednoty a sounáležitosti, na straně druhé anonymní masa, která mě trochu děsila. Masa totiž nesnese jedinečnost. Frankl o ní výstižně říká, že je souhrnem odosobněných bytostí. To je naprosto přesné. Člověk, který se schovává v davu, má najednou pocit, že se zbavil své odpovědnosti. To může být hodně nebezpečné. Jedinečnost a svoboda se tak ztratí a člověk se otrocky přizpůsobí většině. Už není jedinečným kamínkem v krásné mozaice. Spíše se podobá dlažební kostce na chodníku. Vypadne-li kostka, strčí se tam jiná, od původní k nerozeznání. Na tom není nic špatného, vždyť chodník nemá estetickou hodnotu jako mozaika, má pouze hodnotu užitnou. S masou je to stejné – zná jenom užitečnost člověka, nikoliv jeho hodnotu, důstojnost a jedinečnost.Pud splynout s davem a zbavit se odpovědnosti můžeme pozorovat leckde. Fotbalovými fanoušky počínaje a reklamními nebo volebními kampaněmi konče. Ani si při tom neuvědomujeme, že tyhle věci, tak jako veškerá masová kultura, smrtelně ohrožují důstojnost a jedinečnost každého z nás. V davu se zdánlivě odpovědnosti zbavíme. Ale opravdu jen zdánlivě. Odpovědni za své jednání, případně nejednání, samozřejmě zůstáváme i nadále. Čeho se však v davu zbavujeme skutečně, to je svoboda, po které jsme na tom Václaváku tolik volali.

To jsou pěkná podobenství. Jenže ve společnosti je to všechno promíchané, nebýváme jen buď střípkem mozaiky, nebo dlažební kostkou.

Ano, je to promíchané, svět není černobílý. Jsme jenom lidé, nejsme andělé, v každém z nás je směsice dobra a zla. V každém. Jenom ten poměr dobra a zla se v jednotlivých lidech liší podle toho, jak důsledně se řídí hlasem svého svědomí. Frankl tvrdí, že na zemi existují jen dvě lidské rasy: rasa lidí slušných a rasa lidí bezcharakterních. A že tyhle rasy jsou rozšířeny všude, pronikají do všech skupin lidí. Nevycucal si to z prstu, mluví ze zkušenosti. I v koncentráku zažil bachaře, kteří se v rámci svých možností snažili vězňům jejich úděl aspoň trochu ulehčit. A naopak mezi vězni se našli kolaboranti a neřádi, kteří se neštítili ubližovat spoluvězňům. Není to nic nového pod sluncem. Bylo to tak vždycky. Dokonce i mezi apoštoly. Ježíš nevypisoval konkurz, nedělal žádné tříkolové výběrové řízení. Prostě oslovil obyčejné lidi, například rybáře na pobřeží, a z nich sestavil tým prvních učedníků. Mezi nimi byl Petr, který ho ve slabé chvilce zapřel – později toho litoval a Ježíš to ocenil. Mezi učedníky se našel i Jidáš, který Ježíše prachsprostě zradil, respektive prodal za mizerných třicet stříbrných. Dnes se takové věci nedějí? Všude se najdou lidé dobří i špatní. Jsou mezi mladými i staršími, jsou ve všech národech, ve všech skupinách.

Dovede tě něco rozhodit? Neboj, nechci to na tebe zkoušet, ale zajímalo by mě, co to je?

Nenechat se ničím a nikým rozhodit, to je ideál. Znám několik velkých osobností, kterým se to opravdu daří. Z takových lidí pak vyzařuje pokoj, kterým doslova fascinují své okolí. Ale ani oni si nemůžou být úplně jistí. Jednoduše proto, že jsou taky jen lidé, křehcí, zranitelní, chybující. Abych ti ale odpověděla konkrétně. Léta se snažím na sobě systematicky pracovat, je to už lepší, než bývalo za mlada, ale mohlo by to být ještě lepší.Už mě nerozhodí a nevytočí malicherné hlouposti, které mě dovedly vyvádět z míry kdysi. Myslím, že je to především otázka míry vnitřní svobody, která je naprosto nezávislá na svobodě vnější. Tu vnitřní si mnozí lidé v sobě dokázali uchovat a žít z ní dlouhé roky třeba v kriminále nebo v koncentráku. A naopak, na svobodě v té době žilo – i dnes žije – spousta lidí nesvobodných, vlastně otroků. Otroků svých vášní, chutí, ješitnosti, egoismu... Co je jim platná vnější svoboda, když je vlastní otroctví svazuje a zatěžuje jako koule u nohy?!

Co myslíš tím výrazem systematicky na sobě pracovat?

Že to není hned. Chvíli to trvá, vyžaduje to soustavný trénink. Není třeba si vymýšlet nic zvláštního. Každý den nabízí spoustu drobných příležitostí, na kterých se dá vůle trénovat a posilovat. Vyplatí se to. Jinak by člověk nebyl svobodný, ale závislý – a nemusí tu jít jen o alkohol, nikotin a drogy, člověk může být závislý na pochvale, na uznání, v podstatě na čemkoliv. Každodenní život nabízí příležitosti k posilování vůle a občas si vymyslí i vtipný test. Bylo mi něco málo přes padesát, když si mě v tramvaji hezkou chvíli prohlížela nějaká žena. Konečně se odhodlala mne oslovit: „Tak si říkám: je to kladenská babička, není to kladenská babička?“ Test pro mne dopadl dobře, neurazila jsem se, jen jsem z toho vyvodila závěr, že si už konečně musím přestat namlouvat, že na své roky nevypadám.

Já spíš myslel, že tě znala z ordinace nebo hospicové práce.

V zásadě jde o to, nepodlehnout pýše, když se nám něco zrovna daří a někdo nás chválí. A na druhé straně nepodlehnout špatné náladě, když nám někdo nespravedlivě nadává. Obojí v člověku pochopitelně vyvolá různé pocity. Pochvala příjemné, výtky nás rozladí. To je lidské. Ovšem jedna věc jsou naše emoce čili náš život citový, a druhá věc je náš život duchovní. To jsou dvě odlišné záležitosti. Nepopírám, že jsou věci, které mě stále ještě rozhodit dovedou. Je to třeba lidská lhostejnost, bezohlednost, sobectví, vandalismus, jakákoliv forma lži a podobné ohavnosti. Pokud nás naštve tohle, je to, myslím, v pořádku. Nemůžeme být neteční ke zlu. Ale právě proto je potřeba vést ukázněný duchovní život – pomůže nám, abychom podle svých nálad nejednali, aby nad námi emoce neměly moc. Za pocity zodpovědní nejsme, ale za své reakce na ně ano.

Mám na vybranou. Když mě někdo naštve, můžu bouchnout do stolu, prásknout dveřmi, hystericky ječet, dát někomu facku. To jsou taky reakce, obvykle ale nic neřeší, jen přilévají oleje do ohně. V mládí bývají lidé přirozeně vznětlivější, s přibývajícím věkem, pracují-li na sobě aspoň trochu, zpravidla zmoudří. Možná je to stálo spoustu šrámů a boulí, ale nakonec se přece jen zklidní a na události kolem sebe reagují jinak. Nikoliv netečně, to by byla chyba, ale řeší je jiným způsobem. Třeba modlitbou.

Je mi dvaapadesát a je pro mě pořád velmi nesnadné být svědkem bezpráví a zareagovat klidně.

Na to mívají zpovědníci jednu moudrou radu: nenávidět hřích, ale hříšníka milovat. Přeloženo do civilnějšího jazyka: nenávidět zlo, ale snažit se z bahna pomoci tomu, kdo to zlo spáchal. Uznávám, že není snadné to od sebe oddělit a ještě těžší je tuhle zásadu uplatňovat v praxi. Nikdy ale neznáme všechny okolnosti, nevíme, v jakém prostředí dotyčný vyrostl, kdo a co všechno ho ovlivnilo… Z historie přece známe celou řadu sympatických světců, kteří v první fázi svého života byli vyslovení lotři a darebáci.

To je sice pravda, ale křivda je křivda. Bolí a volá po odplatě.

V kterési moudré knize o odpuštění jsem se dočetla přibližně toto: „Chceš-li být otrokem druhého člověka, nesnášej ho. Bude s tebou od rána do večera, od večera do rána, bude s tebou jíst, naruší ti trávení, zničí ti schopnost koncentrace, otráví ti každou hezkou chvilku. Své štěstí vkládáš do jeho rukou. Dáváš mu plnou moc nad sebou, pokud jsi jeho otrokem.“ Neodpuštění působí na člověka destruktivně, je prapříčinou mnoha nemocí tělesných i duševních. Takový člověk často ubližuje druhým. Potřebuje se svého utrpení zbavit, tak ho přesouvá dál, jenže ono se k němu většinou vzápětí vrací jako bumerang. Teprve když odpustí, stává se vnitřně svobodným. Jde-li o nějakou banalitu, rozumný člověk ji odpustí, jak se doporučuje, ještě před západem slunce. V případě velké křivdy to tak rychle nejde. Je to proces, který si vyžádá čas. Na jeho začátku musí být rozhodnutí problém řešit. To je velmi důležitý krok. Prostě si přiznat, že mi nějaká situace vadí, působí mi bolest, ochromuje mne. Přiznat si, že mám problém odpustit. Je důležité si nic nenamlouvat, zkoumat své nitro a jeho stav pravdivě pojmenovat. V téhle fázi by neměl být člověk sám. Mohl by upadnout do sebelítosti a nehnul by se z místa. Ideální je zpovědník, ale může to být i přítel nebo Bůh sám. V dalším kroku je potřeba podívat se na tu křivdu trochu s odstupem a snažit se pochopit toho, kdo mi ublížil. Možná ani ublížit nechtěl. Anebo chtěl, ale jeho jednání něco ovlivnilo. Velmi důležité je vzdát se jakékoliv pomsty. Nepůsobit a ani nepřát viníkovi žádné zlo. Velkým vítězstvím nad sebou samým je, dokáže-li člověk požehnat tomu, kdo mu ublížil. Žehnání znamená svolávání Boží přízně na dotyčného. Tímto aktem zároveň celou křivdu předáváme do Božích rukou. A je vyhráno! To ovšem neznamená, že člověk, který křivdu odpustil, musí druhému okamžitě padnout kolem krku. Odpuštění je skutečně proces, ve kterém se pocity mohou dost opožďovat za aktem vůle, která je však rozhodující.

Pojďme se vrátit do Vladislavského sálu. Po třinácti letech jsi dostala další metál, tentokrát od Miloše Zemana. Ten jako prezident vyznamenává mimo jiné lidi velmi kontroverzní. Neuvažovala jsi kvůli tomu medaili tentokrát odmítnout?

V první chvíli jsem byla naprosto v klidu, protože jsem si byla jistá, že jde o omyl. Volal mi ředitel hradního protokolu a obšírně vysvětloval, proč mne chce pan prezident vyznamenat. Nechala jsem ho povídat a snažila si v hlavě do slušných slov přeložit, co mě v té chvíli napadalo: Musíte tam mít pěkný binec, když nevíte, že tu medaili už mám dávno doma. Konečně jsem mu to řekla a pokládala věc za vyřízenou. Vyřízená ale nebyla. Dostalo se mi poučení, že pan prezident Václav Havel mi udělil státní vyznamenání třetího stupně, zatímco tentokrát jde o vyznamenání prvního stupně. To mi vzalo vítr z plachet, ale vytáhla jsem druhý trumf. Hospice jsou dílem mnoha lidí, bez nich bych nic nedokázala… Bylo to jako ping pong. Ano, ale hospice potřebují propagaci a tohle je velká příležitost zviditelnit je v médiích. Co jsem na to přesně řekla, si už nepamatuju, ale pan ředitel Forejt mi svým dalším doporučením vyrazil dech: „Tak to přijměte jako přihrávku od Ducha svatého.“ Že je katolík, jsem tehdy nevěděla. Nechala jsem si tedy poradit a šla do toho podruhé.

Vyplatilo se to?

Bohatě. Když do České tiskové kanceláře přijde tisková zpráva z některého hospice, většinou zapadne a nikdo na ni nezareaguje. Přijde-li tam tisková zpráva z Hradu, věnují jí pozornost celorepubliková média. Malý inzerát o hospicích v novinách by přišel na několik tisícovek a najednou se mnou dělali v jednom časopise dvoustránkový rozhovor o hospicích. A nestálo nás to ani korunu. Do hodinového živého pořadu mě pozvala i moderátorka Lucie Výborná. Když mě oslovila poprvé, vynadal jí prý šéf: „Ty ses zbláznila. Hodinu si povídat o smrti? Všichni vypnou rádio nebo přeladí na jinou stanici.“ Lucie se ale nedala: „Ručím ti za to, že když to hodinu vydržíš poslouchat, nebudeš se moct dočkat dne, až zaklepeš bačkorama.“ Začalo to fungovat jako sněhová koule, věci se na sebe nabalovaly. Tenhle rozhovor zaslechla při jízdě autem herečka Národního divadla Pavla Beretová. Zaujalo ji to tak, že zajela ke kraji silnice, zastavila a v klidu si vyslechla celý pořad. Dala si práci, sehnala na mě kontakt, ozvala se mi a nabídla spolupráci. Jedna ani druhá jsme si ji v té chvíli neuměly konkrétně představit, ale domluvily jsme si setkání. Do divadelní kavárny už přišla s herečkou Mášou Málkovou, postupně přivedla i další kamarádky, časem i pana režiséra Alana Lederera. Společně jsme objížděli hospice, shromažďovali materiál a nakonec z toho byl jeden z nejzdařilejších pořadů o hospicích. Odvysílala ho koncem roku 2017 Česká televize v cyklu Klíč. Jakmile se ta sněhová koule dá do pohybu, jen tak se nezastaví. Pořad GEN, který se mnou natočil režisér Zdeněk Týc, má nepochybně původ stejný. Natáčelo se dva dny od rána do večera, pořad je patnáctiminutový, ale podstatné v něm bylo. Po jeho odvysílání jsem zaznamenala ještě větší reakci médií a diváků než po té druhé medaili. Člověk jde v takových případech s kůží na trh, ale na to jsem si už zvykla. Poslouží-li to dobré věci, proč to nepodstoupit?

Jak se ti točil pořad Na plovárně s Markem Ebenem?

Jé, to už bylo dávno, myslím, že v roce 2010. Ale zapomenout se na to nedá. Ani to nejde, protože mi od té doby každý rok přijde poštou novoroční přání, velmi vkusné, vtipné a vlastnoručně Markem podepsané. To je prostě ta jeho noblesa. Pořad se natáčel kdesi v Holešovicích, myslím, že v nějakém provizorním studiu, ale atmosféra tam byla velice příjemná. Sympatický byl nejen Marek Eben, ale celý tým. Nevím, jak to dělá, jestli si sám sobě podobné spolupracovníky vybírá anebo jsou takoví, protože se od něho nakazili. Na natáčení si rezervovali dostatek času, prý jsou zvyklí vše několikrát opakovat a pak sestříhat. Nám se to tehdy podařilo natočit hned napoprvé, jedním vrzem. Velmi si vážím toho, že mi ten ušetřený natáčecí čas Marek věnoval. Klidně se se mnou mohl rozloučit a poslat mě domů. Při jeho vytížení by to bylo i rozumné. Místo toho si se mnou dvě hodiny velmi přátelsky povídal.

Marie, co ti udělá vždycky radost?

Každá takzvaná náhodička. Těch je každý den spousta, stačí mít pro ně oči a srdce otevřené, děkovat za ně nebe prší další. Do toho občas zažiju i obrovskou radost mimořádnou, například když někdo v mém okolí objeví Boha nebo když někdo šťastně umře, tedy když není sebemenší pochybnost, že se narodil do nebe. A mohu-li takovou radost sdílet s někým, kdo ji chápe, pak se ještě znásobí.

Představ si, že ti kouzelná rybka nabídne vyplnit jedno přání. Které by to bylo?

Chci se dostat do nebe se všemi, které nosím v srdci, a ujišťuju tě, že málo jich není. Uznáš, že na tohle je každá zlatá rybka krátká. Vím však, kdo mi to přání splnit může. Jak konkrétně to v některých případech zaonačí, to nevím, ale věřím, nepochybuju a už předem za to děkuji. To jsem se naučila od Matky Terezy. Ta taky za všechno děkovala předem. Co s ní pak mohl Všemohoucí už dělat?! Otec Ladislav to komentovával slovy: „Matka Tereza je zkrátka žena svatě mazaná.“

Obrazová příloha

Zdravotník by neměl pacientovi nikdy lhát. Marie Svatošová jako maturantka, 1961.

S manželem na dovolené ve slovenské obci Krišovská Liesková, 1972.

Na přednášce, jedné z mnoha.

Sestry na slavnosti Božího těla, vlevo Jana, vpravo Marie, asi 1946.

Všechno živé směřuje ke svému konci, lidé i příroda. Přesto má život svůj smysl. Na výletě u Roztok, asi 1972.

Maruška v kočárku, asi 1943.

P. Antonín Šuránek s jedním z bohoslovců.

Na vrch Košťál (v pozadí) P. Ladislav Kubíček často chodíval. Ne po klikatících se cestách, ale přímo vzhůru.

Před sochou sv. Jana N. Neumanna, patrona prachatického hospice.

Alternativa k eutanazii existuje. Nazývá se hospicová péče.

Marie a mladší Jana, Hlavňov, 1944.

Děda a babička Špeldovi, Zbečník, začátek šedesátých let.

Maturitní tablo, vlevo nahoře ředitelka školy Votýpková, vpravo třídní učitelka Propilková. Marie Svatošová 4. řádek shora, 4. zleva, 1961.

Svatba manželů Svatošových v Praze u Sv. Mikuláše, 1971.

Sestra Jana.

Bratr Jiří – novopečený zemědělský inženýr, promoce 1973.

S Karlem, nejhodnějším koněm, jakého kdy Marie Svatošová jezdila, začátek sedmdesátých let.

Na výletě na kamenech šumavské Vydry, 1975.

S manželem na dovolené, 1980.

Krátký odpočinek ve voze, P. Ladislav Kubíček na pastoračních cestách, 1994.

Trapistický opat Dom Samuel u umírající maminky bratra Lva.

Bratr Lev.

Rodiče Jan a Marie Maršíkovi, Zbečník, asi 1980.

Křest Jany Sieberové, křtí biskup Jan Baxant, kmotrou je Marie Svatošová, 2009.

Při setkání se čtenáři.

Gratulace od kolegů – hospicových pracovníků. Zleva Taťána Janoušková – hospic sv. Zdislavy Liberec, Květoslava Othová – hospic Citadela Valašské Meziříčí, Robert Huneš – hospic sv. Jana N. Neumanna Prachatice a Marie Svatošová.

Na kurzech Alfa, 2016.

Děda Maršík při návštěvě Prahy, přelom padesátých a šedesátých let.

Dvě sestry, vlevo Marie, vpravo Jana, 1973.

Trocha ostychu, ale ještě více zájmu. Na výletě, 1974.

Do všeho šel naplno. P. Ladislav Kubíček při mši v kapli na třebenické faře, 2001…

… a v rozhovoru s hospicovou pacientkou.

Marie Svatošová ve svém živlu – na přednášce. Vlevo Pavel Sieber z hořické Duhy.

Posluchači Marie Svatošové, tentokrát na studentském Velehradě.

Kurz pro dobrovolníky v pastorační péči, Hořice.

S hospicovým pacientem, Prachatice.

Nádraží, jedno z míst, kde lze Marii Svatošovou zastihnout nejčastěji.

I jízdu vlakem je třeba využít (s Janou Sieberovou).

V rozhovoru pro TV Noe.

S Markem Ebenem jako host pořadu Na plovárně, 2010.

Medaile Za zásluhy z rukou prezidenta Václava Havla, 2002.

Předávání zkušeností na sesterně prachatického hospice, 2017.

Ve Svébohově s právě pokřtěnou Toničkou, 2018.

Marie Svatošová, 2018.