Gaius Suetonius Tranquillus

Životopisy dvanácti císařů

Spolu se zlomky jeho spisu o význačných literátech

Obsah

- Gaius Suetonius Tranquillus - Život a dílo

- Kniha první - Božský Julius

- Kniha druhá - Božský Augustus

- Kniha třetí - Tiberius

- Kniha čtvrtá - Gaius Caligula

- Kniha pátá - Božský Claudius

- Kniha šestá - Nero

- Kniha sedmá - Galba, Otho a Vitellius

- Galba

- Otho

- Vitellius

- Kniha osmá - Božský Vespasianus, Božský Titus a Domitianus

- Božský Vespasianus

- Božský Titus

- Domitianus

- O význačných literátech

- Gramatikové a rétoři

- Básníci

- Terentius

- Vergilius

- Horatius

- Lucanus

- Persius

- Juvenalis

- Život Plinia Staršího

- Život Passiena Crispa

- Poznámky

- Životopisy dvanácti císařů

- O význačných literátech

- Seznam a výklad vlastních jmen

- Ediční poznámka

Gaius Suetonius Tranquillus - Život a dílo

Dílo Gaia Suetonia Tranquilla bylo dlouho přijímáno spíše kriticky než s obdivem, ale přesto bylo středem živelného zájmu a našlo v různých dobách své pokračovatele. Suetonius je v dnešní době znám jako význačný představitel římské biografie, tak jak se vyvinula v době římského principátu, ale jeho hlavní zachovaný spis – Životopisy dvanácti císařů – je dodnes předmětem učených sporů. Tato diskuse se vrací rozmanitými cestami k základní otázce, kterou lze ve velmi zjednodušené podobě vyjádřit asi takto: Byl Suetonius pouhým sběratelem faktů, pro něhož měl stejnou cenu neověřený klep jako závažná historicky ověřená zpráva, nebo sledoval vyšší cíle věcné i formální? Při odpovědi na tuto otázku nezbývá než hledat záchytné body k hlubšímu pochopení Suetoniových biografií jak v nich samých, tak i v životních osudech jejich tvůrce a v době, kdy jim dával jejich konečný tvar.

Suetoniův životopis lze ze zachovaných zpráv rekonstruovat jen v omezené míře a jeho některá závažná data zůstávají sporná a nejasná a můžeme se o nich pouze vyjadřovat s dohady a rezervou. Je jisté, že patřil k jezdeckému stavu, který se uplatňoval v době, kdy Suetonius žil, jako jedna z opor císařské moci a z něhož si císař začal vybírat čelné představitele svého úředního aparátu. Svým předkům věnoval Suetonius ve svém zachovaném díle jen letmou zmínku. Tak se dovídáme o jeho otci Suetoniovi Laetovi, že se účastnil roku 69 n. l. jako důstojník (vojenský tribun) boje o císařskou moc mezi Othonem a Vitelliem na straně Othonově. Také o svém dědovi, neznámo zda z matčiny či otcovy strany, se Suetonius zmiňuje, ale učinil tak velmi mlhavě, takže lze jen tušit, že se pohyboval v blízkosti dvora císaře Caliguly (37–41).

Sám o sobě Suetonius nezanechal žádné přímé závažné informace. Z jedné jeho letmé narážky se můžeme dohadovat, že se narodil asi roku 69 n. l. nebo 70. Usuzuje se však, že tomu mohlo být ještě později, a to buď v Římě či nedaleké Ostii, nebo dokonce, jak uvidíme dále, v severoafrickém městě Hippo Regius (dnes Anaba v Alžírsku). Naštěstí se však zachovaly o Suetoniovi zprávy v korespondenci známého římského spisovatele Plinia Mladšího, které nám dovolují poznat konkrétněji svět, v němž se v Římě pohyboval mladý Suetonius. Plinius Mladší patřil mezi důležité kulturní i veřejné činitele své doby (asi 61–114). Byl žákem známého řečníka Quintiliana, důvěrným přítelem známého historika Publia Cornelia Tacita, roku 100 n. l. zastával konsulát a za Trajána byl správcem v maloasijské provincii Bíthýnii. K Trajánovi ho poutalo oddané přátelství, které nutně dodávalo Pliniovi autority mezi jeho vrstevníky.

Plinius Mladší si zřejmě Suetonia vážil a cenil si i jeho literárních výtvorů. Držel nad ním ochrannou ruku, povzbuzoval jej v literární činnosti a snažil se jej přimět k vydání díla, avšak Suetonius se k tomuto kroku nemohl odhodlat. Plinius pomáhal Suetoniovi i v jiné souvislosti – jako zprostředkovatel při koupi malé usedlosti – a píše o Suetoniovi v dopise adresovaném Baebiu Hispanovi takto: „Můj věrný přítel Tranquillus zamýšlí koupit menší usedlost, kterou prý prodává Tvůj přítel... Na tom statečku, bude-li to ovšem výhodná koupě, láká mého Suetonia mnoho výhod: sousedství Říma, dobré spojení silnicí, přiměřeně velký dům a půdy právě asi tolik, aby spíše rozptylovala než vyčerpávala. Učenci jako Tranquillus bohatě postačí tak velký pozemek, kde by mohl složit hlavu, osvěžit své oči, obcházet jej, procházet se jeho jedinou pěšinou, znát každý révový keřík a počítat stromky...“

O Pliniově zájmu na Suetoniovi svědčí i list, který Plinius adresoval císaři Trajánovi a v němž se snažil pro Suetonia získat výhody, jež byly jinak udělovány pouze mužům, kteří měli tři děti: „Už je tomu dávno, pane, co jsem přijal mezi své přátele Suetonia Tranquilla, muže řádného, čestného a vzdělaného, jehož povaha a literární snahy mi byly příkladem. A čím blíže jsem ho poznával, tím vzrůstala moje náklonnost k němu...“

Z Pliniových listů si můžeme učinit představu o Suetoniovi oddávajícím se pilně literární činnosti a ne zcela neznámém ve vyšších kruzích římské společnosti, ale potřebujícím vlivného příznivce, aby v ní sám zaujal trvalé místo. Suetoniovo veřejné působení se vyznačovalo vcelku skrovnými začátky. O Suetoniovi bylo známo, že vystupoval jako advokát na soudech, avšak podrobnější zprávy o tom, jak se vyvíjela jeho kariéra, která ho přivedla do služeb na císařském dvoře, dlouho chyběly.

Šťastnou náhodou však byl před dvaceti lety v alžírské Anabě objeven jedinečný dokument, fragment nápisu na mramorové desce obsahujícího přehled Suetoniovy úřední dráhy.

Nápis vzbudil velkou pozornost a byl kromě jiného podnětem k domněnce, že jeho naleziště bylo Suetoniovým rodným městem. Tento názor však není všeobecně přijímán, neboť nápis mohl vzniknout při Suetoniově návštěvě severní Afriky, kterou snad uskutečnil jako člen doprovodu císaře Hadriána, známého svými dlouhými cestami po Římském impériu.

Co však říkají fragmenty nápisu o Suetoniově úřední dráze? Na prvním místě se z nich dovídáme, že Suetonius byl knězem boha Volcana (pontifex Volcanalis), nepochybně v Římě. Za Trajánovy vlády se dostal do císařských služeb a zastával úřad pro věci kulturní zvaný „a studiis“ a poté úřad „a bibliothecis“.

Ve své funkci „a studiis“ měl Suetonius zřejmě na starosti císařské archívy. Jeho činnost však patrně nespočívala v uspořádávání, nýbrž spíše ve studiu císařských nařízení a výnosů, takže mohl, chtěl-li císař vydat určité nové směrnice, rychle shromáždit vše, co v tom směru učinili již předchozí panovníci. Tato činnost nesporně vyhovovala Suetoniově povaze i zaměření, neboť tak mohl poznat řadu zajímavých věcí z doby, kterou zachytil ve svých životopisech.

Ve funkci „a bibliothecis“ Suetonius spravoval knihovny v Římě. Také tato práce odpovídala jeho literárním zálibám a zájmu, jak je patrno i z okolnosti, že se ve svém díle o knihovnách často zmiňuje.

Vrcholu své kariéry dosáhl Suetonius v době Hadriánově, kdy stál v čele důležité kanceláře pro veškerou císařskou korespondenci, která se tehdy nazývala „ab epistulis“, o byl tak vlastně Hadriánovým tajemníkem. Do jeho pravomoci spadaly významné záležitosti občanské i vojenské, vnitropolitické a zahraniční.

V této době byl Suetonius v úzkých stycích s čelným příslušníkem jezdeckého stavu Septiciem Clarem, který byl v letech 119–122 velitelem prétoriánské gardy a jednou z nejdůležitějších postav v tehdejším Římě. Je pravděpodobné, že Suetonius vděčil Septiciovi Clarovi za své významné postavení na Hadriánově dvoře a že Septicius Clarus mu poskytoval podobnou podporu a ochranu jako kdysi Plinius Mladší.

Kariéra Septicia Clara i Suetonia však skončila jejich náhlým odvoláním z císařského dvora. Došlo k němu snad v důsledku intrik, ale okolnosti této aféry nejsou zcela jasné. V pozdně antické biografii císaře Hadriána se o ní říká: „Veliteli prétoriánů Septiciovi Clarovi a císařskému tajemníku Suetoniovi Tranquillovi a mnohým jiným ustanovil Hadrianus nástupce, protože se ve styku s císařovou chotí Sabinou chovali volněji, než žádala důstojnost císařského dvora.“

O tom, jak se vyvíjely Suetoniovy osudy po této události, nevíme nic bližšího. Hadriánovo opatření asi znamenalo konec úřední kariéry Suetonia Tranquilla. Není ale vyloučeno, že jej Hadrián vzal znovu na milost, pokud se týkají našeho Suetonia narážky v dopisech Cornelia Frontona, vychovatele pozdějšího císaře Marka Aurelia, a nejde-li o někoho zcela jiného. Uvažuje se i o tom, že Suetoniovo dílo „O soustavě úřadů“ vzniklo snad až v souvislosti s rozsáhlými Hadriánovými reformami v císařském správním aparátě, což by svědčilo o jisté nové císařově přízni. Tu se však pohybujeme v oblasti domněnek, které jsou sice pravděpodobné, ale těžko dokazatelné. Suetonius se po Hadriánově zásahu ztrácí z dohledu, věnuje se patrně literární činnosti a umírá pravděpodobně kolem roku 140 n. l.

Suetonius byl současníkem doby, kterou dnes označujeme jako vrchol římského císařství. Byl svědkem upevnění římského císařského systému za flaviovské dynastie (69 až 96 n. l.) a největšího územního rozmachu za Trajána (98 až 117 n. l.). Znal důvěrně svou dobu v její vnější okázalosti i v jejích méně příznivých projevech, jako bylo dvorské pletichaření, bezohledný boj o osobní moc či touha po zisku, pro niž účel posvěcoval prostředky. Suetonius nepochyboval o oprávněnosti císařské moci, ale i ta mu ukazovala dvojí tvář. Despotický Domitianus (81–96 n. l.), který dokázal sjednotit nejrozmanitější vrstvy římské společnosti v odporu proti sobě, a umírněný Nerva (96–98 n. l.), který dopřával Římanům značné dávky svobody, posilovali Suetonia v názoru, že příčinu soudobých těžkostí či úspěchů je třeba hledat nikoliv v císařském vládním systému, ale v lidech, kteří mu dodávají konkrétní podobu. I z tohoto zdroje nepochybně pramenil Suetoniův zájem o čelné osobnosti římského politického a kulturního dění, o jejich charakteristické slabosti i kladné vlastnosti a o zajímavé stránky římského veřejného i soukromého života.

Výsledkem Suetoniovy literární činnosti byly spisy kulturně historické, filologické a biografické. Psal nejen latinsky, ale i řecky, avšak z jeho řeckých spisů a také z mnoha latinských známe jen jejich názvy. Zabývaly se rozmanitými tématy: řeckými a římskými hrami, římským rokem, odíváním, zvyklostmi, řeckými nadávkami, znaky ve spisech aj. Některá díla se obírají příbuznými náměty a byla patrně součástí větších celků encyklopedického rázu, jež se nazývaly Pratum a Roma.

Charakteristickou oblastí Suetoniovy tvorby byla biografie. Tento literární druh se zrodil za helénismu, kdy vznikaly literární portréty filosofů, básníků i politiků. Z Řecka se dostal do Říma, kde našel příznivou půdu a navázal na rozvinutou tradici domácí, totiž na oblibu pohřebních řečí oslavujících aristokratické mrtvé a na tradici náhrobních nápisů popisujících nejen původ a úřední dráhu zemřelého, nýbrž i další fakta z jeho života. V římské literatuře psal v 1. století př. n. l. biografie kulturních osobností M. Terentius Varro, ale žádná z těchto biografií se nezachovala. Zájem o životopisy význačných jednotlivců dosvědčuje i dochovaná část biografií Cornelia Nepota z 1. století př. n. l.

Suetonius byl autorem životopisného spisu, jehož název patrně zněl „Slavní mužové“. Dílo se členilo do pěti oddílů a obsahovalo biografie básníků, řečníků, historiků, filosofů a gramatiků s rétory. Zůstaly z něho pouze biografie několika básníků – Terentia, Horatia a Lucana, a to jen v upravené podobě a díky tomu, že byly připojeny k rukopisům, na nichž byly napsány jejich básně; rovněž i životopisy básníků Persia a Tibulla lze snad připsat Suetoniovi. Z dalších biografií se zachoval toliko zlomek o Pliniu Starším a o řečníku Passienovi Krispovi.

Určitou představu o tomto Suetoniově spisu lze nabýt podle zachovaných životopisů gramatiků a rétorů. Po úvodu nastiňujícím stručně historii příslušné disciplíny – gramatiky či rétoriky – následují kratinké životopisné medailónky jednotlivých učitelů gramatiky a řečnictví, které vedle základních údajů o jejich původu, činnosti a díle obsahují další zajímavé detaily. Nevíme, kdy spis přesně vznikl, je však možné, že je to právě to dílo, na jehož vydání tak naléhal Plinius Mladší. Tímto spisem se inspiroval v pozdně antické době Hieronymus, když tvořil životopisy církevních spisovatelů a z něho také čerpal látku k dodatkům, jež připojil k Eusebiově světové Kronice.

Nejznámějším Suetoniovým dílem jsou Životopisy dvanácti císařů, které zahrnují biografie dynastie julsko-klaudijské od Caesara po Nerona, životopisy Galby, Othona a Vitellia, kteří vládli velmi krátce, a císaře z rodu Fláviovců. Zachovaly se téměř celé; chybí v nich pouze začátek, který se ztratil někdy ve středověku. Ještě v 6. století totiž četl učený byzantský mnich Johannes Laurentius Lydus na začátku tohoto Suetoniova díla dedikaci veliteli prétoriánů Septiciu Clarovi. Z tohoto věnování, o němž bychom bez Lydova svědectví nevěděli, se vyvozuje, že Životopisy dvanácti císařů vyšly buď celé, nebo alespoň jejich část v době, kdy se Septicius a Suetonius těšili z Hadriánovy přízně. Vedle dedikace se z Životopisů dvanácti císařů ztratila ještě předmluva a začátek biografie Gaia Julia Caesara obsahující výklad o jeho původu, narození i o znameních, která mu ohlašovala vládu v římské říši.

Nelze však vyloučit, že v letech 119–122 Suetonius uveřejnil jen část Životopisů císařů, a to první dvě biografie, které se v určitých bodech liší od životopisů následujících. Není např. bez zajímavosti, že Suetonius, který má velmi vyvinutý smysl pro hodnotu a význam přímého dokumentu, cituje tyto doklady pouze z období Augustovy vlády, pokud se týkají přímo Augusta, ať už tak činí v životopise Vergiliově, Horatiově nebo v životopisech císařů. Naskýtá se tu vysvětlení, že Suetonius shromáždil dokumentární materiál k prvým dvěma biografiím v době, kdy k němu měl přístup v archívech, a že další císařské životopisy sepisoval až poté, kdy upadl u Hadriána v nemilost a kdy si již nemohl pořídit další výpisky z přímých pramenů.

Suetonius si byl dobře vědom okolnosti, že píše biografie, a nikoliv historické dílo. Drží se v nich jistého kompozičního a věcného principu, který vyjádřil jasně v životopise císaře Augusta: „Podav takto jakoby souhrnný přehled Augustova života, vyložím nyní podrobnosti, ne však v časovém sledu, nýbrž podle věcných hledisek, aby je bylo možno výrazněji ukázat i poznat“ (Augustus, 9).

V životopisech císařů lze vysledovat určité schéma, podle něhož jsou stavěny. Nejde tu však o neměnnou šablonu, neboť struktura Suetoniova výkladu se liší od biografie k biografii. Důležitou roli přitom zřejmě hrálo i množství materiálu, které měl autor pro určité partie k dispozici. Ausonius, římský básník ze 4. století n. l., charakterizoval Suetoniův postup takto: „Suetonius pojednal... o jménech, činech a smrti císaře.“ Některé prvky schématu jsou stabilní a tvoří součást všech nebo téměř všech biografií: líčení původu, narození, manželství, popis smrti i věštných znamení, jež podle Suetoniova přesvědčení provázela císaře od jeho narození do jeho smrti. Jiné oddíly uvádí Suetonius jen u některých císařů. Sem patří zmínky o literární činnosti, družině jeho přátel, sexuálním životě, typických výrocích aj.

Fakta a epizody sestavené podle věcných hledisek do uzavřených oddílů (rubrik) slouží ve Suetoniově podání zpravidla záměru charakterizovat co nejpůsobivěji císařovu osobnost a jeho činy. Je příznačné, že Suetonius se snaží seřadit jednotlivé rubriky za sebou tak, aby zvýšil působivost svého výkladu. V tomto ohledu však nedosáhl plně svého cíle, neboť spojení rubrik bývá někdy volné až mechanické.

Z několika rubrik vytváří Suetonius větší celky. Jeden z principů, jak dával svým životopisům konečnou podobu, vyjádřil v Augustově životopise: „Poněvadž jsem takto vyložil, jaký byl Augustus ve velení, v úřadech a ve správě státu po celém světě v dobách míru i válek, promluvím nyní o jeho soukromém a rodinném životě a jaké měl mravy i osudy doma a mezi svými, a to od mládí až do posledního dne života“ (Augustus, 61).

Tohoto kompozičního způsobu Suetonius užil hlavně v biografii Caesarově a Augustově. V ostatních sáhl k jinému postupu. V biografii Neronově o tom říká: „Snesl jsem tu dohromady tyto Neronovy činy, které dílem nevzbuzují nutnost výtky, dílem si zasluhují i nemalou pochvalu, abych je odloučil od jeho hanebností a zločinů. O těch promluvím nyní“ (Nero, 19).

O císařích, jejichž životopisy zpracovával, Suetonius nevynášel jednostranný soud. Neznamená to však, že by o nich neměl vyhraněnou představu a že by se nesnažil v tomto směru působit na čtenáře. Byl si však vědom, že dosáhne většího účinku, když čtenář si učiní příslušný závěr sám, zdánlivě bez přímého působení autora biografie. Klade proto obvykle na jednu stranu císařovy kladné vlastnosti a činy – virtutes – a na druhou špatné – vitia, přičemž však připouští změnu charakteru k lepšímu i horšímu. Jejich vzájemný poměr vyznívá v prospěch či neprospěch určitého císaře – Tiberius, Caligula, Nero a Domitianus se ocitají v negativním světle, kdežto Augustus, Vespasianus a Titus vyvolávají příznivý dojem a odpovídají nejvíce Suetoniově představě o dobrém vládci.

Jak jednoduchá je kompozice Suetoniova díla, tak prostý je i jeho jazyk, který se vyznačuje stručností, přesností a jasností. Suetoniův styl lze charakterizovat slovy, která čteme v biografii císaře Augusta: „V řečnictví byl Augustus stoupencem druhu uhlazeného a uměřeného; vyhýbal se v něm nechutnosti hledaných a vyumělkovaných point, stejně i – podle vlastního výroku – »zatuchlostem zastaralých slov«. Obzvláštní péči vynakládal na to, aby co nejotevřeněji vyjádřil to, co měl na mysli“ (Augustus, 86).

Suetonius nebyl hluboký myslitel ani velký umělec, nelze jej však ani pokládat za pouhého sběratele faktů či klepů. Patří mu pevné místo v dějinách římské literatury císařské doby, zejména ve vývoji antické biografie. Přes všechny nedostatky, které jsou mu v kritických statích vytýkány, projevil schopnost nezbytnou pro autora životopisného žánru – přiblížit čtenáři různorodé osobnosti římských císařů tak poutavě, že se stal literárním vzorem pro autory biografií v následujících stoletích a jeho přímý vliv sahá až k Životopisu Karla Velikého, který vytvořil v 9. století Einhard.

Bohumila Mouchová

Kniha první - Božský Julius

1/ ***1 V patnácti letech ztratil otce. Následujícího roku se stal obětníkem Jovovým. Rozvedl se s Cossutií, která pocházela z rodiny jenom jezdecké, ale byla neobyčejně zámožná, a která byla za něho zasnoubena, když ještě byl chlapcem. Po rozvodu se oženil s Cornelií, dcerou čtyřnásobného konsula Cinny, a brzy s ní měl dceru Julii. Diktátor Sulla ho nijak nedokázal přinutit, aby Cornelii zapudil^2. Proto byl Caesar postižen jak ztrátou kněžské hodnosti, tak manželčina věna a nároků na dědictví rodu a bylo mu přičítáno, že straní Sullovým protivníkům. A tak byl nucen vzdálit se z Říma, a přestože jeho zdraví přitěžovala zimničná choroba, musil téměř denně měnit svůj úkryt a úplatky se vykupovat z rukou Sullových náhončích. Teprve na zásah vestálek a svých blízkých příbuzných Mamerca Aemilia a Aurelia Cotty došel omilostnění. Je dost obecně známo, že Sulla přímluvám velmi přátelských a velmi vážených mužů dlouho odpíral, posléze však se dal udolat vytrvalostí jejich proseb a učinil takovéto prohlášení, ať již božským vnuknutím, nebo z nějakého bystrého odhadu: „Dopřeji vám vítězství a budiž po vašem přání, ale vězte, že ten, po jehož záchraně tak usilovně toužíte, svým časem šlechtické straně, jejíž zájmy společně se mnou hájíte, připraví zkázu. Vždyť v Caesarovi je skryto mnoho Mariů^3!“

1. *** – Nedochoval se nám začátek životopisu Caesarova, v němž Suetonius nepochybně pojednal o Caesarově rodu, o jeho narození a dětství.

2. aby Cornelii zapudil – jakožto dceru úhlavního nepřítele, nad nímž Sulla krvavě zvítězil.

3. mnoho Mariů – mnoho demokratů, jako byl Gaius Marius.

2/ V začátcích své válečnické dráhy sloužil v Asii v družině prétora Marka Therma. Od něho byl vyslán do Bíthýnie, aby odtud přivedl loďstvo, a pozdržel se tu u Níkoméda. Odtud vzniklo podezření, že prý dal tomuto králi v plen svoji cudnost. A toto podezření sám zvýšil tím, že za několik dní po návratu znovu vyhledal Bíthýnii, tentokrát pod záminkou vymáhání peněžité částky, dlužné jakémusi propuštěnci, který byl jeho klientem. Ostatek Caesarovy vojenské služby byl pro něho spojen s příznivější pověstí a z obléhání Mytilén si odnesl občanský věnec^4, jímž byl vyznamenán od Therma.

4. občanský věnec – věnec z dubového listí udílený jako vyznamenání někomu, kdo zachránil život římskému občanu.

3/ Sloužil také pod Serviliem Isauricem v Kilikii, ale jen krátce. Jakmile se totiž dozvěděl o smrti Sullově^5, spěšně se vrátil do Říma; vedla ho k tomu také naděje, že bude moci těžit z nových rozmíšek, jejichž strůjcem byl Marcus Lepidus. Zdržel se však vejít ve spojenectví s Lepidem, přestože byl lákán velikými sliby; jednak totiž měl nedůvěru v jeho schopnosti, jednak shledával příležitost méně příznivou, než původně předpokládal.

5. o smrti Sullově – r. 78 př. n. l.

4/ Jinak po uklidnění občanských nepokojů zažaloval z vyděračství Cornelia Dolabellu, bývalého konsula a triumfátora, nedosáhl však jeho odsouzení. I rozhodl se uchýlit se na Rhodos, jednak aby se vyhnul projevům nenávisti, jednak aby se ve volném čase a v klidu věnoval Apollóniu Molónovi, v tehdejší době velmi proslavenému učiteli řečnictví. Když tam podnikl plavbu, přestože již nadcházely zimní měsíce, byl poblíže ostrova Farmakússy polapen námořními lupiči a pobyl v jejich moci k svému vrcholnému rozhořčení téměř čtyřicet dní s jediným lékařem a dvěma komorníky. Ostatní průvodce a služebníky totiž hned na začátku zajetí rozeslal, aby sehnali peníze na výkup. Potom po vyplacení padesáti talentů byl vysazen na břehu, ihned však shromáždil loďstvo a bez nejmenšího odkladu se dal do pronásledování vzdalujících se lupičů, až se jich zmocnil, a dal je popravit, přesně tak, jak jim tím předtím často v žertu vyhrožoval. Když blízké končiny pustošil Mithridátés, nechtěl Caesar, aby vznikl dojem, že se oddává nečinnosti ve chvílích, kdy se spojenci ocitli v krajním nebezpečenství; proto se přeplavil do Asie, sebral pomocná vojska, vypudil králova místodržitele z provincie a rozkolísaná i nejistá města udržel v poslušnosti.

5/ Jako vojenský tribun – to byl první úřad, kterého se mu po návratu do Říma hlasováním lidu dostalo – velmi horlivě podporoval muže, kteří usilovali o obnovení tribunské moci, jejíž působnost předtím Sulla oklestil. Taktéž manželčinu bratru Luciu Cinnovi a mužům, kteří se spolu s ním za občanských nepokojů přidali k Lepidovi a po smrti konsulově uprchli k Sertoriovi, vymohl podle zákona navrženého Plotiem návrat do města a sám v té věci řečnil před lidem.

6/ Jako kvestor pronesl podle obyčeje z řečniště na foru oslavné pohřební řeči jak na zemřelou otcovu sestru Julii, tak na svou zesnulou manželku Cornelii. V oslavné řeči na tetu pronesl tato slova o jejím a otcově původu z obou stran: „Rod mé tety Julie po matce vzešel od králů, její rod po otci je spojen s nesmrtelnými bohy. Od Anca Marcia pocházejí totiž Marciové Regové, jejichž jméno měla její matka; od Venuše pocházejí Juliové, rod, kterému náleží naše rodina. A tak se sdružily v našem rodě i velebnost králů, kteří mezi lidmi zmohou nejvíce, i posvátná úcta bohů, v jejichž moci jsou i sami králové.“

Na místo Corneliino uvedl do manželství Pompeiu, dceru Quinta Pompeia a vnučku Lucia Sully. Později se s ní rozvedl pro podezření, že byla poskvrněna od Publia Clodia; ten prý k ní pronikl v přestrojení za ženu o veřejné slavnosti^6; pověst o tom se udržovala tak houževnatě, že sám senát se cítil nucen nařídit vyšetřování o znesvěcení posvátných obřadů.

6. o veřejné slavnosti – o slavnosti Bonae Deae (Dobré bohyně), k níž měly přístup výhradně ženy; událost z r. 62 př. n. l.; viz i níže kap. 74.

7/ Jako kvestorovi připadla mu Zadní Hispánie. Když tam objížděl jednotlivá místa, aby z pověření prétorova řídil soudní jednání, přišel také do Gad. Zde spatřil u chrámu Herculova sochu Alexandra Velikého a zavzdychal, téměř s rozhořčením si uvědomuje svou netečnost, že ve věku, kdy si Alexandr již podmanil svět, sám posud nevykonal nic pamětihodného. I zažádal ihned o propuštění, aby mohl co nejdříve vyhledávat příležitosti k významnějším činům. Nadto, když byl vyděšen snem nejbližší noci – při odpočinku se mu totiž zdálo, že souloží s vlastní matkou –, povzbudili jej hadači k nejskvělejším nadějím, vykládajíce, že je mu věštěna vláda nad světem, protože matkou, které se ve snu zmocnil, není prý míněno nic jiného nežli země, společná matka všeho tvorstva.

8/ Opustil tedy předčasně svou provincii a při návratu navštívil latinské kolonie^7, které právě všemožně usilovaly o dosažení římského občanského práva. Byl by je podnítil k nějakému odvážnějšímu zásahu, kdyby nebyli konsulové právě proto zdrželi odjezd legií, sebraných pro výpravu do Kilikie.

7. latinské kolonie – kolonie latinského práva v zapádské Gallii.

9/ Nicméně brzy se pustil v Římě do významnějších podniků. Tak několik dní před nastoupením édility^8 octl se v podezření, že se spikl s bývalým konsulem Markem Crassem a taktéž s Publiem Sullou a Luciem Autroniem, kteří byli po svém zvolení za konsuly odsouzeni pro nezákonné ucházení. Spiklenci se chystali na začátku roku napadnout senát a povraždit ty senátory, které by se jim zlíbilo; Crassus měl uchvátit diktaturu, Caesara měl jmenovat velitelem jízdy, stát měl být upraven podle přání spiklenců a Sullovi i Autroniovi vrácen konsulát. Tohoto spiknutí vzpomínají Tanusius Geminus ve svých dějinách, Marcus Bibulus v ediktech a Gaius Curio starší ve svých řečech. Narážku na ně činí, jak se zdá, také Cicero v jednom listě Axiovi, poznamenávaje, že Caesar za svého konsulátu zavedl královládu, na kterou kdysi pomýšlel jako édil. Tanusius dodává, že se Crassus – z rozmrzelosti nebo ze strachu – v den určený k vraždění nedostavil, a proto že ani Caesar nedal znamení, o němž se předem dohodli, že je dá; bylo totiž dohodnuto, jak praví Curio, že shodí z ramene togu. Týž Curio, ale i Marcus Actorius Naso podávají zprávu o tom, že se Caesar spikl také s mladistvým Gnaeem Pisonem, kterému byla právě pro podezření ze spiknutí v městě naschvál mimo pořadí přidělena za provincii Hispánie. Bylo prý sjednáno, že způsobí oba současně povstání, Piso venku, Caesar sám v Římě, k provedení státního převratu pomocí Ambronů a zapádských Gallů; obojí úmysl zmařila Pisonova smrt.

8. édility – édilem byl Caesar r. 65 př. n. l.

10/ Jako édil dal vyzdobit comitium^9, forum i baziliky a kromě toho Capitolium prozatímně vybudovanými sloupořadími; v nich měla být při nadbytku předmětů vystavena aspoň část slavnostní výstroje^10. Štvanice a hry uspořádal dílem s kolegou, dílem sám odděleně. Tím se stalo, že vděk i za společný peněžitý náklad sklidil on samojediný. Netajil se tím jeho kolega Marcus Bibulus: „Přihodilo se mi totéž co Pollucovi: jako se totiž chrám, vystavěný na foru oběma bratřím^11, nazývá toliko jménem Castorovým, tak je moje i Caesarova společná štědrost připisována jedinému Caesarovi.“ Nadto přidal Caesar ještě gladiátorské hry, ale s počtem dvojic značně menším, nežli bylo jeho původním úmyslem. Poněvadž totiž mnohočetným zástupem otroků, sehnaných ze všech stran, vyděsil své odpůrce, byla pro počet přípustných gladiátorů v Římě stanovena horní mez, kterou nebylo nikomu dovoleno překročit.

9. comitium – sněmovní shromaždiště přiléhající k severní části římského fora.

10. slavnostní výstroje – pro hry, které pořádal Caesar jako édil. s kolegou – níže jmenovaným Markem Bibulem.

11. oběma bratřím – Castorovi a Pollukovi.

11/ Když si takto získal přízeň lidu, usiloval pomocí části tribunů, aby mu byl usnesením lidu přidělen za provincii Egypt. Za vhodnou záminku pro udělení mimořádného velení získal to, že v Alexandrii krále^12, který byl od senátu nazván spojencem a přítelem národa římského, tamní lidé vypudili, což bylo obecně odsuzováno. Svého přání však nedosáhl pro odpor šlechtické strany. Aby v odplatu za to všemožně zmenšil její vážnost, dal obnovit vítězná znamení Gaia Maria z triumfů nad Jugurthou a nad Kimbry a Teutony, která kdysi dal Sulla rozmetat. Také jako účastník soudního dvora pro stíhání úkladných vrahů prohlásil za takové i ty, kdož v době proskripcí přijali ze státní pokladny peněžitou odměnu za dodání hlav římských občanů, třebaže jim corneliovské^13 zákony zaručovaly beztrestnost.

12. krále – Ptolemaia X. Auléta.

13. corneliovské – Sullovy.

12/ Taktéž nastrčil kohosi^14, aby zažaloval z velezrady Gaia Rabiria, jehož význačným přispěním řadu let předtím^15 senát potlačil vzbouřenecké tribunování Lucia Saturnina. Když byl losem určen za soudce proti obžalovanému, odsoudil jej s takovou vášnivostí, že Rabiriovi, který se pak odvolal k lidu, nic neprospělo tak jako soudcova zaujatost.

14. nastrčil kohosi – r. 63 př. n. l. tribuna lidu Tita Labiena.

15. řadu let předtím – před 37 lety!

13/ Když se vzdal naděje na získání provincie, ucházel se o úřad nejvyššího velekněze, a to ne bez velmi rozsáhlého podplácení. Přemítaje o velikosti svého takto získaného zadlužení, než se ráno odebral k volebním místnostem, předpověděl prý matce, která se s ním loučila polibkem: „Nevrátím se domů, leda jako velekněz.“ Vskutku nad dvěma svými velmi vlivnými spoluuchazeči^16, kteří ho značně předčili jak věkem, tak důstojenstvím, zvítězil do té míry, že sám získal v jejich vlastních volebních okresech více hlasů, nežli oba dostali ve všech.

16. spoluuchazeči – jedním byl Quintus Lutatius Catulus Capitolinus (viz níže v kap. 15), druhým Publius Servilius Vatia Isauricus, pod nímž sloužil Caesar v Kilikii (viz výše, kap. 3).

14/ Později byl zvolen prétorem^17. Když bylo tehdy odhaleno spiknutí Catilinovo a celý senát navrhoval účastníkům zločinu trest smrti, Caesar jediný pronesl^18 mínění, že mají být po ztrátě majetku rozděleni po municipiích^19 a tam střeženi. Ba těm, kteří doporučovali ostřejší trest, nahnal tak veliký strach – ukazuje zároveň, kolik nenávisti je v budoucnu bude čekat u římského lidu –, že designovaný^20 konsul Decimus Silanus nelitoval své mínění, protože by bylo potupné je změnit, alespoň zmírnit výkladem, že prý je senátoři pochopili přísněji, než jak on sám navrhoval. Tenkrát by byl Caesar získal vrch, když se k jeho mínění dala převést většina, čítaje v to i konsulova bratra Cicerona^21, kdyby nebyla rozkolísaný sbor upevnila řeč Marka Catona^22. Ale ani tak ještě neustal ve snaze zabránit rozhodnutí, až hrstka římských jezdců, která senátory obklopovala ve zbroji na jejich ochranu, příliš nemírnému vytrvalci pohrozila smrtí, míříc na něho tasenými meči tak dlouho, dokud ho ti nejbližší, kteří seděli vedle něho, neopustili, a jenom ojedinělí jej ochránili nastavenými těly a togou. Tenkrát se vskutku polekal a nejenom ustal v dalších projevech, nýbrž i po celý zbytek roku se vyhýbal schůzím senátu.

17. zvolen prétorem – r. 63 na r. 62 př. n. l.

18. pronesl – 5. prosince 63 př. n. l.

19. municipiích – venkovských italských městech.

20. designovaný – zvolený na příští rok; designovaní konsulové byli při hlasování tázáni přednostně na své mínění.

21. Cicerona – mladší bratr konsula Cicerona Quintus.

22. Marka Catona – míněn Marcus Porcius Cato mladší, zvaný později Utickým.

15/ První den své prétury vyzval Quinta Catula, aby předložil lidu účty ze stavební úpravy Capitolia^23; zároveň ohlásil návrh, aby péče o tu úpravu byla přenesena na jinou osobu^24. Nedokázal se však vyrovnat se sjednoceností šlechtické strany, jejíž příslušníky viděl, jak hned zanechali doprovázení^25 nově nastupujících konsulů a v hojném počtu a pevné odhodlanosti se sběhli, aby se postavili návrhu na odpor. A tak od tohoto počinu upustil.

23. Capitolia – poškozeného požárem v r. 83 př. n. l.

24. na jinou osobu – na Pompeia.

25. doprovázení – v nástupní den konsulů 1. ledna věnovali jim přátelé čestný doprovod k jejich slavnostní oběti na Capitoliu; Caesar zřejmě chtěl využít této jejich zaneprázdněnosti.

16/ Jinak však se propůjčoval s velikou vytrvalostí za rádce a podporovatele tribunovi lidu Caeciliu Metellovi, který proti zákroku svých kolegů navrhoval velice bouřlivácké zákony^26, až byli oba rozhodnutím otců zbaveni výkonu své úřední moci. Nicméně se Caesar odvážil setrvat v úřadu a nadále vydávat právní edikty. Jakmile však zvěděl, že jsou připraveni najatí lidé, aby mu v tom ozbrojeným násilím překáželi, rozpustil své liktory^27, odhodil úřední lemovanou togu a tajně se uchýlil do svého domu, aby tam vzhledem k dobovým okolnostem v klidu vyčkával. Když se k němu po dvou dnech sám od sebe a dobrovolně shlukoval dav lidí a značně bouřlivě mu nabízel dopomoci k úřední hodnosti, dovedl je uchlácholit. Protože se to událo zcela nečekaně, dal mu senát, který byl právě pro ono srocování narychlo svolán k zasedání, prostřednictvím předních svých členů vyslovit díky, pozval ho do radnice, nejuznalejšími slovy ho pochválil, a zrušiv předchozí rozhodnutí, obnovil v plné platnosti jeho úřad.

26. velice bouřlivácké zákony – ve prospěch Pompeiův.

27. liktory – úřední sluhy.

17/ Znovu upadl do jiné nebezpečné situace tím, že byl označen za účastníka Catilinova spiknutí jednak udavačem Luciem Vettiem u kvestora Novia Nigra, jednak v senátu Quintem Curiem, kterému byla veřejně přiznána odměna za to, že první odhalil záměry spiklenců. Curius tvrdil, že se o Caesarově účasti dozvěděl od Catiliny, Vettius dokonce sliboval, že předloží jeho vlastnoruční dopis, odeslaný Catilinovi. Caesar uznal, že se takovéto podezření naprosto nesmí trpět, a proto uvedl, dovolávaje se svědectví Ciceronova, že mu sám od sebe učinil nějaká udání, týkající se spiknutí, a způsobil, že Curiovi nebyla odměna vyplacena. Vettia, těžce postiženého exekucí a rozchvácením jeho svršků^28, byli by ve shromáždění lidu před řečništěm málem roztrhali; Caesar ho dal uvrhnout do vězení a stejně tak i kvestora Novia za to, že připustil, aby u něho bylo vzneseno obvinění proti úředníku, který zaujímal vyšší postavení nežli on.

28. rozchvácením jeho svršků – protože se Vettius nedostavil, když měl prokázat nařčení, byla u něho provedena soudní dražba spojená s rozprodáváním jeho svršků.

18/ Po prétorském roku měl odejít za místodržitele do Zadní Hispánie, která mu losem připadla, ale věřitelé mu bránili v odchodu. Caesar se jich zbavil tím, že si opatřil za sebe ručitele, a proti zvyklosti i právu vyrazil do provincie dříve, než od senátu dostal příslušnou výbavu. Je nejisté, zda tak neučinil ze strachu před soudní žalobou, která se na něho jako soukromníka chystala, či proto, aby co nejrychleji přišel na pomoc spojencům, kteří se ho dožadovali. Když obnovil v provincii klid, vrátil se^29 se stejným spěchem, ani nevyčkav svého nástupce, aby oslavil triumf a zároveň se ucházel o konsulát^30. Volby byly však již vypsány a nebylo by se mohlo k němu přihlížet, nevejde-li do města jako soukromá osoba. Protože se jeho snaha získat pro sebe výjimku ze zákonitých předpisů setkala u mnohých s odporem, byl nucen vzdát se triumfu, aby nebyl vyloučen z ucházení o konsulát.

29. vrátil se – v červnu r. 60 př. n. l.

30. se ucházel o konsulát – na r. 59 př. n. l.

19/ Ze dvou spoluuchazečů o konsulát, Lucia Lucceia a Marka Bibula, spojil se s Lucceiem a dohodl se s ním, že ten, protože byl při menší oblibě značně zámožný, bude po jednotlivých centuriích^31 nabízet ze svého peníze společným jménem jich obou. Když to poznali šlechtici, zmocnila se jich obava, že nebude nic, čeho by se nemohl odvážit v nejvyšším úřadě, bude-li mít kolegou někoho, kdo je s ním zajedno a s ním souhlasí. I radili Bibulovi, aby činil stejně veliké sliby, a velmi mnozí k tomu i peněžitě přispěli, ba ani Cato nezamítal takovéto úplatky v zájmu státu. A tak byli zvoleni konsuly Caesar s Bibulem. Rovněž z výše uvedeného důvodu zasadili se šlechtici o to, aby nastávajícím konsulům připadly jen zcela bezvýznamné úřední úkoly, totiž péče o lesy a stezky. Caesar to pociťoval jako příkoří a hlavně proto se rozhodl všelikými druhy úsluh získat si Gnaea Pompeia, který byl taktéž rozhněván na otce, a to proto, že si po jeho vítězství nad králem Mithridátem počínali příliš liknavě s potvrzením těch opatření, která provedl na Východě. Pompeia pak smířil s Markem Crassem – bylo totiž mezi nimi staré nepřátelství z dob společného konsulátu^32, který zastávali v naprosté neshodě – a s oběma uzavřel spolek^33, aby se ve státě nedělo nic, co by se jednomu z nich tří nelíbilo.

31. centuriích – volebních oddílech, na něž byli podle majetnosti římští voliči rozděleni.

32. společného konsulátu – r. 70 př. n. l.

33. spolek – tzv. první triumvirát z r. 60 př. n. l.

20/ Když nastoupil úřad, učinil jako první ze všech konsulů opatření, aby byly pořizovány a denně uveřejňovány zprávy o jednáních jak senátu, tak lidu. Taktéž obnovil starobylý zvyk, aby v tom měsíci, kdy neúřadoval, chodil před ním jeho zřízenec, kdežto liktorové aby ho následovali vzadu. Po vyhlášení návrhu zákona na rozdělování pozemků pokusil se kolega^34 oddálit jeho projednávání, Caesar ho však zbraněmi dal vyhnat z fora. Bibulus si sice následujícího dne v senátu stěžoval, nenašel se však nikdo, kdo by k tak úžasné události učinil návrh nebo se odvážil pronést nějaké mínění, třebaže bývalo často při méně významných zmatcích činěno mnoho usnesení. To uvedlo Bibula do takového stupně zoufalství, že se až do konce svého konsulátu skrýval doma a neodvažoval se ohlašovat námitky nijak jinak než písemně.

34. kolega – Bibulus.

Od té doby rozhodoval Caesar o všem ve státě sám a podle své vůle. Proto někteří vtipálkové, když v nevážných věcech něco podpisovali jako svědkové, datovali^35 nikoli „za konsulátu Caesarova a Bibulova“, nýbrž „za konsulátu Juliova a Caesarova“, uvádějíce tak dvakrát, užitím jména a příjmení, osobu jedinou. Rovněž proto se brzy šířily mezi lidem takovéto verše:

35. datovali – u Římanů se udával rok jmény obou úřadujících konsulů.

To ne za Bibula, leč za Caesara se stalo:

za Bibula se, vím, nestalo dočista nic.

Území stellatské, které bylo za předků prohlášeno za posvátné, a ornou půdu v Campanii, pronajímanou ku prospěchu státu, rozdělil bez losování asi dvaceti tisícům občanů, kteří měli tři nebo více dětí. Nájemcům žádajícím o úlevu prominul třetinu jejich pachtů a zároveň je veřejně napomenul, aby při najímání nových státních důchodů nečinili příliš nemírné nabídky. Rovněž i jinak štědře rozdal každému, co si jen přál, a nikdo mu v tom neodporoval, anebo pokusil-li se o to, byl odstrašen. Marka Catona, který vznesl námitky, dal liktorem vyvléci z radnice a uvrhnout do vězení. Luciu Lucullovi, který se poněkud svobodomyslněji stavěl na odpor, nahnal tolik strachu z žaloby, že se mu Lucullus sám od sebe prosebně vrhl k nohám. Když jednou Cicero na soudě bědoval nad stavem poměrů, dal Caesar ještě týž den o třetí hodině odpolední převést mezi plebejce^36 jeho nepřítele Clodia, který se o takovýto přechod již delší dobu u otců marně ucházel. Posléze proti všem příslušníkům protivné politické strany opatřil Caesar udavače v osobě Vettiově, kterého získal podplacením, aby vyznal, že ho jistí lidé najali k zavraždění Pompeia, a aby, předveden na řečniště, tyto původce podle úmluvy jmenoval plným jménem. Když však ten i onen byl jmenován nadarmo a nikoliv bez podezření, že tu jde o lest, ztratil Caesar naději v úspěch tak unáhleného počinu a říká se, že toho udavače sprovodil ze světa jedem.

36. převést mezi plebejce – tím získal Clodius předpoklad pro své zvolení tribunem lidu.

21/ Touž dobou se Caesar oženil s Calpurnií, dcerou Lucia Pisona, který měl po něm následovat v konsulátu, a svou dceru Julii provdal za Gnaea Pompeia, zapudiv dřívějšího jejího snoubence Servilia Caepiona, o jehož pomoc se ještě nedávno opíral v nájezdech proti Bibulovi. Jakmile se takto Pompeius stal jeho příbuzným, začal se ho v senátě dotazovat na mínění jako prvního, ačkoliv předtím jako prvního pravidelně vyzýval Crassa, nedbaje toho, že byl starý obyčej, aby konsul ono pořadí výzev k pronesení mínění, které zavedl při nastoupení prvního ledna, zachovával po celý rok.

22/ Za podpory tchánovy^37 i zeťovy^38 si z celého množství provincií úmyslně vybral Gallie, protože se mu hodily k všelikému zisku a výhodnosti a poskytovaly příležitost k triumfům. Zprvu dostal zákonem, jehož navrhovatelem byl Vatinius, jenom Gallii předalpskou s přídavkem Ilyrika; brzy nato mu však přidělil senát také Gallii zaalpskou, protože se otcové obávali, že kdyby mu ji sami odepřeli, dostal by i ji od lidu. Z toho jej zachvátila taková radost, že se neovládl a po několika dnech se dal v hojně navštíveném senátě unést k slovům: „Přes vůli a lkáni protivníků dosáhl jsem, po čem jsem toužil. Proto od této chvíle všem budu skákat po hlavách.“ A když kdosi s potupným úmyslem namítl, že by to nebylo zrovna snadné pro žádnou ženu^39, odpověděl jakoby narážkou: „Však v Assýrii také kralovala Semíramis a rovněž Amazonky ovládaly kdysi velikou část Asie.“

37. tchánovy – Pisonovy.

38. zeťovy – Pompeiovy.

39. ženu – potupná narážka na pasivní úlohu Caesarovu ve vztazích ke králi Níkomédovi.

23/ Když po skončení jeho konsulátu navrhli prétoři Gaius Memmius a Lucius Domitius, aby se konalo šetření o tom, jak bylo v předešlém roce úředně jednáno, přenesl Caesar věc na senát. A zatímco se ten zdráhal ujmout se vyšetřování a tři dny byly promrhány neplodnými spory, odešel^40 Caesar do provincie. Tehdy však ihned byla uvalena vyšetřovací vazba na jeho kvestora obžalovaného z několika zločinů; stalo se tak, aby bylo naznačeno, co i na něho samého čeká. Vskutku netrvalo dlouho a byl i sám zažalován tribunem lidu Luciem Antistiem; odvolal se však ke kolegiu všech tribunů a dosáhl toho, že na něho nesmí být podána žaloba, protože je ve státním zájmu mimo město. Proto ve snaze zabezpečit se do budoucna dal si velmi na tom záležet, aby si vždycky každoroční úředníky zavázal, a ze spoluuchazečů podporoval a připustil k čestnému úřadu výhradně ty, kdo se uvolí v jeho nepřítomnosti hájit jeho zájmy; pro takový slib neváhal od některých vymáhat přísahu a také písemnou záruku.

40. odešel – v březnu r. 58 př. n. l.

24/ Když však Lucius Domitius, uchazeč o konsulát, veřejně hrozil, že jako konsul provede to, co jako prétor nedokázal, a že mu odejme vojska, pozval k sobě Caesar Crassa a Pompeia do Lucy, města své provincie, a donutil je, aby se v zájmu odražení Domitia opětně sami ucházeli o konsulát. Jemu mělo být vojenské velitelství prodlouženo na pět let. Dosáhl obojího. Spoléhaje na to přidal k legiím, které dostal od státu, jiné další na svůj náklad. Jedné z nich, sebrané dokonce ze zaalpských Gallů, dal také keltské jméno – jmenovala se totiž Alauda^41 –, opatřil ji římským výcvikem a výzbrojí a později všem jejím vojákům udělil římské občanství. Potom se nevyhýbal nižádné příležitosti k válce, čítaje v to i válku nespravedlivou a nebezpečnou; sám od sebe napadal stejně kmeny spojenecké jako nepřátelské a divoké, takže se senát jednou rozhodl vyslat vyšetřovací komisi k prozkoumání stavu Gallií, ba někteří senátoři navrhovali, že má být vydán nepřátelům. Protože však měl vojenské úspěchy, získal odměnou děkovné slavnosti, a to jak častěji, tak v trvání většího počtu dní nežli kdokoli kdy před ním.

41. Alauda – keltské slovo znamenající „chocholouš“; legie dostala název „Chocholoušů“ podle ozdoby na přilbách.

25/ Vykonal pak za devět let^42, v nichž byl vrchním velitelem, asi tyto činy: Celou Gallii, která je ohraničována hvozdem pyrenejským, Alpami, pohořím cevennským a řekami Rýnem a Rhônem a má v obvodu přibližně tři milióny dvě stě tisíc kroků^43, s výjimkou obcí spojeneckých a dobře zasloužilých, uvedl ve stav provincie a uložil jí čtyřicet miliónů sestertiů každoroční berně. Zbudoval most přes řeku Rýn a Germány, kteří bydlí za Rýnem, jako první z Římanů napadl a způsobil jim obrovské porážky. Napadl rovněž Britány, předtím neznámé, přemohl je a vymohl z nich peníze i rukojmí. Při tolika úspěších zakusil nezdar jenom třikrát, a nikoli častěji: u Británie přišel prudkou bouří téměř o celé loďstvo; v Gallii mu u Gergovie rozprášili legii; na území Germánů upadli do léčky a byli zabiti jeho legáti Titurius a Aurunculeius.

42. devět let – r. 58 až 50 př. n. l.

43. tři milióny dvě stě tisíc kroků – přibližně 4800 km.

26/ Touž dobou přišel zprvu o matku, pak o dceru a nedlouho potom o vnuka. Mezitím byl Řím uveden ve zmatek zavražděním Publia Clodia^44. Když se senát usnesl, že má být zvolen jenom jediný konsul, a to výslovně Gnaeus Pompeius, a když tribunové lidu pomýšleli na Caesara jako Pompeiova kolegu, jednal s nimi, aby raději učinili lidu takový návrh, že mu má být dána možnost – začínalo totiž dobíhat pětileté údobí jeho velitelství – ucházet se v nepřítomnosti o druhý konsulát, aby proto nemusil odejít z provincie příliš předčasně a mohl dokončit posud neskončenou válku. Jakmile toho dosáhl, obíral se již vyššími záměry a pln naděje nezanedbal veřejně i soukromě vůči nikomu žádný druh štědrosti nebo úsluh. Z kořisti začal budovat nové forum, jehož jen dvořiště ho stálo přes sto miliónů sestertiů. Lidu přislíbil gladiátorské hry a pohoštění k uctění památky dceřiny, což před ním neučinil nikdo. Chtěje vystupňovat obecnou dychtivost, nařídil, aby se příprav k pohoštění, třebaže je převážně zadal veřejným kuchyním, účastnilo také jeho soukromé služebnictvo. Kdekoli bojovali známí gladiátoři před rozvášněným obecenstvem, dával je násilně odvléci a uchovat pro své představení. Začátečníky nedával školit ani na zápasišti, ani od profesionálních učitelů, nýbrž v soukromých domech od římských jezdců nebo dokonce i od senátorů, kteří měli zkušenosti se zbraněmi; jak vyplývá z jeho dopisů, naléhal na ně s prosbami, aby se ujali výcviku každého zvlášť a aby osobně udělovali cvičencům pokyny. Legiím žold natrvalo zdvojnásobil. Obilí nechal rozdávat, kdykoli ho byla dostatečná zásoba, a to i bez omezení na jakoukoli míru. Jednotlivým mužům někdy dával do vlastnictví po otroku z kořisti.

44. zavražděním Publia Clodia – byl zabit Titem Anniem Milonem v pouličním boji r. 52 př. n. l.

27/ Aby si udržel^45 příbuzenský poměr k Pompeiovi a jeho náklonnost, nabídl mu za manželku vnučku své sestry Octavii, která byla provdána za Gaia Marcella, a pro své manželství se ucházel o Pompeiovu dceru zaslíbenou Faustovi Sullovi. Všechny muže z Pompeiova okolí, ba i velikou část senátorů si zavázal poskytnutím bezúročných nebo jen nízce zúročených půjček. Osobám kteréhokoliv stavu, které se k němu odebraly, ať již na pozvání či ze své vůle, poskytoval neobyčejně štědré cestovné, nadto i leckterým propuštěncům a pouhým otrokům, podle toho, jak byl který oblíben u svého patrona nebo pána. Dále byl všem žalovaným nebo zadluženým nebo marnotratné mládeži zdrojem jedinečné a vždy pohotové podpory, s výjimkou těch, kdo byli tísněni těžším tlakem provinění nebo nouze a zhýralosti, než aby jim byl schopen pomoci; takovýmto lidem otevřeně a veřejně říkal, že potřebují jen občanskou válku.

45. udržel – po smrti své dcery Julie, zemřelé r. 54 př. n. l.; viz výše kap. 21.

28/ S nemenší horlivostí si získával po celém světě krále a země tím, že jedněm poskytoval darem tisícovky zajatců, jiným – obcházeje rozhodnutí senátu a lidu – dodával pomocné vojenské sbory, kamkoli chtěli a kdykoli chtěli. Nadto vyzdoboval nejmocnější města Itálie, Gallii a Hispánií, dokonce i Asie a Řecka stavbou znamenitých budov. Posléze, když již byli všichni uvedeni v úžas a kladli si otázku, kam to vše směřuje, vyhlásil konsul^46 Marcus Claudius Marcellus ediktem, že hodlá jednat o vrcholném státním nebezpečí, a navrhl v senátu, aby byl Caesar vystřídán ve velitelství před vypršením lhůty s odůvodněním, že je válka již skončena, že je mír a že vítězné vojsko má být rozpuštěno; dále aby se na nepřítomného nebral zřetel při volbách, protože Pompeius ani dodatečně nezrušil ustanovení zákona řádnou cestou, totiž usnesením lidu. Přihodilo se totiž předtím Pompeiovi, že když navrhoval zákon o pravomoci úředníků, v oné kapitole, kde vylučoval nepřítomné z práva ucházet se o čestné úřady, ze zapomnětlivosti neučinil výjimku ani pro Caesara, a teprve dodatečně, když již byl zákon vyryt do mědi a uložen ve státním archívu, napravil svůj omyl. Ale Marcellus nepřestal jenom na návrhu odejmout Caesarovi provincie i výjimečnou výsadu, nýbrž doporučil také, aby byli občanského práva zbaveni kolonisté, které Caesar podle zákona, navrženého Vatiniem, uvedl do Nového Coma; Marcellus odůvodňoval svůj návrh tím, že se udělení občanského práva stalo pro osobní prospěch a překročením ustanovení zákona.

46. vyhlásil konsul – r. 51 př. n. l.

29/ Tyto návrhy nenechaly Caesara v klidu. Vycházeje z názoru, který prý bylo častěji možné slyšet z jeho úst, že je nesnadnější, aby on, přední muž státu, byl zatlačen z první řady do druhé nežli z druhé do poslední, postavil se vší silou na odpor, dílem prostřednictvím tribunských zákroků, dílem pomocí druhého konsula, Servia Sulpicia. Také následujícího roku, když se o totéž pokoušel Gaius Marcellus, který v konsulátu vystřídal svého bratrance Marka, získal si nesmírným úplatkem za ochránce jeho kolegu Aemilia Paula a nejdivočejšího z tribunů lidu – Gaia Curiona. Když však viděl, že se tentokrát všechno připravuje s větší tvrdošíjností a že také nastávající konsulové byli zvoleni ze strany protivné, zapřísahal dopisem senát, aby mu nebylo odnímáno dobrodiní, jehož se mu dostalo od lidu, anebo aspoň aby současně také ostatní velitelé byli nuceni odejít od svých vojsk; spoléhal totiž, jak se soudí, na to, že sám, jakmile by se mu zachtělo, snadněji by svolal své délesloužící vojáky nežli Pompeius nováčky. V jednání s protivníky si vymiňoval, že mu po rozpuštění osmi legií a opuštění zaalpské Gallie budou ponechány dvě legie a jako provincie Gallie předalpská anebo také jen jedna legie s Ilyrikem, dokud se nestane konsulem.

30/ Ale ani na to senát nepřistoupil, také protivníci odepřeli, že vůbec neuzavřou jakoukoli úmluvu o uspořádání státu. Tu přešel Caesar do Přední Gallie, a když vykonal několik soudů, stanul v Ravenně, hodlaje pomstít válkou, usnese-li se senát na závažnějších opatřeních proti tribunům lidu, kteří zakročovali v jeho prospěch.

Takovou tedy měl Caesar záminku k občanské válce; soudí se však, že vlastní příčiny byly jiné. Gnaeus Pompeius se častěji vyjadřoval v tom smyslu, že Caesar nemohl ani dokončit stavební díla, která začal, ani ze svých soukromých prostředků splnit očekávání, které vzbudil pro svůj příchod; proto se prý rozhodl všechno obrátit naruby a uvést v úplný zmatek. Jiní zase říkají, že se obával, aby nebyl nucen skládat účty z toho, co za svého prvního konsulátu zařídil proti ptakopraveckým pozorováním, proti zákonům a tribunským zákrokům; vždyť Marcus Cato opětovně a se zapřísaháním ohlašoval, že proti němu vznese žalobu, jakmile jen rozpustí vojsko; rovněž se veřejně vykládalo, že až se vrátí jako soukromník, bude se musit odpovídat po příkladu Milonově^47 před soudem chráněným kolem rozestavenými ozbrojenci. Tento názor činí pravděpodobnějším zpráva Asinia Polliona^48, podle níž Caesar, pohlížeje na pobité a na hlavu poražené protivníky po bitvě u Farsálu, řekl doslova: „Mají, co chtěli. Přes tak veliké své činy byl bych býval já, Gaius Caesar, najisto odsouzen, kdybych se nebyl uchýlil o pomoc k vojsku.“ Někteří jiní se domnívají, že si neodolatelně navykl na postavení vrchního velitele a že když zvážil síly své a síly protivníků, užil příležitosti k uchvácení samovlády, po níž od mládí toužil. Toho názoru byl, jak se zdá, i Cicero^49, který napsal v třetí knize O povinnostech, že měl Caesar stále na jazyku známé verše Eurípidovy, které v Ciceronově překladu znějí:

47. po příkladu Milonově – když se Annius Milo odpovídal ze zabití Clodia, vydatně přispěla ozbrojená ochrana soudu k jeho odsouzení.

48. Asinia Polliona – Suetonius cituje z dějepisného díla Pollionova, nám nedochovaného.

49. Cicero – verše Euripidových Foiničanek 524 n. přeložil Cicero ve filosofickém spise O povinnostech III 82.

vždyť máš-li zvrátit právo, vhodné zvrátit jest,

když králem chceš se stát; leč jinak zbožný buď!

31/ Jakmile tedy dostal zprávu, že zákrok tribunů lidu nebyl připuštěn a oni sami že se vzdálili z města, spěšně poslal napřed své kohorty, ale jen tajně, aby se nevzbudilo nějaké podezření; sám se k zakrytí svých úmyslů účastnil veřejného divadelního představení, prohlédl si plán, podle něhož hodlal stavět gladiátorskou školu, a jako obyčejně se věnoval hostině o velkém počtu hodujících. Potom po západu slunce dal do vozu zapřáhnout mezky z nejbližšího mlýna a se zcela malým průvodem vydal se co nejskrytěji na pochod. Když při zhašených světlech vůz sjel z cesty, dlouho bloudil, a teprve s úsvitem nalezl jakéhosi průvodce a uzoučkými stezkami pěšky vybředl. Dostihl své kohorty a nakrátko se zastavil u říčky Rubiconu, která byla hranicí jeho provincie. Rozvažuje o velikosti svého podniku, obrácen jsa k nejbližším řekl: „Ještě nyní se můžeme vrátit; přejdeme-li však přes můstek, budeme si musit všechno vymáhat zbraněmi.“

32/ Zatímco zde otálel, přihodil se takovýto div. Náhle se jemu nablízku objevil neznámý člověk, znamenitě urostlý a sličný, který seděl a pískal na píšťalu. Když se k jeho poslechu sběhli kromě pastýřů také velmi četní vojáci ze svých stanovišť a mezi nimi také hudci, popadl neznámý u jednoho vojenskou trubku, vyskočil k řece, z plných plic zatroubil k útoku a zamířil na druhý břeh. Tehdy řekl Caesar: „Pojďme, kam nás volají úkazy bohů i nespravedlnost nepřátel.“ A dále pravil: „Kostky jsou vrženy.“

33/ Tak přepravil vojsko přes řeku^50, přibral tribuny lidu, kteří po svém vypuzení z města k němu dorazili, a uspořádal vojenské shromáždění. Na něm se rozplakal, rval si na prsou roucho a dovolával se věrnosti vojáků. Vznikla dokonce domněnka, že každému jednotlivci sliboval jezdecké jmění^51; to však vzniklo nedorozuměním. Když totiž oslovoval a povzbuzoval vojáky, několikrát ukazoval prst levé ruky a ujišťoval, že si s klidnou myslí stáhne i prsten, aby učinil zadost všem, kteří obrání jeho důstojnost. Zadní řady shromáždění, které mohly řečníka lépe vidět než slyšet, vzaly za proslovené, co vytušily pohledem; tak roznesla pověst onen příslib práva na zlaté prsteny se čtyřmi tisíci sestertiů.

50. přepravil vojsko přes řeku – 1. března 49 př. n. l.

51. jezdecké jmění – římští jezdci musili mít jmění aspoň 400 000 sestertiů a spolu se senátory měli právo nosit zlatý pečetní prsten.

34/ Pořadí a jádro činů, které potom postupně konal, má se takto: Obsadil Picensko, Umbrii i Etrurii, a Lucia Domitia, který byl ve zmatku jmenován jeho nástupcem ve velitelství a ozbrojenou mocí držel Corfinium, přinutil se vzdát, ale potom jej propustil. Nato zamířil podél Jaderského moře k Brundisiu, kam se utekli konsulové a Pompeius, hodlajíce se co nejdříve přeplavit přes moře. S nezdarem se vynasnažil všemi druhy zdržování zabránit jim ve výjezdu a obrátil se k pochodu na Řím. Zaslal otcům řeč^52 o uspořádání státu a pak napadl velmi mocné vojenské sbory Pompeiovy, které byly v Hispánii pod velením tří legátů, Marka Petreia, Lucia Afrania a Marka Varrona. Předtím prohlásil před svými lidmi: „Jdu proti vojsku bez vojevůdce a potom se obrátím proti vojevůdci bez vojska.“ A ačkoliv ho zdrželo obléhání Massilie, která mu na jeho tažení uzavřela brány, jakož i krajní nedostatek zásobování, přece všecko v krátkém čase zdolal.

52. řeč – její znění podal Caesar sám v Zápiscích o válce občanské I 32.

35/ Odtud se vrátil do Říma, a když se přepravil do Makedonie, téměř po čtyři měsíce obléhal Pompeia nejmohutnějšími opevněními; posléze jej v bitvě farsálské potřel^53 a prchajícího do Alexandrie pronásledoval, ale zde zastihl již jen jeho mrtvolu. Poněvadž však shledával, že tamní král Ptolemaios^54 i jemu ukládá o život, vedl s ním válku neobyčejně obtížnou. Nebylo pro něho příznivé ani místo, ani roční doba: musil válčit v zimě a uvnitř hradeb velmi početného a velmi zdatného nepřítele, sám postrádaje všeho a zcela nepřipraven. Po dosažení vítězství ponechal egyptské království Kleopatře a jejímu mladšímu bratrovi, neboť se obával proměnit zemi v provincii, aby jednou nedostala poněkud násilnějšího místodržitele a neposkytla látku k převratu. Z Alexandrie přešel do Sýrie a odtud do Pontu vzhledem k naléhavým zprávám o Farnakovi. Tohoto syna Mithridáta Velikého, který tehdy využil příznivých okolností a válčil a u něhož mnohonásobný úspěch vystupňoval bojechtivost, pátého dne po svém příchodu a ve čtyřech hodinách, kdy mu přišel na dohled, na hlavu porazil jedinou bitvou^55. Sám často vzpomínal štěstí Pompeiova, jemuž se dostalo mimořádné vojenské slávy pro vítězství nad tak neválečnickým druhem nepřátel. Potom porazil Scipiona a Jubu, kteří klížili dohromady trosky své strany v Africe^56, a syny Pompeiovy v Hispánii^57.

53. v bitvě farsálské potřel – 9. srpna 48 př. n. l.

54. tamní král Ptolemaios – míněn syn Ptolemaia Auléta.

55. jedinou bitvou – u Zely r. 47 př. n. l. Pověstný výrok o ní viz níže v kap. 37.

56. v Africe – bitvou u Thapsu r. 46 př. n. l.

57. v Hispánii – bitvou u Mundy r. 45 př. n. l.

36/ Ve všech občanských válkách neutrpěl ani jedinou porážku, nehledíme-li k jeho legátům, z nichž Gaius Curio zahynul v Africe, Gaius Antonius se v Ilyriku dostal do moci protivníků, Publius Dolabella v témž Ilyriku ztratil loďstvo, Gnaeus Domitius Calvinus v Pontu vojsko. Sám bojoval vždy zcela úspěšně a ani ne nerozhodně, se dvěma výjimkami: jednou u Dyrrhachia, kde po své porážce prohlásil o Pompeiovi, který ho nepronásledoval, že nedovede vítězit; podruhé v poslední bitvě v Hispánii, kdy v zoufalém postavení dokonce pomýšlel na sebevraždu.

37/ Po skončení válek pětkrát slavil triumf, a to po porážce Scipiona čtyřikrát v témž měsíci, avšak s několikadenními přestávkami, a znovu jednou po přemožení synů Pompeiových. Z těchto vítězných průvodů první a nejnádhernější slavil triumf gallský, následoval alexandrijský, potom pontský, nejblíže po něm africký a naposled hispánský, každý s odlišnou výpravou a okázalostí. Když v den gallského triumfu míjel tržiště Velabrum, praskla mu na voze náprava a málem by byl z něho vymrštěn; na Capitol vystoupil za svitu pochodní, kdy čtyřicet slonů zleva i zprava neslo světlonoše. V pontském triumfu dal mezi okázale vystavovanými předměty nést nápis o třech slovech: VENI, VIDI, VICI^58, naznačující nikoli válečné činy jako v ostatních případech, nýbrž rychlost skončené války.

58. VENI, VIDI, VICI – „Přišel jsem, uviděl jsem, zvítězil jsem“.

38/ Veteránům svých legií rozdal podíl z kořisti, a to každému pěšákovi vedle dvou tisíc sestertiů, vyplacených již na začátku občanských zmatků, ještě čtyřiadvacet tisíc. Přidělil jim také půdu, ne však v souvislosti, aby nemusel nikdo být vyháněn ze své usedlosti. Z odměn rozdělených lidu připadlo na každého muže kromě deseti měřic obilí a stejného počtu liber oleje také po třech stech sestertiů, které jim kdysi slíbil, a nadto sto sestertiů za prodlení. Rovněž za ně zaplatil roční nájemné, a to v Římě až do dvou tisíc sestertiů, v Itálii ne přes pět set. Dále přidal hostinu a rozdílení masa, po hispánském vítězství dokonce dva obědy; usoudil totiž, že první byl podáván skoupě a způsobem nesrovnávajícím se s jeho štědrostí, proto poskytl po pěti dnech druhý co nejbohatší.

39/ Hry uspořádal rozmanitého druhu: zápas gladiátorů, také divadelní představení po celém městě v každé čtvrti, a to s herci všech jazyků, taktéž hry v cirku, hry zápasníků a lodní boj. V gladiátorském zápase na foru vystoupil Furius Leptinus, pocházející z prétorské rodiny, a Quintus Calpenus, bývalý senátor a právní zástupce. Tanec ve zbroji zatančili synové knížat Asie a Bíthýnie. Mezi divadelními představeními vystoupil také římský jezdec Decimus Laberius ve svém mimu^59; byl obdarován pěti sty tisíci sestertiů a vrácením zlatého prstenu^60, takže mohl po svém vystoupení projít z jeviště orchéstrou a usednout v jedné ze čtrnácti jezdeckých řad. Prostor cirku dal Caesar z obou stran prodloužit a kolem dokola obehnat příkopem s vodou; zde ve hrách se předváděli nejurozenější mladíci v řízení čtyřspřeží nebo dvojspřeží a ve skoku z koně na koně. Trojskou hru^61 hrály dvě čety jezdců, jedna z mladších, druhá ze starších chlapců. Štvanice dal pořádat pětidenní; na konec umístil boj, rozdělený do dvou šiků, přičemž se z té i z oné strany utkalo pět set pěšáků, dvacet slonů a třicet jezdců. Aby se bojovalo na větším prostranství, dal odklidit metové jehlance^62 a místo nich zřídit dva tábory proti sobě. Zápasníci bojovali po tři dny ve zvláštním závodišti, pro tento účel zřízeném v oblasti pole Martova. Pro lodní boj dal v menší Codetě vykopat vodní nádrž; zde se utkaly dvojřadky, trojřadky a čtyřřadky tyrského a egyptského loďstva o velikém počtu bojovníků. Ke všem těmto podívaným se shluklo odevšad tak veliké množství lidí, že většina příchozích musela nocovat ve stanech zbudovaných na ulicích nebo na silnicích. V tlačenici došlo častěji k tomu, že byl větší počet lidí umačkán a ušlapán, mezi nimi i dva senátorové.

59. mimu – divadelní hře předvádějící všechny druhy lidí.

60. vrácením zlatého prstenu – Caesar tak obnovil básníkovi jezdeckou důstojnost, o kterou ho připravil tím, že ho donutil r. 46 př. n. l., aby vystoupil jako herec na jevišti a závodil s propuštěncem Publiliem Syrém.

61. Trojskou hru – druh jakéhosi turnaje.

62. metové jehlance – kamenná zakončení podélné přepážky, která půlila větší část závodiště.

40/ Potom se obrátil k uspořádání stavu státu a provedl opravu kalendáře, který byl již delší dobu vinou pontifiků^63, libovolně vkládajících měsíce, uveden do takového zmatku, že ani obžínková slavnost nespadala do léta, ani vinobraní do podzimu. Kalendářní rok přizpůsobil oběhu slunečnímu tak, aby měl pravidelně tři sta pětašedesát dní; vkládání měsíců bylo odklizeno, zato byl každý čtvrtý rok vkládán jediný přestupný den^64. Aby se pak do budoucna od prvního ledna shodoval čas s ustálenými svátky, vložil mezi listopad a prosinec předchozího roku^65 ještě dva jiné měsíce. A tak měl rok, v němž byla oprava připravována, patnáct měsíců, čítaje v to přestupný měsíc, který do něho podle obyčeje připadl.

63. pontifiků – členů kněžského sboru.

64. přestupný den – po 24. únoru.

65. předchozího roku – tak řečený „poslední rok zmatku“ o 445 dnech trval od 13. října 47 do 31. prosince 46 př. n. l. Měl vedle „hrudného“ měsíce o 23 dnech, vloženého v únoru, přidány ještě dva měsíce přestupné (67 dní) mezi listopadem a prosincem.

41/ Senát doplnil, přibral nové patricije, rozmnožil počet prétorů, édilů, kvestorů i nižších úředníků. Úředníky, které censoři zbavili úřadu nebo kteří byli rozsudkem soudců odsouzeni za nezákonné ucházení, obnovil v jejich hodnostech. O volby se rozdělil s lidem tak, aby s výjimkou uchazečů o konsulát z ostatního počtu kandidátů byli z polovice ustanovováni ti, které si bude přát lid, z polovice ti, o kterých rozhodne sám. Výnos, který dával písemně kolovat po tribui^66, míval takovéto stručné znění: „Diktátor Caesar té a té tribui. Doporučuji vám ty a ty, aby vaší volbou obdrželi svou úřední hodnost.“ K čestným úřadům připustil i děti psanců. Soudy omezil na dva druhy, ze stavu jezdeckého a ze stavu senátorského; dosavadní třetí druh, důvěrníky tribuí^67, zrušil.

66. tribui – okresu; bylo jich 35, z toho čtyři městské.

67. důvěrníky tribuí – vybírané v letech 71 až 46 př. n. l. ze zámožných plebejů, aby vedle senátorů a jezdců zasedali v soudních sborech.

Sčítání lidu neprovedl ani obvyklým způsobem ani na obvyklém místě^68, nýbrž podle ulic prostřednictvím domácích pánů. Počet tří set dvaceti tisíc osob, pobírajících obilí z veřejných prostředků, proškrtal tak, že jich zbylo jen sto padesát tisíc; a aby nikdy nemohla vzniknout nová srocení pro takovýto výběr, ustanovil, že má prétor každoročně uspořádat na místa uprázdněná zemřelými losování z osob, které dosud nebyly do výběru pojaty.

68. na obvyklém místě – dříve bylo prováděno na foru.

42/ Osmdesát tisíc občanů dal rozdělit do zámořských kolonií. Aby takto vyčerpaný Řím měl sdostatek obyvatelstva, stanovil, že se žádný občan starší dvaceti a mladší čtyřiceti let, pokud neslouží ve vojsku, nesmí vzdálit z Itálie na souvislou dobu delší tří let; dále že žádný senátorský syn nesmí cestovat do ciziny, nenáleží-li do družiny nebo průvodu úředníkova; dále že osoby věnující se dobytkářství nesmějí mít mezi svými pastýři méně než třetinu dospělých neotrockých lidí. Všem lékařům léčícím v Římě a učitelům svobodných umění udělil občanské právo, aby tím raději jednak sami setrvávali v městě, jednak další přibývali.

Ve věci dluhů rozptýlil veškerou naději na jejich úplné zrušení, která se předtím častěji objevovala. Posléze rozhodl, aby dlužníci učinili zadost věřitelům odstoupením pozemků v takové ceně, zač který sami před občanskou válkou získali; přitom mělo být z úhrnu dlužné částky sraženo, bylo-li něco zaplaceno nebo připsáno na úrocích. Takovouto úpravou tratili věřitelé přibližně čtvrtinu.

Všechna sdružení s výjimkou těch, která se ustavila za starodávna, rozpustil. Tresty za zločiny zvýšil. A poněvadž se majetní lidé tím snáze zaplétali do zločinů, že trest vyhnanství nebyl spojen se ztrátou majetku, nařídil, jak píše Cicero, pokutovat vrahy propadnutím všeho majetku, ostatní propadnutím poloviny.

43/ V právních rozsudcích si počínal velmi svědomitě a velmi přísně. Osoby usvědčené z vydírání vylučoval také ze stavu senátorského. U muže prétorské hodnosti, který se hned do dvou dnů oženil s ženou potom, co odešla od svého dřívějšího manžela, zrušil manželství, třebaže tu vůbec nebylo podezření z cizoložství. Na zboží z ciziny uvalil dovozní cla. Zakázal užívat nosítek, rovněž zdobit se purpurovým rouchem a perlami; ze zákazu vyňal jen jisté osoby, a to jen v určitém věku a v určité dny. Obzvláště přísně dal provádět zákon o nadměrné spotřebě. V tržnici rozmístil strážce, kteří měli zabavovat pochutiny nakoupené proti zákazu a dopravovat k němu. Někdy rozesílal dokonce liktory a vojáky, aby v případě, že by strážcové nějak selhali, z hodovních síní odklidili jídla již přinesená na stůl.

44/ Dále pro vyzdobení a vystrojení města, jakož i pro ochranu a rozšíření říše obíral se plány den ode dne četnějšími a významnějšími. Především chtěl vybudovat chrám Martův v rozsahu, jaký se nikde nevyskytl, přičemž měla být zaplněna a s okolím srovnána vodní nádrž, na které uspořádal předvedení lodní bitvy; dále neobyčejně rozsáhlé divadlo, přiléhající ke skále tarpejské. Občanské právo se chystal zestručnit a z nesmírného i rozptýleného množství zákonů uložit jenom právě nejlepší a nezbytná ustanovení do zcela malého počtu knih. Chtěl otevřít pro veřejnost co možná největší knihovny řecké i latinské a dát Marku Varronovi na péči, aby knihy opatřoval a třídil. Hodlal vysušit pomptinské bažiny, vypustit jezero Fucinské, vydláždit silnici od Jaderského moře přes hřeben Apenin až k Tiberu; prokopat Isthmos; zkrotit Dáky, jejichž proudy zaplavily Pontos a Thrákii; potom vypovědět válku Parthům, táhnout na ně z Malé Arménie, ale bojovně je napadnout teprve, až by vyzkoušel jejich válečnické způsoby.

Když zařizoval a rozmýšlel takovéto plány, náhle ho zastihla smrt. Dříve než o ní promluvím, pokládám za vhodné souhrnně vyložit o jeho vzhledu, odívání, bydlení a mravech, jakož i o jeho státnických a vojevůdcovských schopnostech.

45/ Podle podání byl vysoké postavy, bílé barvy kůže, údů jako vysoustruhovaných; obličej měl poněkud příliš plný, oči černé a živé. Těšil se dobrému zdraví, ledaže teprve ve zcela poslední době častěji omdléval a také ve spánku trpěl děsivými sny. Rovněž byl dvakrát ve veřejných shromážděních napaden záchvatem padoucnice. V péči o tělo byl poněkud podivínský, takže se nejen bedlivě dával stříhat a holit, nýbrž i chlupy si vytrhávat, jak mu někteří vyčítali. Nevzhlednou plešatost nesl velmi těžce a zakoušel, že se často stávala předmětem vtipů jeho hanitelů. Proto měl ve zvyku chybějící porost nahrazovat přetahovanými vlasy z okolku a ze všech poct, které mu odhlasoval senát i lid, žádné nepřijal ani neužíval raději nežli práva trvale nosit vavřínový věnec.

Také ústrojem byl prý nápadný. Nosíval totiž senátorskou tuniku s širokým purpurovým pruhem, opatřenou třepením sahajícím až k rukám, nikdy však jinak, než že se přes ni přepásával, a to jenom značně volným opásáním. Odtud výrok Sullův, který častěji napomínal šlechtice, aby se varovali špatně přepásaného mládenečka.

46/ Bydlel zprvu v Subuře ve skromném domě; když se však stal nejvyšším veleknězem, přestěhoval se do státní budovy na Svaté třídě. Jak zaznamenali mnozí spisovatelé, měl nesmírné zalíbení v nádheře a lesku: letohrádek u jezera Nemi^69, který od základů vybudoval a s velikým nákladem dokončil, dal prý v době, kdy byl ještě málo znám a zadlužen, úplně rozbořit jenom proto, že neodpovídal zcela jeho představám; na výpravách dával prý s sebou vozit mozaikové a mramorové podlahy.

69. u jezera Nemi – u Aricie (dn. Riccia) při silnici Appiově, jihových. od Říma.

47/ Do Británie prý zamířil z naděje na perly. Když porovnával jejich velikost, vlastnoručně je prý někdy odvažoval. Vždycky s neobyčejnou vášnivostí prý nakupoval drahé kameny, tepaná díla, sochy a obrazy staré práce. Za zvlášť urostlé a hlaďounké otroky platil prý nesmírnou cenu; ostatně se zato i sám styděl, takže zakázal, aby se výdaje tohoto druhu zapisovaly do účetních knih.

48/ V provinciích pravidelně udržoval obyčej, že se hodovalo u dvou tabulí, u jedné vojenští hodnostáři a řečtí vzdělanci, u druhé civilisté s provinční honorací. V domě udržoval v malých i velkých věcech kázeň tak bedlivě a přísně, že dal spoutat pekaře, který předložil jeho spoluhodovníkům jiný chléb nežli jemu samému; propuštěnce, který se jinak těšil jeho veliké oblibě, za to, že zneuctil manželku římského jezdce, dal popravit, třebaže si nikdo nestěžoval.

49/ Pověst jeho cudnosti nepoškodilo nic kromě styků s Níkomédem, ty však mu způsobily těžkou a trvalou hanbu a všeobecně se staly terčem hanlivých úštipků. Pomíjím velmi známé verše Licinia Calva:

všecko, co Bíthýnie

skýtala, jakož co též Caesarův milovník měl.

Přecházím řeči, které měl v senátu Dolabella a starší Curio, v kterých ho Dolabella nazval „královninou sokyní“, „slamníkem králova lehátka“, Curio dokonce „Níkomédovou stájí“ a „bíthýnským nevěstincem“. Nezmiňuji se ani o ediktech Bibulových, v kterých veřejně označil svého kolegu za „bíthýnskou královnu“ a napsal, že „dříve měl na srdci samovládce, nyní má na srdci samovládu“. V té době, jak zaznamenal Marcus Brutus, také jistý Octavius, muž stejně prostomyslný jako prostořeký, když ve veliké sešlosti oslovil Pompeia jako krále, pozdravil Caesara jako královnu. Ale Gaius Memmius vytýká, že při bohatě navštívené hostině, jíž se účastnilo několik římských obchodníků – uvádí dokonce jejich jména – posluhoval Caesar Níkomédovi jako páže vínem spolu s jinými rozkošnickými chlapečky. Cicero pak se nespokojil tím, že v některých svých listech napsal, jak Níkomédovi nohsledové uvedli Caesara do královy ložnice a v purpurovém šatě uložili na zlaté lehátko, jakož i že mladistvý květ jinocha, odvozujícího svůj původ od Venuše, byl v Bíthýnii potřísněn, nýbrž dokonce v senátě, když jednou Caesar mluvil ve prospěch Níkomédovy dcery Nýsy a připomínal, jaká dobrodiní mu král prokázal, přerušil ho poznámkou: „Nech toho, prosím tě, vždyť je obecně známo, co on dal tobě i co ty jsi dal jemu.“ Konečně za gallského triumfu pronesli jeho vojáci mezi jinými popěvky, jaké žertem zpívávají doprovázejíce vůz triumfátorův, také tyto otřepané verše:

Zdolal Caesar Gallie a Níkomédés Caesara:

Caesarův je tento triumf, který zdolal Gallie,

ne však triumf Níkoméda, který zdolal Caesara.

50/ Podle obecně rozšířeného mínění byl Caesar muž značně smyslný a mnoho vynakládal na ukájení svých choutek. Svedl prý velmi mnoho vznešených žen, mimo jiné Postumii, manželku Servia Sulpicia, Lollii, manželku Aula Gabinia, Tertullu, manželku Marka Crassa, dokonce i choť Gnaea Pompeia, Mucii. Alespoň starší i mladší Curio a mnozí jiní vytýkali Pompeiovi, že se později z chtivosti po moci oženil s dcerou toho, kvůli němuž předtím vyhnal manželku, matku svých tří dětí, a kterého s bědováním nazýval svým Aigisthem. Ale nade všecky jiné ženy miloval Caesar Servilii, matku Marka Brata. Té již za svého prvního konsulátu koupil perlu za šest miliónů sestertiů, později za války občanské kromě jiných darování přiřkl jí z veřejných dražeb obrovské statky za mizivou cenu. Když se tenkrát velmi mnozí divili takové láci, řekl Cicero velmi vtipně: „Vězte, že koupě byla ještě výhodnější, vždyť nadto byla ještě třetina odpočítána^70 (Tertia dohozena).“ Soudilo se totiž, že Servilie dohazovala Caesarovi také svou dceru Tertii.

70. byla třetina odpočítána – jedovatost nepřeložitelného vtipu Ciceronova spočívá v tom, že latinská slova tertia deducta, znamenající „byla třetina odpočítána“ (jako provize), mohou v podobě Tertia deducta znamenat též „byla Tertia dohozena“.

51/ Nešetřil ani manželství provinciálů, jak aspoň vyplývá z tohoto dvojverší, které skandovali vojáci rovněž při gallském triumfu v Římě:

Pozor na manželky! Vedem plešatého smilníka.

V Gallii zlato promrhal jsi, jež sis tady vydlužil.

52/ Také královny miloval, mimo jiné marockou Eunoi, manželku Bogudovu; jí a jejímu manželovi věnoval přemnoho nesmírných darů, jak napsal Naso. Nejvíce si však oblíbil Kleopatru. S ní často prodlužoval hostinu až do svítání, rovněž s ní na společné lodi, královském thalamegu^71, byl by málem přes Egypt pronikl až do Etiopie, kdyby mu nebylo vojsko odepřelo následovat ho. Posléze ji pozval do Říma a při odjezdu ji zahrnul největšími poctami a dary; rovněž svolil, aby své dítě nazvala jeho jménem. Někteří řečtí spisovatelé tvrdili o něm, že se také vskutku podobalo Caesarovi jak svými rysy, tak způsobem chůze. Marcus Antonius dokonce ujišťoval senát, že chlapce Caesar uznal za svého, a za svědky toho uváděl Gaia Matia, Gaia Oppia a jiné Caesarovy přátele. Z nich však Gaius Oppius vydal zvláštní spisek, že to není Caesarův syn, kterého mu Kleopatra přičítá, jako by vůbec ta věc potřebovala popření nebo potvrzení. Tribun lidu Helvius Cinna četným lidem vyznal, že u sebe choval hotově připravený písemný návrh zákona, který měl v době Caesarovy nepřítomnosti na jeho přání podat: aby bylo Caesarovi za účelem plození potomstva výjimečně dovoleno brát si za manželky kterékoli ženy a v jakémkoli počtu. Konečně, aby nebyl nikdo na pochybách o tom, že byl Caesar zlopověstně poznamenán pro necudnost a cizoložství, připomínám, že jej starší Curio v jedné své řeči nazval „mužem všech žen a ženou všech mužů“.

71. thalamegu – přepychová loď egyptských králů, která se podobala plujícímu letohrádku..

53/ V pití vína byl neobyčejně umírněný a ani jeho nepřátelé to nepopřeli. Uvádím výrok Marka Catona: „Jako jediný ze všech přikročil Caesar k rozvracení státu střízliv.“ Také k jídlu byl podle záznamu Gaia Oppia do té míry lhostejný, že když jednou hostitel předložil uleželý olej místo čerstvého a ostatní hodovníci jej odmítali, samojediný si dokonce hojněji jím posloužil, aby nevzbudil dojem, že hostitele viní z nedbalosti nebo z nevychovanosti.

54/ Zdrženlivost neosvědčil ani jako vojenský velitel, ani jako úředník. Tak v době svého prokonsulátu v Hispánii, jak dochovali někteří spisovatelé v svých pamětech, jednak přijal od spojenců peníze, vyžebrané ke zmírnění vlastních dluhů, jednak několik lusitanských měst dal nepřátelsky rozchvátit přesto, že se nevzpírala plnit jeho příkazy a při příchodu mu otevřela své brány. V Gallii vyloupil svatyně a chrámy bohů, naplněné obětními dary, a častěji bořil města spíše pro kořist než pro provinění. Tím se stalo, že měl nadbytek zlata a že jeho libru dával po Itálii i v provinciích prodávat po třech tisících^72 sestertiů. Za prvního konsulátu ukradl v Capitoliu tři tisíce liber zlata a nahradil je stejnou vahou pozlacené mědi. Spojenectví a království propůjčoval za peníze; tak například jenom od Ptolemaia^73 vymámil jménem svým a Pompeiovým téměř šest tisíc talentů. Později pak jak břemena občanských válek, tak náklad na triumfy a na darování kryl naprosto jasnými loupežemi a svatokrádežemi.

72. po třech tisících – místo dotud obvyklých čtyř tisíc.

73. od Ptolemaia – Ptolemaios Aulétés, od Egypťanů zapuzený, vrátil se na trůn pod ochranou Římanů za cenu obrovského úplatku.

55/ Výmluvností a vojenskou zdatností se buď vyrovnal slávě nejvýznamnějších mužů, anebo ji i překonal. Od té doby, co obžaloval Dolabellu, byl počítán bezesporu mezi přední právní zástupce. Alespoň Cicero v Brutu^74, vypočítávaje jednotlivé řečníky, tvrdí, že nevidí nikoho, komu by měl Caesar ustoupit, a praví, že jeho způsob řečnění je uhlazený, též skvělý, dokonce i velkolepý a jistou měrou ušlechtilý. A Corneliovi Nepotovi o něm napsal toto: „Což? Kterému z řečníků, kteří nic jiného nedělali, než řečnili, můžeš před ním dát přednost? Kdo je myšlenkami bystřejší nebo bohatší? Kdo je slovy ozdobnější a uhlazenější?“ Z řečnických druhů alespoň ještě v mládí následoval, jak se zdá, Caesara Strabona; z jeho řeči, která má název „Za Sardiňany“75, přenesl některá místa doslovně do svého soudního hádání^76. Caesarův přednes byl hlasitý a zvučný, doprovázený plamennými posuňky, ale ne bez půvabu. Zanechal několik psaných řečí; některé se mu však přičítají nenáležitě. O řeči „Za Quinta Metella“ soudí Augustus nikoli neprávem, že byla spíše zachycena od rychlopisců, kteří všude nestačili sledovat slova řečníkova, než že byla vydána od něho samého. Shledávám totiž, že v některých opisech nebyla řeč ani správně nadepsána „Za Metella“, nýbrž „kterou napsal Metellovi“, ačkoliv v textu mluví Caesar v první osobě, snaže se Metella i sebe očistit od výtek společných hanobitelů jich obou. Týž Augustus soudí, že také řeč „K vojákům v Hispánii“ stěží mu náleží. Ale v oběhu jsou dvě její podoby: jedna jakoby před první bitvou, druhá před poslední; tenkrát však, jak dokládá Asinius Pollio, neponechal mu náhlý nepřátelský vpád ani pokdy, aby vojáky oslovil.

74. Cicero v Brutu – ve spisu Brutus (O slavných řečnících) 261.

75. Za Sardiňany – řeč Gaia Julia Caesara Strabona z r. 103 př. n. l.,v níž hájil ostrovany před vydíráním.

76. do svého soudního hádání – soudním hádáním (divinatio) byla označována každá řeč, v níž řečník dokazoval, že je před jinými povolanější k vedení soudního procesu.

56/ Zanechal také Zápisky o svých činech za války gallské a za občanské války pompeiovské. Naproti tomu u Zápisků válek alexandrijské, africké a hispánské je původce nejistý; jedni pomýšlejí na Oppia, jiní na Hirtia, který také doplnil poslední a nedokončenou knihu války gallské. O Caesarových Zápiscích soudí Cicero v témž Brutu^77 takto: „Napsal Zápisky vskutku chvályhodné: jsou prosté, přímé a půvabné, bez jakékoli řečnické ozdoby, jakoby svlečené z šatů; zatímco sám si přál, aby jiní tu měli připraveno, odkud by čerpali, kdož by chtěli psát dějiny, zavděčil se snad nejapným pisálkům, kteří budou chtít kudrlinkami vyšňořit jeho podání, ale lidi zdravého úsudku odstrašil od spisování.“ O týchž Zápiscích pochvalně píše Hirtius^78 takto: „U všech soudných čtenářů docházejí takové chvály, že se zdá, jako by byl nikoli poskytl, nýbrž předem odňal spisovatelům možnost psát. V tomto směru je náš obdiv větší než všech ostatních: ti totiž mohou oceňovat, jak pěkně a čistě psal, my však ze zkušenosti víme také, jak snadno a rychle.“ Asinius Pollio se domnívá, že byly psány málo bedlivě a ne zcela pravdivě, protože Caesar mnohému, i co bylo vykonáno jinými, bláhové věřil, pokud pak jde o jeho vlastní činy, vylíčil je křivě buďto z úmyslu, anebo pro selhání paměti; i soudí, že je sám hodlal přepsat a opravit.

77. v témž Brutu – 262.

78. píše Hirtius – v předmluvě k VIII. knize Caesarových Zápisků o válce gallské.

Zanechal také dvě knihy „O analogii“79, rovněž dvě „Anticatona“80 a kromě toho báseň s nadpisem „Cesta“81. První z těchto děl napsal při přechodu přes Alpy, když se po skončení soudů vracel z Přední Gallie k vojsku; druhé složil v čas bitvy u Mundy; poslední, když za čtyřiadvacet dní dorazil z Říma do Zadní Hispánie. Dochovaly se také jeho listy psané senátu; zdá se, že poprvé dal svým listům podobu zápisní knížky o složených stránkách, kdežto před ním posílali konsulové a vojevůdcové zprávy výhradně psané přes celou šířku listu. Dochovaly se i listy posílané Ciceronovi, též listy přátelům o domácích věcech. V těchto užíval, bylo-li třeba něco sdělit skrytěji, šifry, to jest volil takové pořadí písmen, aby z nich nevznikalo žádné běžné slovo; kdo by si přál rozluštit a postihnout, co bylo napsáno, musí nahradit čtvrté písmeno abecedy, totiž D, za A a tak dále i ostatní písmena. Dochovaly se i skladby jeho chlapeckého nebo jinošského věku, jako „Oslava Hercula“, tragédie „Oedipus“, rovněž „Sbírka průpovědí“. Všecky tyto knížky zakázal Augustus zveřejnit v neobyčejně stručném a prostém dopise, poslaném Pompeiovi Marcovi, kterého pověřil pořádáním knihoven.

79. O analogii – nám nedochované dílo gramatické.

80. Anticatona – s názvem Anticato napsal Caesar (nám nedochovanou) polemiku proti Ciceronovu oslavnému spisu na Catona Utického.

81. Cesta – Caesarův básnický (nám nedochovaný) popis chvatného tažení do Hispánie proti Pompeiovcům.

57/ V zacházení se zbraněmi a v jízdě na koni byl velmi zkušený. Námahu dovedl snášet až neuvěřitelně lehce. V šiku se pohyboval někdy na koni, častěji však chodil pěšky vpředu, s hlavou nepokrytou, ať bylo slunečno, nebo pršelo. Předlouhé cesty urazil s neuvěřitelnou rychlostí, bez velkých zavazadel, v nájemní drožce, po stu tisíci krocích^82 v jednotlivých dnech; byly-li na překážku řeky, přeplavil se plaváním nebo ulehl na nafouknuté měchy. A tak přečasto předstihl i zprávy o tom, že se blíží.

82. po stu tisících krocích – přibližně po 150 km.

58/ Nelze rozhodnout, zda byl při provádění výprav opatrnější či odvážnější. Nikdy nevodil vojska záludnými cestami, nýbrž vždy předem vyšetřil polohu míst. Také do Británie nepřepravil vojáky dříve, dokud nedal napřed prozkoumat přístavy, možnost plavby a přístup na ostrov. Naproti tomu týž muž, když mu bylo hlášeno, že je římský tábor v Germánii obležen, v gallském ústroji pronikl mezi nepřátelskými hlídkami k svým lidem. Z Brundisia k Dyrrhachiu proplul za zimní bouře mezi nepřátelskými loďstvy; když pak otálely sbory, kterým předtím přikázal, aby ho rychle následovaly, a když pro ně několikrát marně poslal, posléze sám tajně a bez průvodu vstoupil se zahalenou hlavou na malou lodici a dal se poznat, jakož i dovolil lodníkovi ustoupit před nepohodou teprve tehdy, když již byl málem zavalen vlnami.

59/ Ani náboženskými ohledy se nikdy nedal odstrašit, ani jen zdržet od kteréhokoli svého podniku. Ač mu uteklo obětní dobytče, neodložil tažení proti Scipionovi a Jubovi. Když při opouštění lodi upadl, obrátil osudné znamení v lepší stránku a zvolal: „Držím tě, Afriko!“ Aby zneškodnil věštby, podle nichž se osudově přikládalo jménu Scipionů^83 štěstí a nepřemožitelnost v této provincii, vezl s sebou v svém táboře jakéhosi naprosto opovrženíhodného příslušníka rodu Corneliů, který měl podle svého ostudného života příjmení Salicito^84.

83. jménu Scipionů – Publius Cornelius Scipio (zemř. 183 př. n.l.) porazil Hannibala u Zamy r. 202 př.n.l. a získal od senátu čestné příjmení Africanus (Africký); Publius Cornelius Scipio Aemilianus (zemř. 129 př. n. l.) dobyl Kartága r. 146 př. n. l. a dostal čestné příjmení Africanus Minor (Africký Mladší)

84. Salicito – emenduji porušeně dochovaný dativ Saluitoni na Salicitoni. Příjmení Salicito znamenalo patrně sali cito („skoč hbitě“).

60/ Bitvy sváděl nejenom podle předběžné rozvahy, nýbrž i nečekaně náhle, často ihned z pochodu, někdy i v nejmizernějším nečase, kdy by se byl nikdo nenadál, že se pohne. Teprve poslední dobou se stal váhavějším v rozhodování k boji, vycházeje z názoru, že čím častěji zvítězil, tím méně smí pokoušet štěstí, a že nikdy nemůže získat tolik vítězstvím, kolik by ztratil porážkou. Žádného nepřítele neporazil, aby ho také nezbavil jeho ležení; tak nedopřával přestrašeným, aby měli kdy se vzpamatovat. V nerozhodných chvílích boje dával odhánět z bojiště koně, a především svého, aby se stala příkazem nutnost setrvat na místě tím, že byla zničena možnost záchrany útěkem.

61/ Jezdíval na zvlášť znamenitém koni, který měl nohy téměř lidské, s kopyty rozštěpenými na způsob prstů. Takovéto zvíře se vylíhlo v jeho stájích, a když haruspikové^85 věštili, že to pro pána znamená vládu nad celým světem, dal je velmi pečlivě živit, a když dorostlé nestrpělo jezdce, sám první se mu usadil v sedle. Později mu také postavil pomník před chrámem Venuše Rodičky.

85. haruspikové – věštili z vnitřností obětovaných zvířat.

62/ Rozkolísaný šik sám mnohokrát zastavil, zadržuje utíkající, zachycuje jednotlivce, popadaje je za krk a obraceje je proti nepříteli. Druhdy byli prchající tak rozrušeni, že ho jeden orlonoš^86, když ho zastavoval, ohrožoval železnou špicí a jiný prchl, vtisknuv orla do rukou zadržujícího.

86. orlonoš – voják nesoucí orla, odznak legie.

63/ Můžeme uvést nemenší, ba ještě větší známky jeho neohroženosti. Když po bitvě farsálské vyslal napřed do Asie své loďstvo a sám přeplouval úžinu heléspontskou na dopravní bárce, nejenom neprchl před Luciem Cassiem, který mu nepřátelsky vyjel vstříc s deseti válečnými loděmi, nýbrž zamířil do jeho blízkosti, sám jej vyzval, aby se vzdal, a jako prosebníka ho vzal na svou bárku.

64/ V Alexandrii ho při obléhání mostu donutil náhlý výpad nepřítele vskočit do člunu; když se však tamtéž vřítilo i mnoho jiných, vyskočil do moře, plaval asi dvě stě kroků^87 a zachránil se na nejbližší loď; přitom měl vysunutu levici vysoko nad vodou, aby se nenamočily papíry, které držel, a v zubech vlekl vojevůdcovský plášť, aby se ho jako kořisti nezmocnil nepřítel.

87. dvě stě kroků – přibližně 300 metrů.

65/ Vojáka nehodnotil ani podle mravů, ani podle štěstí, nýbrž jen podle síly a nakládal s ním stejně přísně jako shovívavě. Ke kázeňským prostředkům nesahal všude a vždy, nýbrž jen když byl nepřítel nablízku: tehdy bezohledně vyžadoval nejpřísnější kázeň, takže neohlašoval ani čas k pochodu, ani čas k bitvě, nýbrž náhle vyváděl, kam chtěl, vojsko, jež musilo být připravené a na každou chvíli pohotové. Často to činil i naplano, zvláště za dešťů nebo o svátcích. Rovněž někdy po příkazu, aby ho vojáci dobře pozorovali, náhle se ve dne nebo i v noci vytratil a prodlužoval pochod, aby unavil ty, kteří ho trochu opožděněji následovali.

66/ Byli-li vojáci přestrašeni pověstí o početnosti nepřátel, dodával jim odvahy tím, že zprávy nejenom nevyvracel nebo nezmenšoval, nýbrž ještě přeháněl a další vylhával. Tak když očekávání příchodu Jubova nahánělo hrůzu, svolal vojáky k promluvě a řekl: „Vězte, že v těchto několika nejbližších dnech přibude král s deseti legiemi, třiceti tisíci jezdci, stem lehkooděnců, s třemi sty slony. Pročež přestaňte někteří slídit dále nebo pronášet dohady. Věřte mně, který to mám zjištěno. Jinak takové lidi naložím na nejzpuchřelejší loď a dám je odvézt kterýmkoli větrem do neznáma!“

67/ Nestíhal každé provinění, ani vždy netrestal úměrně k jeho velikosti: jak neobyčejně ostře vyšetřoval a trestal zběhy a buřiče, tak dovedl v ostatních případech zamhouřit oko. Mnohdy po velké a vítězné bitvě slevil vojákům dodržování běžných služeb, ponechal jim možnost všestranně se vyřádit a opětovně se chlubil: „Moji vojáci mohou dobře bojovat, i když se napomádují^88.“ Také při úředních projevech neoslovoval je: „Vojáci!“, nýbrž lichotivějším jménem: „Spolubojovníci!“ Vychoval si je k takovému smyslu pro vzhled, že mohl jako vyznamenání rozdávat postříbřené a pozlacené zbraně; činil tak jednak pro zvýšení lesku, jednak aby si jich v boji více hleděli ve strachu před ztrátou. Vojáky měl do té míry rád, že si dal po zprávě o porážce Tituriově narůst vousy a vlasy a nedal si je ostříhat dřív, dokud ji nepomstil.

88. i když se napomádují – vlastně namaží vonnými oleji při hodování.

68/ Takovýmito prostředky dosáhl u svých vojáků krajní oddanosti k sobě i krajní statečnosti. Když vstoupil do občanské války, nabídli se centurionové všech legií, že mu ze svých prostředků každý uhradí náklad na jednoho jezdce, všichni prostí vojáci přislíbili sloužit zdarma bez nároků na příděl obilí a žold, přičemž zámožnější vzali na sebe vydržování chudobnějších. Také za tak dlouhé údobí od něho vůbec nikdo nepřeběhl k nepříteli, mnoho pak těch, kteří upadli do zajetí, odmítli záchranu života, udělovanou jim pod podmínkou, že obrátí zbraně proti němu. Hlad i ostatní nuzování snášeli jeho vojáci, nejenom když byli obléháni, nýbrž i když sami obléhali jiné, a to tou měrou, že za obležení u Dyrrhachia řekl Pompeius při pohledu na jakýsi chléb z trávy, kterým se živili: „Mám co činit s šelmami“, rychle dal ubohou poživatinu odklidit a zakázal ji komukoli ukazovat, aby odolností a vytrvalostí nepřítelovou nebyla ochromena odvaha jeho vlastních lidí.

Jak statečně bojovali, toho svědectvím je, že jednou po nešťastné bitvě u Dyrrhachia sami se dožadovali potrestání, takže velitel uznal, že je musí spíše utěšovat nežli trestat. V ostatních bitvách pomnohokrát snadno potřeli nesčetné zástupy protivníků, proti nimž byli sami v menšině. Dokonce jediná kohorta šesté legie, umístěná posádkou v malé tvrzi, vzdorovala čtyřem legiím Pompeiovým po několik hodin a byla téměř do posledního muže pobita množstvím nepřátelských střel; uvnitř opevnění se jich našlo sto třicet tisíc. A není s podivem, hledí-li se k činům jednotlivců, hrdinství například centuriona Cassia Scaevy nebo prostého vojína Gaia Acilia, abych nemluvil o četných jiných. Scaevovi bylo vyraženo oko, byl proboden na stehně i na plecích, ve svém štítě měl sto dvacet děr po zásazích, přece však setrval na svém místě jako strážce brány jemu svěřené tvrze. Acilius zachytil pravicí záď nepřátelské lodi v námořní bitvě u Massilie; když mu ji uřízli, napodobil pamětihodný, u Řeků oslavovaný příklad Kynégeirův, přeskočil na loď a puklou svého štítu hnal před sebou nepřátele.

69/ Vzpoury se za deset let válčení v Gallii nedopustili vojáci vůbec žádné, za občanských válek jen několikrát; vždy se však rychle vrátili k plnění služby, a to ne tak díky povolnosti vojevůdcově jako jeho vážnosti. Nikdy totiž před vzbouřenci necouvl, nýbrž vždycky šel rovnou proti nim. Tak devátou legii u Placentie, třebaže měl tehdy Pompeius ještě armádu, s hanbou celou rozpustil a stěží ji obnovil teprve po hojných úpěnlivých prosbách vojáků a ovšem i po potrestání viníků.

70/ Vojáky desáté legie v Římě, kteří se s nesmírnými hrozbami, dokonce s krajním ohrožováním města domáhali propuštění a odměn v době, kdy ještě planula válka v Africe, neváhal nejenom přes výstrahy přátel navštívit, nýbrž i rozpustit; ale jediným slovem – oslovil je: „Občané!“ místo „Vojáci“ – tak snadno způsobil obrat v jejich smýšlení, že se mu ihned hlásili jako „vojáci“ a ne civilisté, a přestože se zdráhal, sami od sebe ho následovali do Afriky; arci i tenkrát potrestal všechny největší podněcovatele vzpoury tím, že jim srazil třetinu z kořisti a z výměry pozemkového přídělu.

71/ Ochota a věrnost vůči klientům nechyběly u něho ani již v mladých letech. Vznešeného jinocha Masinthu hájil proti králi Hiempsalovi tak urputně, že synovi krále Juby při soudním přelíčení vjel do vousů. Když pak byl Masintha odsouzen k zaplacení poplatku a hned ho již odváděli, vyrval jim ho a po dlouhou dobu ho u sebe skrýval. Teprve když jako proprétor odcházel do Hispánie, vzal ho do svých nosítek a vyvezl z Říma za čestného doprovodu své suity a pod ochranou liktorských prutů.

72/ Přátelům projevoval vždy neobyčejnou vlídnost a shovívavost. Tak Gaiovi Oppiovi, který ho provázel na pochodu lesnatou krajinou a byl zachvácen náhlou chorobou, postoupil osamělou chaloupku a sám ulehl na zemi pod širým nebem. Když již byl u moci, dopomohl některým osobám dokonce nejnižšího rodu k nejčestnějším úřadům a těm, kdož mu to vytýkali, řekl otevřeně: „Kdybych byl užil k obraně své důstojnosti lapků a zlodějů, byl bych se i takovýmto lidem podobně odvděčil.“

73/ Naproti tomu nepřátelskými pocity nikdy se tak hluboko nezatvrdil, aby je při vhodné příležitosti rád neodložil. Gaiovi Memmiovi, na jehož velmi drsné řeči písemně odpověděl s nemenší jedovatostí, zakrátko dokonce pomáhal v ucházení o konsulát. Gaiovi Calvovi, který se po uveřejnění ostouzejících epigramů pokoušel prostřednictvím přátel jednat o smír, sám od sebe a první dopsal. Valeria Catulla, jehož veršíky na Mamurru^89 se cítil, jak se nikterak netajil, natrvalo stigmatizován, když mu učinil zadostiučinění, pozval ještě téhož dne k večeři a nadále jako předtím udržoval s jeho otcem vztahy pohostinného přátelství.

89. veršíky na Mamurru – v Catulově zachované sbírce báseň 29 a 57.

74/ Ale i v pomstě byl od přirozenosti velmi mírný. Když námořní loupežníky, od kterých byl zajat, dostal potom do své moci, splnil sice svou přísahu, že je pověsí na kříži, ale k zmírnění bolesti je dal zprvu zardousit a teprve mrtvá těla pověsit. Dokázal nikdy se nepomstít Corneliu Phagitovi, který ho kdysi, nemocného a skrývajícího se, v noci přepadl a z jehož nástrahy jenom složením velikého úplatku unikl, že nebyl vydán do rukou Sullových. Svého tajemníka, otroka Filémóna, který přislíbil nepřátelům, že ho jedem sprovodí ze světa, nepotrestal přísněji než prostou smrtí. Když byl předvolán jako svědek proti svůdci své manželky Pompeie Publiovi Clodiovi, žalovanému právě z téže příčiny pro poskvrnění náboženské slavnosti, popřel, že by se byl kdy co dověděl, ačkoli i matka Aurelie i sestra Julie před týmiž soudci všecko podle pravdy vypověděly, a na otázku, proč tedy zapudil manželku, odpověděl: „Protože jsem toho názoru, že na příslušnících mé rodiny nesmí lpět provinění, ale právě tak ani pouhé podezření.“

75/ Mírnost a shovívavost osvědčil podivuhodnou měrou jak v úřední správě, tak při vítězství v občanské válce. Kdežto Pompeius vyhlásil, že bude pokládat za nepřátele všechny ty, kdo státu nepomohou, oznámil Caesar, že všechny osoby nerozhodné a neutrální bude řadit mezi své stoupence. Ale všem těm, kterým udělil důstojnické hodnosti na doporučení Pompeiovo, poskytl možnost, aby přešli k němu. Když se u Ilerdy začalo jednat o podmínkách kapitulace a vznikl mezi oběma nepřátelskými stranami v té věci častý společenský styk, dali Afranius a Petreius z náhlé rozmrzelosti nad tím, že dochází k vyjednávání, pochytat a povraždit všechny Caesarovce, kteří byli právě v jejich táboře; Caesar však dokázal nenapodobit takovouto věrolomnost, která byla proti němu spáchána. V boji u Farsálu dal vyhlásit, že civilního obyvatelstva má být šetřeno, potom povolil každému ze svých lidí právo zachránit život jednomu příslušníku nepřátelské strany podle vlastní volby. Také bys neshledal nikoho, kdo by byl býval zabit jinak než v boji. Výjimku činí toliko Afranius, Faustus a mladý Lucius Caesar, ale ani ti, jak se soudí, nebyli popraveni na jeho rozkaz. A přece se první dva znovu dopustili odboje, když již byli přijati na milost, a Lucius zase dal jednak mečem i ohněm ukrutně povraždit Caesarovy propuštěnce a otroky, jednak také utratit šelmy, které Caesar nakoupil k veřejným hrám. Konečně v posledním období povolil Caesar také těm, kterým ještě neodpustil, vesměs vrátit se do Itálie a zaujmout civilní i vojenské hodnosti. Dokonce sochy Lucia Sully a Pompeia, které lid strhl, dal znovu postavit. Rovněž se později vynasnažoval, kdykoli se připravovalo nebo řečí šířilo něco závažnějšího proti jeho osobě, takovéto jevy raději zastavit nežli se za ně mstít. A tak i odhalená spiknutí a noční schůzky dále již nestíhal a jenom ediktem dával najevo, že mu jsou známy; také se spokojil s tím, že lidi, kteří nevraživě hovořili, varoval ve veřejném shromáždění, aby toho zanechali. S rozvážným klidem přešel přesto, že jeho pověst špinili Aulus Caecina skandálním pamfletem a Pitholaus velmi zlomyslnými básničkami.

76/ Naproti tomu jiné jeho činy i výroky zatěžují ho převážnou měrou, a proto vedou k názoru, že zneužil samovlády i že právem byl zabit. Nepřijal totiž jenom přílišné množství čestných úřadů – stále opakovaný konsulát, doživotní diktaturu a dozor nad mravy, nadto předjmení „Imperátor“, příjmení „Otec vlasti“, sochu své osoby postavenou mezi sochami králů, vyvýšené sedadlo v orchéstře –, nýbrž strpěl, aby mu byly odhlasovány i pocty přesahující lidskou míru: zlaté křeslo v senátu a na soudu, božský vůz s nosítky pro procesí v cirku, chrámy, oltáře, sochy stavěné vedle soch bohů, místo u hostiny pro bohy, vlastní obětník, vlastní luperkové^90, nazvání jednoho měsíce^91 jeho jménem.

90. luperkové – kněží, jež měl bůh Faunus.

91. jednoho měsíce – měsíc Quintilis (červenec) dostal po něm jméno Julius.

Většinu čestných hodností přijímal i uděloval podle své libosti. Třetí a čtvrtý konsulát zastával jenom podle jména; spokojil se diktátorskou mocí, přiznanou mu zároveň s konsuláty, a v obou oněch letech jmenoval za sebe vždy na tři poslední měsíce dvojici konsulů, takže v mezidobí nekonal žádné volby kromě voleb tribunů a édilů lidu; místo prétorů ustanovil prefekty, aby za jeho nepřítomnosti spravovali městské záležitosti. Když jednou posledního dne v roce jeden konsul náhle zemřel, dal uprázdněné místo na několik hodin kterémusi uchazeči^92. Se stejnou libovůlí, opovrhnuv zvykem po otcích zděděným, uděloval čestné úřady na více let; deseti mužům, pouhým prétorům, propůjčil konsulské odznaky; do senátu přijal lidi, kterým právě bylo darováno občanské právo, mezi nimi také několik z polobarbarských Gallů. Kromě toho své vlastní otroky pověřil správou mincovny a veřejných důchodů. Péči o tři legie, když je zanechával v Alexandrii, a velení nad nimi uložil synu svého propuštěnce Rufionovi, který mu byl milenecky oddán.

92. kterémusi uchazeči – Gaiovi Caniniovi Rebilovi; Cicero se v dopise posmíval Rebilově bdělosti, že za svého (ovšem jednodenního!) konsulátu vůbec nespal.

77/ Nemenšími projevy svévole byly, jak píše Titus Ampius, jeho výroky na veřejnosti: „Republika není nic, je to pouhý název bez těla a tvaru.“ „Sulla neznal ani abecedu politiky, když dokázal vzdát se diktatury^93.“ „Nyní musí lidé se mnou mluvit opatrněji a považovat za zákon, co říkám.“ V osobní nadutosti zašel tak daleko, že haruspikovi, který jednou hlásil, že vnitřnosti jsou neblahověstné a bez srdce, odpověděl: „Budou radostnější, budu-li chtít; také netřeba brát za osudné znamení, chybí-li dobytku srdce.“

93. vzdát se diktatury – Caesarův podiv nad tím, že Sulla r. 79 př. n. l. ze svého všemocného postavení ve státě dobrovolně odešel do ústraní, je vtipně vyjádřen nepřeložitelnou slovní hříčkou, v níž slovo litterae vlastně znamená písmenka abecedy, dictatura učitelovo diktování ve škole.

78/ Ale obzvláštní a sobě osudnou nenávist si způsobil hlavně takto: Shromážděné otce a přísedící, přicházející k němu s přečetnými návrhy nejvyšších poct, přijal před chrámem Venuše Rodičky, aniž povstal. Někteří se domnívají, že byl zadržen od Cornelia Balba, když se pokoušel povstat. Jiní tvrdí, že se o to nejenom vůbec nepokusil, nýbrž i na Gaia Trebatia, když ho upozornil, že by měl povstat, vrhl pohled ne zrovna přátelský. Tento jeho čin se zdál tím nesnesitelnější, že se sám, když slavil triumf a míjel tribunské lavice, na jednoho člena tohoto sboru, Pontia Aquilu, který před ním nepovstal, tou měrou rozhořčil, že zvolal: „Zkus to, Aquilo, jako tribun vyžádat si ode mne navrácení státu!“ Tenkrát také ještě po celou řadu dní, ať cokoli komukoli sliboval, vytrvale doložkou připojoval výhradu: „Pakli proti tomu nebude mít námitky Pontius Aquila.“

79/ K tak významné potupě, jíž znevážil senátory, přidal čin ještě nadutější. Když se totiž o latinských slavnostech vracel, zahrnován nesmírnými a nezvyklými pozdravnými výkřiky lidu, posadil kdosi z davu na hlavu jeho sochy vavřínový věnec vpředu ovinutý bílou páskou. Tu tribunové lidu Epidius Marullus a Caesetius Flavus dali pásku z věnce strhnout a toho člověka odvést do žaláře. Caesar však z lítosti, buďto že se málo šťastně začalo se zmínkou o kralovládě, anebo, jak sám rozšiřoval, že mu byla předem vyrvána zásluha odmítnout ji, tribunům zle vyčinil a zbavil je moci. Z toho mu vzešla zlá pověst, že zatoužil také po královském názvu, a nezdařilo se mu ji rozptýlit, třebaže jednak lidu, který ho zdravil jako krále, odpověděl: „Caesar jsem, nejsem král“, jednak když se o luperkáliích^94 před řečništěm opětně pokoušel konsul Antonius vstavit mu na hlavu diadém, odstrčil ho a vínek poslal Největšímu Nejlepšímu Jovovi na Capitol. Dokonce se hojně rozšířily rozmanité pověsti, že prý hodlá přesídlit do Alexandrie nebo do Ília, zároveň tam přenést těžiště říše a přenechat přátelům Itálii, vyčerpanou odvody, i správu Říma. Dále že prý v nejbližším zasedání senátu přednese člen sakrálního sboru patnácti mužů Lucius Cotta návrh, aby byl Caesarovi udělen název „král“, protože je v sibylských knihách psáno, že Parthové mohou být poraženi jedině králem.

94. o luperkáliích – o slavnosti Fauna, boha plodnosti, slavené 15. února.

80/ To bylo spiklencům důvodem k urychlení připravovaného podniku, aby se nestalo nutným projevit s návrhem souhlas.

Spiklenecké záměry, které se předtím projevovaly jenom rozptýleně a začínaly ponejvíce schůzkami dvou nebo tří lidí, byly tedy hromadně přeneseny do jediného shromáždění, když už ani lid nebyl spokojen s přítomným stavem, nýbrž tajně i veřejně odmítal samovládu a dožadoval se osvoboditelů. Když byli do senátu přibráni cizinci, objevovaly se letáky tohoto znění: „Úřední vyhláška. Nikdo se neopovažuj novému senátoru ukázat, kde je radnice!“ Všude bylo slyšet deklamovat známé verše:

V triumfu vede Caesar Gally, do senátu též je zve:

sotva kalhoty^95 si svlékli, široký pruh^96 si navlékli.

95. kalhoty – součást národního kroje Gallů; starověcí Římané je nenosili.

96. široký pruh – senátorský.

Když náhradní tříměsíční konsul Quintus Maximus vcházel do divadla a liktor podle ustáleného obyčeje vybízel obecenstvo do pozoru, ozvaly se ze všech stran hlasy: „Tohle přece není konsul!“ Když Caesar sesadil tribuny lidu Caesetia a Marulla, objevilo se při nejbližších volbách množství hlasovacích lístků, navrhujících právě je za konsuly. Pod sochou Lucia Bruta^97 napsal kdosi: „Kéž bys žil!“ a zase pod sochu samotného Caesara:

97. Lucia Bruta – na Capitoliu stála hned za řadou soch prvních sedmi králů socha zakladatele římské republiky Lucia Bruta.

Brutus, protože krále vyhnal, prvním konsulem učiněn,

tenhle, protože konsuly vyhnal, naposled králem učiněn.

Spiklenců proti Caesarovi bylo víc než šedesát, jejich náčelníky Gaius Cassius a Marcus i Decimus Brutové. Zprvu byli na rozpacích, zda mají Caesara napadnout z různých stran, až bude na poli Martově při volbách vyzývat lid k hlasování, srazit ho z můstku^98, polapit a zavraždit, či zda na něho mají zaútočit na Svaté třídě nebo u vchodu do divadla. Ale když bylo na patnáctého března^99 svoláno zasedání senátu do radnice Pompeiovy, snadno dali přednost tomuto času i místu.

98. z můstku – míněn dřevěný můstek, přes nějž obvykle musili přecházet voličové při odevzdávání hlasovacích lístků.

99. patnáctého března – r. 44 př. n. l.

81/ Hrozící zavraždění bylo však Caesarovi ohlášeno neklamnými znameními. Když několik měsíců předtím v kolonii Capui rozbírali kolonisté, uvedení tam podle zákona Juliova, velmi starobylé náhrobky, aby získali kámen k výstavbě svých dvorců, a když si v tom počínali s tím větší horlivostí, že při svém rozrývání nacházeli také nějaké nádoby starobylé práce, byla objevena v náhrobku, kde byl podle pověsti pohřben zakladatel Capue Capys, měděná deska popsaná řeckým písmem a řeckými slovy tohoto smyslu: „Až budou odkryty kosti Capyovy, bude zabit jeho potomek rukou pokrevných přátel a jeho smrt bude brzy pomstěna velkými pohromami Itálie.“ A aby tuto zprávu nikdo nepokládal za vybájenou smyšlenku, uvádím zde pramen, jímž je Cornelius Balbus, velmi důvěrný přítel Caesarův. V dalších dnech se dověděl Caesar, že stáda koní, která při svém přechodu zasvětil říčnímu bohu Rubiconovi a která pustil, aby pobíhala volně a beze strážce, s velikou tvrdošíjností odmítají potravu a roní hojné slzy. Také při oběti napomenul Caesara haruspex Spurinna: „Vystříhej se nebezpečí, které nepřesáhne den patnáctého března.“ Den před samotným patnáctým březnem vletěl do radnice Pompeiovy pták střízlík s vavřínovou větvičkou, ale z blízkého háje se naň vyřítili ptáci rozmanitých druhů a přímo v radnici ho rozsápali. Oné pak noci, po níž následoval úsvit dne vraždy, zdálo se jemu samotnému, když odpočíval, brzy že létá nad mraky, brzy že tiskne ruku Jovovi; současně i jeho choť Calpurnia měla sen, jak se zřítil štít domu a jak je manžel v její náruči ubodán – a náhle se dveře ložnice samy od sebe otevřely.

Pro tyto přízraky, i protože se necítil zdráv, dlouho váhal, neměl-li by se zdržet doma a odložit, co si umínil v senátu projednat. Konečně na přímluvy Decima Bruta, aby neopouštěl senátory, kteří se v hojném počtu sešli a již dlouho naň čekají, vyšel z domu kolem jedenácté hodiny. Papír, který mu podal kterýsi kolemjdoucí a který obsahoval udání chystaných nástrah, vsunul mezi jiné papíry, které držel v levici, jako by si jej chtěl přečíst až později. Při předvstupní oběti, přestože bylo zabito několik dobytčat, neobjevila se blahověstná znamení.

Nicméně, pohrdnuv náboženskou překážkou, vkročil do radnice, vysmívaje se Spurinnovi a usvědčuje ho jako klamného proroka: „Bez jakékoli mé škody nadešel patnáctý březen“, ale on mu odpověděl: „Pravda, nadešel, ale ještě nepřešel.“

82/ Když usedal, obstoupili ho spiklenci pod záminkou úsluhy a hned k němu přistoupil Tillius Cimber, který převzal vůdčí úlohu, jako by o něco chtěl požádat. Jakmile mu Caesar odmítal vyhovět a posuňkem ho odkazoval na jinou dobu, strhl mu z obou ramen togu. Na Caesarovo zvolání: „Tohle je ale násilí!“ raní ho jeden z Casků zezadu něco níže pod hrdlem. Caesar ho chopil za paži, probodl ji pisátkem, pokusil se vyskočit, ale nová rána mu v tom zabránila. Jakmile zpozoroval, že se na něho ze všech stran útočí tasenými dýkami, zahalil si hlavu togou a zároveň levicí stáhl její přehyb až ke kotníkům, aby se zahalenou i spodní částí těla tím slušněji padl. A tak byl proklán třiadvaceti ranami. Jenom po prvním úderu vydal ze sebe ston, ale beze slova, třebaže někteří vykládali, že útočícímu naň Marku Brutovi řekl řecky: „I ty, synu?“ Protože se všichni rozprchli, nějakou dobu tu mrtev ležel, až tři ubozí otroci mrtvolu naložili na nosítka, přitom jí nechali jednu paži splývat k zemi, a odnesli domů. Z tolika ran, jak usoudil lékař Antistius, nebyla žádná shledána smrtelnou s výjimkou druhé, kterou dostal do prsou.

Spiklenci měli v úmyslu tělo zabitého odvléci do Tiberu, jmění zabavit a jeho opatření prohlásit neplatnými, upustili však od toho ze strachu před konsulem Markem Antoniem a velitelem jízdy Lepidem.

83/ Na žádost jeho tchána Lucia Pisona je otevřena a v domě Antoniově předčítána jeho závěť, kterou sepsal předchozího třináctého srpna na svém venkovském sídle u Lavika a svěřil v opatrování představené vestálek. Quintus Tubero podává zprávu, že v době od prvního konsulátu až do začátku války občanské činíval Caesar v svých závětech dědicem vždy Gnaea Pompeia a že to bylo veřejně oznámeno vojákům. Ale ve své zcela poslední závěti ustanovil tři dědice, vnuky svých sester, a to ze tří čtvrtin Gaia Octavia^100 a ze zbývající čtvrtiny Lucia Pinaria s Quintem Pediem. Na dolním okraji závětní destičky také přijal Gaia Octavia do své rodiny a propůjčil mu své jméno. Mnoho svých vrahů tam jmenoval za poručníky svého syna, jestliže by se mu nějaký narodil, Decima Bruta uvedl dokonce mezi případnými druhými dědici^101. Lidu obecně odkázal své zahrady u Tiberu, jednotlivě každému muži po třech stech sestertiích.

100. Gaia Octavia – pozdějšího císaře Augusta.

101. druhými dědici – pro případ, že by první dědici zemřeli nebo se vzdali dědictví.

84/ Když byl ohlášen pohřeb, byla vystavěna hranice na poli Martově vedle náhrobku Juliina, před řečnistěm pak umístěna pozlacená svatyňka po vzoru chrámu Venuše Rodičky, uvnitř lehátko ze slonové kosti, pokryté zlatém a purpurem, v hlavách sloup s rouchem, v němž byl zabit. Protože se zdálo, že by na průvod s dary nestačil den, bylo vyhlášeno, aby je lidé nosili bez jakéhokoli pořádku kterýmikoli městskými ulicemi podle vlastní volby přímo na pole Martovo. Mezi pohřebními hrami byly přednášeny některé texty, vhodně vybrané ke vzbuzení lítosti nad obětí a nenávisti k vrahům, z Pacuviova Sporu o zbroj^102:

102. z Pacuviova sporu o zbroj – v divadelním kuse Pacuviově (z II. stol. př. n. l.) se Aiax (Aiás) a Ulysses (Odysseus) přeli o zbroj Achilleovu.

Já že zachránil jsem příští vrahy své?

a z Electry Aciliovy^103 místo podobného smyslu. Náhradou oslavné pohřební řeči dal konsul Antonius hlasatelem přečíst usnesení, jímž se senát rozhodl udělit Caesarovi všemožné božské i lidské pocty, taktéž přísahu, jíž se všichni senátoři zavázali k ochraně tohoto jediného muže. K tomu dodal ze svého zcela málo slov. Smuteční nosítka nesli na forum současní i bývalí úředníci a vystavili je před řečništěm. Zatímco jedni navrhovali, aby bylo mrtvé tělo spáleno ve svatyni Jova Capitolského a druzí v radnici Pompeiově, náhle se objevili dva neznámí mužové, opásaní meči a držící po dvou oštěpech, a planoucími voskovicemi je podpálili. Hned začal zástup kolemstojících snášet suché klestí, soudní lavice a soudcovská křesla a kromě toho z pohřebních darů, co bylo po ruce. Potom se jali pištci a jevištní umělci svlékat šaty, které si k této příležitosti vyzvedli ze skladišť triumfální výstroje, trhali je a vrhali do plamenů. Tak činili i legionářští veteráni se svými zbraněmi, kterými se vyzdobili na poctu pohřbu. Stejně i mnohé matróny házely tam ozdoby, jež měly na sobě, také amulety a chlapecké pláštíky svých dětí.

103. z Electry Aciliovy – šlo o latinský překlad slavné řecké Élektry Sofokleovy, pořízený málo významným Aciliem (v II. stol. př. n. l.).

Při hlubokém státním smutku naříkalo ve svých střediscích i množství cizinců, vždy po svém způsobu, obzvláště Židé, kteří ještě několik nocí po sobě jdoucích navštěvovali žároviště.

85/ Lid hned po pohřbu zamířil s pochodněmi k domu Brutovu a Cassiovu a jen stěží byl odražen. Cestou se jim však namanul Helvius Cinna a pro záměnu jména, jako by to byl onen Cornelius Cinna, který den předtím nenávistně řečnil o Caesarovi a jehož hledali, zabili ho a odnášeli jeho hlavu nabodnutou na kopí. Potom postavili Caesarovi na foru sloup téměř dvacet stop^104 vysoký z jediného kusu numidského mramoru s nápisem: OTCI VLASTI. U něho dlouhý čas konali oběti, činili zásliby a vytrvale urovnávali rozmanité spory, skládajíce přísahu při Caesarovi.

104. téměř dvacet stop – asi šestimetrový.

86/ U některých ze svých známých zanechal Caesar podezření, že neměl chuti déle žít, nehleděl léčit své nevalné zdraví, a proto také nedbal ani náboženských výstrah, ani varování přátel. Mnozí se domnívají, že se spoléhal na ono poslední usnesení senátu i na přísahu, a proto také že odklidil tělesnou hispánskou stráž, která ho dříve provázívala s tasenými meči. Jiní se zase domnívají, že dal přednost tomu, nástrahy odevšad mu hrozící jednou podstoupit nežli ve strachu se jim vyhýbat. Podle některých prý říkával, že je spíše v zájmu státu než v jeho zájmu vlastním, aby byl živ; on že již dávno dosáhl sdostatek moci a slávy, ale stát, stane-li se s ním něco lidského, neužije klidu, nýbrž zažije občanské války za horších podmínek.

87/ V tom jsou téměř všichni zajedno, že se mu takové smrti dostalo bezmála podle přání. Kdysi totiž, když četl u Xenofónta^105, jak stářím zesláblý Kýros činil nějaká opatření pro svůj pohřeb, vyjádřil nechuť k tak pozvolnému umírání a přál si pro sebe smrt náhlou a rychlou. Také den před svým zavražděním, když se při večeři u Marka Lepida rozpředl rozhovor o tom, jaký konec života je nejpříhodnější, vyslovil se pro náhlý a netušený.

105. u Xenofónta – v jeho románovité Kýrúpaidei VIII 7.

88/ Zahynul v šestapadesátém roce svého věku a byl zařazen do počtu bohů nejenom ústy navrhovatelů, ale i podle přesvědčení lidu. Při hrách, které poprvé po jeho prohlášení za boha mu uspořádal k poctě jeho dědic Augustus, zářila sedm dní po sobě vlasatice, která vycházela kolem sedmnácté hodiny, a věřilo se, že to je duše Caesara vzatého na nebe. Proto bývá na vyobrazeních k temeni jeho hlavy přidávána hvězda.

Radnici, v níž byl zabit, bylo usneseno zazdít a den patnáctého března nazvat dnem otcovraždy; na ten den nesměl být nikdy svoláván senát.

89/ Z vrahů ho nepřežil téměř žádný déle tří let a nikdo z nich nezemřel přirozenou smrtí. Odsouzeni byli všichni, každý zahynul jinou nehodou, část ztroskotáním na moři, část v boji, někteří se zahubili sami touž dýkou, kterou násilně obrátili proti Caesarovi.

Kniha druhá - Božský Augustus

1/ Rod Octaviů, jak tomu mnoho známek nasvědčuje, měl od pradávných časů významné postavení ve Velitrách. Vždyť v nejživější části tohoto města měla jedna ulice již od starodávna jméno Octavijská a rovněž se ukazoval oltář zasvěcený jistým Octaviem. Když tento muž, zvolený za vůdce pro válku se sousedy, náhodou obětoval Martovi, na zprávu o náhlém nepřátelském vpádu popadl polosyrové vnitřnosti z ohniště, odkrojil příděl božstvu, vytáhl do boje a vrátil se jako vítěz. Odtud také vzniklo obecné usnesení, jímž se dbalo, aby i budoucně podobným způsobem vnitřnosti obětních zvířat byly věnovány Martovi, ale ostatní maso se nosilo k Octaviům.

2/ Ten rod byl od krále Tarquinia Priska přibrán do senátu mezi rody menšího významu, hned však již Serviem Tulliem byl převeden mezi rody patricijské; postupem doby přešel do stavu plebejského a po drahném mezidobí jej zase božský Julius vrátil do patriciátu. Jako první z tohoto rodu hlasováním lidu dosáhl úřadu Gaius Rufus, a to kvestury. Ten zplodil syny Gnaea a Gaia. Od nich se odvozují dvě rodiny Octaviů, obě odlišných osudů. Gnaeus totiž a potom po řadě jeho potomci vesměs zastávali nejvyšší úřady; naproti tomu Gaius a jeho následovníci, ať náhodou či úmyslně, zůstávali ve stavu jezdeckém až do Augustova otce. Augustův praděd sloužil za druhé války punské jako vojenský tribun na Sicílii pod velením Aemilia Papa. Děd se spokojil s municipálními úřady, značně se obohatil a velmi pokojně zestárl. To vše je čerpáno z jiných spisovatelů; Augustus sám nepíše nic víc, než že vzešel z rodiny jezdecké, staré a zámožné, a v ní že byl prvním senátorem teprve jeho otec. Marcus Antonius mu vytýká, že jeho praděd byl propuštěnec, a to provazník z župy thurijské, děd penězoměnec. Nic víc jsem o Augustových předcích ze strany otcovy neshledal.

3/ Augustův otec, Gaius Octavius, měl od počátku svého věku velké jmění i vážnost, takže se věru divím, že i jemu mohli někteří přičítat zaměstnání penězoměnce nebo dokonce pořadatele a pomocníka při volbách. Vždyť od dětství se těše rozsáhlému jmění stejně snadno dosahoval čestných úřadů, jako je znamenitě spravoval. Jako proprétoru mu připadla losem Makedonie. Cestou do své provincie potřel utečence, zbylou to hrstku Spartakovců a Catilinovců, kteří drželi kraj kolem Thurií; měl to uloženo od senátu jako mimořádný úkol. Provincii spravoval s nemenší spravedlností nežli statečností. Jednak totiž ve veliké bitvě na hlavu porazil Bessy a Thráky, jednak se spojenci nakládal tak vzorným způsobem, že mohl Marcus Cicero v zachovaných dopisech^1 napomínat a vybízet svého bratra Quinta, který v téže době s nevalnou pověstí spravoval svůj prokonsulát v Asii, aby v péči o spojence napodoboval svého souseda Octavia.

1. dopisech – Cicero, bratru Quintovi I 1, 21; I 2, 7.

4/ Na odchodu z Makedonie, ještě dříve než se mohl přihlásit za uchazeče o konsulát, zemřel náhlou smrtí, zanechav po sobě dítky, Octavii starší z manželství s Ancharií a Octavii mladší i Augusta, oba z manželství s Atií. Atie se narodila z Marka Atia Balba a z Julie, sestry Gaia Caesara. Balbus, jenž po otci pocházel z rodiny aricijské, pyšnící se mnoha podobiznami senátorů, a po matce ve velmi těsném příbuzenském stupni sahal k Pompeiovi Velikému, dosáhl cti úřadu prétorského a byl jedním ze sboru dvaceti mužů, kteří podle zákona Juliova rozdělovali lidu území campanské. Ale opět svrchu citovaný Antonius, hledě s opovržením i na Augustův původ po matce, vyčítá mu, že jeho praděd byl z afrického rodu a že prý měl v Aricii brzy mastičkářský krám, brzy pekárnu. Arci Cassius z Parmy jedná v jednom dopise o Augustovi jako o vnuku nejen pekaře, nýbrž i penězoměnce: „Matčinu mouku máš z prasprosté pekárny v Aricii; hnětl ji rukama ušpiněnýma od drobných mincí penězoměnec z Nerula.“

5/ Augustus se narodil za konsulátu Marka Tullia Cicerona a Gaia Antonia^2, třiadvacátého září krátce před východem slunce v městském okresu palatinském „u volských hlav“. Zde má nyní svatyni, která mu byla zřízena nějaký čas po jeho smrti. V senátních protokolech je totiž zapsáno, že když Gaius Laetorius, mladík patricijského rodu, v své prosbě o slevení těžšího trestu za cizoložství uváděl otcům a přísedícím vedle svého mládí a původu také tu okolnost, že je držitelem a takřka chrámovým strážcem půdy, které se poprvé po svém narození dotkl^3 božský Augustus, a když žádal o udělení milosti se zřením k božstvu jemu takřka vlastnímu a domácímu, bylo usneseno, aby se ta část domu stala svatyní.

2. za konsulátu Marka Tullia Cicerona a Gaia Antonia – r. 63 př. n. l.

3. půdy, které se poprvé po svém narozeni dotkl – u Římanů se kladlo novorozeně na zem k nohám otcovým, aby je zvedl a tím uznal za své.

6/ Na dědovském statku u Veliter se dosud ukazuje světnička, kde trávil své útlé dětství. Je skromňoučká a podobá se špižírně. V sousedstvu se drží mínění, jako by se v ní i narodil. Vejít do ní jinak než z nezbytnosti a po očištění pokládá se za svatokrádež. Vznikla totiž stará domněnka, že prý tam na lehkovážné návštěvníky padá jakási hrůza a strach. To se také později potvrdilo. Když si tam šel lehnout nový majitel dvorce, ať to již učinil náhodou anebo jen na zkoušku, přihodilo se, že byl po pouhých několika nočních hodinách odtud vypuzen náhlou a nejistou silou a že ho našli polomrtvého i s postelí přede dveřmi.

7/ Dítěti bylo dáno příjmení „Thurinus“ (Thurijský), buď v upomínku na původ předků, anebo že v kraji thurijském krátce po jeho narození otec Octavius úspěšně si vedl proti utečencům. Pro příjmení Thurinus mohu uvést dost jistý důkaz. Získal jsem totiž starou bronzovou sošku, zobrazující ho jako chlapce, na níž je železnými a téměř již mizejícími písmeny napsáno toto jméno; daroval jsem ji císaři^4 a ten ji uctívá mezi dary ve své ložnici. Ale i od Marka Antonia je Augustus v dopisech s potupným úmyslem často nazýván Thurinus. Na to odpověděl on sám jenom zcela stručně: „Divím se, že je mi na pohanu vyčítáno mé dřívější jméno.“

4. císaři – Hadriánovi (117–138 n. l.)

Později přijal příjmení „Gaius Caesar“ a potom „Augustus“, první podle závěti svého prastrýce, druhé na návrh Munatia Planka. Někteří totiž soudili, že by se měl nazývat „Romulus“, protože i on je v jistém smyslu zakladatelem Říma, ale většinu získal návrh, aby byl raději zván „Augustus“, příjmením nejen novým, nýbrž také velkolepějším, protože i místa kultovní a taková, kde augurové něco zasvěcují, jsou zvána augusta („božsky zasvěcená“), buďto od substantiva auctus („rozmnožení“)5, nebo od slov avium gestus („pohyb ptáků“) nebo avium gustus („žravost ptáků“), jak učí také Ennius svým veršem:

5. auctus („rozmnožení“) – tento starý etymologický výklad se udržel až do středověku, kdy slova semper augustus v královských titulaturách byla pravidelně česky tlumočena slovy „vždy rozmnožitel“.

Augusto augurio postquam incluta condita Roma est

(Zmnoženým auguriem když vzniklo přeslavné město).

8/ Ve čtyřech letech ztratil otce. Jedenáctiletý pronesl veřejně oslavnou řeč na zemřelou babičku Julii. O čtyři roky později oblekl mužskou togu a za afrického triumfu Caesarova byl vyznamenán vojenskými čestnými dary, třebaže se pro mládí nemohl války účastnit. Když brzy potom jeho prastrýc^6 táhl do Hispánii proti synům Gnaea Pompeia, velmi se mu zavděčil; doprovázel ho totiž, ač se teprve zotavoval z těžké choroby, po cestách ohrožovaných nepřáteli a jen s velmi malým počtem průvodců. Přitom zažil i ztroskotání lodi. Nad houževnatost, prokázanou na cestě, osvědčil brzy také své mravní kvality.

6. jeho prastrýc – Caesar.

Když chystal Caesar – po podrobení Hispánii – výpravu proti Dákům a odtud proti Parthům, byl Augustus napřed poslán do Apollónie. Zde se věnoval studiím. Jakmile zvěděl, že prastrýc byl zabit a že se stal jeho dědicem, dlouho váhal, nemá-li požadovat pomoci od nejbližších legií, potom však upustil od tohoto záměru jako unáhleného a nezralého. Posléze se vydal do Říma a ujal se dědictví, přestože matka vyslovovala pochybnosti a otčím Marcius Philippus, bývalý konsul, ho od toho dokonce velmi odrazoval. Od té doby zjednav si vojska ovládal stát zprvu s Markem Antoniem a Markem Lepidem, potom jen s Antoniem po dvanáct let, posléze po čtyřiačtyřicet let sám.

9/ Podav takto jakoby souhrnný přehled jeho života, vyložím nyní podrobnosti, ne však v časovém sledu, nýbrž podle věcných hledisek, aby je bylo možno výrazněji ukázat i poznat.

Občanských válek vedl pět: mutinskou^7, filippskou^8, perusijskou^9, sicilskou^10 a aktijskou^11. Z nich byla první a poslední proti Marku Antoniovi, druhá proti Bratovi a Cassiovi, třetí proti Luciu Antoniovi, bratru triumvirovu, čtvrtá proti Sextu Pompeiovi, synu Gnaeovu.

7. mutinská válka – r. 44–43 př. n. l., zvaná podle obléhaného města Mutiny, dn. Modena.

8. filippská válka – r. 43–42 př. n. l., zvaná podle bojiště u Fillipp v Makedonii.

9. perusijská válka – r. 41–40 př. n. l., zvaná podle východoetruskébo města Perusie, dn. Perugia.

10. sicilská válka – r. 44–36 př. n. l.

11. aktijská válka – r. 31–30 př. n. l., zvaná podle vítězství u mysu Aktia v západořecké Akarnánii.

10/ Začátek a příčina všech válek pro něho vyplynula z přesvědčení, že je jeho naléhavou povinností pomstít smrt svého prastrýce a chránit jeho opatření. Proto se rozhodl ihned, jakmile se vrátil z Apollónie, zprvu silou napadnout nic netušícího Bruta a Cassia, když pak chystanému nebezpečí unikli útěkem, stíhat je cestou zákonnou a v jejich nepřítomnosti je obžalovat z vraždy. Sám pak Octavianusp1 uspořádal hry na oslavu Caesarových vítězství, když se to neodvažovali učinit ti, do jejichž úřední povinnosti to náleželo. A aby tím účinněji vykonal také ostatní úkoly, ohlásil kandidatura na místo osudně zemřelého tribuna lidu^12, třebaže byl patricij a ještě nebyl senátorem^13. Protože se však jeho počinům stavěl na odpor konsul Markus Antonius, od něhož očekával, že bude dokonce hlavním jeho podporovatelem, a protože mu v ničem nebyl ochoten poskytovat ani zcela obvyklou úřední pomoc jinak než za nesmírné úplatky, přešel Oktavián na stranu šlechticů; pozoroval totiž, že je u nich Antonius ve velké neoblibě, hlavně proto, že obléhal Decima Brata v Mutině a že se ho snažil vypudit z provincie, kterou mu ještě Caesar udělil a senát potvrdil. A tak na pobídku některých straníků najal lidi, aby Antonia sprovodili ze světa. Když však nástraha byla prozrazena, z obavy před nebezpečím odplaty převedl všemožným uplácením na svou stranu veterány, aby byli ochranou zároveň jemu i státu. Dostav příkaz, aby se získanému vojsku postavil do čela jako proprétor a aby přispěchal na pomoc Decimovi Bratovi spolu s Hirtiem a Pansou, kteří nastoupili na konsulát, ve třech měsících skončil válku, která mu byla uložena. Svedl v ní dvě bitvy. V první, jak píše Antonius, utekl Oktavián z bojiště, zanechav tam velitelský plášť i koně, a objevil se teprve po dvou dnech. V druhé však, jak je dostatečně známo, osvědčil se nejen jako vojevůdce, nýbrž i jako vojín; uprostřed boje, když utrpěl orlonoš jeho legie těžká zranění, vzal orla na svá ramena a dlouho jej nesl.

1. Dále užíváme zčešť. tvaru Oktavián.

12. osudně zemřelého tribuna lidu – Helvia Cinny, viz výše živ. Jul., kap. 85

13. ještě nebyl senátorem – kromě plebejského původu se obvykle požadovalo, aby kandidát tribunátu lidu předtím zastával úřad kvestora, jímž se stával současně členem senátu.

11/ Když v této válce zahynul^14 jak Hirtius, který padl v boji, tak Pansa, který krátce potom podlehl zranění, rozšířila se pověst, že oba byli zabiti z jeho návodu, aby mu potření Antoniovo a oloupení státu o oba konsuly umožnilo zmocnit se výhradně sám vítězných vojsk. Aspoň smrt Pansova byla do té míry podezřelá, že byl zatčen lékař Glykón pro podezření, že do rány nasypal jedu. K tomu dodává Aquilius Niger, že druhého z konsulů, Hirtia, v bitevní vřavě zabil Oktavián vlastní rukou.

14. zahynul – r. 43 př. n. l.

12/ Jakmile však poznal, že Antonius po útěku nalezl útočiště u Marka Lepida a že ostatní velitelé i vojska stojí na jeho straně, bez váhání opustil stranu šlechticů. Za záminku obratu svého smýšlení si zlomyslně vzal některé výroky a činy, například že ho jedni jmenují chlapečkem, druzí že vtipkují, že má být ozdoben a povýšen (odklizen)15; rovněž vytýkal, že se ani jemu, ani veteránům nedostává náležité odměny. A aby potvrdil, jak velmi ho mrzí, že se kdy přidal ke straně, kterou nyní opustil, uvalil na Nursijské peněžitou pokutu v takové výši, že ji nemohli zaplatit, a vyhnal je z města; potrestal je tak proto, že spoluobčanům, kteří zahynuli v bitvě u Mutiny, veřejně postavili pomník s nápisem: „Padli za svobodu.“

15. povýšen (odklizen) – latinského slova tollendum je v tomto nenapodobitelném vtipu Ciceronově užito se zlomyslnou dvojsmyslností: sloveso tollere může totiž znamenat stejně „povyšovat“ jako „odklizovat“.

13/ Spolčiv se s Antoniem a Lepidem ukončil, byť osláblý a nemocný, také válku filippskou, a to dvojí bitvou; v první však přišel o tábor a stěží se spasil útěkem ke křídlu Antoniovu. Ale v úspěchu z vítězství nedokázal se umírnit, nýbrž hlavu Brutovu poslal do Říma, aby byla vystavena u nohou sochy Caesarovy. Také proti nejvznešenějším zajatcům běsnil ne bez potupných slov. Tak prý jednomu z nich, úpěnlivě prosícímu, aby byl pohřben, odpověděl: „O to se již postarají ptáci.“ V jiném případě dvěma zajatcům, otci a synu, prosícím o život, poručil, aby si losem nebo hrou s prsty určili, komu jej má darovat, a přihlížel pak ke smrti obou, otce, který se sám na popravu přihlásil, a syna, který proto potom spáchal sebevraždu. Pro takovou krutost jiní, mezi nimi horlivý následovatel Catonův Marcus Favonius, když byli předvedeni v řetězech, uctivě pozdravivše velitele Antonia, přede všemi zasypali Oktaviána nejhnusnějšími nadávkami.

Po vítězství si rozdělili úkoly: Antonius odjel uspořádat Východ, Oktavián se ujal převezení veteránů zpět do Itálie a jejich umístění na municipálních pozemcích. Nesetkal se však s vděkem ani držitelů pozemků, ani veteránů: jedni si stěžovali, že jsou vyháněni, druzí, že se s nimi nenakládá úměrně tomu, v co doufali za své zásluhy.

14/ Tou dobou donutil Oktavián Lucia Antonia, který spoléhaje na konsulát, jejž zastával, i na pomoc bratrovu, chystal nové nepokoje, aby se uchýlil do Perusie, a vyhladověv ho přiměl se vzdát. Neobešlo se to však pro něho bez velikých nebezpečí jak před válkou, tak ve válce. Když dal totiž při jednom divadelním představení úředním sluhou vyvést řadového vojáka, který se posadil do jedné ze čtrnácti řad sedadel^16, rozšířili jeho hanobitelé pověst, že prý jej potom dal dokonce mučit a zabít; tehdy chybělo málo, aby nezahynul ve shluku a pobouření vojenského zástupu; zachránilo ho jenom to, že se postrádaný voják náhle objevil zdráv a beze stop jakéhokoliv násilí. Když pak Oktavián obětoval u perusijských hradeb, málem by byl býval chycen hrstkou gladiátorů, která učinila výpad z města.

16. do jedné ze čtrnácti řad sedadel – vyhrazených stavu jezdeckému.

15/ Dobyv Perusie dal velmi mnoho lidí popravit; těm, kdož se pokoušeli prosit o milost nebo se omlouvat, odpovídal jediným slovem: „Zemřeš.“ Někteří píší, že bylo z těch, kteří se vzdali, vybráno tři sta mužů obojího stavu^17 a u oltáře, vystavěného božskému Juliovi, patnáctého března pobito na způsob žertev. Vyskytly se hlasy, že prý Oktavián sáhl ke zbraním jen z vypočítavosti, aby byli poskytnutím příležitosti užít vůdce, jako byl Lucius Antonius, demaskováni skrytí protivníci a ti, které udržoval na uzdě více strach nežli náklonnost, a aby po jejich porážce a zabavení jejich jmění mohly být vyplaceny odměny slíbené veteránům.

17. obojího stavu – senátorského i jezdeckého.

16/ Sicilská válka byla z těch, které začal Oktavián mezi prvními, ale dlouho se vlekla, častěji jsouc přerušována, brzy proto, že potřeboval opravit loďstva, která ztratil mořskými bouřemi ve dvojím ztroskotání, a to dokonce v létě, brzy proto, že musil uzavřít příměří, když si je vymáhal lid pro znemožněnou dopravu obilí a zhoršující se hlad. Dokončil ji teprve, když dal zcela nově zbudovat lodi, dvacet tisíc otroků propustil na svobodu a posadil je k veslům, jakož i otevřel přístav Juliův u Baií, vpustiv^18 moře do jezera Lucrinského a Avernského. Dal v něm po celou zimu vycvičit své námořníky, porazil Pompeia^19 mezi Mýlami a Naulochem. Tenkrát byl v čas bitvy náhle zmožen tak hlubokým spánkem, že ho musili přátelé vzbudit, aby dal znamení k útoku. Tím dodal, jak se domnívám, látku Antoniovi k takovýmto výčitkám: „Nebyl schopen ani zpříma pohledět na šik připravený k boji, nýbrž naznak tupě ležel, dívaje se do nebe, a vstal a předstoupil před oči diváků teprve tehdy, když již byly nepřátelské lodi od Marka Agrippy zahnány na útěk.“ Jiní mu přičítají bezbožnost, projevenou slovem i skutkem. Když mořskou bouří přišel o loďstva, zvolal prý: „I proti vůli Neptunově dosáhnu vítězství“ a na druhý den při hrách v cirku dal odklidit sochu tohoto boha ze slavnostního průvodu. Také se nestalo jen náhodou, že při žádné válce nemusil podstoupit více a větších nebezpečí. Když chtěl při přepravování vojska na Sicílii odvést z pevniny ještě zbývající část svých sborů, znenadání jej vzali Pompeiovi podvelitelé Démocharés a Apollofanés do kleští, takže posléze jen s jedinou lodí stěží unikl. Jindy zase, když pěšky putoval podél Locrů do Regia a spatřiv dvojřadky Pompeiovy, plavící se těsně při pobřeží, v domnění, že jde o jeho vlastní lodi, sešel na břeh a jen taktak nebyl polapen. Tenkrát na útěku neschůdnými stezkami pokusil se jej zabít otrok jeho průvodce Aemilia Paula, který s bolestí choval v paměti, že jeho otec Paulus byl kdysi od Oktaviána proskribován^20, a domníval se, že se mu naskytla příležitost k pomstě.

18. vpustiv – vybudovaným kanálem.

19. Pompeia – Sexta Pompeia, který se po porážce v Hispánii od Caesara uchytil na Sicílii.

20. proskribován – r. 43 př. n. l., uprchl do Asie a zemřel v Milétu.

Jednomu ze svých dvou kolegů, Markovi Lepidovi, kterého povolal z Afriky na pomoc, který však spoléhaje se na svých dvacet legií propadl zpupnosti a zastrašováním i hrozbami si osoboval vůdčí úlohu, odňal po útěku Pompeiově vojsko, na jeho úpěnlivé prosby daroval mu život a navždy ho vypověděl do Circeí.

17/ Spojení s Markem Antoniem, které vždycky bylo pochybné a nejisté a rozmanitým usmiřováním jen těžce skližované, posléze zcela přerušil, a aby názorněji dokázal, kterak se Antonius zpronevěřil římskému cítění, dal otevřít a veřejně přečíst závěť, kterou v Římě zanechal a v níž dokonce i děti Kleopatřiny uváděl mezi svými dědici. Antonius byl prohlášen za nepřítele, ale Oktavián přece dovolil všem jeho příbuzným a přátelům, mezi jinými tehdejším konsulům Gaiovi Sosiovi a Gnaeovi Domitiovi, aby se k němu odebrali. Obyvatelům Bononie, protože byli odedávna v klientele rodiny Antoniů, veřejně udělil milost, aby nemusili skládat přísahu, jíž jinak od celé Itálie vymáhal slib věrnosti své straně. O nemnoho později porazil Oktavián Antonia v námořní bitvě u Aktia. Boj se tenkrát protáhl až do setmění, takže vítěz musil přenocovat na lodi. Když se od Aktia odebral k přezimování na Samos, byl znepokojen zprávami o tom, že se vzbouřili vojáci, které po skončeném vítězství z celého počtu svých sil poslal napřed do Brundisia, a že žádají odměny a propuštění. Proto se hned vrátil do Itálie. Při přepravě však musil dvakrát zápolit s mořskou bouří: poprvé mezi předhořími Peloponnésu a Aitólie, podruhé u hor Keraunských; v obou případech se část rychlých lodí potopila a také na lodi, na které jel sám, bylo rozptýleno náčiní a rozraženo kormidlo. V Brundisiu se nezdržel déle než sedmadvacet dní, jen co bylo vše uvedeno do pořádku podle přání vojáků, oklikou přes Asii a Sýrii táhl do Egypta a po krátkém obléhání se zmocnil Alexandrie, kam se utekl Antonius s Kleopatrou. Antonia, který se příliš pozdě pokoušel vyjednávat o mír, donutil k sebevraždě a šel se podívat na jeho mrtvolu. Ke Kleopatře, kterou si velice přál zachovat pro svůj triumfální průvod, dal povolat dokonce Psylly, aby jí vysáli jed a hnis, protože se myslilo, že zahynula hadím uštknutím. Oběma prokázal poctu společného hrobu a dal dokončit náhrobek, s jehož výstavbou sami začali. Mladého Antonia, staršího ze dvou synů Fulviiných, dal odvléci od sochy božského Julia, k níž se po mnoha marných prosbách utekl, a zavraždit. Rovněž dal zachytit na útěku a popravit Caesariona, jenž podle Kleopatřina chvástání byl počat z otce Caesara. S ostatními společnými dětmi Antoniovými a královninými nakládal, jako by s ním byly příbuzný; nejenom je uchoval naživu, nýbrž potom z nich dal každé přiměřeně vychovávat a podporovat.

18/ Touž dobou dal otevřít náhrobek Alexandra Velikého a vynést z hrobky jeho tělo. Když se na ně vynadíval, poctil je vložením zlatého věnce a rozsypanými květinami. Na dotaz, zda si přeje prohlédnout i Ptolemáion, řekl: „Chtěl jsem vidět krále, ne mrtvoly.“ Z Egypta vytvořil provincii, a aby jej učinil výnosnějším a vhodnějším pro zásobování Říma, dal vojáky vyčistit veškeré kanály, které zaplňuje Nil v době záplav, protože byly při značné starobylosti zaneseny bahnem. A aby památka aktijského vítězství žila i v budoucnosti, založil u Aktia město Níkopolis^21, zavedl tam pravidelné, každého pátého roku se opakující hry a rozšířiv starý chrám Apollónův zasvětil Neptunovi a Martovi ono místo, kde byl vybudován tábor, jehož užíval, a ozdobil je lodní kořistí.

21. Níkopolis – s příznačným řeckým jménem, znamenajícím „Město vítězství“.

19/ Potom potlačil vnitřní zmatky, počátky převratů a četná spiknutí, udáním odhalená dříve, než mohla zmohutnět, a to různě v různých dobách. Jejich původci byli: mladý Lepidus, potom Varro Murena a Fannius Caepio, dále Marcus Egnatius, pak Plautius Rufus a manžel jeho vnučky Lucius Paulus, kromě toho Lucius Audasius, neduživý stařec, žalovaný pro padělání závěti, rovněž Asinius Epicadus, míšenec z kmene ilyrských Partheinů, posléze Télefos, otrok a nomenclator^22 jisté urozené paní. Oktavián totiž nebyl ušetřen ani nebezpečných spiknutí, pocházejících z nejnižší vrstvy společnosti. Audasius a Epicadus si předsevzali násilně osvobodit Oktaviánovu dceru Julii a vnuka Agrippu z ostrovů, na kterých byli střeženi, a dopravit je k vojsku, Télefos v přesvědčení, že ho osud určil k samovládě, chystal se napadnout Oktaviána i senát. Ba dokonce jednou byl přímo u Oktaviánovy ložnice dopaden jistý markytán z ilyrského vojska, který se tam vplížil oklamav strážce, opásán loveckým nožem; není jisto, zda šlo vskutku o blázna či šílenost jen předstíral; mučením se totiž nedalo z něho nic vymáčknout.

22. nomenclator – otrok informující o jménech potkávaných osob.

20/ Zahraniční války osobně vedl všehovšudy jen dvě, dalmatskou ještě jako mladík a kantaberskou po porážce Antonia. V dalmatské také utržil zranění, v jedné bitvě byv zasažen do pravého kolena, v druhé poraněn zřícením mostu na stehnu a na obou pažích. Ostatní zahraniční války vedl prostřednictvím legátů, ale přece tak, že se v některých pannonských a germánských buď načas osobně dostavil, anebo se zdržoval nedaleko, vyjížděje z Říma do Ravenny, Milána nebo až do Aquileie.

21/ Podrobil si pak – dílem pod svým přímým, dílem nepřímým velením – Kantabrii, Aquitanii, Pannonii, Dalmácii s celým Ilyrikem, též Raetii a dva alpské kmeny, Vindeliky a Salassy. Zkrotil i vpády Dáků, poraziv jejich tři vůdce a veliké vojsko, a zatlačil Germány za řeku Labe; germánské Svéby a Sigambry, kteří se mu vzdali, převedl do Gallie a umístil na území poblíže Rýna. Rovněž některé jiné málo pokojné národy donutil k poslušnosti. Žádnému kmenu nevypověděl válku bez spravedlivých a nezbytných důvodů. Vůbec byl do té míry vzdálen touhy jakýmkoli způsobem rozšiřovat říši nebo válečnou slávu, že donutil náčelníky některých barbarů, aby v chrámu Marta Mstitele přísahali, že setrvají ve věrnosti a míru, o který žádali, a od některých se pokusil požadovat nový druh rukojmí, totiž ženy, protože byl přesvědčen, že o osud mužských rukojmí nedbají. Přece však vždycky všem ponechal možnost, aby si rukojmí vyžádali zpět, kdykoli jim bude libo. Ani těm, kteří se častěji nebo věrolomněji bouřili, nemstil se nikdy těžším trestem, než že zajatce prodal do otroctví pod podmínkou, že nebudou sloužit v krajině sousedící s vlastí a že do třiceti let nebudou propuštěni na svobodu. Pověstí takové mužnosti a umírněnosti získal i Indy a Skythy, známé jenom z doslechu, že se prostřednictvím vyslanců sami od sebe ucházeli o přátelství jeho i národa římského. Dokonce i Parthové jednak snadno mu postoupili Arménii, když na ni uplatňoval svůj nárok, jednak k jeho žádosti vrátili vojenská znamení, která odňali Markovi Crassovi^23 a Markovi Antoniovi^24, a nadto nabídli rukojmí; když se pak jednou u nich vyskytlo několik uchazečů o královský trůn, schválili výhradně toho, kterého jim on vybral.

23. Markovi Crassovi – po porážce u Karrh r. 53 př. n. l.

24. Markovi Antoniovi – Antonius neúspěšně vyslal legáty r. 36 př. n. l., aby odčinili porážku Crassovu.

22/ Chrám Iana Quirina^25, který byl před jeho dobou od založení města zavřen všehovšudy dvakrát, sám v mnohem kratším časovém úseku, upevniv mír na zemi i na moři, dal zavřít třikrát. Dvakrát vešel do města s ovací^26, a to po válce filippské a znovu po válce sicilské. Třikrát slavil řádný triumf, a to dalmatský, aktijský a alexandrijský, vesměs po tři dny za sebou.

25. Chrám Iana Quirina – v podobě oblouku, opatřeného vpředu i vzadu dveřmi, které se zavíraly, jenom když se nevedla válka.

26. s ovací – menší druh triumfu.

23/ Těžké a potupné porážky utržil všehovšudy dvě, a to vždy v Germánii, lolliovskou^27 a varovskou^28. Lolliovská byla spojena s větší ostudou než škodou, varovská znamenala bezmála zkázu, protože v ní byly pobity tři legie s vůdcem i legáty a se všemi pomocnými sbory. Na zprávu o ní rozmístil Augustus vojenské hlídky po městě, aby nevznikly nepokoje, a místo držitelům v provinciích prodloužil pravomoc, aby byly spojenecké národy drženy v mezích lidmi zkušenými, na něž si již navykly. Také zaslíbil veliké dary Jovovi Nejlepšímu Největšímu, zda by se stav státu obrátil v lepší, jak se to kdysi stalo za války s Kimbry a Marsy. Vykládá se, že byl Augustus tenkrát do té míry zděšen, že si po řadu měsíců nedával stříhat vousy ani vlasy a občas tloukl hlavou do dveří s voláním: „Quintilie Vare, vrať legie!“ Výroční den porážky každoročně mu byl dnem smutku a nářku.

27. lolliovskou – Marcus Lollius byl s jednou legií poražen r. 16 př. n. l. v severní Gallii od Sugambrů, Usipetů a Tenkterů.

28. varovskou – Quintilius Varus se třemi legiemi byl poražen v lese Teutoburskérn r. 9 n. l.

24/ Ve vojenství mnoho změnil a nově zavedl, v něčem však také obnovil starobylý zvyk. Kázeň udržoval neobyčejně přísně. I komukoli z legátů jenom neochotně a výhradně v zimních měsících povoloval navštívit manželku. Římského jezdce za to, že dvěma mladistvým synům odřezal palce, aby je uchránil před vojenskou službou, prodal^29 i s jeho zbožím v dražbě; když však viděl, že se o koupi ucházejí nájemci cel^30, přiřkl jej jednomu ze svých propuštěnců s tím, aby jej odsunul na venkov a tam nechal žít jako svobodného. Desátou legii, když poněkud vzpurněji narušovala poslušnost, s pohanou celou rozpustil, taktéž s jinými legiemi, které se neskromně dožadovaly propuštění, rozvázal služební poměr bez výhody odměn pro vysloužilce. Kohorty, jestliže některá couvla z určeného místa, dal decimovat^31 a zbylé vojáky krmit ječmenem. Centuriony, kteří opustili stanoviště, trestal stejně jako prosté vojáky smrtí. Za provinění jiného druhu pokutoval je rozmanitou hanbou, například dával jim stát celý den před velitelským stanem, někdy jen v košili a bez opasku; přitom mnohdy musili v rukou držet měřičské tyče^32 anebo také drn.

29. prodal – jako otroka.

30. nájemci cel – rovněž ze stavu jezdeckého, kteří by byli příslušníka svého stavu po provedení koupě ihned propustili na svobodu.

31. decimovat – popravit každého desátého.

32. měřičské tyče – třímetrové tyče, jakých se užívalo při vyměřování pozemků.

25/ Po skončení občanských válek nikdy neoslovoval vojáky ani v úředních promluvách, ani ve vyhláškách slovem „spolubojovníci“, nýbrž jenom „vojáci“, a rovněž ani svým synům a pastorkům, kteří byli pověřeni velením, netrpěl činit jinak, pokládaje ono oslovení za přílišné vtírání v přízeň podřízených, neslučitelné s vojenskou kázní, dobou klidu a velebností svého domu. Propuštěnců – kromě při hašení požárů v Římě, nebo bylo-li se obávat nepokojů při větší drahotě potravin – užil ve vojenské službě jen dvakrát: jednou k záštitě kolonií sousedících s Ilyrikem, podruhé k pobřežní ochraně řeky Rýna; přitom dal těmto lidem, kteří byli dodáni ještě jako otroci zámožnějšími muži a ženami a nakvap propuštěni, nastupovat do první řady a nestrpěl, aby byli pomícháni s urozenými, ani aby byli stejným způsobem vyzbrojeni.

Jako vojenská vyznamenání udílel značně ochotněji náprsní pukly a náhrdelní řetězy, vůbec, co mělo jenom cenu zlata a stříbra, nežli věnce násepní nebo hradební^33, jejichž udělení představovalo vynikající poctu; ty udílel jen co nejskrovněji, zato však bez stranickosti a často i prostým vojákům. Marka Agrippu obdaroval za jeho vítězství v sicilských vodách modrou^34 vlajkou. Jenom vojevůdce, kteří již sami slavili triumf, i když se potom podíleli na jeho výpravách a byli účastni jeho vítězství, nikdy nepokládal za vhodné odměňovat vyznamenáními, a to proto, že také oni sami kdysi měli právo udělovat je jiným podle své vůle.

33. věnce násepní nebo hradební – věnec násepní bylo vyznamenání za dobytí nepřátelského tábora, věnec hradební za ztečení hradeb dobývaného města.

34. modrou – podle barvy moře.

Pro dokonalého vůdce nebylo podle jeho soudu nic nevhodnějšího nežli spěch a pošetilá ukvapenost. Proto často užíval řeckého přísloví „Spěchej pomalu“ a řecký citoval verš^35

35. verš – z Eurípidových Foiníčanek 599.

Opatrný vůdce lepší nežli zbrkle odvážný,

jakož i latinské úsloví „Dost rychle se děje vše, co se děje dost pořádně“. O bitvě nebo válce tvrdíval, že se nemá podnikat, leda když se naděje na zisk ukazuje silnější nežli obava ze ztráty. Neboť, jak rovněž říkával, ti, kdo pro nejmenší výhody podstupují největší nebezpečí, podobají se rybářům, kteří chytají ryby na zlatý háček, jehož ukousnutím vzniká škoda nenahraditelná žádným úlovkem.

26/ Úřadů a hodností dosáhl jednak předčasně^36, jednak některých nezvyklých a celoživotních. Konsulátu^37 se zmocnil v jedenadvaceti letech svého věku tím, že se nepřátelsky přisunul s legiemi k Římu a vyslal posly, aby mu jej vymáhali jménem vojska; když tenkrát senát váhal, odhodil vedoucí poselstva centurio Cornelius svůj vojenský plášť a ukazuje jilec meče nerozpakoval se v radnici říci: „Tenhle to udělá, jestliže to neuděláte vy.“ Druhý konsulát zastával Augustus po devíti letech, třetí po jednoroční přestávce, další až do jedenáctého plynulou řadou let; potom jej mnohokrát odmítl, třebaže mu byl nabízen; teprve o dvanáctý se sám ucházel po velikém, to jest sedmnáctiletém přerušení a pak opět po dvou letech o třináctý, aby mohl, opatřen jsa nejvyšší úřední hodností, uvést na forum své syny^38 Gaia a Lucia k jejich prvnímu vystoupení po dosažení plnoletosti. Pět středních konsulátů, od šestého do desátého, zastával celoročně, ostatní jenom po devět měsíců, po šest, po čtyři nebo po tři. V druhém konsulátu setrval dokonce jenom několik hodin; tenkrát totiž prvního ledna ráno chvíli předsedal na curulském křesle před chrámem capitolského Jova, hned se však potom úřadu vzdal a dosadil jiného na své místo. Nenastoupil všechny konsuláty v Římě, nýbrž čtvrtý konsulát v Asii, pátý na ostrově Samu, osmý a devátý v Tarraconě.

36. předčasně – před dosažením věku předepsaného zákonem.

37. Konsulátu – prvního dosáhl r. 43, druhého r. 33, třetího až jedenáctého r. 31 až 23, dvanáctého r. 5, třináctého r. 2 př. n. l.

38. syny – adoptivní, původem vnuky, viz níže kap. 64.

27/ Triumvirát k uspořádání státu spravoval po deset let. V této hodnosti se několikrát postavil na odpor svým kolegům, aby nedošlo k proskripcím. Když je však začal sám, prováděl je krutěji než oni oba dva. Oni totiž byli v mnohých případech přístupni přímluvě a prosbám, naproti tomu on velice naléhal, aby nikoho nebylo ušetřeno. Tak proskriboval také svého někdejšího poručníka Gaia Torania, téhož, který byl v édilitě kolegou jeho otce Oktávia. Nadto napsal Julius Saturninus, že zatímco po skončených proskripcích omlouval Marcus Lepidus předešlé události a vzbuzoval naději v mírnost do budoucna, protože prý bylo provedeno trestů již dost, Oktavián naproti tomu veřejně prohlásil, že se rozhodl pro omezení proskripcí jenom s tím, že si vymiňuje pro sebe ve všem naprostou svobodu. Avšak svědectvím jeho lítosti nad někdejší tvrdošíjností je to, že později vyznamenal propuštěnce Tita Vinia Filopoimena hodností jezdeckou za to, že prý kdysi skrýval svého proskribovaného patrona.

V témž mocenském postavení triumvira přivodil si Oktavián mnohonásobnou nenávist. Jednak totiž dal před zraky všech probodnout římského jezdce Pinaria, protože zpozoroval, že si při jeho veřejné vojenské promluvě, k níž bylo připuštěno také mnoho civilních osob, dělá nějaké poznámky, a pokládal ho za špeha a vyzvědače; jednak nastávajícího konsula Tedia Afra, protože se prý o něho otřel jakousi zlomyslnou řečí, vyděsil tak silnými hrozbami, že ten skončil sebevražedným skokem; jednak proti prétoru Quintovi Galliovi, držícímu při ranní pozdravné návštěvě složené destičky pod šatem, pojal podezření, že skrývá meč, ale neodvážil se ho dát na místě prohledat, aby se nenašlo něco jiného, nýbrž krátce nato dal jej centuriony a vojáky násilně stáhnout ze soudcovské stolice, mučit jako otroka, a když se k ničemu nepřiznal, zabít, sám vlastní rukou mu předtím vypíchnuv oči; arci Oktavián sám líčí jeho osud jinak: Gallius si prý vyžádal slyšení, ohrožoval ho na životě, byl od něho uvězněn a potom propuštěn s tím, že mu bylo zakázáno prodlévat v Římě, a zahynul prý ztroskotáním lodi nebo nástrahami loupežníků.

Tribunskou moc přijal Oktavián natrvalo. V ní si však poněkolikrát v jednotlivých pětiletých údobích přibral kolegu^39. Převzal i dohled nad mravy a zákony, rovněž natrvalo; na základě toho, třebaže nikdy nezastával úřad censora, třikrát provedl census lidu, poprvé a potřetí s kolegou, podruhé sám.

39. přibral kolegu – poprvé Agrippu r. 18 př. n. l., podruhé Tiberia r. 4 n. l.

28/ Na obnovu republiky pomýšlel dvakrát: poprvé hned, jakmile potlačil Antonia, jsa pamětliv, že on mu častěji vyčítal, že je sám jedinou brzdou k obnově republikánského zřízení; podruhé pak z rozmrzelosti nad dlouhotrvající chorobou, kdy také povolal k sobě domů nejvyšší úředníky a senátory a odevzdával jim účetní knihu státního hospodářství. Uvažuje však, že jednak sám jako soukromník bude žít v trvalém nebezpečí, jednak stát bude nerozvážně závislý na libovůli mnohých, nadále jej podržel v svých rukou.

Je nejisto, zda lepší byl výsledek či jeho úmysl. Pokud jde o úmysl, ten dal mnohokrát najevo a osvědčil jej také v jednom ze svých ediktů těmito slovy: „Kéž je mi dopřáno, abych stát zdravý a silný ustavil na jeho podezdívce a mohl sklízet ono ovoce svého působení, o které usiluji, abych totiž byl nazýván původcem nejlepší ústavy a abych umíraje si odnášel s sebou naději, že nepohnutě setrvají na svém místě základy státu, které položím.“ A vskutku si sám toto své přání splnil; všemožně se totiž vynasnažil, aby se pro novou ústavu nikdo nemrzel.

Řím, který předtím nebyl tak výstavný, aby to odpovídalo velkoleposti říše, a zhusta trpěl záplavami a požáry, zušlechtil tou měrou, že se mohl oprávněně chlubit: „Převzal jsem město cihlové a zanechávám po sobě mramorové.“ Rovněž o jeho bezpečnost pro doby budoucí se postaral, nakolik bylo v lidských silách.

29/ Vystavěl velmi četné veřejné stavby, z nichž uvádím aspoň ty hlavní: forum^40 s chrámem Marta Mstitele, chrám Apollinův na Palatinu, chrám Jova Hřímatele na Capitoliu. Důvodem pro stavbu nového fora mu byla stoupající lidnatost města i početnost soudů, které, jak se zdálo, vyžadovaly si třetího fora k nepostačujícím dvěma dosavadním. A tak bylo s chvatem poněkud přílišným odevzdáno veřejnosti, třebaže chrám Martův ještě nebyl dostavěn, a bylo ustanoveno, aby se odděleně na něm konaly veřejné soudy a losování soudců. Chrám Martův zaslíbil za války filippské, kterou začal, aby pomstil svého otce^41. Proto ustanovil, aby se zde radil senát o vypovídání válek a povolování triumfů, odtud aby byli vyprovázeni místodržitelé při svém odjezdu do provincie a sem aby ukládali triumfální vyznamenání ti, kdo se vrátí jako vítězové. Svatyni Apollinovu dal zbudovat v té části svého domu na Palatinu, která byla zasažena bleskem a kde si ji podle výkladů haruspiků sám bůh přál míti. Přidal k ní sloupořadí s latinskou a řeckou knihovnou; sem také, když byl již starší, často svolával senát a přehlížel tu dekurie^42 soudců. Jovovi Hřímateli zasvětil chrám, vyváznuv z nebezpečí života, když za výpravy kantaberské při nočním pochodu blesk sjel těsně vedle jeho nosítek a zabil otroka, který před nimi svítil na cestu.

40. forum – míněno je forum Augustovo (forum Augusti), které přibylo jako třetí k nejstaršímu foru římskému (forum Romanum) a k nedávno zřízenému foru Caesarovu (forum Iulii).

41. svého otce – adoptivního, totiž Caesara.

42. dekurie – oddíly.

Některé stavby dal také provést jménem jiných osob, totiž svých vnuků, manželky a sestry, jako sloupořadí a basiliku Gaiovu a Luciovu, též sloupořadí Liviino a Oktaviino a divadlo Marcellovo. Ale i ostatní přední občany často vybízel, aby – každý podle možností svého jmění – ozdobovali město nákladnými stavbami, buď novými a nebo opravenými a zdokonalenými. Mnoho bylo tehdy zbudováno od četných mužů; tak vystavěl Marcius Philippus chrám Herkulův a Múz, Lucius Cornificius chrám Dianin, Asinius Pollio chrámové atrium bohyně Svobody, Munatius Plancus chrám Saturnův, Cornelius Balbus divadlo, Statilius Taurus amfiteátr, konečně Marcus Agrippa množství znamenitých staveb.

30/ Plochu města rozdělil ve čtvrti a uliční bloky; přitom zavedl, aby se o ony starali úředníci, každoročně zřizovaní losováním, o tyto správcové vybraní z obyvatelů příslušného bloku. Proti požárům si vymyslil noční hlídky a hasiče. Aby omezil záplavy, dal řečiště Tiberu, odedávna naplněné rmutem a zúžené výběžky staveb, rozšířit a vyčistit. Aby pak usnadnil odevšad přístup k městu, vybral si sám silnici Flaminiovu a dal ji znovu vybudovat až k Ariminu, ostatní rozvrhl bývalým triumfátorům, aby je dali vydláždit z výtěžku kořisti.

Svatyně rozpadlé starobylostí nebo strávené požárem dal obnovit a spolu s jinými chrámy je vyzdobil přebohatými dary. Jenom do chrámového pokladu Jova Capitolského dal při jediném obdarování svézt šestnáct tisíc liber zlata a drahé kameny a perly v ceně padesáti miliónů sestertiů.

31/ Když pak převzal úřad nejvyššího velekněze – bylo to teprve po smrti Lepidově, protože se mu jej neodvážil odejmout za jeho života – dal odevšad shromáždit veškeré prorocké knihy řecké i latinské, které obecně kolovaly buďto anonymně, nebo byly přičítány málo spolehlivým původcům. Bylo toho více než dva tisíce svazků. Všecky je dal spálit s výjimkou knih Sibylských, jež jediné uchoval, byť i zde po předběžném výběru, a uložil ve dvou pozlacených schránkách pod podstavcem sochy Apollina Palatinského.

Kalendář, který byl opraven božským Juliem, ale potom byl nedbalostí uveden v nepořádek a zmatek, znovu uvedl do dřívější náležitosti. Při jeho novém uspořádání dal Augustus přejmenovat měsíc Sextilis^43 (srpen) podle svého příjmení; zvolil k tomu raději tento měsíc, protože v něm dosáhl prvního konsulátu a význačných vítězství, nežli měsíc September (září), v němž se narodil.

43. Sextilis – srpen, dostal nové pojmenování Augustus podle jména císařova.

Kněžím zvětšil jak jejich počet a důstojnost, tak i příjmy, obzvláště pannám Vestiným. Když bylo na místo zemřelé vestálky třeba vybrat jinou a mnozí otcové usilovali, aby jména jejich dcer byla vyloučena z losování, prohlásil přísežně, že kdyby některá z jeho vlastních vnuček měla příslušný věk, byl by ji nabídl. Obnovil také některé ze starobylých náboženských obřadů, které ponenáhlu upadly v zapomenutí, například augurium^44 bohyně Blaha, úřad obětníka Jovova, slavnost lupercalií, hry stoletní a slavnosti na křižovatkách. O lupercaliích zakázal mladíkům ještě bezvousým účastnit se svátečního pobíhání, taktéž o stoletních hrách nedovolil mládeži obého pohlaví navštěvovat kteroukoli noční podívanou jinak než v doprovodu někoho staršího z příbuzenstva. Lary na rozcestích přikázal dvakrát do roka věnčit květinami, na jaře a v létě.

44. augurium – pozorování a výklad z letu ptáků.

Nejbližší poctu hned po nesmrtelných bozích vyhradil památce vojevůdců, kteří učinili impérium národa římského z nejmenšího největším. A tak jednak obnovil veřejné stavby každého z nich i s nápisy dotud zachovanými, jednak zasvětil sochy jim všem v triumfátorském provedení v obou sloupořadích svého fora. Ve zvláštním ediktu prohlásil: „Vymyslil jsem to proto, abych podle jejich života jakožto příkladu byl od spoluobčanů posuzován jednak sám, dokud budu žít, jednak stejným způsobem i přední mužové příštích pokolení.“ Také sochu Pompeiovu umístil proti hlavní síni jeho divadla nad mramorovým lanovým obloukem, dal ji sem přenést z radnice, v níž byl zavražděn Gaius Caesar.

32/ Velmi mnoho jevů nejhoršího druhu buď přetrvalo k veřejné zhoubě z navyklosti a svévole občanských válek, anebo i nově vzniklo v dobách míru. Všude se totiž na veřejnosti pohybovali četní lapkové, opásaní mečem, jakoby jenom pro vlastní obranu. Pocestní byli po venkově přepadáni a bez rozdílu, zda svobodní či otroci, ztráceli volnost pohybu v donucovacích pracovnách velkostatkářů. Také velmi četná stranická sdružení se vytvářela pod názvem nějakého nového sboru, aby jeho členové společně podnikali kdejakou hanebnost. Proto Augustus zarazil neřádstva lapků tím, že rozložil po vhodných místech vojenské stanice, donucovací pracovny prošetřil a omezil, sbory s výjimkou starobylých a zákonných rozpustil.

Soupisy starých dlužníků do státní pokladny, snad hlavní to látku k osočování, dal spálit. Pozemky v městě, pokládané za obecní, ale právně sporné, přiřkl jejich držitelům. Jména žalovaných, kde se soudní projednávání dlouho vleklo a kde jejich smuteční šaty^45 byly jenom zdrojem škodolibé radosti pro nepřátele, dal vyškrtnout a zároveň vydal nařízení, že chce-li kdo na kom soudně vymáhat, vydává se v nebezpečí stejně veliké pokuty, prohraje-li.

45. smuteční šaty – takové musili nosit obžalovaní.

Aby pak žádný zločin nebo nekalý skutek neproklouzl nestíháním nebo promlčením, přidal soudnímu jednání více než třicet dní, které bývaly zaplněny hrami při nástupu úředníků. Dosavadní tři dekurie soudců rozmnožil o čtvrtou, složenou z občanů nižšího censu; měla proto tato dekurie jméno dvousettisícových^46 a rozhodovala tam, kde šlo o nižší peněžní částky. Za soudce vybíral občany již od třicátého roku věku, takže začínali soudit lidé o pět let dříve než předtím. Teprve když velmi mnozí odpírali převzít soudcovství, povolil, byť nerad, že v činnosti jednotlivých dekurií směla být střídavě roční přestávka a že se v měsíci listopadu a prosinci od projednávání sporů upustilo.

46. dvousettisícových – pro členy této dekurie postačilo mít jen polovic jezdeckého censu čtyř set tisíc sestertiů.

33/ Sám rozsuzoval vytrvale a někdy až do noci; byl-li churav, dával si donést nosítka před tribunál anebo rozsuzoval doma leže. Jeho rozsudky se vyznačovaly nejenom svrchovanou svědomitostí, nýbrž i mírností. Tak prý člověku dopadenému při otcovraždě, aby ho uchránil od zašití do pytle^47, protože se trest tohoto druhu uvaluje jenom po doznání, položil otázku takto: „Přece jsi svého otce nezabil?“ Jindy zase, když šlo o falšování závěti a všichni svědkové se provinili proti zákonu Corneliovu, rozdal soudcům, kteří spolu s ním rozhodovali, nejenom dvě hlasovací destičky, pro odsouzení a pro osvobození, nýbrž ještě třetí destičku, jíž by se odpouštělo těm, kdož se prokazatelně dali svést k podpisu buďto ošálením, nebo poblouzením. Odvolání proucích se stran, pokud bydlely v Římě, každoročně přikazoval městskému prétorovi, odvolání provinciálů zase bývalým konsulům, z nichž jednotlivé pověřil vyřizováním takovýchto záležitostí pro každou provincii.

47. zašití do pytle – odsouzený byl zašit do pytle spolu s opici, psem, zajícem a hadem, potom vhozen do řeky.

34/ Zákony přezkoumal a některé vydal nově, zákon o přepychu, zákon o cizoložstvích a porušení cudnosti, zákon o neřádném ucházení o úřady, zákon na podporu sňatků v jednotlivých stavech. Zákon naposled uvedený vybavil poněkud přísněji nežli ostatní, a proto jej pro bouři odporu mohl prosadit teprve tehdy, když zrušil nebo aspoň zmírnil část trestů, prodloužil lhůtu pro obnovení manželství na tři roky a zvýšil odměny. Když se však i tak jezdectvo při jedné veřejné podívané vytrvale dožadovalo zrušení tohoto zákona, dal poslat pro děti Germanikovy a posadil je dílem na svůj, dílem na otcův klín, rukou i obličejem naznačuje, aby se nerozpakovali napodobovat příklad mladého muže. Když pak pozoroval, že je účinnost zákona obcházena jednak nezralostí snoubenek^48, jednak častým měněním manželstev, zkrátil dobu zásnub a omezil možnosti rozvodů.

48. nezralostí snoubenek – ve snaze obejít Augustův zákon zasnubovali se muži s velmi mladičkými dívkami, aby tak oddálili nutnost se oženit.

35/ Senát před Augustem se stal při narostlém počtu členů tělesem beztvarým a neuspořádaným; bylo jich totiž více než tisíc, z toho někteří velmi nedůstojní, kteří se tam dostali přímluvami a úplatky teprve po násilné smrti Caesarově – lid takovéto senátory zval „záhrobními“. Aby senát vrátil starému počtu i lesku, provedl Augustus dvě prověrky: první podle rozhodování senátorů samých, přičemž muž vybíral muže, druhou podle rozhodování svého a Agrippova. Tenkrát prý předsedal, jsa chráněn brněním pod šatem a opásán mečem, přičemž deset zvlášť statných přátel ze stavu senátorského obklopovalo jeho stolici. Cremutius Cordus píše, že tehdy nebyli ani senátoři připouštěni k slyšení u Augusta jinak než po jednom a po předchozí tělesné prohlídce. Některé senátory přiměl, aby se sami skromně vzdali; i když se vzdávali, přece jim ponechal senátorský šat i právo při divadle sedět v orchéstře a účastnit se veřejných hostin. Aby pak vybraní a prověření mohli plnit senátorské povinnosti jak okázaleji, tak s menšími obtížemi, ustanovil, aby každý dříve, než usedne, kadidlem a nesmíšeným vínem obětoval u oltáře toho boha, v jehož chrámě se sedění dálo; dále aby řádné sedění senátu nebylo svoláváno častěji než dvakrát v měsíci, o kalendách a idách^49; rovněž aby v měsíci září a v říjnu nemusili se dostavit jiní než losem vybraní, jejichž přítomnost by dostačovala k právoplatnému usnášení o dekretech. Pro sebe pak Augustus zařídil volbu půlletých výborů, aby s nimi předem probral záležitosti, o kterých hodlal podat návrhy v plénu senátu. Při důležitějším předmětu jednání se neptal na mínění jednotlivých senátorů podle ustáleného pořadí, nýbrž podle své libosti; činil tak proto, aby každý sledoval jednání s větší pozorností, jako by doopravdy šlo o podání vlastního úsudku spíše než o projev pouhého souhlasu.

49. o kalendách a idách – každého prvního a třináctého (v březnu, květnu, červenci a říjnu patnáctého) dne měsíce.

36/ Byl původcem i jiných opatření, z nichž uvádím: aby se neuveřejňovaly^50 zprávy o jednání v senátě; aby vyšší úředníci nebyli posíláni do provincií hned po složení svého úřadu; aby byla prokonsulům stanovena jistá peněžitá částka na opatřování mezků a stanů, což jim dříve bylo dodáváno na státní útraty; aby správa státní pokladny přešla od městských kvestorů na bývalé nebo na úřadující prétory; aby centumvirální kopí^51, které dříve zarážívali kvestoři, zaráželi decemvirové.

50. aby se neuveřejňovaly – zrušil tedy opatření, o němž výše v živ. Jul., kap. 20.

51. centumvirální kopí – ve starém soudním sboru pro majetkové spory (čítal 105 členů, odtud nazýván okrouhlou číslovkou sborem sta mužů, centumviri) bývala zasedání zahajována zaražením kopí do země.

37/ Aby se více lidí účastnilo správy státu, vymyslil nové úřední hodnosti: kurátory pro veřejné stavby, pro silnice, pro vodovody, pro řečiště Tiberu a pro rozdílení obilí lidu, městského prefekta, triumviry pro doplňování senátu, jiné triumviry pro výběr jezdeckých čet; příslušné hodnosti byly zřizovány, kdykoli toho bylo zapotřebí. Censory, kteří dávno přestali být ustanovováni, znovu začal ustanovovat. Počet prétorů rozmnožil. Požadoval také, aby kdykoli mu bude svěřen konsulát, dostával dva kolegy místo jednoho, ale nebylo mu vyhověno; všichni totiž namítali, že jeho velebnost je již tím dost zmenšována, že tento čestný úřad nezastává sám, nýbrž zároveň s osobou druhou.

38/ Neméně štědrý byl při odměňování válečných zásluh. Dal totiž odhlasovat více než třiceti vojevůdcům povolení řádného triumfu a v případech ještě četnějších udělení triumfálních odznaků.

Aby synové senátorů tím rychleji přivykli státní službě, povolil jim hned při odkládání chlapeckého šatu oblékat senátorské roucho s širokým pruhem, jakož i účastnit se zasedání v radnici; kromě toho čekatele vojenské služby povyšoval nejen na tribuny legií, nýbrž i na prefekty jízdních čet. A aby každému byla otevřena cesta do vojenského tábora, stavěl často po dvou senátorských synech v čelo jednotlivým jízdním četám.

Jízdní oddíly často přehlížel, také po dlouhé přestávce obnovil starý zvyk slavnostního jezdeckého průvodu. Nestrpěl však, aby směl žalobce některého jezdce při průvodu stáhnout z koně, což se dříve stávalo. Jezdcům, které poznamenalo stáří nebo nějaký tělesný neduh, dovolil, aby směli v řadě napřed poslat svého koně a sami k hlášení, až budou vyvoláváni, dostavit se pěšky. Později povolil také možnost vrátit koně těm, kdo byli starší pětatřiceti let a nepřáli si jej podržet.

39/ Dosáhnuv pak od senátu deseti pomocníků, donutil každého jezdce, aby vydal počet ze svého života; z těch, kteří při prověrce neobstáli, jedny pokutoval peněžitě, jiné tresty na cti, častěji se však spokojil důtkou, ale podle jednotlivých případů rozrůzněnou; nejmírnějším druhem důtky bylo veřejné odevzdání zápisní destičky, kterou musel každý tiše a hned na místě přečíst. Některé jezdce potrestal Augustus také proto, že si sami vypůjčili peníze na mírný úrok a umístili je dále vysokou lichvou.

40/ Jestliže při shromáždění lidu pro volbu tribunů nebylo uchazečů ze stavu senátorského, jmenoval je Augustus z římských jezdců s podmínkou, že po skončení výkonu úřední moci mohou zůstat v tom či onom stavu podle své volby. Když však velmi četní jezdci utrpěli za válek občanských těžké majetkové ztráty a neodvažovali se přihlížet ke hrám ze čtrnácti jezdeckých lavic ze strachu před pokutou podle divadelního zákona, vyhlásil, že se tento zákon nevztahuje na ty, kteří sami, popřípadě jejich rodiče, kdysi vskutku měli jezdecký census.

Sčítání lidu dal provést podle uličních bloků. A aby se lid pro rozdílení obilí příliš často nevzdaloval z práce, nařídil vydávat poukázky třikrát do roka, vždy na čtyři měsíce; když však lid toužil po starém uspořádání, povolil znovu, aby dostávali poukázku vždy jen na měsíc. Rovněž obnovil starobylé právo volebních shromáždění a mnohonásobnými tresty snažil se zamezit neřády nezákonného ucházení. Aby se voliči v jeho vlastních tribuích^52, fabijské a scaptijské, nepokoušeli z kteréhokoli uchazeče lákat peníze, sám ze svého jim dával vyplácet po tisíci sestertiích.

52. v jeho vlastních tribuích – v scaptijské tribui se Augustus narodil, do fabijské přešel adopcí.

Kromě toho vycházeje z přesvědčení, že je velmi důležité uchovat lid v čistotě a neporušený jakoukoli příměsí cizinecké nebo otrocké krve, jednak velmi šetřil s rozdáváním římského občanství, jednak omezil propouštění na svobodu. Tiberiovi, který se přimlouval za řeckého klienta, odepsal: „Nepovolím jinak, leč jestliže mne osobně přesvědčíš, jak spravedlivé má důvody k žádosti.“ A Livii, která žádala o občanské právo pro jakéhosi daně platícího Galla, odepřel, zato nabídl osvobození od daní tvrdě, že snáze strpí, aby o něco přišla státní pokladna, než aby se přílišným rozšířením znevážila čest spojená s římským občanstvím. Pokud jde o otroky, nespokojil se s tím, že je mnohými nesnázemi odsunul od dosažení svobody a ještě četnějšími od dosažení plné svobody, vydav velmi pečlivá opatření stran počtu, podmínek a rozdílnosti těch, kdo byli propouštěni, nýbrž přidal nadto nařízení, že nikdo, kdo byl někdy spoután nebo mučen, nesmí žádným druhem propuštění na svobodu získat občanské právo.

Také starodávný ústroj a šat se snažil Augustus opět zavést a spatřiv jednou při veřejném shromáždění zástup mužů v tmavých pláštích, s rozhořčením zvolal: „Ejhle,

Římané, vládci světa^53, a národ oděný togou!“

53. Římané, vládci světa... – verš Vergiliovy Aeneidy I 282.

Zároveň dal édilům za úkol, aby napříště nestrpěli nikomu stanout na foru nebo v jeho okolí, neodloží-li plášť a nebude-li oděn togou.

41/ Štědrost prokazoval Augustus všem stavům často a při různých příležitostech. Když totiž vjel do Říma triumfem alexandrijským, způsobil přivezený královský poklad^54 takové zvýšení oběživa, že poklesla úroková míra a značně stoupl v ceně pozemkový majetek. Také později, kdykoli přibývalo peněz z prodeje statků odsouzených osob, poshověl z nich na jistou dobu bezúročnou půjčkou těm, kdo se mohli zaručit na dvojnásobnou částku. Census senátorů zvýšil a místo osmi set tisíc sestertiů jej stanovil na milión dvě stě tisíc, těm pak, kdo tolik neměli, doplnil chybějící částku. Peněžité dary rozdával lidu často, ale téměř vždycky v nestejné výši, brzy po čtyřech stech, brzy po třech stech, někdy po dvou stech padesáti sestertiích. Přitom nepominul ani mladších chlapců, třebaže obvykle dostávali teprve od jedenáctého roku svého věku. Také obilí, kdykoli se objevila drahota na trhu, dával jednotlivcům přidělovat často za velmi nízkou cenu, leckdy i zdarma, a někdy zdvojnásobil i poukázky na peněžní výpomoc.

54. královský poklad – egyptských Ptolemaiovců ukořistěný v Alexandrii.

42/ Abys však věděl, že Augustus byl vládcem spíše zdravě rozvážným nežli toužícím po obecné oblibě, připomínám, že když si lid stěžoval na nedostatek a drahotu vína, zkrotil jej velmi přísným hlasem: „Můj zeť Agrippa se dostatečně postaral, aby lidé nežíznili, vystavěv četné vodovody.“ Rovněž když se lid dožadoval slíbené peněžité podpory, odpověděl: „Dostojím svému slovu“; když však lid vymáhal slíbenou podporu, vytkl mu to s pohanou jako odpuzující nestoudnost a prohlásil: „Nedám, třebaže jsem se chystal dát.“ Jednou zvěděl, že těsně před připravovaným rozdáváním podpor bylo mnoho otroků propuštěno na svobodu a vpašováno mezi občany; tu s nemenší přísností a důsledností prohlásil, že nic nedostanou ti, kterým nebylo nic slíbeno, a ostatním dal vyplatit méně, než slíbil, aby určená úhrnná částka vystačila. Jednou, když vypukla velká neúroda a nebylo snadno nějak jí odpomoci, dal prodejné, ale posud neprodané tlupy, jakož i smečky gladiátorů a všechny cizince s výjimkou lékařů a učitelů a část otroctva vypudit z města. Jakmile se obilní trh zotavil, napsal Augustus: „Dostal jsem náhlý nápad, veřejné rozdělování obilí na trhu navždycky zrušit, protože spoléháním na ně jsou odnímány pracovní síly zemědělství. Přece jsem však v tomto úmyslu nesetrval, protože jsem měl za jisté, že by jednou bylo zase obnoveno^55 jako nástroj vtírání v přízeň lidu.“ A tak potom zmírnil tísnivý stav tím, že při rozdílení přihlížel stejně jako k lidu také k zemědělcům a obchodníkům.

55. že by jednou bylo zase obnoveno – Augustus zřejmě pomýšlel na dobu po své smrti.

43/ Hry pořádal s takovou vytrvalostí, rozmanitostí a velkolepostí, že překonal všechny předchůdce. „Uspořádal jsem,“ napsal, „hry svým jménem čtyřikrát, za jiné vyšší úředníky, kteří buď byli nepřítomni, anebo na to hmotně nestačili, třiadvacetkrát.“ Uspořádal je někdy také po uličních blocích a na velkém počtu jevišť s herci všech jazyků; kromě toho gladiátorské zápasy nejen na foru a v amfiteátru, nýbrž i v cirku a v Ohradě; někdy se však omezil výhradně na štvanici. Předváděl také zápasníky, dal zbudovat k tomu účelu dřevěné hlediště na poli Martově; rovněž lodní bitvu, dal proto vyhloubit půdu kolem Tiberu tam, kde je nyní park princů^56. Ve dnech takovýchto slavností dal po městě rozmístit hlídky, aby pro nepočetnost těch, kdo zůstali doma, nebylo vydáno v plen lapkům. V cirku předvedl vozataje, běžce a zabíječe šelem, a to někdy i z nejurozenější mládeže. Ale velmi často uspořádal i jezdeckou trojskou hru starších i mladších chlapců, vycházeje z názoru, že se shoduje se starým slušným mravem, aby se takovýmto způsobem mladí příslušníci slavných rodů uváděli v obecnou známost. Když se v této hře pádem z koně pochroumal Nonius Asprenas, daroval mu zlatý řetěz (torques) na krk a dovolil, aby on sám i jeho potomci užívali příjmení Torquatus^57. Později přestal Augustus s pořádáním těchto her, když si řečník Asinius Pollio v senátu těžce a nenávistně stěžoval na pád svého vnuka Aesernina, který si při něm rovněž zlomil nohu.

56. park princů – lat. Caesarum nemus, zván podle adoptivních synů Augustových, Gaia Caesara a Lucia Caesara; ležel na levém břehu Tiberu.

57. příjmení Torquatus – vlastně „řetězem ozdobený“; toto příjmení mělo dobrý zvuk podle několika nositelů v starších římských dějinách.

V jevištních a gladiátorských představeních dal Augustus někdy vystupovat i římským jezdcům, avšak dříve, než to bylo zakázáno usnesením senátu. Později nepředvedl již nikoho jiného kromě mladistvého Lucia Icia, pocházejícího z dobré rodiny, a to nejen proto, aby ukázal, že měří méně než dvě stopy^58, váží pouhých sedmnáct liber^59 a má neobyčejně silný hlas. Jednoho však dne gladiátorských her dal středem arény na odiv vést rukojmí Parthů, tehdy poprvé poslaná, načež jim dal usednout v druhé řadě za svým křeslem. Míval také ve zvyku i mimo dny her, bylo-li přivezeno něco nevídaného a pozoruhodného, veřejně to vystavovat mimořádně na kterémkoli místě, například nosorožce v Ohradě, tygra na jevišti, padesátiloketního^60 hada na comitiu.

58. méně než dvě stopy – asi 60 cm.

59. sedmnáct liber – 5 kg 56 dkg.

60. padesátiloketního – delšího než 22 metrů.

Jednou se přihodilo při záslibných hrách v cirku, že byl zachvácen náhlou nevolností, dal se však leže nést na nosítkách a tak zahájil průvod božských vozů. Jindy se zase stalo při provozování her, uspořádaných k slavnostnímu otevření divadla Marcellova, že se uvolnily spoje curulského křesla, na němž seděl, a přepadl naznak. O gladiátorských hrách, které pořádal jménem svých vnuků, hrozily některé lavice sesutím; Augustus, když nikterak nemohl zadržet a povzbudit k chladnokrevnosti dav vyděšený strachem z možného zřícení, přešel ze svého místa a usedl na té straně, která byla nejohroženější.

44/ Když se v diváctvu objevily velmi zmatené a velmi svévolné způsoby chování, postaral se Augustus o nápravu a vydal usměrňující předpisy. Podnětem k takovému opatření mu byla urážka jistého senátora, kterému v Puteolách při proslulých hrách v naplněném hledišti nikdo neudělal místo. Dal tedy Augustus podnět k usnesení otců, aby kdykoli a kdekoli se pořádá nějaká podívaná, byla první řada lavic vyhrazena senátorům; také zakázal v Římě vyslancům svobodných a spojeneckých národů sedět v orchéstře, když se přesvědčil, že někdy jsou jako vyslanci posíláni pouzí propuštěnci. Vojákům určil místa oddělená od lidu. Ženatým mužům z lidu přidělil vlastní lavice, chlapcům nosícím ještě lemované pláštíky vykázal oddíl sedadel, sousední oddíl vychovatelům. Nařídil také, že do jádra hlediště nesmí nikdo vstoupit v tmavém plášti. Ženám, které dříve směly přihlížet gladiátorským hrám porůznu mezi muži, povolil, aby se dívaly výhradně z nejvyšších řad a samy. Pannám vestálkám určil zvláštní místo v divadle, a to proti křeslu prétorovu. Avšak z představení zápasníků ženské pokolení vesměs vyloučil, takže o hrách, které pořádal jako nejvyšší velekněz, když bylo žádáno vystoupení dvojice pěstních zápasníků, odložil toto číslo na ranní dobu následujícího dne a vydal vyhlášku, že si nepřeje, aby ženy přišly do divadla před jedenáctou hodinou.

45/ Sám přihlížíval ke hrám v cirku téměř pravidelně z oken jídelen svých přátel nebo propuštěnců, někdy z císařské lóže, kde sedával s manželkou a dětmi. Velmi četné hodiny, někdy i celé dny byl při slavnostních představeních nepřítomen; omluvil se a doporučil osoby, které by byly místo něho pověřeny předsednictvím. Kdykoli však byl přítomen, ničím se mimoto nezaměstnával, buďto aby se vyhnul výtce, která, jak sám připomínal, obecně stíhala jeho otce Caesara, který se mezi programem zaměstnával čtením dopisů a žádostí anebo odpovídáním na ně, anebo ze zájmu na podívané a z rozkoše, jíž se nejenom netajil, nýbrž kterou častěji upřímně přiznával.

Dokonce i při zápasech a hrách, které pořádali jiní, ze svého věnoval věnce a odměny stejně časté jako velkolepé. A neúčastnil se žádného řeckého zápasu, aby podle zásluhy někoho ze závodníků nevyznamenal. S největším pak zájmem se díval na pěstní zápasníky, obzvláště na latinské, a to nejenom na profesionální a řádné, kterým rád dával se utkávat se zápasníky řeckými, nýbrž i městské lidi, kteří v tlupách zápolili v úzkých ulicích jen tak a beze všech pravidel. Konečně vůbec všechny osoby, které byly schopny uplatňovat své síly při veřejné podívané, provázel svou péčí. Zápasníkům jednak zachoval jejich výsady, jednak je ještě rozmnožil. Pořádat boj gladiátorů na život a na smrt bez odpuštění zakázal. Možnost trestat herce v kterémkoli místě a čase, jak to úředníkům dovoloval starý zákon, zrušil a omezil jen na dobu her a prostor divadla. Nicméně však velmi přísně vždy dozíral na cvičení zápasníků v krytých sloupořadích i na boje gladiátorů. Proti bujnosti herců ostře zakročoval. Tak například herci Stephanionovi, který vystupoval v římských komediích, dal ve třech divadlech proběhnout uličkou metel a potom jej vykázal z města za to, že si dal, jak se dozvěděl, při stole posluhovat římskou matrónou po chlapecku ostříhanou. Herce v pantomimech Hylu, na něhož žaloval prétor, dal zmrskat v atriu svého vlastního domu před očima všech. Pyladovi zakázal pobyt v městě i v Itálii za to, že na diváka, který ho vypískával, ukázal prstem a tak naň veřejně upozornil.

46/ Takovýmto způsobem spravoval město a městské záležitosti a zalidnil Itálii zřízením osmadvaceti kolonií. Ty také mnohonásobně zvelebil jednak výstavbou veřejných budov, jednak povolením důchodů z cel; rovněž je nějakým způsobem aspoň částečně vyrovnal s Římem po stránce práce a vážnosti a vymyslil si takovou úpravu hlasování, že o římských úřednících hlasovali koloniální dekurionové^61 každý ve své kolonii, načež své hlasy zapečetěné posílali ke dni voleb do Říma. A aby také v koloniích nikde nebyl nedostatek urozených nebo občanského dorostu, povyšoval uchazeče o důstojnické místo u jezdců na pouhé doporučení každého města. Každému muži z lidu, který mu při inspekčních cestách po jednotlivých krajích představil zdatné syny a dcery, rozdával po tisíci sestertiů na každé dítě.

61. koloniální dekurionové – obdoba římských senátorů v jednotlivých koloniích na italském venkově.

47/ Správu mohutnějších provincií^62, jež nebylo ani snadné ani bezpečné dát řídit ročně volenými úředníky, převzal Augustus sám, ostatní^63 svěřil prokonsulům podle losu. Druhdy však i v této úpravě provedl některé záměny jedněch za druhé. Většinu provincií obého druhu častěji navštěvoval.

62. mohutnějších provincií – jde o tzv. císařské provincie (s vojskem).

63. ostatní – tzv. senátorské provincie (bez vojska).

Některým ze spojeneckých měst, protože se zvůlí řítila do zkázy, odňal svobodu samosprávy, jiným, která vězela v dluzích, vypomohl; města rozpadlá zemětřesením dal znovu vybudovat; posléze ta, která mohla poukázat na své zásluhy o římský národ, obdaroval latinským nebo dokonce římským občanským právem. A není, tuším, provincie, které by nebyl navštívil, s výjimkou Afriky a Sardinie. Do těchto se chystal přeplavit ze Sicílie po vítězství nad Sextem Pompeiem, tenkrát však mu v tom zabránily nepřetržité a nezvykle prudké mořské bouře; později pak nebylo již k přepravě ani příležitosti ani zvláštního důvodu.

48/ Království, kterých se zmocnil právem válečným, s malými výjimkami buď zase vrátil těm, kterým je odňal, anebo je přidělil cizozemcům. Spojenecké krále spojil také mezi sebou vzájemnými příbuzenskými svazky. Byl vůbec velmi pohotovým sjednavatelem a podporovatelem každého příbuzenství a přátelství. O všechny pak pečoval jako o údy a části říše. Rovněž zřizovával poručníka královským princům, byli-li ještě nedorostlí anebo duševně vadní, dokud by nedospěli nebo nezmoudřeli. Dokonce děti velmi mnohých králů dával vychovávat a vzdělávat spolu se svými vlastními.

49/ Z úhrnu vojska rozdělil jednotlivé legie i pomocné sbory po provinciích, loďstvo umístil v Misenu a druhé v Ravenně k ochraně Jaderského i Tyrrhénského moře. Ostatních vojenských útvarů užíval dílem k ochraně Říma, dílem jako své tělesné stráže. Rozpustil sbor Calagurrských, který ho obklopoval až do vítězství nad Antoniem, rovněž sbor Germánů, který kolem sebe měl mezi svými zbrojnoši až do varovské porážky. Nikdy však nestrpěl v Římě více než tři kohorty, a to ještě bez zvláštního tábora; ostatní rozesílával do zimních i letních ležení po sousedních městech. Veškerému pak vojsku, ať bylo kdekoli umístěno, předepsal pevný řád služebních let i odměn, stanoviv podle hodnosti každého jak délku vojenské služby, tak výši výhod po propuštění, aby ani letitostí, ani nouzí po propuštění nevznikal podnět pro vojenské vzpoury. A aby bylo trvale a bez nesnáze postaráno o dostatečnou úhradu žoldu sloužícím i vyplácení odměn propuštěným vojákům, zřídil vojenskou pokladnu, vybavenou novými důchody.

K tomu, aby co možná rychle a pohotově mohlo být zvěstováno a poznáno, co se v každé provincii děje, zprvu dal rozestavit podle vojenských silnic v mírných vzdálenostech mladistvé běžce, později je nahradil kurýrskými vozy; toto druhé opatření se mu zdálo příhodnějším, aby se mohl těch, kteří z některého místa přinášeli dopisy, v případě potřeby ještě také vyptávat.

50/ K pečetění diplomů, spisků a dopisů zpočátku užíval sfingy, později podobizny Alexandra Velikého, nejposléze podobizny své, ryté rukou Dioskúridovou; v užívání této pečeti pokračovali i jeho nástupci. V datech u všech svých dopisů připojoval i údaj o hodině, kdy byl list psán, a to nejenom denní, nýbrž i noční.

51/ Je mnoho významných dokladů jeho laskavé mírnosti a uhlazenosti. Nechci vypočítávat, kolik lidí a které politické protivníky nejenom omilostnil a jim zaručil beztrestnost, nýbrž strpěl dokonce, aby zaujali přední místa ve státu. Uvedu aspoň Junia Novata a padovského Cassia, dva plebejce, z nichž se u prvního spokojil peněžitým trestem, u druhého mírným vyhnanstvím, ačkoli onen uveřejnil o něm velice drsný dopis, psaný jakoby jménem mladého Agrippy, tento před četnými spoluhodovníky prohlásil, že mu nechybí ani chuť ani odvaha Augusta zapíchnout. Když jednou při soudním vyšetřování bylo Aemiliu Aelianovi Cordubskému mezi rozmanitými obviněními vytýkáno jako jedno z nejtěžších, že se zhusta špatně vyslovuje o císaři, obrátil se Augustus na žalobce a podoben jsa rozčilenému zvolal: „Kdybys mi to mohl dokázat! Postaral bych se, aby si Aelianus uvědomil, že také já mám jazyk – i já bych totiž o něm více mluvil.“ A nepřipustil další vyšetřování v té věci ani tenkrát, ani později. Také když si Tiberius v téže věci, ale značně prudce stěžoval dopisem, odepsal mu toto: „Neposhovuj v tom, můj Tiberie, příliš svému mladému věku a nerozčiluj se, je-li někdo, kdo o mně zle mluví; postačí totiž, jestliže máme jistotu, že nám nikdo nemůže nic zlého udělat.“

52/ Pokud jde o zasvěcování chrámů, třebaže věděl, že se této pocty dostává i prokonsulům, nestrpěl jich pro sebe v žádné provincii jinak, než byly-li zasvěceny společně jménu jeho a bohyně Romy. Zato v městě Římě s naprosto vytrvalou důsledností odmítal takovouto poctu. Dokonce i stříbrné sochy, které mu kdysi byly postaveny, dal vesměs roztavit, pořídil za ně zlaté třínožky a ty věnoval Apollinovi Palatinskému.

53/ Diktaturu, kterou mu lid velmi úsilně nabízel, od sebe prosbami odvrátil, pokleknuv přitom a shodiv z plecí togu tak, že ukázal obnaženou hruď. Před názvem „pán“ (dominus)64 pociťoval vždycky hrůzu jako před nadávkou a urážkou. Když jednou přihlížel ke hrám, byla v předváděném mimu vyslovena slova:

64. názvem „pán“ (dominus) – důvod Augustova (a ještě i Tiberiova) odporu k takovému oslovení spatřuje se v tom, že ten, kdo by ho užil, vlastně by se ze svobodného občana ponižoval na otroka (servus), který byl majetkem svého pána (dominus).

jak řádný a dobrý to pán!

a všichni tomu výroku nadšeně tleskali, jako by byl řečen o něm samém; tenkrát nejenom ihned posuňkem rukou i výrazem tváře potlačil nevhodné projevy pochlebenství, nýbrž i následujícího dne je zakázal velmi přísným ediktem. Později nestrpěl oslovení „pán“ ani svým dětem a vnukům, ať by ho bylo užito vážně či jen v žertu, a zakázal jim, aby ani mezi sebou neužívali takovýchto lichotek. Téměř nikdy nevykročil z Říma ani z žádného jiného města, ani tam nevkročil jinak nežli večer nebo v noci, aby nikoho neobtěžoval nutností osvědčovat účast při odjezdu nebo příjezdu. Jako konsul chodil skoro vždycky pěšky, mimo konsulát se dával nosit na veřejnosti ve zcela nezakrytých nosítkách.

K hromadným pozdravným návštěvám připouštěl i obecný lid. Přání těch, kdo si u něho vyžádali slyšení, přijímal s neobyčejnou vlídností. Tak žertem pokáral kohosi, že mu podává prosebný spisek s takovými rozpaky, jako by podával slonovi minci. V den, kdy zasedal senát, nikdy nepozdravil otce^65 jinak než teprve v radnici^66, a to tak, že oslovil každého sedícího jeho vlastním jménem, nedávaje si je nikým našeptávat^67. Rovněž při odchodu se s nimi loučil stejným způsobem a nepřipouštěl, aby povstávali ze svých míst.

65. otce – senátory.

66. jinak než teprve v radnici – nepřipustil, aby ho senátoři před schůzí přišli pozdravit do jeho domu.

67. nedávaje si je nikým našeptávat – nepoužívaje služeb zvláštního nomenclatora.

Společenský styk pěstoval navzájem s mnohými lidmi. O významných dnech jednotlivců upustil od návštěv teprve tehdy, když byl již pokročilejšího věku a když se mu jednou při číchsi zásnubách udělalo v tlačenici nevolno. Senátora Galla Cerrinia, který nenáležel k jeho důvěrným přátelům, ale náhle oslepl a rozhodl se proto zemřít hladovkou, osobní návštěvou utěšil a navrátil jej životu.

54/ Když jednou řečnil v senátě, zvolal na něho kterýsi senátor: „Nerozuměl jsem“ a jiný: „Odporoval bych ti, kdybych k tomu měl příležitost.“ Když se kdysi pro nesmírný svár diskutujících hněvivě řítil z radnice, volali za ním někteří: „Musí přece mít senátoři svobodu hovořit o věcech státu.“ Když při doplňování senátu, kdy každý senátor navrhoval jednoho kandidáta, navrhl Antistius Labeo Marka Lepida, kdysi Augustova nepřítele, který ještě tehdy žil ve vyhnanství, dotázal se ho Augustus, zda není jiných důstojnějších kandidátů, dostal však odpověď: „Každý má svůj úsudek.“ A přece proto svobodomyslnost nebo i prostořekost nikomu nebyla ke škodě.

55/ Také když byly proti němu rozdány v senátě hanlivé pamflety, nezalekl se, s velikou pečlivostí vyvracel jejich tvrzení a vůbec nedal vyšetřovat, od koho pocházejí, a spokojil se s návrhem, aby budoucně bylo provedeno vyšetřování proti těm, kdo by vydali pod cizím jménem hanopisy nebo posměšná skládání k něčímu nactiutrhání.

56/ Také když byl napaden nenávistnými nebo zlomyslnými žertíky od jistých osob, ozval se jenom ediktem. Přece však zakročil proti usnesení senátu, jímž měla být omezena svoboda projevu v posledních pořízeních^68. Kdykoli se účastnil voleb úředníků, obcházel se svými kandidáty po volebních okresech a obvyklým způsobem se pro ně ucházel o hlasy. Sám také ve svém volebním okrese odevzdával svůj hlas jako jeden z lidu. Se zcela klidnou myslí snášel, aby byl na soudech jako svědek jak dotazován, tak vyvracen.

68. v posledních pořízeních – v závětích se obvykle jejich skladatelé nemírnili v odsudcích osob i poměrů.

Své forum dal zbudovat užší, než se chystal, neodváživ se vyvlastnit sousední domy jejich majetníkům. Nikdy nedoporučoval své syny lidu, aby nepřipojil doložku: „Pakli si toho zaslouží.“ Když byli ještě v chlapeckém věku a při příchodu do divadla všechno obecenstvo povstalo, přičemž stojíc jim tleskalo, stěžoval si na to velmi těžce.

Přál si, aby jeho přátelé sice byli ve státě vlivní a mocní, přitom však měli mít jenom stejné právo jako ostatní a stejným způsobem měli podléhat soudnímu zákonodárství. Když se před soudem, žalován Cassiem Severem z travičství, odpovídal Nonius Asprenas, muž velmi těsnými svazky s ním spojený, dotázal se senátu: „Co myslíte, že je mou povinností? Jsem totiž na rozpacích, aby se neřeklo, přispěji-li k jeho obraně, že násilně odnímám viníka působnosti zákonů, stáhnu-li se však stranou, že nechávám přítele na holičkách a předem ho odsuzuji.“ Když se pak všichni v názoru shodovali, seděl po několik hodin v lavici obhájců, ale zcela tiše, a nepronesl ani soudní chvalořeč. Pomáhal i klientům, například při žalobě pro urážku jistému Scutariovi, který kdysi jako vysloužilec znovu vstoupil do jeho vojska. Všehovšudy ze všech obžalovaných jenom v jediném případě, totiž Castriciově, způsobil, že byl odňat působnosti zákonů, ale i tenkrát toho dosáhl jenom prosbami, uprosiv před soudci jeho žalobce; odvděčil se tak Castriciovi za to, že mu kdysi prozradil spiknutí Murenovo.

57/ Lze snadno odhadnout, jak velice byl Augustus milován za takovéto zásluhy. Pomíjím děkovná usnesení senátu, protože může vzniknout zdání, že byla vynucena nezbytím nebo ostychem. Ale jezdci římští dobrovolně a jednomyslně oslavovali vždy po dva dny jeho narozeniny. Příslušníci všech stavů každoročně házeli minci do jezera Curtiova záslibem za jeho zdraví. Taktéž mu dávali prvního ledna na Capitoliu novoroční dárky, a to i když nebyl v Římě; jejich výtěžku užil Augustus k nákupu velmi cenných soch bohů a ty zasvěcoval v městských čtvrtích, například Apollina v ulici výrobců trepek, Jova v ulici truchloherní a jiné. Když vyhořel jeho dům na Palatinu, přispěli mu na jeho obnovu vysloužili vojáci, dekurie^69, tribue a též jednotlivě lidé z ostatních tříd, a to rádi a každý podle svých možností; on se však jenom dotkl jednotlivých hromádek peněz a z žádné nevzal více nežli denár. Při návratu z provincie vítávali ho nejenom blahověstnými zásliby, nýbrž i oslavnými zpěvy. Rovněž toho se dbalo, aby kdykoli vcházel do města, nebyl na nikom vykonáván trest smrti.

69. dekurie – zde odborové organizace zřízenců jednotlivých úředníků.

58/ Čestný přídomek „Otec vlasti“ nabídli mu hromadně za náhlého a nadšeného souhlasu: nejprve tak učinil lid poselstvím k němu do Antia; potom, poněvadž odmítal, v Římě při jeho vstupu do divadla mohutný a vavřínem ověnčený zástup; posléze v radnici senát, a to nikoli usnesením nebo aklamací, nýbrž ústy Valeria Messaly. Ten ho jménem všech senátorů oslovil takto: „Budiž to k dobru a štěstí tobě i tvému domu, Caesare Auguste! Takto si totiž podle našeho přesvědčení vyprošujeme trvalé štěstí pro stát a radostné dění pro toto město: senát v souhlasu s lidem římským pozdravuje tě jako Otce vlasti.“ Se slzami v očích odpověděl mu Augustus těmito slovy – cituji i tu doslovně tak, jako jsem učinil u Messaly: „Dosáhnuv všech svých tužeb, otcové a přísedící, o co jiného mohu prosit nesmrtelné bohy, než abych směl tuto vaši jednomyslnou přízeň si udržet až do posledních chvil svého života?“

59/ Lékaři Antoniu Musovi, jehož ošetřováním se Augustus pozdravil z nebezpečné choroby^70, postavili Římané, sebravše mezi sebou peníze, pomník vedle sochy Aesculapiovy. Někteří otcové rodin učinili v svých závětech opatření, aby dědicové jejich jménem dovedli žertvy na Capitolium a za ně splnili slib, který učinili, přežije-li je Augustus. Několik italských měst prohlásilo onen den, kdy k nim poprvé přišel, za začátek roku. Četné provincie zřídily k jeho poctě vedle chrámů a oltářů také hry, které se pravidelně každým pátým rokem opakovaly téměř ve všech jejich městech.

70. z nebezpečné choroby – těžkou jaterní chorobou onemocněl Augustus r. 23 př. n. l.

60/ Králové spřátelených a spojeneckých národů založili, každý v svém království, města s názvem Caesarea. Všichni pak dohromady se rozhodli společným nákladem dokončit v Athénách dávno začatý chrám Dia Olympského a zasvětit jej géniu Augustovu. Často také opouštěli svá království a v občanském šatě, bez odznaků královské důstojnosti činili u něho po způsobu klientů každodenní pozdravné návštěvy, a to nejenom v Římě, nýbrž i když cestoval po provinciích.

61/ Poněvadž jsem takto vyložil, jaký byl Augustus ve velení, v úřadech a ve správě státu po celém světě v dobách míru i válek, promluvím nyní o jeho soukromém a rodinném životě a jaké měl mravy i osudy doma a mezi svými, a to od mládí až do posledního dne života.

Matku^71 ztratil, když byl poprvé konsulem, sestru^72 Octavii, když byl sám třiapadesátiletý. Jak se choval k oběma za jejich života s mimořádnou pozorností, tak je také po jejich skonu uctil největšími poctami.

71. Matku – jeho matka Atia, neteř Caesarova, zemřela r. 43 př. n. l.

72. sestru – jeho sestra Octavia zemřela r. 11 př. n. l.

62/ Jako mladík byl zasnouben s dcerou Publia Servilia Isaurského. Když se však po první roztržce smířil s Antoniem a když se vojska jich obou dožadovala toho, aby byli spojeni také nějakým spřízněním, pojal^73 za manželku Antoniovu pastorkyni Claudii, kterou měla Fulvia s Publiem Clodiem, mladičkou dívku, která tehdy ještě nebyla na vdávání. Znepřáteliv se však brzy s tchyní Fulvií, dal se s Claudií rozvést dříve, než se dotkl jejího panenství. Potom se oženil^74 se Scribonií, která byla již předtím provdána za dva bývalé konsuly, z nichž s jedním měla i dítky. Také toto manželství ukončil rozvodem, „jsa zhnusen“, jak píše, „zvráceností jejích mravů“, a ihned^75 uzavřel sňatek s Livií Drusillou, odlákav ji, a to těhotnou, z jejího manželství s Tiberiem Neronem^76. Livii miloval a ctil jedinečně a vytrvale.

73. pojal – r. 42 př. n. l.

74. Potom se oženil – někdy v letech 40–39 př. n. l.

75. ihned – r. 38 př. n. l.

76. s Tiberiem Neronem – Tiberius Claudius Nero měl s Livií Drusillou r. 42 př. n. l. syna Tiberia; druhý jeho syn Drusus se narodil Livii tři měsíce po její svatbě s Octavianem.

63/ Se Scribonií měl dceru Julii, s Livií však žádných dítek, přestože si jich převelice přál; jediné početí, k němuž došlo, skončilo potratem.

Julii provdal zprvu za Marcella, syna své sestry Octavie, sotvaže vyrostl z chlapeckých let. Po jeho smrti jí získal za manžela Marka Agrippu, uprosiv jednu z Marcellových sester^77, aby od něho upustila ve prospěch jeho zeťovství; byl totiž tenkrát Agrippa ženat s jednou z Marcell a měl s ní dítky. Když však i Agrippa zemřel, dlouho se ohlížel po různých vhodných ženiších, dokonce i z jezdeckého stavu, posléze jí vybral svého pastorka Tiberia a donutil ho, aby zapudil svou ženu^78, nehledě na to, že byla těhotná a že mu již dříve povila syna. Marcus Antonius píše, že Augustus zasnoubil Julii zprvu za jeho syna Antonia, potom za getského krále Kotisona, a to v době, kdy se zároveň navzájem zase sám ucházel^79 pro své manželství o královu dceru.

77. jednu z Marcellových sester – Marcellus měl dvě sestry, obě téhož jména Marcella. Jedna z nich byla provdána za Agrippu, ale vzdala se ho, aby se mohl stát zetěm Octavianovým.

78. svou ženu – Vipsanii, matku Drusovu.

79. sám se ucházel – patrně Antoniův klep, jímž se Octavianovi mstil za pohoršení, které budily jeho vlastní vztahy ke Kleopatře.

64/ Vnuky měl z manželství Juliina s Agrippou tři, Gaia, Lucia a Agrippu, vnučky dvě, Julii a Agrippinu. S Julií oženil censorova syna Lucia Paula, s Agrippinou vnuka své sestry Germanika. Gaia a Lucia adoptoval, koupiv je doma od otce Agrippy předepsaným právním způsobem^80; ještě v útlém věku je přibral do státní služby a jako designované konsuly je rozesílal po provinciích a vojscích.

80. předepsaným způsobem – podle starobylého způsobu, že „kupující“ uhodil kusem mědi o váhu.

Dceru a vnučky vychovával tak, že je navykal i předení vlny a že jim zakazoval mluvit nebo dělat cokoli, co by nesneslo veřejnost a co by nemohlo být zaznamenáno v novinách. Stýkat se s vnějším světem jim zabraňoval do té míry, že jednou napsal urozenému a slušnému mladému muži, Luciu Viniciovi: „Zachoval jsi se neskromně, že jsi přišel do Baií pozdravit mou dceru.“

Vnuky učil jak psaní, tak i plavání a jiným základním znalostem většinou sám, a na nic nekladl stejně veliký důraz jako na to, aby napodobili jeho vlastní rukopis. Kdykoli jedli společně, vždycky musili přitom vnuci sedět^81 na dolním^82 lehátku. Rovněž kdykoli cestoval, musili buďto jet ve voze před ním, anebo ho po straně provázet na koních.

81. sedět – při jídle u Římanů muži u stolu leželi, matróny a nedospělé děti seděly na polštářích.

82. na dolním lehátku – v jídelně byla tři lehátka (triclinium) k sobě sestavena v jakousi podkovu, přičemž proti sobě bylo umístěno lehátko „horní“ a „dolní“, v pravém úhlu je spojovalo lehátko „střední“.

65/ Ale v radostné důvěře ve zdar potomstva i v rodinné kázni opustila Augusta Štěstěna. Obě Julie, dceru i vnučku, které se poskvrnily všelikými nepravostmi, byl nucen odeslat do vyhnanství^83. Pokud jde o Gaia a Lucia, oba ztratil v krátkém údobí osmnácti měsíců – Gaius zemřel^84 v Lykii, Lucius v Massilii. Třetího vnuka Agrippu a současně také svého pastorka Tiberia adoptoval na foru v kurijních komitiích. Z nich se však Agrippy brzy zřekl pro jeho sprostou a divokou povahu a vypověděl ho do Surrenta.

83. do vyhnanství – dceru Julii na ostrov Pandatarii (dn. Ventotene), vnučku Julii na ostrov Trimetus (dn. Tremiti).

84. zemřel – Lucius r. 2 n. l., Gaius r. 4 n. l.

Značně trpělivěji však snášel úmrtí členů své rodiny nežli jejich hanebnosti. Tak skonem Gaia a Lucia nebyl docela zlomen, naproti tomu o své dceři nepodal zprávu senátu osobně, dal přečíst své psaní jedním z kvestorů, a pro stud dlouho se vyhýbal setkání s lidmi, ba uvažoval i o tom, neměl-li by ji dát zabít. Aspoň když tou dobou propuštěnka Foibé, jedna z Juliiných důvěrnic, ukončila svůj život v oprátce, vyjádřil se: „Raději bych byl otcem Foibiným.“ Dceři v jejím vyhnanství odepřel požívání vína a vůbec všechny výhody příjemnějšího způsobu života. Také si vymínil, že ji nesmí navštívit žádný svobodný občan ani otrok bez jeho předchozího svolení; pro jeho udělení vyžadoval zprávu, jakého je návštěvník stáří, jaké postavy, jaké barvy pleti, ba i jaká má na těle zvláštní znamení nebo jizvy. Teprve po pěti letech ji dal převézt z ostrova na pevninu^85 a poněkud jí zmírnil životní podmínky. Aby ji však docela povolal nazpět, k tomu se nedal nijak uprosit, přestože se za to římský lid často přimlouval; a když naň úporněji naléhali, vyslovil se na veřejnosti, že by jim přál mít takové dcery a takové manželky. Když se vnučce Julii po jejím odsouzení narodilo dítě, odepřel, aby bylo uznáno a vychováno. Agrippu, jehož obtížné chování se nejen nelepšilo, nýbrž den ode dne se jevilo choromyslnějším, dal dopravit na ostrov^86 a nadto jej obklopil vojenskou hlídkou. Dokonce zvláštním usnesením senátu učinil opatření, že má být na témž místě držen doživotně. Také při každé zmínce o něm a o Julii zavzdychal a leckdy citoval po řecku^87:

85. na pevninu – do jihoitalského Regia, dn. Reggio.

86. na ostrov – Planasii, dn. Pianosa (mezi Korsikou a Elbou).

87. po řecku – mírně pozměněný verš Homérovy Íliady III 40.

Měl jsem neženat být a bezdětek ze světa sejít.

Rovněž o nich nemluvil jinak než jako o svých třech zhoubných nádorech a rakovinných vředech.

66/ Přátelství stejně nesnadno uzavíral jako velmi vytrvale udržoval. U každého nejen náležitě odměňoval jeho přednosti a zásluhy, nýbrž i strpěl vady a poklesky, pokud ovšem byly jen mírné. Z celého úhrnu jeho přátel nenašel bys nikoho, kdo u něho upadl v nemilost, s výjimkou Salvidiena Rufa a Cornelia Galla, jež oba z velmi nízkého postavení svou přízní vyzvedl vysoko, prvního ke konsulátu, druhého až k hodnosti místodržitele Egypta. Onoho, když připravoval převrat, vydal senátu k potrestání, tomuto pro jeho nevděčné a zlomyslné počínání zakázal vstup do svého domu a do svých provincií^88. Když však i Gallus byl jednak udáními žalobců, jednak usneseními senátu dohnán k sebevraždě^89, pochválil sice Augustus oddanost osob, které daly tak velikou měrou najevo v jeho zájmu své rozhořčení, zároveň však zaplakal a postěžoval si na svůj osud, že jenom jemu není dovoleno hněvat se na své přátele toliko do toho stupně, jak by chtěl.

88. do svých provincií – míněny jsou císařské provincie.

89. k sebevraždě – r. 26 př. n. l.

Ostatní Augustovi přátelé požívali až do konce života moci a blahobytu, všichni na předních místech svého stavu, i když se to u něho neobešlo bez pocitů urážky. Tak musil spolknout – abych přestal jen na dvou příkladech – jednak nedostatek trpělivosti u Marka Agrippy, jednak nedostatek mlčenlivosti u Maecenata. Onen totiž pro lehké podezření, že je přehlížen a že se před ním dává přednost Marcellovi, všeho nechal a stáhl se do Mytilén, tento zase vyzradil manželce Terentii tajemství o odhalení spiknutí Murenova^90.

90. Murenova – Murena byl Terentiin bratr.

Navzájem požadoval také sám od svých přátel důkazy blahovůle, a to jak po jejich smrti, tak za jejich života. Třebaže se totiž nijak neucházel o dědictví a vůbec nikdy nestrpěl, aby něco získal z odkazu neznámé osoby, přece u svých přátel neobyčejně svědomitě zkoumal jejich poslední pořízení a netajil se ani svou bolestí, jestliže na něho některý pamatoval příliš skrblicky anebo v slovním výraze nedosti uctivém, ani zase svou radostí, učinil-li tak kdo vděčně a oddaně. Celé nebo dílčí odkazy, jež mu učinily kterékoli osoby nikoli bezdětné, obvykle buď hned postupoval jejich dětem, anebo byly-li nezletilé, po čase jim je vracel i s úrokem, chlapcům v den, kdy oblékali mužskou togu^91, dívkám v den jejich svatby.

91. oblékali mužskou togu – na znamení dosažené zletilosti.

67/ Jakožto patron ke klientům a pán k otrokům byl stejně přísný jako nakloněný a dobrotivý. Mnohé z propuštěnců měl ve vážnosti a co nejvíce se s nimi stýkal, například s Licinem, Celadem a jinými. Otroka Cosma, který se o něm vyjádřil velmi povážlivě, neztrestal přísněji než vsazením do klády. Správce Dioméda, který se při společné procházce zaň skryl při nenadálém útoku divokého vepře, raději vinil jen ze zbabělosti nežli ze zlomyslnosti, a protože tu opravdu nešlo o lest, obrátil velmi nebezpečnou příhodu v žert. Týž Augustus však jednoho ze svých nejoblíbenějších propuštěnců jménem Póla donutil k sebevraždě, když ho usvědčil z cizoložných styků s vdanými paními. Tajemníku Thaliovi dal zlámat nohy, protože prozradil jeden z jeho listů za úplatek pěti set denárů. Vychovatele a služebníky syna^92 Gaia, kteří v souvislosti s jeho chorobou a smrtí zpupně a lakotně řádili v provincii, dal s velkou zátěží na šíjích shodit do řeky.

92. syna – adoptivního.

68/ Ve zcela mladistvých letech ho stíhala zlá pověst o rozličných potupných činech. Sextus Pompeius ho vinil, že prý se propůjčoval k úloze ženy; Marcus Antonius mu vyčítal, že své adopce dosáhl od strýce^93 nestoudnou úsluhou; taktéž bratr Lucius ho pomlouval, že prý svým tělem, zbaveným studu od Caesara, posloužil také Aulovi Hirtiovi v Hispánii za tři sta tisíc sestertiů a že si prý připaloval stehna rozpálenými ořechovými skořápkami, aby na nich dosáhl hebčího porostu. Ale i všechen lid jednou o slavnostních hrách jednak si vykládal jemu na potupu, jednak obrovským potleskem doprovodil verš, který byl z jeviště vysloven o knězi Veliké Matky bohů^94, hrajícím na bubínek:

93. od strýce – od Caesara.

94. o knězi Veliké Matky bohů – knězi Kybélini se vyklešťovali.

Hle, kterak změkčilec obruč^95 prstem ovládá!

95. obruč – v latině může mít slovo orbis dvojí význam, buď „obruč“ (tj. bubínek kněze Kybélina, jak mínil skladatel komedie), anebo „okrsek zemský“, „svět“ (jak si vykládalo obecenstvo na Augusta).

69/ Jeho milostné pletky s vdanými paními nepopírají ani přátelé; uvádějí arci na omluvu, že prý je nepodnikal z touhy po rozkoši, nýbrž z vypočítavosti, aby tím snáze vyzvěděl záměry svých odpůrců od jejich žen. Marcus Antonius mu vytýkal – kromě uspíšeného sňatku s Livií –, že také ženu jednoho bývalého konsula v mužově přítomnosti odvedl z jídelny do ložnice a zase ji přivedl zpět k hostině zčervenalou na boltcích a s rozcuchanými vlasy; manželku Scribonii prý zapudil, poněvadž tuze otevřeně projevila svou nevoli nad přílišným vlivem Augustovy milenky. Příležitosti k cizoložství prý vyhledával prostřednictvím přátel, pověřiv je svlékáním a prohlížením vdaných paní i dospělých panen, jako by šlo o prodej u obchodníka lidským masem Torania. Dokonce mu Antonius ještě v době, kdy se mu zcela neodcizil ani se neprojevil jako otevřený nepřítel, důvěrně napsal toto: „Odkud ta změna s tebou? Že hajám s královnou^96? Je to moje žena. Začal jsem s tím teď, a ne už před devíti roky? A ty snad pěstuješ jenom Drusillu? Ať se ti daří náramně, ale jenom tehdy, jestliže, až budeš číst tento dopis, budeš moci říci, že ses nevyspal s Tertullou nebo Terentillou nebo Rufillou nebo Salvií Titisenií anebo s nimi se všemi. Cožpak na tom záleží, kde a s kterou se ukájíš?“

96. s královnou – s Kleopatrou.

70/ Hojně se také mluvilo o jeho zvlášť tajném hodování, kterému se obecně říkalo „stůl dvanácti bohů“. Hodovníci se ho prý účastnili v přestrojení za bohy a Augustus sám vystupoval jako Apollo. S pohanou mu to vytýká nejenom list Antoniův, v kterém peprně vypočítává jména jednotlivých účastníků, nýbrž činí tak i velmi známé verše neznámého původce:

Kostýmem stolovníky když Mallia přioděla,

takže tu bohů šest bylo i bohyní šest,

v úloze Phoeba když sám zde vystoupil Augustus lživě,

nových milostných her k hostině rozpřádal tkáň,

tenkrát od země tvář svou bohové odvrátili,

opustil zlacený trůn Jupiter, vševládný bůh.

Hostině, o níž se šuškalo, přitížila tenkrát nouze a hlad v městě, takže bylo nazítří na Augusta voláno, že bohové snědli všechno obilí a že Augustus je opravdu Apollo, ale Apollo Mučitel^97; s tímto přídomkem bylo totiž toto božstvo uctíváno v jedné městské čtvrti.

97. Apollo Mučitel – narážka na Apollina stahujícího Marsyovi kůži.

Augustus byl také kárán jako příliš chamtivý sběratel drahocenného nábytku a korintských váz a jako hráč v kostky. Na jeho soše se objevil, a to v době proskripcí, načmáraný nápis:

můj otec penězomilec, já zase vázomilec,

protože žila domněnka, že dal zapsat mezi psance některé lidi, kteří vlastnili korintské vázy. A potom za války sicilské koloval o něm epigram:

když dvakrát poražen byv přišel o lodi,

by jednou vyhrál přec, hrá v kostky napořád.

71/ Z těchto ať výtek, ať pomluv nejsnáze vyvrátil nařčení ze změkčilé necudnosti, a to čistotou jak tehdy současného, tak i pozdějšího života. Rovněž tak závistivou výtku záliby v přepychu, když po dobytí Alexandrie nepodržel pro sebe ze všeho královského nářadí nic kromě jediného murrinského^98 poháru; brzy nato i zlaté nádobí, určené k dennímu užívání, dal vesměs roztavit. Milostných choutek se však nevzdal. I později, jak se vykládá, měl zvláštní sklon k narušování dívek; ty byly pro něho sháněny ze všech stran, dokonce též péčí manželčinou. Výtky kostkářství se nijak nelekal; hrál v kostky prostě a nepokrytě pro své rozptýlení ještě jako stařec, a to nejenom v měsíci prosinci^99, nýbrž i v jiné sváteční i všední dny. Je to zcela nepochybné. V jednom z vlastnoručních dopisů napsal: „Povečeřel jsem, milý Tiberie, s obvyklými společníky; ke spoluhodovníkům tentokrát přibyli ještě Vinicius a Silius starší. Při večeři jsme hráli, jak se na staré pány sluší, včera i dnes. Pro házení kostek^100 jsme si stanovili, že kdo hodí psa^101 nebo šestku, přispěje do banku za každou kostku po denáru, celý bank že připadne tomu, kdo hodí Venuši^102.“ A v jiném zase dopisu: „Svátky Minerviny^103 jsme strávili, milý Tiberie, velmi příjemně. Hráli jsme totiž den co den a nedali jsme hrací destičce vystydnout. Tvůj bratr si vedl s velkým křikem, nakonec však prohrál jenom nemnoho a z velikých ztrát se mimo nadání poznenáhlu zotavil. Já jsem prohrál za svou osobu dvacet tisíc sestertiů, ale jen proto, že jsem byl při hře nesmírně blahovolný, jak většinou bývá mým zvykem. Kdybych totiž byl vymáhal, co jsem každému při nezdařilých vrzích prominul, nebo kdybych byl podržel, co jsem komu daroval, byl bych vyhrál asi padesát tisíc. Ale takto to mám raději: vždyť moje štědrost mne vyzvedne ke slávě nebeské.“ Dceři psal: „Posílám ti dvě stě padesát tisíc denárů, tolik, kolik jsem rozdal každému ze spoluhodovníků, chtěli-li by si spolu při večeři zahrát v kostky anebo sudou-lichou^104.“

98. murrinského – ze vzácného materiálu podobného kazivci nebo achátu.

99. v měsíci prosinci – o satumaliích to bylo obecně rozšířeným zvykem.

100. Pro házení kostek – hrálo se čtyřmi kostkami, z nichž měla každá na bočních stěnách číslice I, VI, III, IV.

101. psa – jedničku (I).

102. Venuši – takový hod, kdy byly zastoupeny všechny čtyři různé číslice.

103. Svátky Minerviny – v orig. Quinquatrus, pětidenní slavnost Minervina v druhé polovině května.

104. sudou – lichou – druh hry s ořechy.

72/ Po ostatních stránkách života byl, jak známo, velmi zdrženlivý a nebyl podezříván z žádné nepravosti. Bydlil zprvu u římského fora nad schody prstenářů v domě, který předtím náležel řečníku Calvovi; později na Palatinu, nicméně opět jen ve skromném domě hortensiovském, nenápadném ani rozlehlostí, ani nádherou, který měl jen krátká sloupořadí z albského^105 peperinu^106 a místnosti bez jakéhokoli mramoru nebo nákladné mozaikové dlažby. A po více než čtyřicet let zůstával v zimě v létě v téže ložnici; přestože poznal ze zkušenosti, že Řím v zimě nesvědčí jeho zdraví, vytrvale trávil zimu v městě. Umínil-li si někdy něco konat v skrytu a nerušeně, měl pro to zvláštní byt ve vysoké poloze^107, kterému říkal „Syrakusy“108 a „ateliérek“109. Tehdy se uchyloval buďto sem, anebo na předměstský statek některého z propuštěnců. Byl-li však nemocen, lehával v domě Maecenatově. K osvěžení navštěvoval hlavně mořské pobřeží s ostrovy při Campanii anebo městečka v největší blízkosti Říma, jako Lanuvium, Praeneste a Tibur, kde také v sloupořadí chrámu Herkulova velmi často zasedal jako soudce.

105. albského – z pohoří Albského, dn. Monte Cavo.

106. peperinu – šedočerného skvrnitého kamene vulkanického původu.

107. ve vysoké poloze – v zahradách na pahorku Esquilinu.

108. Syrakusy – zřejmou narážkou na vědeckou pracovnu Archimédovu.

109. ateliérek – v orig. řecké zdrobnělé jméno technyphion.

Velikých a nákladných paláců nesnášel; dokonce letohrádek, který si přepychově vystavěla jeho vnučka Julie, dal do základů zbořit. Svá letní sídla, byť skromná, dal vyzdobit ne tak sochami a obrazy, jako loubími a sady, jakož i předměty pozoruhodnými pro svou starobylost a vzácnost; toho druhu je na ostrově Capri sbírka^110 převelikých kostí obrovských oblud a šelem, které říkají „kosti gigantů“ a „zbraně héroů“.

110. sbírka – nedochovaná.

73/ Prostota jeho nářadí a nábytku je zřejmá z dosud uchovaných lehátek a stolů, z nichž většina stěží odpovídá i jen soukromníkovým požadavkům na vkusnost. Říká se, že jeho lůžko musilo být jenom nízké a jednoduše vystlané. Téměř výhradně nosil jen domácí šaty, které zhotovovala jeho sestra, manželka, dcera a vnučky. Jeho toga nebyla ani příliš těsná, ani volná, purpurový pruh na ní ani široký, ani úzký, střevíce poněkud vyšší, aby se zdál urostlejším než ve skutečnosti. Úřední roucho a boty měl vždycky v ložnici, aby byly připraveny pro náhlé a nenadálé případy.

74/ Hostil pravidelně a vždy jen úplným pohoštěním, arci s úzkostlivým zřením k hodnostem a osobám. Valerius Messala zaznamenal, že nikdy nepozval ke stolu žádného z propuštěnců, s výjimkou jediného Mény, který však za zradu loďstva Sexta Pompeia nabyl plných občanských práv. Sám píše, že jednou pozval ke stolu kohosi, v jehož dvorci se chtěl ubytovat, a byl to kdysi člen jeho tělesné stráže. Na hostiny přicházel někdy později a předčasně je opouštěl, hodovníci však začínali jíst dříve, než on sám zasedl, a také pokračovali, když se vzdálil. Jídla dával podávat o třech chodech, ve výjimečně slavnostních případech o šesti chodech. Počínal si bez zvláštní nákladnosti, ale vždy se svrchovanou vlídností. Zapřádal totiž do obecné rozprávky osoby, které mlčely nebo jen potichu šeptaly, rovněž vsouval mezi chody vystoupení hudebníků a herců nebo i obyčejných komediantů z cirku, a zvláště často lidových kazatelů.

75/ O svátcích a slavnostních dnech projevoval velikou štědrost, někdy se však spokojil pouhým žertem. O saturnaliích i jindy, když se mu zlíbilo, dával rozdávat brzy cenné dary, šaty, zlato i stříbro, brzy mince všeliké ražby i staré „královské“ a cizí, někdy však nic víc kromě pokrývek, mořských hub, pohrabáčů, kleští a jiných takových předmětů s temnými a dvojsmyslnými nápisy. Rád dával při hostině také prodávat losy na předměty křiklavě nestejných hodnot nebo obrazy, z nichž bylo vidět jenom rub, a přihlížel k tomu, jak se při nejistotě náhody zklamává nebo naplňuje naděje kupujících; při takové dražbě se dála podání jménem jednotlivých stolů, takže se několik hodovníků dělilo o prohru nebo výhru.

76/ Strava Augusta samého – ani o tom totiž nechci pomlčet – byla nehojná a téměř všední. Nejvíce si liboval v černém chlebu, v malých rybičkách, v tvarohovitém ručně tlačeném sýru, v čerstvých fících ze stromů rodících dvakrát do roka. Pojídal i před večeří v kteroukoli dobu a kdekoli, když se mu žaludek přihlásil. Sám napsal v svých listech: „Ve vozíku jsem pojedl chleba a datlí.“ Jindy: „Když jsem se z regie^111 vracel v nosítkách domů, pojedl jsem unci^112 chleba a něco vinných hroznů s tuhými slupkami.“ A opět: „Ani Žid se nepostí, milý Tiberie, v sobotu tak úzkostlivě, jako jsem činil dnes já, když jsem v lázni teprve po první hodině noční^113 snědl dvě sousta, než mne začali natírat.“ Pro tuto nepravidelnost v životosprávě jedl někdy sám buď před započetím nebo po skončení hostiny, kdežto před hosty se ničeho nedotkl.

111. z regie – regií slul palác krále Numy při Svaté cestě; sloužil bohoslužebným úkonům.

112. unci – asi 27 gramů.

113. po první hodině noční – více než hodinu po západu slunce.

77/ Také v požívání vína byl od přirozenosti velmi umírněný. Cornelius Nepos zaznamenal^114, že se v táboře u Mutiny při večeři obvykle napil jen třikrát. Později, i když si chtěl nejvíce popřát, nepřekračoval míru šesti číšek, anebo překročil-li, zvracel. Nejvíce mu chutnalo raetské^115. Přes den pil zřídka. Proti žízni raději pojídal chléb namočený do studené vody nebo kousek tykve, košťál lociky, nebo jablka trochu navinulé chuti, buď čerstvá, nebo sušená.

114. Cornelius Nepos zaznamenal – nepochybně v nedochovaném spisu „Příklady“ (Exempla).

115. raetské – chutný druh vína pěstovaného v Raetii pod Alpami.

78/ Po lehkém obědě maličko odpočíval, oblečen i obut, s nohama nepřikrytýma, rukou si zakrývaje oči. Hned po večeři se uchýlil na lehátko do své pracovny. Tam setrvával hluboko do noci, dokud nevyřídil všechen zbytek denních úkonů anebo aspoň z největší části. Odtud přešel na lože. Ani v nejlepším případě nespal déle než sedm hodin, a ani tak ne nepřetržitě, nýbrž za tu dobu se třikrát nebo čtyřikrát probouzel. Když nemohl, jak se to stává, obnovit přerušený spánek, získával jej tím, že si povolal předčitatele nebo vypravěče, a potom leckdy dospával až přes svítání. Bděl-li potmě, musil vždy někdo u něho sedět. Časné vstávání se mu příčilo. Bylo-li však nezbytné, aby pro nějakou povinnost nebo pro oběť vstal časněji, pro pohodlí nocoval předtím v nejbližším obydlí kteréhokoli ze svých známých. Ale i tak býval často nevyspalý, takže když jej nesli ulicemi v nosítkách nebo se s nimi zastavili, chvílemi podřimoval.

79/ Jeho vzezření bylo znamenité a po všechny stupně věku velmi půvabné. Všelikým zkrášlováním však opovrhoval. O úpravu hlavy dbal do té míry málo, že se dával narychlo ošetřit několika holičům, kteří ho současně stříhali i holili, a on sám přitom ještě něco četl nebo i psal. Jeho tvář byla, ať mluvil či mlčel, vzácně klidná a jasná. Proto její výraz jednou zadržel a obměkčil jednoho z gallských náčelníků, jak sám svým krajanům později přiznal, že nebyl schopen provést svůj úmysl, aby se k němu při přechodu přes Alpy pod záminkou rozhovoru přiblížil a svrhl jej do propasti. Oči měl jasné a lesklé; přál si, aby se lidé domnívali, že je v nich jakási božská síla, a těšilo ho, jestliže osoba, na kterou upřeněji pohlédl, sklopila zrak jako při slunečním oslnění. Ve stáří však měl levé oko slabší. Zuby měl řídké, drobné a kazové, vlasy mírně kučeravé a nažloutlé, obočí srostlá, uši prostřední, nos u kořene poněkud vyvýšený, u špičky trochu ohnutý; barva pleti byla mezi osmahlou a bílou. Postavy byl malé – přesto tvrdil jeho propuštěnec a archivář Julius Marathus, že měřil pět a tři čtvrtiny stopy^116 – to však zakrývala vzhlednost a souměrnost jeho údů, takže to bylo nápadné jenom při porovnání s někým vytáhlejším v jeho blízkosti.

116. pět a tři čtvrtiny stopy – asi 1,70 m.

80/ Jeho tělo bylo podle vypravování skvrnité tím, že měl na prsou a na břiše mateřská znaménka, rozsetá co do způsobu, uspořádání a počtu jako hvězdy Velkého vozu. Měl však na těle také nějaké zatvrdliny, následek svědění kůže a vytrvalého i nemírného užívání hřebla; tyto zatvrdliny namnoze splývaly v celek a budily dojem vyrážky. Kyčelní kloub, stehno a lýtko levé nohy měl slabší, takže často i kulhal; tento svůj stav však zlepšoval léčivým působením písečných lázní a obkladů ze sítin. Rovněž na pravé ruce občas pociťoval takovou chabost v ukazováčku, že tohoto ztuhlého a zmrazeného prstu mohl užívat k psaní jen s námahou a s podporou rohového kroužku. Stěžoval si také na bolesti měchýře a v nich pocítil úlevu teprve, kdykoli s močí odešly kaménky.

81/ Těžkých a nebezpečných nemocí zakusil za celý život několik. Zvlášť byl jeho život ohrožen po podrobení Kantabrů. Tehdy se pro poruchu ve vyměšování žluči z onemocnělých jater octl ve stavu téměř beznadějném a z nezbytnosti se podrobil protichůdnému a nebezpečnému způsobu léčby: protože teplé prostředky neúčinkovaly, byl donucen na radu Antonia Musy ke studené léčbě.

Některými onemocněními trpěl každoročně a objevovala se u něho vždy v určitou dobu. Tak kolem svých narozenin^117 pociťoval zpravidla malátnost, na začátku jara trpíval následky zánětu pohrudnice, za bouřlivých jižních větrů ho trápila rýma. Proto jeho oslabené tělo jen nesnadno snášelo mráz i horko.

117. narozenin – 23. září.

82/ V zimě se chránil před chladem čtverou tunikou pod tlustou togou, dále tílkem, vlněným náprsníkem a ovinkami na stehnech i na lýtkách. V létě lehával při otevřených dveřích ložnice, často také ve sloupové zahrádce poblíž tryskající fontány, a ještě se někým dával ovívat. Nesnášeje pak ani zimního slunce, chodil i doma vždycky v klobouku, pokud se procházel pod širým nebem. Cestoval v nosítkách a téměř vždy v noci, a to jen pozvolnými a nedlouhými pochody, takže mu cesta do Praeneste nebo Tiburu trvala dva dny. Mohl-li se někam dostat po moři, dával přednost lodní dopravě. Svou značnou tělesnou slabost snažil se však chránit velikou opatrností, především omezováním koupelí. Olejem se dával natírat dosti často, anebo se potil u ohně, načež se dával polévat vodou odraženou anebo sluncem hodně prohřátou. Kdykoli však musil pro své svalstvo užívat horkých mořských anebo albulských sirných lázní, spokojoval se tím, že seděl v dřevěné vaně, které sám říkal hispánským slovem „dureta“, a střídavě pohyboval rukama a nohama.

83/ Jezdeckých a šermířských cvičení na poli Martově se vzdal hned po válkách občanských a přešel zprvu ke hře míčkem, později se však již jenom projížděl a procházel, přičemž v závěrečné části běhával klusem, maje přes sebe přehozeno kožené nebo plátěné roucho.

Pro oddech někdy chytal na udici ryby, někdy hrál kostkami, kuličkami nebo ořechy s malými chlapci; úhledné a přítulné žvatlavé chlapce si dávat opatřovat ze všech končin, obzvláště z Mauretánie a ze Sýrie. K trpaslíkům, ke zrůdám a ke všem podobným tvorům měl však odpor, spatřuje v nich výsměšné hříčky přírody a pokládaje je za neblahověstné.

84/ Ve výmluvnosti a ve svobodných uměních se cvičil od útlého věku stejně horlivě jako pracně. Vypravuje se, že za války mutinské přese všechny tíživé povinnosti každodenně nejenom četl a psal, ale i deklamoval. Později v senátu, k lidu i k vojákům promlouval řeči vždycky dobře promyšlené a slohově upravené, třebaže mu nechyběla schopnost mluvit bez přípravy. Aby se pak nevydával v nebezpečí, že by na něco zapomněl nebo že by musel ztrácet čas memorováním, navykl si všechny své projevy číst. Také s jednotlivci, ba i se svou Livií rozmlouval v důležitých případech jenom tak, že se opíral o písemný záznam svých zápisků, aby spatra neřekl nic více nebo nic méně. Jeho přednes byl půvabný a vyznačoval se osobitou lahodností; napořád jej totiž cvičil u zvláštního učitele. Když však chraptěl, promlouval někdy k lidu prostřednictvím hlasatele.

85/ Prózou složil mnoho spisů rozmanitého obsahu. Některé z nich předčítal v domácím kruhu, který mu nahrazoval posluchačstvo, například polemiku proti Brutovu Catonovi^118; když přednesl již v pokročilejším věku větší část tohoto svého spisu, podlehl únavě a požádal Tiberia, aby to dočetl do konce. Také napsal „Výzvy k filosofii“ a kus „Vlastního životopisu“; ten dovedl ve třinácti knihách až do války s Kantabry, ne však dále. Básnění se dotkl jenom povrchně. Dochována je od něho jedna kniha, psaná hexametry^119, jejíž obsah a název je „Sicílie“. Dochoval se i jiný rovněž drobný svazeček epigramů, které vymýšlel hlavně při koupelích. Naproti tomu tragédii, do níž se pustil s velikým rozmachem, zničil, protože se mu zpracování nedařilo, a na dotaz přátel, co dělá Aiax, odpověděl, že jeho Aiax nalehl na houbu^120.

118. proti Brutovu Catonovi – proti Brutovu spisu, v kterém velebil Catona Utického.

119. hexametry – daktylskými šestistopými verši.

120. nalehl na houbu – Aiax (řec. Aiás) u tragiků nalehl na meč, hrdinovi Augustovu připravila zánik houba, kterou Augustus smyl napsané písmo.

86/ V řečnictví byl stoupencem druhu uhlazeného a uměřeného; vyhýbal se v něm nechutnosti hledaných a vyumělkovaných point, stejně i – podle vlastního výroku – „zatuchlostem zastaralých slov“. Obzvláštní péči vynakládal na to, aby co nejotevřeněji vyjádřil to, co měl na mysli. Aby toho tím snáze dosáhl a aby nemátl a nebrzdil čtenáře nebo posluchače, nerozpakoval se přidávat předložky ke jménům měst^121 nebo častěji opakovat spojky, jejichž nekladení přináší s sebou trochu temnosti, byť při zvýšeném půvabu. Jak novátory, tak i staromilci opovrhoval se stejnou nechutí, pokládaje oba směry, byť každý jinak, shodně za zvrácené, a leckdy je káravě stíhal, obzvláště svého přítele Maecenata, jehož „navoněné kudrlinky“, jak se sám vyjadřoval, napořád pronásledoval a i žertovnou parodií se jim vysmíval. Neušetřil však ani svého syna Tiberia, který se leckdy pídil po odumřelých a zvetšelých výrazech. Markovi Antoniovi vytýkal dokonce přímo jako bláznovství, že prý píše tak, aby se mu lidé spíše podivovali, než aby mu rozuměli. Potom k výsměchu nad jeho nezdravou a rozmarnou volbou slovního výrazu dodává doslovně: „A ty se pak rozpakuješ, zda máš napodobit Annia Cimbra a Verania Flakka a užívat slov, která si Sallustius Crispus vypsal z Catonových Počátků, či zda spíše máš dát přenést do naší řeči slovní a bezobsažnou mnohomluvnost asijských řečníků?“ A v jednom dopise, v němž chválil vlohy své vnučky Agrippiny, zdůrazňoval: „Nutně však musíš usilovat o to, abys nepsala a nemluvila těžkopádně.“

121. předložky ke jménům měst – v staré latině se při místních údajích (např. Ostiam „do Ostie“, Ostia „z Ostie“) předložky zpravidla nekladly.

87/ V každodenním styku užíval některých obratů častěji a pozoruhodně. Svědčí o tom jeho vlastnoruční dopisy, v nichž opětovně, kdykoli chce označit jednotlivce, kteří nikdy nezaplatí, říká, že „zaplatí o řeckých kalendách“122; výzvu snášet jevy přítomnosti, ať jsou jakékoli, vystihoval obratem: „spokojme se dnešním Catonem“. Chtěl-li vyjádřit u něčeho naléhavou spěšnost, říkal: „rychleji, než co se uvaří chřest“. Houževnatě místo „hlupák“ říkával „omezenec“123, místo „černý“ „ukoptěný“, místo „blázen“ „kandidát svěráku“, místo „mít se špatně“ „bumbat splašky“, místo „být mdlý“ „chutnat jako vata“. Také v první osobě množného čísla slovesa „být“ užíval tvaru simus místo sumus a v druhém pádě jednotného čísla slova „dům“ tvaru domuos místo domus; v obou případech se u něho vyskytují tyto tvary zcela pravidelně, což poznamenávám, aby si nikdo nemyslil, že jde spíše o přepsání nežli svérázný návyk. V jeho vlastnoručních rukopisech jsem si všiml i té zvláštnosti, že nikdy nedělil slov a nepřenášel na další řádek písmena, pro něž již nevybylo místa na konci řádku, nýbrž umisťoval takový zbytek hned pod začaté slovo a zatahoval jej záškrtem.

122. o řeckých Kalendách – tj. nikdy, protože v řeckém kalendáři nic neodpovídalo římským Kalendám, prvnímu dni v měsíci a zároveň obvyklému dni splatnosti dluhů.

123. omezenec atd. – v překladu volná nápodoba svérázných výrazů Augustových.

88/ Pravopisu, jak jej předpisují gramatikové, nijak zvlášť nedbal, a jak se zdá, sdílel mínění těch, kdo se řídí pravidlem: piš, jak mluvíš. Jinak také leckdy zaměňoval nebo vynechával nejen jednotlivá písmena, ale i slabiky. Je to běžný druh lidských chyb a nepřipomínal bych jej, kdybych s překvapením neshledával, jak někteří poznamenali, že sám sesadil legáta s konsulskou pravomocí jako hrubce a nevzdělance proto, že v jeho zprávě zpozoroval pravopisnou chybu ixi místo ipsi. Kdykoli psal Augustus šifrovaně, kladl B místo A, C místo B a tak dále vždy písmeno, které v abecedě následuje; místo X^124 pak kladl zdvojené A.

124. místo X – místo posledního písmene tehdejší latinské abecedy.

89/ Ani osvojení řecké vzdělanosti nevěnoval snahu méně významnou. I v ní vynikal, vydatně využiv jako učitele řečnictví Apollodóra Pergamského, kterého přes jeho vysoký věk odvezl ještě jako mladý muž s sebou z Říma do Apollónie. Později vzešel jeho vzdělání nejeden rozmanitý užitek z důvěrného styku s filosofem Aréiem a s jeho syny Dionýsiem a Níkánorem. Nedopracoval se však toho, aby řecky plynně mluvil nebo aby se mohl odvážit v tom jazyce něco skládat; kdykoli si toho potřeba žádala, aby se vyjádřil řecky, tvořil po latinsku a jinému to dával překládat. Byl však dobrým znalcem také řeckého básnictví, s potěšením čítal i staré řecké komedie a často je dával provozovat při veřejných divadelních představeních.

Když pročítal řecké i římské autory, vyhledával u nich zvláště předpisy a příklady s prospěchem použitelné ve veřejném i soukromém životě; taková místa často rozesílal v doslovném přepisu domácím lidem, představeným vojsk a provincií i městským úředníkům, jak kdo potřeboval ponaučení. Některé spisy jednak v plném znění předčítal senátu, jednak je ediktem uváděl ve známost lidu, například řeč Quinta Metella „O rozmnožování potomstva“ a Rutiliovu „O náležité míře ve stavebnictví“, aby tím spíše přesvědčil, že si obojí nevymyslil teprve sám, nýbrž že to leželo na srdci již starým.

Nadané muže svého věku všestranně podporoval. Dobrotivě a trpělivě naslouchal recitacím, a to nejenom básní a dějinných příběhů, nýbrž i řečí a dialogů. Nedovoloval však, aby bylo o něm samotném něco psáno, připouštěje výjimku, šlo-li o vážnou skladbu a od nejpřednějších spisovatelů; proto napomínal prétory, že nesmějí trpět, aby jeho jméno zevšednělo v příležitostných skladbách při literárních závodech.

90/ O jeho pověrčivosti jsme se dozvěděli toto: Při blýskání a hřmění se cítil trochu nesvůj a zakoušel pocity strachu. Proto vždycky a všude s sebou na ochranu nosil tulení kůži a při sebemenším podezření, že se blíží větší bouře, uchyloval se do klenutého krytu. Vyděsil se totiž kdysi blízkým zásahem blesku při nočním pochodu, jak jsme se o tom již zmínili^125.

125. jsme se... zmínili – v kap. 29.

91/ Sny, a to jak své, tak cizí o své osobě nepokládal za bezvýznamné. V táboře u Filipp si sice umiňoval, že pro churavost neopustí stan, přece jej však opustil, dal na pokyn přítelova snu; bylo to jeho štěstí, protože tábora bylo dobyto a jeho nosítka byla od shluknuvších se nepřátel probodána a rozsápána v domnění, že tam zůstal ležet. Vždycky na jaře míval velmi hojné strašidelné sny, vesměs plané a neuskutečněné, po ostatní dobu roční sny nehojné, ale i méně plané. Když vytrvale navštěvoval chrám, který dal na Capitoliu zasvětit Jovovi Hřímateli, zdálo se mu jednou, jak si Juppiter Capitolský stěžuje, že jsou mu odnímáni ctitelé, a jak sám ve snu odpověděl, že jemu byl Hřímatel přidán jenom za vrátného. A proto dal hned ověsit štít chrámu zvonky, protože takové obvykle visívaly nad vraty domů. Podle nočního vidění si také uvykl každoročně žebrat u lidu o almužnu a nastavovat kolemjdoucím dlaň, aby do ní vložili minci.

92/ Některým znamením a předzvěstem přičítal naprostou spolehlivost. Jestliže mu ráno popletli střevíce a obouvali levý na pravou nohu, pokládal to za velmi neblahověstné. Když před dalekou výpravou po souši nebo po moři náhodou napadla rosa, viděl v tom radostnou známku brzkého a úspěšného návratu. Ale i nezvyklé úkazy působily naň hlubokým dojmem. Když před jeho domem mezi spárami kamenné dlažby vypučela palma, dal ji přesadit do vodní nádrže v atriu^126 do sousedství ochranných bůžků a velice o to pečoval, aby vzkvétala. Z toho, že se na ostrově Capri při jeho příchodu zotavily větve stařičkého řešetláku, které se předtím již skláněly k zemi a odumíraly, měl tak silnou radost, že ostrov vyměnil s obcí neapolskou, nabídnuv jí zaň Aenarii. Bedlivě dbal také jistých dní; tak nazítří po trhových dnech nikam necestoval nebo o nonách^127 nezačínal nic důležitějšího; vyhýbal se totiž těmto dním jenom z toho důvodu, jak psal Tiberiovi, že jejich jméno zní neblaze^128.

126. v atriu – v ústřední nekryté prostoře římského domu.

127. o nonách – pátý (v březnu, květnu, červenci a říjnu sedmý) den v měsíci.

128. zní neblaze – připomínala mu patrně latinskou záporku non („nikoli“).

93/ Mezi cizími kultovními obřady na jedné straně starých a vžitých si s velikou úctou vážil, na druhé straně všemi ostatními opovrhoval. Tak se dal za svého pobytu v Athénách zasvětit do eleusínských mystérií^129, a když se později v Římě účastnil soudního vyšetřování ve věci výsady kněží attické Démétry a měla být probírána i některá kultovní tajemství, rozpustil zasedání i dav diváků a sám vyslýchal sporné strany. Naproti tomu nejenom při cestě Egyptem odmítl učinit malou odbočku ke zhlédnutí Ápida, nýbrž i pochválil vnuka Gaia, že se projížděje Judejí nepomodlil v Jeruzalémě.

129. do eleusínských mystérií – do tajných obřadů v kultu bohyně Démétry, konaných v městečku Eleusíně v Attice.

94/ A poněvadž jsme se již dotkli těchto věcí, nebude nevhodné připojit, co se událo, než se narodil, co přímo v den jeho narození i potom, vesměs jevy, podle nichž se dala očekávat i pozorovat jeho budoucí velikost i trvalost jeho štěstí.

Ve Velitrách, kde byla již za pradávných časů část hradební zdi zasažena bleskem, udržovala se věštba, že se jednou občan tohoto městečka stane mocným vladařem. Spoléhajíce na tuto věštbu Veliterští již hned tenkrát i častokrát později válčili proti římskému národu téměř až do svého vyhlazení. Teprve později se najisto prokázalo, že onen někdejší úkaz věštil vládní moc Augustovu.

Julius Marathus dosvědčuje, že se několik měsíců před Augustovým narozením udál na římské veřejnosti zvláštní úkaz, jímž bylo ohlašováno, že se příroda chystá porodit krále lidu římskému. Ve zděšení nad tím se prý usnesl senát, že žádný chlapec toho roku narozený nemá být zachován při životě; ale ti prý, jejichž manželky byly právě těhotné, vzbuzujíce naději každý na svého potomka, postarali se, že usnesení senátu nenabylo právní moci.

V „Teologických zápiscích“ Asklépiada Mendétského se dočítám toto: Atie^130 se prý o půlnoci odebrala k slavnostní oběti Apollónovi a v nosítkách postavených v chrámě si zdřímla, zatímco ostatní matróny spaly doma. Tu náhle prý k ní vklouzl had a po chvíli se zase vzdálil. Ona se po procitnutí očistila jakoby ze soulože s manželem. A hned se jí na těle objevila skvrnka v podobě jakoby namalovaného hada a nedala se vůbec smýt, takže se pak Atie navždy varovala použít veřejných lázní. Za devět měsíců se narodil Augustus a byl proto pokládán za syna Apollónova. Táž Atie měla před porodem sen, v němž se jí zdálo, že se její útroby vznášejí ke hvězdám a že jsou rozprostírány po celém obvodu země i nebe. Také otec Octavius měl sen, že se z lůna Atiina rozlévá sluneční záře.

130. Atie – matka Augustova.

Toho dne, kdy se Augustus narodil, jednalo se v senátě o spiknutí Catilinově a Octavius se dostavil do zasedání s opožděním, protože vyčkával doma manželčino slehnutí. Je obecně známo, že tenkrát Publius Nigidius, zvěděv důvod opoždění, jakmile také uslyšel hodinu porodu, prohlásil, že se narodil pán světa. Později táhl Octavius s vojskem odlehlými končinami Thrákie a v háji otce Bakcha vykonal po thráckém způsobu oběť, aby se něco dozvěděl o svém synovi. Tu mu kněží tvrdili totéž s odůvodněním, že při nalití vína na oltář vyšlehl plamen do takové výše, že vynikl nad chrámovou střechu a nesl se k nebesům; podobný úkaz se prý zjevil všehovšudy jenom Alexandru Velikému, když kdysi obětoval u téhož oltáře. Rovněž se hned následující noc zdálo Octaviovi ve snu, že vidí syna v nadlidské podobě s bleskem, žezlem a slavnostním rouchem Jova Nejlepšího Největšího, s čelenkou ze slunečních paprsků, jak jej na voze ověnčeném vavřínem veze tucet vzácně zářících běloušů. Jak je psáno u Gaia Drusa, byl Augustus ještě jako nemluvně večer uložen v přízemí do kolébky, do rána se však ztratil a teprve po dlouhém hledání byl nalezen velmi vysoko na věži, jak tam leží směrem k východu slunce.

Jakmile začal mluvit, přikázal na dědovském statku žabám, které ho právě rušily, mlčet a od té doby prý tam žáby nekvákají. Když jednou snídal v háji při čtvrtém milníku campanské silnice^131, objevil se znenadání orel, vytrhl mu z ruky chléb a vzlétnuv do veliké výše opět znenadání se mírně snesl a pokrm mu vrátil.

131. campanská silnice – tzv. silnice Appiova (via Appia).

Po zasvěcení Capitolia měl Quintus Catulus dvě noci po sobě takovéto sny: v první noci se mu zdálo, jak si Jupiter Nejlepší Největší vybral jednoho z většího počtu nedospělých hochů hrajících si kolem oltáře a do klína mu vložil obraz bohyně Romy, který držel v ruce; v následující noci zase že zpozoroval, jak týž chlapec sedí Jovovi Capitolskému na klíně, a když ho přikázal odehnat, bylo mu v tom zabráněno božským napomenutím, že prý má chlapec být vychován k ochraně státu. Na druhý den potkal Augusta, kterého jinak neznal, a popatřiv naň prohlásil ne bez podivení, že je úplně podoben onomu chlapci, o kterém se mu zdálo. Někteří vypravují první z Catulových snů trochu jinak: řada nedospělých chlapců se prý dožadovala po Jovovi svého ochránce, a tu prý jim ukázal na jednoho z nich, aby se na něho obraceli se všelikými svými přáními; a ruku, jejímiž prsty se přitom lehce dotkl chlapcovy tváře, pozvedl k svým ústům.

Když Marcus Cicero provázel Gaia Caesara na Capitolium, vykládal svým náhodně přítomným přátelům, co se mu předešlou noc zdálo; že se po zlatém řetěze z nebe spustil chlapec půvabné tváře, stanul před branou capitolského chrámu a Jupiter mu podal bič. Sotva to dořekl, náhle zhlédl Augusta, chlapce sobě i většině přátel dosud neznámého, jejž prastrýc Caesar pozval k obětní slavnosti, a prohlásil, že je to právě ten, jehož podoba mu ve snu vytanula na mysli.

Když oblékal mužskou togu, klesla mu k nohám tunika s širokým pruhem, u níž po obou stranách povolily stehy. Někteří vykládali, že to neznamená nic menšího, než že mu jednou bude podroben stav^132, jehož byl pruh odznakem.

132. stav – stav senátorský.

Při vyhledávání vhodného místa pro tábor u Mundy dal božský Julius vykácet háj; když však tam byl nalezen palmový strom, rozkázal, že musí být ušetřen jako dobrá předzvěst vítězství; z toho stromu hned vypučela odnož a v několika dnech tak vzrostla, že se nejenom vyrovnala mateřskému stromu, nýbrž jej i přerostla a zaplnila se hnízdy holubic^133, přestože právě tento druh ptáků se obvykle vyhýbá tuhým a drsným listům. Tento úkaz prý učinil na Caesara tak obzvláštní dojem, že si nepřál mít nikoho jiného svým následníkem nežli vnuka sestřina^134.

133. holubic – ptáků bohyně Venuše, pramateře Juliovců.

134. vnuka sestřina – Octavianus byl vnuk Caesarovy sestry Julie.

V svém ústraní v Apollónii vystoupil Augustus v průvodu Agrippově na pozorovatelnu astrologa Theogena. Když byla Agrippovi, který si dal první bádat, věštěna skvělá a téměř neuvěřitelná budoucnost, zatajoval Augustus hodinu svého zrození a vytrvale ji nechtěl uvést ze strachu a studu, aby nebyl shledán méně významným. Jakmile ji však přece po velikých domluvách stěží a váhavě uvedl, vyskočil Theogenés a padl mu k nohám. Později měl Augustus tak silnou důvěru v osudovou chvíli, že dobu svého narození zveřejnil a dal na stříbrné peníze razit značku souhvězdí Kozorožce, za něhož se narodil.

95/ Když se po zavraždění Caesarově vracel z Apollónie a vstupoval do Říma, byla průzračně čistá a jasná obloha, náhle však kotouč sluneční obklopil kruh na způsob duhy a v tu chvíli sjel blesk do náhrobku Caesarovy dcery Julie. Když za svého prvního konsulátu konal pozorování ptáků, ukázalo se mu dvanáct supů jako kdysi Romulovi. Při obětování objevila se játra všech dobytčat na vnitřní straně od spodku útrob zdvojena; nikdo ze znalců to nevykládal jinak nežli za věštnou známku radostné a veliké budoucnosti.

96/ Dokonce i u všech válek míval předtuchu, jak dopadnou. Když se vojska triumvirů stáhla k Bononii, srazil se orel, který usedl na jeho stan, se dvěma havrany, kteří na něho z té i oné strany doráželi, a způsobil jejich pád na zem. Všichni vojáci tehdy výkladem pomýšleli na to, že svým časem dojde mezi kolegy k roztržce, jak se to vskutku později stalo, a věštili výsledek. Před bitvou u Filipp prorokoval mu vítězství jakýsi Thessal, prý z návodu božského Caesara, jehož podoba se mu zjevila na neschůdné cestě.

U Perusie se mu obětování nedařilo; poručil rozmnožit počet žertev, když tu provedli nepřátelé náhlý výpad a zmocnili se všeho, co náleželo k obětní výstroji. Tehdy prohlásili haruspikové jednomyslně, že všechno nebezpečné a nepříznivé, co mu bylo při oběti ohlášeno, padne vesměs na ty, v jejichž moci byly vnitřnosti. A vskutku se tak stalo. Den předtím, nežli svedl námořní bitvu u Sicílie, procházel se na pobřeží; tu se z moře vymrštila ryba a zůstala mu ležet u nohou. Když u Aktia sestupoval k svému bitevnímu loďstvu, potkal se s oslem a oslařem; muž se jmenoval Eutychos („Šťastlivec“), zvíře Níkón („Vítěz“). Po vítězství postavil oběma po kovové soše v chrámě vybudovaném na místě někdejšího ležení.

97/ Také jeho smrt, o které vyložím níže, i jeho zbožnění po smrti byly ohlášeny zcela bezpečnými úkazy. Když konal očistnou oběť^135 na poli Martově před velkým množstvím shromážděného lidu, obletěl ho několikrát orel, vznesl se k chrámu v sousedství a usadil se tu nad jménem Agrippovým^136 u prvního písmene^137. Jakmile to Augustus zpozoroval, odmítl pronést obvyklá přání pro nejbližší pětileté období a pověřil tím svého kolegu Tiberia; prohlásil totiž, třebaže přání byla již písemně připravena na deskách, že nepronese nic, co sám nebude již moci splnit. Touž dobou zasáhl blesk jeho sochu a z nápisu urazil první písmeno jeho jména. Vykladači se vyjádřili, že bude žít již jen pouhých sto dní, protože to je číselná hodnota písmene C, a že bude pojat mezi bohy, protože AESAR, tj. zbytek jména Caesar, znamená v etruském jazyce „bůh“.

135. očistnou oběť – po skončení censu r. 13–14 n. l.

136. nad jménem Agrippovým – ve věnovacím nápisu.

137. u prvního písmene – M, zkratka Agrippova předejmení Marcus; zároveň však M bylo začátečním písmenem slova mors („smrt“).

Když tenkrát chtěl vypravit Tiberia do Ilyrika a doprovodit ho až do Beneventa, zdržovali ho lidé stále novými a novými stížnostmi na soudcovské stolici. Tu zvolal – a ten výrok byl potom vyložen jako předtucha: „I kdyby mne nevímco zdržovalo, déle již v Římě nezůstanu.“ Vydav se tedy na cestu dorazil do Astury a odtud proti svému zvyku poručil přes pokročilou noční dobu plavit se dále; touto plavbou si ulovil průjem, začátek to své churavosti.

98/ Tenkrát objel campanské pobřeží i sousední ostrovy a věnoval se po čtyři dny odpočinku na Capri v plném duševním klidu a pohodě.

Náhodou, když míjel záliv Puteolský, právě tam dorazila loď z Alexandrie a její cestující i lodníci, s bílými rouchy, s věnci a obětí kadidla, zahrnuli jej blahověstnými přáními a nesmírnými chválami: v jeho ochraně že žijí, v jeho ochraně se plaví, v jeho ochraně požívají svobody a blahobytu. Augustus, převelice tím rozradostněn, rozdal svým společníkům po čtyřiceti zlaťácích s podmínkou – a dal si to od nich odpřisáhnout –, že darovaný peníz neobrátí na nic jiného než na nákup alexandrijského zboží. Ale v ostatních po řadě následujících dnech rozdával mezi rozmanitými dárky navíc ještě togy a pallia a dal vyhlásit jako podmínku, že se mají obléci a mluvit Římané po řecku, Řekové zase po římsku. Vytrvale přihlížel ke cvičení jinochů, kteří měli od starodávného zřízení dosud ještě několik sdružení na Capri. Těm také uspořádal hostinu, osobně se jí zúčastnil a nejenom dovolil, nýbrž i přímo vyžadoval, aby volně žertovali a rozebírali si ovoce, zákusky i všeliké dárky. Vůbec žádný druh veselosti mu nezůstal cizí.

Ostrovu Capri, ležícímu poblíž zálivu, říkal Aprágopolis („Osada zahálky“), protože se tam oddávali nečinnosti členové jeho doprovodu, kteří se tam uchylovali. Ale jednoho ze svých oblíbenců, jménem Masgabu, obvykle nazýval ktistés, „zakladatelem“ ostrova. Když pak z hodovní síně zahlédl, jak hojný dav s mnohými světly navštěvuje hrob tohoto Masgaby, který rok předtím zemřel, vytvořil a hlasitě pronesl improvizovaný řecký verš:

a v ohňů záři zřím, jak plane ktistův hrob.

Obrátiv se pak k Thrasyllovi, průvodci Tiberiovu, který seděl naproti a nebyl do věci zasvěcen, zeptal se ho, neví-li snad, kterého básníka je to verš. Když ten byl na rozpacích, přidal ještě další řecký verš:

zda vidíš, Masgabu jak svitem ohňů ctí?

I pro něj se ptal po jeho původci. Když Thrasyllos nedovedl odpovědět nic jiného, než že ať jsou číkoli, jsou znamenité, rozchechtal se Augustus a začal se rozplývat v žertech.

Potom se dal přepravit do Neapole, třebaže jeho útroby ještě nebyly v pořádku a stav jeho zdraví byl kolísavý. Přesto vydržel ještě až do konce přihlížet k závodu zápasníků, opakovanému vždy po čtyřech letech a založenému na jeho počest. Potom putoval s Tiberiem podle původního úmyslu až do Beneventa. Ale na zpáteční cestě se jeho stav zhoršil, takže posléze musel v Nole ulehnout. Povolal k sobě Tiberia z cesty a dlouho jej držel u sebe v tajném rozhovoru a potom se již nezabýval ničím důležitějším.

99/ V poslední den svého života se opětovně vyptával, zda již lidé venku o něm starostlivě šeptají, požádal o zrcátko, dal si učesat vlasy a upravit propadající se tváře, pak předvolal přátele, vyptal se jich, zda si myslí, že příhodně dohrál životní komedii, a řecky dodal i závěr^138:

138. závěr – z nějaké attické komedie.

nuž, když se vám to líbilo, teď tleskejte

a všichni s radostí nás herce propusťte!

Potom se se všemi rozloučil, příchozích z Říma se vyptal na nemocnou dceru Drusovu a náhle v náručí Liviině a s posledními slovy: „Livie, žij ve vzpomínce na naše manželství a buď zdráva“ skonal, dosáhnuv darem osudu konce lehkého a takového, jaký si vždy přával. Vždyť kdykoli slyšel o někom, že zemřel rychle a bez jakéhokoli trápení, vyprošoval si pro sebe i pro své drahé takovou euthanasii^139 – toť i ono řecké slovo, kterého obvykle užíval. Dříve než vypustil duši, dal najevo všehovšudy jenom jedinou známku oblouzení, když si totiž v náhlém vyděšení postěžoval, že ho čtyřicet mladých mužů vleče pryč. Ale i to bylo spíše předtuchou nežli blouzněním, protože vskutku právě čtyřicet vojáků tělesné stráže ho vyneslo k pohřbu.

139. euthanasii – řecké slovo značí „dobrou smrt“, tj. lehkou.

100/ Zemřel v téže ložnici, kde jeho otec Octavius, za konsulátu dvou Sextů^140, Pompeia a Appuleia, devatenáctého srpna o deváté^141 denní hodině, třicet pět dní před dosažením sedmdesáti šesti let.

140. za konsulátu dvou Sextů – r. 14 n. l.

141. o deváté – podle našeho počítání před patnáctou hodinou.

Jeho tělo nesli senátoři municipií a kolonií z Noly až do Bovill, pro horkou roční dobu vždy v noci; přes den bylo vystaveno v basilice toho kterého města nebo v největším z posvátných chrámů. Od Bovill je převzali příslušníci stavu jezdeckého, donesli do města a umístili v předsíni jeho domu. Pro uspořádání pohřbu a poctění památky se o závod předstihovali jednotliví senátoři svými návrhy. Tak navrhovali jedni kromě mnohých jiných opatření, aby prošel pohřeb triumfální branou, v čele aby byla nesena socha Vítězství, která stojí v radnici, smuteční píseň aby zpívali chlapci i dívky, vesměs děti předních mužů. Jiní zase, aby se v den pohřbu sňaly zlaté prsteny a navlekly železné. Někteří opět, aby kosti spáleného těla byly sebrány kněžími nejvyšších kolegií. Vyskytl se i návrh, aby byl název měsíce srpna, Augustus, přenesen na září, protože se v tomto měsíci narodil, v onom zemřel, a další návrh, aby celé údobí od dne jeho narození až ke dni smrti bylo nazváno věkem augustovským a takto zaznamenáno v kalendáři. Vskutku však byla v poctách uchována míra. Pochvalná řeč byla naň pronesena dvakrát: jednou jej velebil Tiberius před chrámem božského Julia, podruhé Tiberiův syn Drusus na starém řečništi. Mrtvolu donesli senátoři na svých ramenech na pole Martovo a tam byla spálena. Vyskytl se i muž prétorské hodnosti, který přísahal, že viděl, jak se podoba spáleného ubírá do nebes. Pozůstatky spáleniště sebrali přední mužové stavu jezdeckého, odění tunikami bez opásání a s bosýma nohama, a uložili je do mauzolea. Tuto stavbu dal zbudovat, když byl pošesté konsulem^142, mezi silnicí Flaminiovou a břehem Tiberu; v jejím okolí založené háje a procházkové cesty odevzdal již tenkrát k používání lidu.

142. pošesté konsulem – r. 28 př. n. l.

101/ Poslední pořízení sepsal třetího dubna za konsulátu Lucia Planka a Gaia Silia^143, roka čtyři měsíce před svou smrtí. Bylo ve dvojím vyhotovení, psáno dílem vlastní rukou, dílem rukou propuštěnců Polybia a Hilarióna. Dal je uložit u panen Vestiných. Ty je nyní přinesly ze svého chrámu spolu ještě se třemi svitky, opatřenými stejnou pečetí. Všecky tyto písemnosti byly otevřeny a předčítány v senátě. Jako dědice prvního stupně ustanovil ze dvou třetin Tiberia, z třetiny Livii; ti oba měli podle jeho vůle také nést jeho jméno. Jako dědice druhého stupně určil Tiberiova syna Drusa z třetiny, z ostatku Germanika a jeho tři děti mužského pohlaví. Na třetím stupni jmenoval četné své příbuzné a přátele. Lidu římskému odkázal čtyřicet miliónů sestertiů, městským tribuím tři a půl miliónu, vojákům tělesné stráže každému tisíc, členům městských kohort každému pět set, legionářům každému tři sta sestertiů. Celé toto množství peněz přikázal hned hotově vyplatit, neboť je měl vždy připraveny a uloženy ve své pokladně. Ostatní odkazy učinil v různé výši; některé z nich dosahovaly až dvaceti tisíc sestertiů. Pro jejich výplatu ustanovil roční lhůtu, omlouvaje se průměrností svého jmění a vyznav, že se dědicům nedostane více než sto padesáti miliónů, přestože za posledních dvacet let přijal z posledních pořízení svých přátel čtrnáct set miliónů; ale to vše spolu i s dvojím otcovským jměním a s ostatními dědictvími vynaložil na stát.

143. za konsulátu Lucia Planka a Gaia Silia – r. 13 př. n. l.

Pokud šlo o obě Julie, dceru a vnučku, zakázal, že až dožijí své dny, nesmějí být pohřbeny v jeho hrobě.

Z oněch tří svitků v jednom zahrnul pokyny pro svůj pohřeb, v druhém výkaz své veřejné činnosti – ten si přál dát vyrýt do měděných desek a umístit před mausoleem –, v třetím přehled údajů o celé říši, kolik je kde vojáků pod korouhvemi, kolik je hotových peněz ve státní pokladně, v císařských pokladnách a ve výtěžcích poplatků. Připojil i jména propuštěnců a otroků, od kterých by se mohly vyžádat podrobnosti.

Kniha třetí - Tiberius

1/ Patricijský rod Claudiů – vedle něho byl totiž také plebejský rod téhož jména a nemenší moci i důstojnosti – vzešel ze sabinského městečka Regill. Odtud se s velikým množstvím klientů přestěhoval do nedávno založeného Říma, a to přičiněním Romulova spoluvladaře Tita Tatia, anebo, podle rozšířenějšího podání, teprve když byl hlavou rodu Atta Claudius, asi šest let po vypuzení králů^1. Zde byli Claudiovci přibráni mezi patricijské rody a nadto bezplatně dostali pro klienty území za řekou Anienem a pro sebe pohřebiště pod Capitoliem. Průběhem doby dosáhli příslušníci tohoto rodu dvaceti osmi konsulátů, pěti diktatur, sedmi úřadů censorských, šesti triumfů a dvou ovací. Jeho jednotlivci se lišili rozmanitými předejmeními a příjmeními, jednomyslně však zavrhovali předejmení Lucius od té doby, co jím byli obdařeni dva z jejich příslušníků, z nichž jeden byl usvědčen z loupeže, druhý z vraždy. Mezi svá příjmení však přibrali také jméno Nero, které znamená v sabinštině „silný a rázný“.

1. vypuzení králů – královské dynastie Tarquiniů, vypuzené podle tradice r. 510 př. n. l.

2/ Četní jedinci z rodu Claudiů si získali hojných zásluh o římský stát, četní jej však také poškodili. Abych připomněl jenom význačnější zjevy: Appius Claudius Caecus nedoporučoval uzavřít spojenectví s králem Pyrrhem, předvídaje jeho neprospěšnost. Claudius Caudex se jako první přepravil s loďstvem přes mořskou úžinu a vypudil Foiníčany ze Sicílie. Claudius Nero potřel Hasdrubala, přicházejícího s nesmírným vojskem z Hispánie, dříve než se mohl spojit s bratrem Hannibalem. Naproti tomu Claudius Regillianus, jeden z decemvirů pověřených sepsáním zákonů^2, z chlípnosti se pokusil z dívky svobodného původu násilně učinit otrokyni a tím zavinil, že se lid opětně odloučil od patricijů. Claudius Crassus si dal v městečku Forum Appi postavit sochu s královskou čelenkou a pokusil se s pomocí svých klientů ovládnout Itálii. Claudius Pulcher potupil posvátný úkon. Dal kuřata, která při auspiciích nezobala, utopit v moři, ať prý se napijí, když nechtějí žrát; přesto se pustil do námořní bitvy a sklidil porážku. Když mu senát uložil, aby jmenoval diktátora, jakoby opětovně v posměch nebezpečí, v němž se octl stát, pověřil tím úkolem svého sluhu Glykia.

2. zákonů – zákonů dvanácti desk, nejstaršího římského zákoníku.

Stejně protichůdné jsou i příklady žen z tohoto rodu, neboť právě z něho pocházely obě Claudie, z nichž jedna pomohla vyprostit^3 loď, která s posvátným nářadím ídské Matky bohů^4 uvázla v tiberské mělčině, vyslovivši tenkrát veřejně prosbu: „Jakože jsem doopravdy panna, nechť se loď konečně hne!“, druhá se zcela nezvykle na ženu octla před soudem pro urážku svrchovanosti lidu, protože v pouličním shluku, kdy se její vůz nemohl dobře dostat kupředu, pronesla nahlas přání: „Měl by obživnout můj bratr Pulcher^5 a znovu ztratit loďstvo, aby byla v Římě menší tlačenice!“

3. vyprostit – r. 204 př. n. l.

4. ídské Matky bohů – Kybély uctívané na maloasijském pohoří Ídě.

5. můj bratr Pulcher – Publius Claudius Pulcher, konsul z r. 249 př. n. l., poražený u Drepana.

Kromě toho je obecně známo, že s jedinou výjimkou Publia Clodia, který se dal adoptovat od plebejce, a to dokonce mladšího, než byl sám, aby mohl vypudit Cicerona z Říma, všichni Claudiové byli šlechtici a vždycky jedinečně stranili důstojnosti a moci patricijů. Lidem římským do té míry vášnivě a tvrdošíjně opovrhovali, že se nikdo z nich, i když měl přijít o hlavu, nesnížil k tomu, aby předstoupil před lid ve smutečním šatě a prosil o milost. Ba někteří z nich v hádce a sporu s tribuny lidu vztáhli na ně ruku. Dokonce i jedna Claudiovna, vestálka^6, když její bratr bez povolení lidu slavil triumf, vstoupila k němu do vozu a provázela jej až na Capitolium, aby žádný z tribunů neměl možnost zakročit nebo průvod zakázat.

6. vestálka – Claudia, dcera (podle Suetoniova omylu sestra) Appia Claudia Pulchra, konsula z r. 143 př. n. l.

3/ Z tohoto rodu odvozuje svůj původ Tiberius Caesar, a to z obojí strany, po otci od Tiberia Nerona, po matce od Appia Pulchra; ti oba byli syny Appia Caeca. Zároveň náležel i k rodině Liviů, protože jeho děd z matčiny strany byl do ní adoptován. Tato rodina, byť plebejská, přece dosáhla velkého lesku, ozdobena jsouc osmkrát konsulátem, dvakrát censurou, třikrát triumfem, dokonce i hodností diktátora a jeho zástupce. Proslavili ji také vynikající mužové, hlavně Salinator a Drusové. Salinator jako censor učinil občanům všech tribuí výtku lehkomyslnosti za to, že ačkoli ho po prvním konsulátu odsoudili a pokutovali, opětně ho zvolili za konsula a censora. Drusus zabil v souboji nepřátelského vůdce Drausa a tím získal příjmení pro sebe i své potomky. Vykládá se rovněž, že jako proprétor přivezl z provincie Gallie zlato, které bylo kdysi dáno Senonům při obléhání Capitolia a které jim prý neodňal Camillus, jemuž to přičítá pověst. Drusův pravnuk^7 dostal název „ochránce senátu“ pro znamenité podniky proti Gracchům. Jeho syna^8 zase, který se při podobné roztržce o leccos rozmanitě pokoušel, připravila o život lest protivné strany.

7. Drusův pravnuk – Marcus Livius Drusus starší.

8. syna – Marka Livia Drusa mladšího.

4/ Tiberiův otec Nero byl za Gaia Caesara kvestorem a za války alexandrijské jako velitel loďstva významně přispěl k vítězství. Proto byl také dosazen za nejvyššího velekněze místo Publia Scipiona a poslán do Gallie k zřizování kolonií, mimo jiné v Narbonnu a v Arelatě. Přesto po zavraždění Caesarově, když všichni ze strachu před nepokoji navrhovali vyhlášení amnestie, neváhal doporučit dokonce udělení odměn vrahům diktátorovým. Potom zastával préturu^9; když na konci roku vypukla roztržka mezi triumviry, podržel odznaky své hodnosti přes zákonitou lhůtu^10, následoval konsula Lucia Antonia, bratra triumvirova, do Perusie, a když se již všichni ostatní vzdali^11, samojediný zůstal věren straně, unikl zprvu do Praeneste, potom do Neapole, a s nezdarem se pokusiv získat pro svou věc otroky příslibem svobody, uprchl na Sicílii. Zde ho však pobouřilo, že mu Sextus Pompeius hned nepovolil slyšení a že mu zakázal užívat svazku prutů; proto se přeplavil do Acháje k Marku Antoniovi. Když však zakrátko byl sjednán všeobecný mír, vrátil se s ním do Říma. Tehdy také postoupil Augustovi na jeho žádost svou manželku Livii Drusillu, třebaže byla znovu těhotná a již dříve v manželství s ním porodila chlapce. Nedlouho potom zemřel, zanechav po sobě dva syny, Tiberia Nerona a Drusa Nerona.

9. zastával préturu – r. 42 př. n. l.

10. přes zákonitou lhůtu – tj. přes 31. prosinec r. 42 př. n. l., kdy jeho roční prétura vypršela.

11. když se... vzdali – Octavianovi.

5/ Tiberiovo rodiště spatřovali někteří ve Fundech, opírajíce svůj laciný dohad o to, že jeho bába z matčiny strany byla Fundanka a že tam později byla z usnesení senátu odhalena socha bohyně Štěstěny. Avšak podle četnějších a bezpečnějších svědectví narodil se v Římě na Palatinu v době bojů u Filipp dne šestnáctého listopadu v roce, kdy byli konsuly^12 Marcus Aemilius Lepidus, tento podruhé, a Lucius Munatius Plancus. Takto to bylo totiž zapsáno do kalendáře a do úředních novin. Přesto jsou také spisovatelé, kteří kladou jeho narození dílem již do předchozího, roku, do konsulátu Hirtiova a Pansova^13, dílem teprve do roku následujícího, do konsulátu Servilia Isaurského a Lucia Antonia^14.

12. v roce, kdy byli konsuly... – r. 42 př. n. l.

13. konsulátu Hirtiova a Pansova – r. 43 př. n. l.

14. konsulátu Servilia Isaurského a Lucia Antonia – r. 41 př. n. l.

6/ Dětství a chlapectví měl trudné a svízelné, protože musil všude provázet rodiče na jejich útěku. Málem by je byl dvakrát svým pláčem prozradil, když se u Neapole za nepřátelského vpádu tajně sháněli po loďce: jednou jej chtěli od prsu chůvina, podruhé z náručí matčina nakvap odklidit lidé, kteří se snažili v kritických chvílích zbavit ženy přítěže. Také po Sicílii a po Acháji byl vláčen. Rovněž byl veřejně svěřen Lakedaimonským, protože ti byli v ochraně Claudiů. Při nočním odchodu od nich ocitl se v nebezpečí života, protože tehdy náhle vznikl ze všech stran lesní požár a obklíčil celou družinu do té míry, že Livii ohořely zčásti šaty a vlasy. Dosud se uchovaly dárky, které jako chlapec dostal na Sicílii od Pompeie, sestry Sexta Pompeia, pláštík a spona, jakož i zlaté puklice; podnes je ukazují v Baiích. Po návratu do Říma byl závětí adoptován od senátora Marka Gallia; nastoupil sice v dědictví po něm, ale jeho jména se brzy potom zřekl, protože Gallius náležel k Augustovým protivníkům.

Jako devítiletý chlapec pronesl na řečništi pochvalnou řeč na zemřelého otce. Když mu pak začaly pučet vousy, doprovázel při aktijském triumfu vůz Augustův na levém^15 vnějším koni slavnostního čtyřspřeží, kdežto na pravé straně jel Octaviin syn Marcellus. Rovněž předsedal při městských římských hrách a účastnil se v cirku trojské hry jako vůdce jízdního oddílu dospělejších chlapců.

15. na levém – na místě méně čestném.

7/ Obléknuv mužskou togu trávil celé jinošství a údobí následujícího věku až do nastoupení vlády asi takto: uspořádal zápas gladiátorů k uctění památky otcovy a jiný zápas na počest děda Drusa, oba v různých dobách a místech, první na foru, druhý v amfiteátru, přičemž dal znovu vystoupit také některým vysloužilcům, vyhradiv jim odměnu po stu tisíci sestertiů. Uspořádal i jiné hry, aniž se jich osobně účastnil. Všechno to činil velkolepě; hmotný náklad mu poskytovala matka a nevlastní otec.

Oženil se s Agrippinou^16, dcerou Marka Agrippy, vnučkou římského jezdce Caecilia Attica^17, kterému svědčí sbírka dopisů Ciceronových, a měl s ní syna Drusa. Přestože si s ní dobře rozuměl a že ji znovu uvedl do požehnaného stavu, byl donucen ji zapudit a nakvap se oženit s Augustovou dcerou Julií. Stalo se to s nemalým jeho zármutkem, protože k Agrippině lnul a Juliiných mravů neschvaloval; věděl totiž – a bylo to tenkrát i obecné mínění –, že po něm pásla ještě za života svého předchozího manžela. I po rozvodu želel, že Agrippinu zapudil, a když ji potom jednou jedinkrát potkal, ohlížel se po ní očima tak strnulýma a uslzenýma, že tím dal podnět k opatření, aby se jejich setkání potom již nikdy neopakovalo. S Julií žil zprvu svorně a ve vzájemné náklonnosti, ale brzy došlo k odcizení, a to tak silnému, že natrvalo léhal od ní odloučeně, když byla přervána záruka jejich vzájemného vztahu tím, že v dětském věku zahynul synek, který se jim narodil v Aquilei. O svého bratra Drusa přišel v Germánii a dovezl jeho mrtvé tělo, kráčeje před ním po celou cestu pěšky až do Říma.

16. Agrippinou – plným jménem slula Vipsania Agrippina.

17. Caecilia Attica – jde o Tita Pomponia Attika, který je tu zván Caecilius podle Quinta Caecilia, jenž ho adoptoval.

8/ V počátcích svého veřejného vystupování hájil krále Archeláa, Trallské a Thessaly před soudcovským stolcem Augustovým, vždy z jiného obvinění v těchto třech případech. V senátu se přimlouval za obyvatele Láodikéje, Thyateiry a Chia, když byli postiženi zemětřesením a prosebně se ucházeli o přispění. Fannia Caepiona, který se s Varronem Murenou spikl proti Augustovi, obžaloval před soudem z velezrady a dosáhl jeho odsouzení. Mezitím měl i dvojí pověření: jednak bděl nad dovozem obilí, když právě ochabl, jednak nad čistkou v otrockých pracovnách po celé Itálii, protože byli jejich páni obviňováni z vykořisťování nejenom schytaných pocestných, nýbrž i těch, které do takových úkrytů zahnal strach před nastoupením vojenské služby.

9/ Vojenskou dráhu zahájil v hodnosti vojenského tribuna za výpravy kantaberské. Potom vedl vojsko na Východ, vrátil arménské království Tigranovi a před svým velitelským tribunálem jej ověnčil královskou čelenkou. Rovněž vymohl na Parthech odznaky legií, které odňali Marku Crassovi. Potom téměř celý rok spravoval zaalpskou Gallii, nepokojnou jak nepřátelskými vpády, tak nesvorností náčelníků. Nato vedl válku proti Rhaetům a Vindelikům, pak v Pannonii, posléze v Germánii. Za války proti Rhaetům a Vindelikům podrobil alpské kmeny, za pannonské války Breuky a Dalmaty, za války v Germánii přepravil čtyřicet tisíc zajatců do Gallie a usadil je zde ve vykázaných sídlech podél břehu Rýna. Pro tyto úspěchy vstoupil do Říma ve voze menším triumfem, byv předtím podle mínění některých dějepisců poctěn odznaky velkého triumfu, což byl nový a předtím nikomu neudělený druh vyznamenání.

Státní úřady začal spravovat v nižším než zákonitém věku a proběhl jimi téměř plynule^18, kvesturou, préturou a konsulátem; po delší časové přestávce se stal podruhé konsulem a také dostal tribunskou moc na pětiletí.

18. téměř plynule – Suetonius přehání; kvestura spadala do r. 23 a první konsulát teprve do r. 13 př. n. l.

10/ Přes souběh tolikerých úspěchů náhle se rozhodl ještě v plnosti životních sil ustoupit do ústraní a co nejdále se vzdálit od středu veřejného života. Je nejisté, zda to učinil proto, že se mu zhnusila manželka, kterou se neodvažoval ani zažalovat, ani zapudit, ale kterou již nemohl dále snášet, či proto, aby se vyhnul zevšednění, vznikajícímu ze stálé přítomnosti, a aby si nepřítomností svou vážnost uhájil anebo dokonce ji zvýšil pro případ, že by ho jednou stát potřeboval. Někteří se dohadují, ze když dospěly Augustovy děti^19, dobrovolně jim ustoupil z držení a takřka obsazení následnického místa, které dlouho zaujímal, a že tak učinil po vzoru Marka Agrippy, který odešel do Mytilén, jakmile byl přibrán Marcus Marcellus ke státním úkonům, aby se nezdálo, že mu v tom svou přítomností brání anebo činí výčitky. Tento druhý důvod uváděl i sám, ale teprve později. Tehdy však k odůvodnění své žádosti o propuštění předstíral, že je syt poct a že touží po odpočinku z námah. A nevěnoval tenkrát sluchu ani matce, která ho snažně prosila, ani otčímovi, který si dokonce v senátu postěžoval, že je opuštěn. Ba když mu ještě vytrvaleji bránili v odchodu, držel po čtyři dny hladovku. Tím konečně získav souhlas k odchodu a zanechav v Římě manželku i syna, chvatně sestoupil do Ostie, neodpověděv ani slůvkem nikomu z těch, kdo ho vyprovázeli, a políbiv při rozloučení jenom zcela malý počet osob.

19. Augustovy děti – adoptivní, Augustovi vnuci Gaius a Lucius.

11/ Z Ostie vyplul podle campanského pobřeží, ale učinil zastávku, když mu došla zpráva o Augustově churavosti. Protože se však začala vzmáhat pověst, že prodlévá jakoby pro významnější naději, odplul – přestože to rozbouřené moře bezmála znemožňovalo – k Rhodu. Půvabností a zdravým podnebím ho tento ostrov zaujal již tenkrát, když u něho poprvé přistal při návratu z Arménie. Zde se spokojil skromným městským obydlím a jen o málo prostornějším venkovským sídlem a začal tu žít jako zcela prostý občan; občas tu chodil do gymnasia, nedávaje se doprovázet ani liktorem, ani jiným průvodcem a společensky se stýkaje s nízko postavenými Řeky téměř jako se sobě rovnými.

Jednou při ranním rozvrhu celodenní činnosti se vyslovil, že chce navštívit všeliké nemocné v tamním městě. Jeho průvodci si to vyložili jinak: dali snést všechny nemocné do veřejné síně a tam je seskupili podle druhů chorob. Tiberius byl ohromen něčím tak netušeným a dlouho byl v nejistotách, co dělat; konečně se jal obcházet jednotlivé nemocné a každému, i lidem nejnuznějším a sobě neznámým, se omlouval za to, co se stalo. Byl zaznamenán jenom jediný a zcela ojedinělý případ, kdy zřejmě užil své tribunské moci, a to takovýto: protože vytrvale navštěvoval posluchárny a přednášky učitelů výmluvnosti, chtěl jednou v prudší hádce, která se strhla mezi sofistickými protivníky, smířlivě do ní zasáhnout a tu ho kdosi pro zdánlivé nadržování protivné straně napadl urážlivým slovem; Tiberius se klidně vzdálil domů, náhle se však znovu objevil v průvodu úředních sluhů a hlasem biřicovým dal původce urážky předvolat před svůj soudní tribunál a odvléci do vězení.

Po čase se dověděl, že jeho manželka Julie byla odsouzena pro milostné prostopášnosti a smilstva a že jí byl dodán jeho jménem z nejvyššího příkazu Augustova rozvodový list. Třebaže ho ta zpráva naplnila radostí, přece pokládal za svou povinnost, aby všemožně uprošoval ženina otce četnými dopisy a aby jí ponechal všechno, co kdy od něho dostala darem, jako by si té blahovůle zasluhovala. Když pak vypršela doba jeho tribunské moci, přiznal konečně, že svým odchodem do ústraní výhradně hleděl uniknout podezření, že snad žárlí na Gaia a Lucia, a žádal, aby nyní, když již může být klidný v tom směru a když již oni upevnili své postavení a bez nesnází zaujímají následnické místo, směl opět zhlédnout příbuzné, po nichž se mu již stýská. Ale nejenom nedostal k tomu svolení, nýbrž navíc sklidil ještě důtku, aby zanechal jakékoli starosti o své příbuzné, které s takovou dychtivostí opustil.

12/ Zůstal tedy nadále na Rhodu proti své vůli a jenom stěží dosáhl matčiným vlivem toho, že v svém odloučení směl k zahalení ostudy vystupovat jako Augustův legát.

Ve skutečnosti tenkrát začal žít životem nejenom soukromníka, ale dokonce ustrašeného provinilce, ukrývaje se v ostrovním vnitrozemí a vyhýbaje se styku s lidmi, kteří se plavili kolem a kteří ho vytrvale vyhledávali, aby mu složili poklonu; žádný totiž místodržitel císařské ani senátorské provincie nikam nejel, aby předtím neodbočil na Rhodos.

A přistoupily důvody vskutku závažného znepokojení. Když se totiž přepravil na Samos, aby navštívil pastorka Gaia, pověřeného správou Východu, shledal, že se k němu chová neobyčejně chladně v důsledku osočování, jehož původcem byl Gaiův průvodce Marcus Lollius. Tehdy se Tiberius dostal dokonce do podezření, že po jistých centurionech, kteří mu vděčili za své povýšení a vraceli se z dovolené do svých ležení, rozeslal četným osobám podezřelé příkazy, jejichž smyslem prý bylo podněcování jednotlivců k státnímu převratu. Dozvěděv se o tomto podezření od Augusta, vytrvalými prosbami na něho naléhal, aby k němu vyslal osobu kteréhokoli stavu, která by dohlížela na jeho výroky i skutky.

13/ Vzdal se také obvyklých jezdeckých a šermířských cvičení a odloživ římský národní oděv poklesl až k užívání řeckého pallia a opánků. A v takovémto stavu setrval po dvě léta. Tím sklízel den ode dne se zvětšující pohrdání a neoblibu, takže obyvatelé Nemausu pokáceli jeho busty a sochy a při jedné přátelské hostině, když padlo jeho jméno, povstal kdosi a Gaiovi se nabízel, že poručili mu, neprodleně odpluje na Rhodos a přinese mu hlavu „vyhnancovu“ – takového názvu se dostávalo Tiberiovi. Hlavně tímto nikoli již jen domnělým, ale skutečným nebezpečím byl donucen žádat velmi snažnými prosbami jak svými, tak matčinými o povolení návratu a vskutku toho dosáhl. Značně mu k tomu dopomohla také náhoda. Augustus si totiž umínil, že v té věci neučiní rozhodnutí, leč bude-li si to přát jeho starší syn. Ten se však tehdy náhodou rozkmotřil s Markem Lolliem, a proto se ukázal přístupným a obměkčitelným vůči otčímovi. Tak tedy souhlas Gaiův způsobil, že se směl Tiberius vrátit, arci s podmínkou, že se nezúčastní politického života a nepřevezme žádný státní úřad.

14/ Vrátil se osmého roku po svém odchodu do ústraní. Do budoucnosti hleděl s velikou a pevnou nadějí, jejíž začátky se opíraly již o úkazy a předpovědi z nejútlejšího věku.

Když ho totiž Livia ještě nosila pod srdcem a z rozmanitých úkazů chtěla vyzvědět, zda porodí chlapce, vzala sedící kvočně vejce a střídavě ve svých rukou i v rukou služebnic je zahřívala tak dlouho, až se z něho vyklubal kohoutek se zvlášť pěkným hřebínkem. Rovněž již nemluvněti věštil astrolog Scribonius přeslavnou budoucnost, dokonce že jednou bude králem, ale bez královské čelenky, a to předpovídal v době, kdy se ještě vůbec nic nemohlo vědět o příští moci císařů. Rovněž když se vydal na svou první výpravu a vedl vojsko přes Makedonii do Sýrie, přihodilo se u Filipp, že na oltářích, kdysi tam zasvěcených vítěznými legiemi, samy od sebe náhle vzplanuly ohně. Později zase, když mířil do Ilyrika a blíže Patavia navštívil věštírnu Geryonovu, byl mu vytažen los, na němž byla obsažena výzva, aby stran porad vhodil do aponského pramene^20 zlaté hrací kostky. Tu se stalo, že kostky jím vržené ukázaly nejvyšší dosažitelné číslo. A ty kostky tam lze podnes pod vodou spatřit. Několik pak dní před návratem z Rhodu zjevil se orel, předtím na ostrově nikdy nespatřený, a usedl na nejvyšším místě jeho domu. Den předtím, než dostal zprávu o povolení návratu, zdálo se mu, že při obléhání hoří na něm tunika. Tehdy také obzvláště poznal dovednost astrologa Thrasylla, kterého předtím přijal do své družiny jako učitele moudrosti. Ten totiž z dálky zahlédl loď a prorokoval, že mu přináší radostné poselství, právě v tom okamžiku, kdy se Tiberius na společné procházce s ním chystal svrhnout ho do moře jako nepohodlného svědka tajných záměrů a falešného proroka, protože až do té doby dopadaly události tvrději a odchylně, nežli jak předpovídal.

20. aponského pramene – dn. sirné lázně u Albana.

15/ Když se vrátil do Říma, představil lidu na foru svého syna Drusa jako plnoletého a hned se přestěhoval ze čtvrti Carin, kde bydlíval v domě Pompeiově, do maecenatovských zahrad na Esquilinu; zde se plně oddal klidu, vykonávaje jenom své soukromé záležitosti a nezastávaje žádný veřejný úřad.

Když Gaius a Lucius do tří let po jeho návratu zemřeli, byl od Augusta adoptován spolu s jejich bratrem Markem Agrippou, předtím byv donucen sám adoptovat bratrova^21 syna Germanika. Poté v ničem nevystupoval jako hlava rodiny ani si nic neosoboval z práv, kterých pozbyl adopcí. Tak nečinil obdarování, nepropouštěl otroky na svobodu, rovněž dědictví nebo odkazy nepřijímal jinak, než že je dával připočítávat k otcovu jmění.

21. bratrova – Drusova.

Od té doby nebylo opomenuto nic k zvětšení jeho vážnosti, a to ještě větší měrou od chvíle, kdy byl vyděděn a do vyhnanství poslán Agrippa a kdy bylo jisté, že jemu jedinému náleží naděje na nástupnictví.

16/ Znovu mu byla udělena tribunská moc na pětiletí a byl pověřen úkolem zjednat pokoj v Germánii^22. Když vyslanci Parthů vyřídili svá poselství v Římě Augustovi, dostali příkaz navštívit také Tiberia v provincii. Na zprávu o odpadnutí Ilyrů ujal se velení v nové válce, nejtěžší to ze všech zahraničních válek od časů válek punských. Vedl ji s patnácti legiemi a stejným počtem pomocných sborů po tři léta při všestranných velikých nesnázích a krajním nedostatku potravin. A třebaže byl častěji odvoláván, přece vytrval z obavy, aby nepřítel tak blízký a mocný nepřešel k útoku, kdyby Římané dobrovolně ustoupili. Vskutku si odnesl skvělou odměnu této vytrvalosti, protože dokázal podrobit a ke vzdání přimět celé Ilyrikum, prostírající se mezi Itálií, královstvím norickým, Thrákií, Makedonií, řekou Dunajem a zálivem moře Jaderského.

22. v Germánii – v Teutoburském lese mezi horní Enží a Veserou r. 9 n. l.

17/ Soudobé události dodaly tomuto slavnému úspěchu ještě zvlášť vynikající význam. Téměř v touž dobu zahynul totiž Quintilius Varus se třemi legiemi v Germánii a nikdo nepochyboval, že by se byli vítězní Germáni spojili s Pannony, kdyby předtím nebylo zdoláno válkou Ilyrikum. Pro tyto úspěchy mu byl odhlasován triumf a mnoho významných poct. Někteří dokonce navrhovali, aby dostal příjmení „Pannonský“, jiní zase „Nepřemožitelný“, někteří „Svědomitý“. Ale proti udělení příjmení zakročil Augustus, slibuje za něho, že se spokojí takovým, kterého nabude až po jeho smrti. Svůj triumf Tiberius sám oddálil, až přejde v městě smutek nad porážkou Varovou. Potom však vstoupil do města v triumfátorském nachu a s vavřínovým věncem, mezi stojícími senátory vystoupil na tribunál, umístěný v Ohradě, a spolu s Augustem usedl uprostřed mezi oběma konsuly. Poté pozdravil lid a byl v průvodu voděn po chrámech.

18/ Následujícího roku se zase odebral do Germánie. Poněvadž si uvědomoval, že k Varově porážce došlo pro vojevůdcovu nerozvážnost a lehkomyslnost, nepodnikal nic, o čem se nedohodla válečná rada; zatímco jinak vždy spoléhal na své rozhodnutí a vystačil si sám sebou, tentokrát se proti svému zvyku radil o způsobu válčení s četnými poradci. Rovněž zavedl mimořádně pečlivý dohled. Tak když měl překročit Rýn, nepustil veškeré vozatajstvo, omezené na předepsanou míru, přes řeku dříve, dokud sám stoje na břehu neprošetřil zátěž vozů, aby se nepřepravovalo nic kromě věcí povolených nebo nezbytných. Za Rýnem pak zachovával takový životní pořádek, že pojídal sedě na holém drnu a často přenocoval bez stanu. Veškeré rozkazy na následující den, jakož i bylo-li třeba nařídit nějaký neodkladný úkol, vydával písemně a dodatkem připomínal, bude-li kdo o něm na pochybách, aby se obracel přímo na něho a na nikoho jiného, a to v kteroukoli hodinu, třeba i v noci.

19/ Kázeň vymáhal s neobyčejnou přísností, obnoviv ze staré doby různé druhy kárných a potupných trestů; dokonce i legáta legie postihl potupným trestem za to, že poslal několik vojáků s jedním propuštěncem na druhý břeh na lov. Přestože v bitvách omezoval na nejmenší míru vliv nepromyšlených náhod, pouštěl se do boje s nadměrnou sebedůvěrou, kdykoliv mu při noční práci náhle a bez jakéhokoliv zásahu začalo slábnout a zhaslo světlo. Důvěřoval totiž podle vlastních slov úkazům, že prý se jemu i jeho předkům znamenitě osvědčily při každém velitelském poslání. Ale jednou by ho byl po úspěšné bitvě málem zabil jakýsi Brukter, který se vplížil do jeho blízkosti; prozradil se však nejistým chováním a na mučidlech z něho bylo vymámeno přiznání k zamýšlenému zločinu.

20/ Vrátiv se po dvou letech z Germánie do Říma, slavil Tiberius odložený triumf, v němž ho také provázeli legáti, kterým vymohl triumfální vyznamenání. Dříve než průvod zahnul ke Capitoliu, sestoupil z vozu a poklekl na kolena před předsedajícím otcem. Pannonského vůdce Batóna obdaroval nesmírnými dary a vykázal mu sídlo v Ravenně, odvděčuje se mu za to, že když byl jednou s vojskem sevřen v nebezpečné soutěsce, nechal ho uniknout. Potom uspořádal oběd pro lid na tisíci stolech a každému muži věnoval dárek tří set sestertiů. Z výtěžku kořisti zasvětil chrám bohyni Svornosti a druhý Pollukovi a Castorovi, jménem svým a bratrovým.

21/ O nemnoho později navrhli konsulové zákon, aby spravoval provincie společně s Augustem a zároveň aby konal census. Vykonav tehdy censorskou povinnost, odebral se do Ilyrika. Ale hned ještě z cesty byl povolán zpět, zastihl Augusta sice již schváceného chorobou, ale ještě dýchajícího a strávil s ním o samotě celý den.

Vím, že se obecně věří, že prý když Tiberius vyšel od tajné rozmluvy, zaslechli komorníci Augustův povzdech: „Ubohý římský národ, který bude pod tak houževnatými čelistmi.“ Rovněž mi není neznámo, že podle podání některých pisatelů Augustus veřejně a neskrývaně neschvaloval strohost jeho mravů, takže několikrát i přerušil volnější a veselejší rozhovor, jakmile on vstoupil; o jeho adopci říkají, že ji neodepřel, udolán jsa prosbami manželčinými, anebo dokonce že ho k ní vedla ctižádostivá touha, aby jeho samého jednou lidé tím více postrádali za takovéhohle nástupce. Mne však nemůže nic přimět k tomu, abych se domníval, že nesmírně obezřelý a rozvážný vladař, dokonce v tak závažné věci, jednal jakkoli nepromyšleně. Naopak soudím, že uváživ Tiberiovy vady i přednosti shledal převahu předností, obzvláště když jednak sám před shromážděným lidem přísahal, že ho adoptuje ze státních důvodů, jednak v několika dopisech ho chválil jako velmi zkušeného vojevůdce a jako jedinečnou záštitu římského národa. Z těchto listů^23 zde uvádím ukázkou několik vybraných úryvků:

23. Z těchto listů – v Augustových latinských listech je mnoho řeckých obratů.

„Buď zdráv, nejrozmilejší Tiberie, a šťastně si veď, jsa velitelem pro mne i pro mé stejně jako pro své lidi.“

„Nejrozmilejší, a jakožto si přeji být šťasten, nejstatečnější muži a nejosvědčenější vojevůdce, buď zdráv.“

„Plán tvého letního tažení opravdu chválím, můj Tiberie, a soudím, že při tak velikém počtu nesnází a při tak citelné malodušnosti vojáků nebyl by mohl nikdo si vést obezřetněji, nežli sis vedl ty. Rovněž ti, kteří byli s tebou, jednomyslně vyznávají, že o tobě by mohl být řečen známý verš^24:

24. známý verš – obměněný verš Enniův o římském veliteli Fabiu Cunctatorovi („Váhavci“). U Ennia zněl (v překladu): „Tento jediný muž nám váháním obnovil říši.“

tento jediný muž nám bdělostí obnovil říši.“

„Kdykoli se něco přihodí, o čem musím bedlivěji uvažovat, nebo kdykoli se nad něčím zlobím, velice přisámbůh toužím po svém Tiberiovi a napadají mne ony homérské^25 verše:

25. homérské – Ílias X, v. 246–247.

v průvodu tohoto druha i z hořících plamenů ohně

vyvázli bychom oba, vždyť nad jiné dobrý je rádce.“

„Kdykoli slyším, že jsi zkrušen neustálostí námah, ať mne bohové zničí, nechvěji-li se po celém těle. I prosím tě, šetři se, abychom i já i tvá matka, kdybychom uslyšeli, že stůněš, nevydechli naposled a římský národ se neoctl v nebezpečí o osud celé své říše.“

„Nic na tom nezáleží, jsem-li zdráv či ne, jestliže nebudeš zdráv ty.“

„Zapřísahám bohy, aby tě nám zachovali a dopřáli ti nyní i navždycky zdraví, nemají-li v nelásce národ římský.“

22/ Smrt Augustovu oznámil teprve tehdy, když byl zahuben mladý Agrippa. Tohoto zavraždil vojenský tribun, který mu byl dán za strážce. Učinil tak po přečtení depeše, v níž se mu přikazovalo, aby to udělal. O této depeši bylo nejisto, zda ji zanechal umírající Augustus, aby zamezil možný zmatek po své smrti, či zda ji Augustovým jménem diktovala Livie, a zda tak učinila s vědomím Tiberiovým či bez něho. Tribunovi, který ohlašoval provedení rozkazu, odpověděl Tiberius, on že to nenařídil a že původce se bude musit odpovídat senátu. Zřejmě se tak hleděl vyhnout pro přítomnou dobu neoblíbenosti; později o věci mlčel, takže se na ni zapomnělo.

23/ Právem své tribunské moci svolal potom senát. V začátcích proslovu náhle zaúpěl, jako by nebyl s to snášet bolest, vyslovil přání, že ho neměl opustit jen hlas, ale i život, a odevzdal text synu Drusovi, aby jej přečetl. Potom byla přinesena Augustova závěť; dal ji předčítat jedním z propuštěnců; z ručitelů správnosti připustil jenom osoby stavu senátorského, ostatní musili uznat pravost svých pečetí venku před radnicí. Začátek závěti zněl: „Poněvadž mi ukrutný osud vyrval syny Gaia a Lucia, budiž mým dědicem ze dvou třetin Tiberius Caesar.“ Právě proto se zvětšilo podezření těch, kdož se dohadovali, že byl Tiberius přibrán za následníka spíše z nutnosti nežli ze svobodného rozhodnutí, protože se Augustus nezdržel takovéhoto úvodu.

24/ Nejvyšší vladařský úřad sice neváhal spěšně uchvátit a vykonávat, také tím, že se obklopil tělesnou stráží, tedy se chopil panovnické moci i jejího vnějšího výrazu, přece však slovně ji dlouho odmítal. Hraje zcela nestoudnou komedii brzy huboval přátele jemu domlouvající, že prý „nevědí, jak hrozná obluda je vláda“, brzy senátory, kteří prosebně před ním padali na kolena, napínal v nejistotě dvojsmyslnými odpověďmi a váhavým chytracením. A tak došla některým trpělivost. Jeden z nich ve změti hlasů zvolal: „Ať se toho ujme, anebo ať toho nechá!“ Jiný mu zase veřejně vyčetl, že většina lidí, co slíbí, zdráhavě plní, on však že co plní, zdráhavě slibuje. Posléze Tiberius přijal vládu jakoby z donucení a se stížností nad tím, že se mu ukládá ubohá a obtížná otročina. Učinil tak však s výhradou, která budila naději, že se jí jednou vzdá. Toto jsou jeho vlastní slova: „Dokud nedospěji k tomu věku, kdy se vám bude moci jevit spravedlivým, abyste popřáli mému stáří nějaký odpočinek.“

25/ Důvodem k váhavosti byl strach z krajního nebezpečí, hrozícího ze všech stran, takže často říkal, že „drží vlka za uši“26. Jednak totiž sebral Agrippův otrok jménem Clemens značně rozsáhlou tlupu lidí, aby pomstil smrt pánovu, jednak Lucius Scribonius Libo, muž urozeného původu, tajně osnoval převrat, jednak došlo ke dvojí vzpouře vojáků, a to v Ilyriku a v Germánii. Obojí vojsko mělo mnoho mimořádně vysokých požadavků, především aby byl jejich žold vyrovnán s žoldem prétoriánů. Vojáci v Germánii dokonce odmítali vladaře nevzešlého od nich a všemožně nutili Germanika, který jim tenkrát velel, aby se chopil státního kormidla, třebaže se on tomu zatvrzele bránil. Hlavně z obavy, aby k tomu nedošlo, požádal Tiberius, aby směl převzít jenom část státní správy, kterou by senát uznal za vhodnou, s odůvodněním, že na celou nemůže stačit jedinec, leda společně ještě s někým druhým anebo dokonce s několika jinými. Rovněž předstíral chatrné zdraví, aby Germanicus tím klidněji vyčkával rychlého následnictví anebo aspoň podílu ve vládě. Potlačiv obě vzpoury dostal do své moci Clementa, kterého ošálil lstí. Ale Libona obvinil v senátu teprve příští rok, aby se nezdálo, že hned po novotě sahá k přílišné krutosti. Prozatím se spokojil s tím, že se před ním měl na pozoru. Tak když Libo obětoval spolu s jinými pontifiky, dal mu podstrčit místo ocelového meče meč olověný; když ho Libo žádal o soukromé slyšení, povolil mu je jenom v přítomnosti syna Drusa; a když spolu chodili po místnosti, zdánlivě se o něho opíral, vskutku mu však stále svíral pravou paži, dokud se rozmluva neskončila.

26. drží vlka za uši – smysl řeckého přísloví, užitého též v latinské komedii Terentiové (Phormio 506), je: držet velkou šelmu za její mizivé malé uši.

26/ Zbaviv se však strachu vystupoval zpočátku neobyčejně umírněně a bezmála jako soukromník. Z velmi četných a velmi vysokých poct přijal jenom několik zcela skrovných. Své narozeniny, spadající v den plebejských her v cirku, dovolil poctít jenom přidáním jediného dvojspřeží. Zakázal, že mu nesmějí být zasvěcovány chrámy, obětníci a kněží. Také k tomu, aby mu byly stavěny sochy a busty, vyhradil si své povolení a to uděloval jenom s podmínkou, že nesmějí být umisťovány mezi podobami bohů, nýbrž jenom mezi ozdobami chrámovými. Rovněž zakročil, aby se nepřísahalo na jeho nařízení, a nepovolil, aby byl měsíc září přejmenován označením „Tiberius“ a měsíc říjen „Livius“. Taktéž odmítl předejmení „Imperátor“ a příjmení „Otec vlasti“, jakož i vyvěšení věnce za občanské zásluhy v předsíni obydlí. Ani jméno „Augustus“, třebaže je zdědil, nepřidával ke svému jménu v svých dopisech s výjimkou dopisů určených králům a knížatům. Konsulát převzal všehovšudy jen třikát: první zastával několik dní, druhý tři měsíce, třetí v své nepřítomnosti až do patnáctého května.

27/ Pochlebováním do té míry opovrhoval, že nedovoloval žádnému senátoru, aby přistoupil k jeho nosítkům, ať pro pouhou poklonu, ať v nějaké záležitosti. Před jedním bývalým konsulem, který ho přišel odprosit a pokoušel se před ním pokleknout, tak prudce ucouvl, že přepadl na záda. Rovněž bylo-li v hovoru nebo v souvislé řeči o něm pověděno něco příliš lichotivého, neváhal mluvícího pozastavit, pokárat a vyžadovat hned změnu výrazu. Když ho kdosi oslovil „pane“, vymínil si, aby ho již nikdy nenazýval slovem tak potupným. Jiného zase, který mluvil o jeho „posvátných“ podnicích, a opět jiného, který řekl, že se „na jeho příkaz“ obrátil k senátu, donutil změnit výraz a místo „posvátných“ říci „pracných“, místo „na jeho příkaz“ opravit „na jeho radu“.

28/ Ale i k pomluvám, zlým klepům a posměšným skladbám, mířícím na něho a jeho okolí, choval se pevně a trpělivě. Častěji říkával: „Ve svobodném státě musí být svobodný jazyk a svobodné mínění.“ A když jednou požadoval senát, aby se zavedlo vyšetřování proti takovým obviňováním a jejich provinilým původcům, řekl: „Nemáme tolik času nazbyt, abychom se měli pouštět ještě do dalších zaneprázdnění. Jestliže otevřete toto okno, budete mít plné ruce práce: soukromé rozmíšky všech se k vám pod touto záminkou slétnou.“ Je dochována také jeho řeč v senátě, v níž řekl velmi uhlazeně: „Projeví-li odchylný názor, vynasnažím se, abych své činy a svá slova ospravedlnil; setrvá-li i pak na svém, budu navzájem i já nenávidět jeho.“

29/ To bylo tím pozoruhodnější, že sám v oslovování a poctívání jak jednotlivců, tak celého senátu téměř překračoval hranice zdvořilosti. Když jednou v radnici nesouhlasil s Quintem Hateriem, řekl: „Odpusť, prosím, povím-li jako senátor něco otevřeněji proti tobě.“ Jindy v oslovení celého senátu: „Řekl jsem i nyní i často jindy, otcové a přísedící, že dobrý a prospěšný vládce, kterého jste vy vybavili tak rozsáhlou a tak volnou mocí, musí vždy sloužit senátu, často všemu občanstvu a leckdy i jednotlivcům. A nemrzím se za tento výrok. Měl jsem totiž a dosud mám ve vás pány dobré, spravedlivé a přející.“

30/ Zavedl dokonce jisté zdání svobody tím, že uchoval senátu a úředníkům dřívější vážnost a moc. A nebylo ze státních i soukromých záležitostí nic tak nepatrného ani významného, aby se o tom nejednalo před otci a přísedícími: o důchodech a monopolech, o zahájení anebo opravách veřejných staveb, také o odvodech a propuštění vojáků, o rozmisťování legií a pomocných sborů, dále komu se má prodloužit velení nebo komu svěřit vedení mimořádné války, co a jakou formou se má odpovědět králům na jejich listy. Velitele jízdy, obviněného z násilí a z rozkrádání, donutil hájit se v senátu. Do radnice vstupoval vždycky sám; když se dal jednou pro nemoc donést na nosítkách, pokynul průvodcům, aby se vzdálili.

31/ Bylo-li něco v senátu rozhodnuto jinak, než jak sám hlasoval, ani si nepostěžoval. Ačkoliv zastával názor, že se úředníci v době mezi volbou a nastoupením nemají vzdalovat z Říma, aby se tak připravovali na úřad, dosáhl jeden zvolený prétor povolení k soukromé cestě. Jindy zase navrhoval Tiberius, aby směli Trebijští peníze, které dostali odkazem na stavbu nového divadla, převést na vydláždění silnice, ale nedokázal dosáhnout souhlasu ke změně poslední vůle dárcovy. Když se o jednom usnesení v senátě hlasovalo rozestupem^27, odebral se na tu stranu, kde byla menšina, ale nikdo ho nenásledoval.

27. rozestupem – kdo hlasovali „pro“, šli na jednu stranu, kdo „proti“, na druhou.

Také ostatní věci se projednávaly jenom úřední cestou a podle řádného práva. Přitom měli konsulové tak velikou vážnost, že se na ně mohli vyslanci z Afriky obrátit se stížností, že jim císař, ke kterému byli posláni, působí průtahy. Nebylo na tom nic divného, protože bylo obecně známo, že on sám při příchodu konsulů povstával a na ulici jim ustupoval z cesty.

32/ Bývalé konsuly, kteří stáli v čele vojsk, pokáral, že o svých činech nepodali zprávu senátu a že se obraceli na něho stran udělení některých vojenských vyznamenání, jako by k veškerému udělování neměli pravomoc sami. Pochválil prétora za to, že po nastoupení úřadu obnovil starobylý zvyk a před shromážděným lidem vzpomněl svých předků. V pohřebním průvodu doprovodil některé vynikající osoby až k hranici, na níž byly spáleny.

Stejnou umírněnost osvědčoval i při méně významných osobách a věcech. Úředníky Rhodských dal sice předvolat proto, že mu poslali úřední dopis bez obvyklého závěrečného odstavce, ale ani slovem je nepokáral, jenom jim přikázal odstavec doplnit a propustil je domů. Gramatik Diogenés, který měl ve zvyku přednášet na Rhodu vždy v sobotu, nepřipustil ho, když tam přišel, aby ho slyšel v mimořádném čase, a po svém otroku ho odkázal až na sedmý den týdne; když se týž gramatik dostavil k němu v Římě, aby ho pozdravil, a stál již u dveří, vzkázal mu jenom tolik, že má přijít znovu až po sedmi letech. Místodržitelům, kteří navrhovali další zatížení provincií dávkami, odepsal: „Dobrý pastýř smí ovce stříhat, ale ne dřít z nich kůži.“

33/ Poznenáhlu se začínal uplatňovat jako vladař a projevoval se ještě dlouho neprůhledně, byť s častějším sklonem k mírnosti a k pochopení obecného prospěchu. Tak zprvu zakročoval jenom potud, aby se nic nedělo zvráceně. A tak zrušil některá ustanovení senátu. Úředníkům rozsuzujícím na soudním tribunále zhusta se nabízel za poradce a zasedal vedle nich anebo naproti nim v první řadě. A jestliže se doslechl, že by měl některý z obviněných nadržováním soudců uklouznout, náhle se dostavoval a buďto z lavic, anebo z vyvýšeného předsednického tribunálu upozorňoval soudce na zákony, na přísahu a na provinění, o kterém měli rozhodovat. Rovněž se ujímal zjednání nápravy, ocítalo-li se něco ve veřejných mravech na scestí pro netečnost nebo zlozvyk.

34/ Náklad na hry a gladiátorské zápasy omezil tím, že snížil platy hercům a nedovolil, aby gladiátorské dvojice přesáhly jistý počet. Těžce si postěžovav, že ceny korintských nádob vyletěly do závratné výše a že tři parmice byly na trhu prodány za třicet tisíc sestertiů, usoudil, že je třeba omezit přepych v potřebách pro domácnost a ceny v tržnici každoročně úředně upravovat rozhodnutím senátu. Rovněž dal aedilům za úkol, aby omezili výčepy a krčmy do té míry, že neměli dovolit, aby se tam prodávaly ani pekařské výrobky. A aby obecnou šetrnost podporoval také příkladem, dal o slavnostních obědech předkládat na svůj stůl často i zbytky od předešlého dne a nedojedená jídla, jednou také jenom půlku kance, tvrdě, že má vesměs tytéž vlastnosti jako celý.

Každodenní pozdravné líbání zakázal ediktem, rovněž rozesílání dárků omezil jenom na prvního ledna. Předtím měl takový zvyk, že novoroční dárek každému, a to osobně, oplácel ve čtyřnásobné hodnotě; časem se však rozmrzel na to, že ho ti, kdož se k němu nedostali ve sváteční den, potom obtěžovali celý měsíc, i ustal s dárky vůbec.

35/ Nařídil, aby proti vdaným paním, které pošlapaly svou cudnost, zakročovali, nebylo-li veřejného žalobce, podle zvyků předků příbuzní v rodinné radě. Římského jezdce, který se přísežně zavázal, že svou manželku nikdy nezapudí, zbavil závaznosti přísahy, když byla manželka přistižena při smilstvu se zetěm. Vykřičené vdané ženy, aby se zbavily práva a důstojnosti matrón a tím se vyhnuly zákonným trestům, začaly ohlašovat živnost nevěstčí; rovněž z mládeže senátorského i jezdeckého stavu právě ti nejzhýralejší, aby je nevázalo usnesení senátu, zakazující jim vystupovat na jevišti a v aréně, dobrovolně podstupovali jakékoli odsouzení, které je zbavovalo cti; všechny takové ženy a mladíky postihl Tiberius vyhnanstvím, aby nikdo z nich nemohl najít útočiště ve lstivé vychytralosti. Jednoho senátora zbavil jeho důstojenství, když poznal, že se již před prvním červencem^28 vystěhoval na venkov, aby po začátku prázdnin mohl tím levněji najmout dům v městě. Jiného muže zbavil kvestury za to, že manželku, kterou pojal den před losováním, následujícího dne zapudil^29.

28. již před prvním červencem – senátní prázdniny byly teprve v září a říjnu; vychytralý senátor posunul svou rekreaci na červenec a srpen.

29. zapudil – vypočítavý kvestor tak chtěl obejít zákon Augustův, podle něhož musil být úředník při nástupu úřadu ženat.

36/ Cizozemské náboženské obřady, zvláště egyptské a židovské rituální zvyklosti, zarazil, donutiv ty, kdož lpěli na takové pověře, spálit náboženská roucha s veškerými příslušnými nástroji. Židovskou mládež pod záminkou vojenské služby rozptýlil do provincií s drsnějším podnebím, ostatní příslušníky téhož kmene nebo stoupence podobných směrů vykázal z Říma, pohroziv trvalým otroctvím těm, kdo by neuposlechli. Rovněž vypudil astrology, ale vyhnanství prominul těm, kteří prosili o milost a slibovali, že svého umění zanechají.

37/ Obzvláštní péči měl o upevnění veřejné bezpečnosti proti řádění zlodějů a lupičů a proti svévoli buřičů. Vojenské stanice rozmístil po Itálii v hojnějším počtu než dříve. V Římě dal zbudovat tábor, aby v něm byly pohromadě drženy kohorty prétoriánů, do té doby stěhovavé a rozptýlené po různých sídlištích.

Nepokoje v lidu, jestliže již propukly, velmi tvrdě potlačoval, rovněž však bedlivými opatřeními hleděl zabránit jejich vzniku. Když došlo v divadle pro nesrovnalost ke krvavé bitce, poslal do vyhnanství stranické pohlaváry i herce, pro které spor vznikl, a nikdy se nedal žádnými prosbami lidu oblomit, aby jim povolil návrat. Když lidé v Pollentii nechtěli pustit pohřební průvod jakéhosi předního centuriona z tržiště, dokud násilím nevymámí na dědicích peníze na gladiátorský zápas, vyslal jednu kohortu z Říma a druhou z království Kottiova, dal zatajit účel pochodu, vehnat je s náhle tasenou zbraní za silného troubení rozličnými branami do městečka a uvrhnout většinu lidí i jeho úředníků do doživotního vězení. Také zrušil zvykové právo asylů, kde se ještě udržely. Kyzickým, když se dopustili vážnějšího násilí proti římským občanům, odňal svobodu, kterou získali za války s Mithridátem.

Proti nepřátelským povstáním později se již nevypravoval do pole, nýbrž potlačoval je svými legáty, a i tak jen s váháním a v nezbytných případech. Krále nepřátelsky naladěné nebo podezřelé krotil spíše hrozbami a stížnostmi nežli násilím. Některé vylákal k sobě lichocením a sliby, ale potom je nepustil domů, například germánského Maroboda, thráckého Rhaskuporise a kappadockého Archeláa, kterému také jeho království změnil v římskou provincii.

38/ Po celé dva roky od nastoupení vlády nevykročil z římských bran. Později se nanejvýš vzdaloval do blízkých městeček, nejdále do Antia, a to ještě velmi zřídka a jenom na několik dní. Přesto často prohlašoval, že navštíví také provincie a vojska, a téměř každoročně chystal výpravu, dával shromažďovat vozidla a v municipiích i koloniích připravovat zásoby, posléze i provádět zásliby za zdar své cesty i návratu, takže byl obecně žertem zván „Kallippidés“, o kterém říkalo řecké úsloví, že „pobíhá, ale ani o loket se nedostane kupředu“.

39/ Když byl oloupen o oba syny, z nichž Germanicus zahynul v Sýrii a Drusus v Římě, uchýlil se do ústraní v Campanii. V mínění i řečech téměř všeho obyvatelstva se udržoval dohad, že se již nikdy nevrátí a také že brzy zemře. Málem by se bylo obé splnilo. Do Říma se totiž vskulku již nikdy nevrátil a za několik dní, když obědval u Tarraciny ve dvorci, zvaném „Jeskyně“, náhodou se zřítilo množství obrovských kamenů, potlouklo mnoho hodovníků i sloužících, ale on sám nečekaně vyvázl životem.

40/ Procestovav Campanii a zasvětiv v Capui Capitolium, v Nole chrám Augustův – tím splnil vyhlašovaný účel cesty – odebral se na Capri. Tento ostrov se mu obzvlášť zalíbil, že se k němu dalo přistát jenom na jediném a ještě úzkém místě pobřeží, kdežto ze všech stran byl chráněn strmými skalami nesmírné výšky a hlubokým mořem. Ale ihned si ho lid žádal zpět vytrvalým zapřísaháním pro pohromu, k níž došlo u Fiden, kde se při gladiátorském zápasu zřítil amfiteátr a pohřbil více než dvacet tisíc lidí. Proto přešel na pevninu a dovolil každému, kdo o to žádal, přístup k sobě. Bylo to tím nápadnější, protože při odchodu z Říma vyhlásil, že ho nikdo nesmí obtěžovat, a také vskutku po celou cestu uchazeče o návštěvu důsledně odmítal.

41/ Po návratu na ostrov přestal se vůbec starat o státní záležitosti. Tak již nikdy potom nedoplňoval soudcovské dekurie jezdců, nečinil změn ve vojenských tribunech, prefektech a správcích provincií, strpěl, aby byla Hispánie a Sýrie po několik let bez legátů z řad bývalých konsulů, nedbal, že do Arménie vpadli Parthové a že Moesii plenili Dákové a Sarmati, Gallie Germáni, což se dálo k ostudě říše a k jejímu nemenšímu nebezpečí.

42/ Jinak, jakmile dosáhl možnosti zvůle v ústraní a obyvatelstvu takřka sešel z očí, hned u něho konečně propukly všechny neřesti, které dlouho s námahou zakrýval. O nich pojednám jednotlivě, a to od začátku.

Již jako nováček byl v táboře pro nemírné holdování vínu nazýván „Biberius“ místo Tiberius, „Caldius“ místo Claudius, „Mero“ místo Nero^30. Později již jako vladař, a to dokonce při nápravě obecných mravů, protáhl s Pomponiem Flakkem a Luciem Pisonem noční hodování a popíjení na celé dva následující dny; jednomu z nich urychleně přikázal za provincii Sýrii, druhému udělil úřad městského prefekta a ve jmenovacích dekretech je nazval „nejroztomilejšími přáteli, osvědčenými v každou hodinu“. Od Cestia Galla, chlípného a rozmařilého starce, kterého kdysi Augustus potrestal pro nečestnost a kterému on sám několik dní předtím udělil důtku v senátě, přijal pozvání na hostinu s tou podmínkou, že nic nezmění a neubere ze svých dosavadních zvyků a že při jídle budou posluhovat nahé dívky. Jednomu zcela neznámému uchazeči o kvesturu dal přednost před nejurozenějšími za to, že při hostině na jeho přípitek vypil celou amforu vína. Aselliu Sabinovi daroval dvě stě tisíc sestertiů za dialog, v kterém předvedl svár hřibu, sluky, ústřice a kvíčaly. Posléze zřídil nový dvorský úřad, péči o rozkošné požitky, a postavil mu v čelo římského jezdce Tita Caesonia Priska.

30. Biberius... – žertovné označení Tiberia Claudia Nerona Biberiem Caldiem Meronem se nedá v překladu napodobit; Biberius je „bumbálek“, Caldius „rozpálený (vínem)“, Mero „ochlasta“ (piják vína nesmíšeného s vodou, piják neředěného vína merum).

43/ V ústraní na Capri si vymyslil zvláštní salón jako místo pro tajné choutky. Houfy dívek a oplzlých chlapců, do něho odevšad sehnané, a vynálezci zrůdného souložení, které nazýval „zadničníky“, trojnásob spolu spojení, provozovali před ním vzájemné necudnosti, aby pohledem na ně vydražďoval svou pohasínající vášeň. Rozmanité své ložnice dal vyzdobit obrazy a sochami nejlascívnějších námětů malířských a plastických a vybavit knihami Elefantidinými^31, aby nikomu při milostném úkonu nechyběl vzor předepsaného způsobu. Také porůznu v lesích a hájích si vymyslil „domovy Venušiny“, kde se v jeskyních a skalních dutinách nabízela k milování mládež obojího pohlaví v přestrojení za Pánisky a Nymfy. Proto ho nazývali obecně a i veřejně přezdívkou „Caprineus“32, k níž žertovně užili jména ostrova.

31. knihami Elefantidinými – jméno řecké hetéry Elefantidy byl pseudonym autora nedochované návodné kosmetické a erotické literatury.

32. Caprineus – v přezdívce se vedle narážky na jméno ostrova Capri (lat. Capreae) mohla zároveň cítit narážka na latinské slovo caper „kozel“, caprina „kozí maso“.

44/ Šířily se o něm ještě nepěknější a potupnější řeči, jež lze jenom stěží opakovat a poslouchat, natož jim věřit. Tak prý přikazoval chlapcům útlého věku, které nazýval „rybičkami“, aby mu při plavání proklouzávali mezi stehny a hráli si s ním, tu a tam naň dorážejíce lízáním a kousáním. Dokonce prý i nemluvňata již trochu odrostlejší, která však dosud neodvykla sáti mléko, nutil k tomu, aby osvědčovala tuto dovednost na jeho údu anebo prsní bradavce, patrně jsa náchylnější k rozkoši toho druhu jednak svým založením, jednak stářím. Proto také obrazu Parrhasiovu, na němž Atalanta svými ústy hoví touze Meleagrově, kterého se mu dostalo odkazem s podmínkou, že bude-li se mu námět zdát urážlivým, má náhradou dostat milión sestertiů, nejenom dal přednost před náhradní možností, nýbrž zavěsil si jej v ložnici. Rovněž se vypravuje, že jednou při obětování byl jat sličností služebníka nesoucího před ním kadidelnici, takže se nemohl zdržet, a sotva dokončil posvátný úkon, hned na místě jej vzal stranou a zprznil jej i zároveň jeho bratra pištce; oběma pak, protože si navzájem vyčítali mrzkou událost, dal zlámat hnáty.

45/ Jak měl ve zvyku zneužívat i vdaných paní, a to urozeného původu, vysvítá zvlášť jasně na osudu jakési Mallonie. Byla k němu uvedena, a když mu s naprostou vytrvalostí odpírala, že si cosi již dále nedá líbit, předhodil ji řemeslným žalobcům a ani na soudě neustal se jí dotazovat, zda se ještě zlobí. Nakonec opustivši soud vrhla se domů a proklála se mečem, hlasitě vyčítajíc nestoudnost úst ježatému a smrdutému starci. Jako narážka na to byla při nejbližších hrách v atellské dohře^33 přijata s obrovským potleskem a šířena slova: „starý kozel líže kozám^34 přirození“.

33. v atellské dohře – atellány (Atellanae) sluly římské frašky podle oskického města Atelly.

34. kozám – latinský dativ plurálu capreis („kozám“) se dal chápat též jako lokativní ablativ místního jména Capreis („na Capri“).

46/ V penězích byl šetrný až do lakomosti. Tak členům své družiny na cestách a výpravách nikdy neposkytoval kapesné, nýbrž jenom stravu. Jenom jednou k nim osvědčil štědrost, arci na účet svého otčíma; rozvrhl je totiž na tři třídy podle hodnosti jednoho každého a dal rozdat první třídě po šesti stech tisících sestertiů, druhé po čtyřech, třetí – lidem, které nenazýval přáteli, nýbrž Řeky – po dvou.

47/ Jako vladař ani neprovedl žádných velkolepých staveb – i ony dvě, které jedině podnikl, chrám Augustův a znovuzřízení divadla Pompeiova, zanechal po tolika letech nedokončeny – ani neuspořádal vůbec žádných veřejných podívaných; těch pak, které byly pořádány od někoho jiného, účastnil se jenom velmi zřídka z obavy, aby nebyl o něco žádán, obzvláště poté, co byl nucen propustit na svobodu komika Actia. Když několika senátorům poskytl podporu v nouzi, aby nemusil učinit tak ještě v dalších případech, prohlásil, že jiné nebude podporovat, leda prokáží-li senátu spravedlivé důvody své nouze. Tím mnohé odstrašil, dotknuv se tak jejich skromnosti a studu, mezi jinými i Hortala, vnuka řečníka Quinta Hortensia, který se přes přeskromné jmění z příkazu Augustova oženil a zplodil čtyři děti.

48/ Veřejnou štědrost ukázal všehovšudy dvakrát. Jednou povolil bezúročnou půjčku ve výši sta miliónů sestertiů na tři roky, podruhé několika vlastníkům nájemných domů, které vyhořely na pahorku Caeliu, nahradil jejich hodnotu. První z těchto činů byl donucen učinit při veliké peněžní nouzi, když se lid naléhavě dožadoval pomoci. Tehdy dal zprvu rozhodnutím senátu ustanovit, že mají peněžníci umístit dvě třetiny svého jmění v půdě a dlužníci ihned v hotovosti zaplatit stejnou část svých dluhů, ale obé se nezdařilo. Druhý čin podnikl ke zmírnění krutosti doby. Toto dobrodiní si však tou měrou cenil, že dal pahorek zvaný „Caelius“ přejmenovat na „Augustus“.

Vojákům po zdvojnásobení toho, co jim v závěti odkázal Augustus, nikdy nic neuštědřil; výjimku činil jenom dar prétoriánům po tisíci denárech za to, že se nepřizpůsobili Seianovi, a nějaké dary syrským legiím, které jediné nepoctily Seiana a nepojaly jeho obraz na své odznaky. Dokonce i veterány jen velmi zřídka pouštěl do výslužby, počítaje při stáří se smrtí, při smrti s úsporou peněz. Ani provinciím neulevil svou štědrostí, s výjimkou Asie, když tam byla města pobořena zemětřesením.

49/ Později postupem doby přešel přímo k loupení. Jak je dostatečně známo, dohnal obrovského boháče Gnaea Lentula Augura zastrašováním a trápením k sebevraždě a dokázal se stát jeho univerzálním dědicem. Také dal odsoudit velmi urozenou ženu Lepidu, aby si k vděčnosti zavázal bývalého konsula Quirinia, přebohatého a bezdětného muže, který se s ní dal rozvést a po dvaceti letech ji obviňoval z někdejšího pokusu odklidit jej jedem. Kromě toho postihl přední muže v Galliích, Hispániích, v Sýrii a v Řecku konfiskacemi pro obvinění zcela nevážné a nestoudné; tak například některým nebylo vytýkáno nic jiného, než že mají větší část jmění uloženu v hotových penězích. Také velmi četným městům a soukromníkům dal odnít jejich výsady a horní i celní práva. Rovněž parthského krále Vonóna, který byl vyhnán od svých lidí a s nesmírným pokladem se uchýlil do Antiochie jakoby v ochranu národa římského, dal lstivě okrást a zavraždit.

50/ Nenávist k příbuzným dal poprvé najevo proti bratru Drusovi, prozradiv jeho list, v němž s ním bratr jednal o možnostech, jak donutit Augusta k obnovení republikánské svobody, později i v jiných případech. Manželce Julii v jejím vyhnanství nejenom neprojevil jakoukoliv úsluhu nebo lidský zájem, což by přece byla nejmenší pozornost, nýbrž otcovo^35 ustanovení, že má být její pobyt omezen na jediné městečko, ještě zhoršil zákazem vycházet z domu a stýkat se s lidmi, nadto ji ještě obral o soukromé jmění, které jí otec povolil, a o každoroční rentu, uživ k tomu veřejnoprávní námitky, že o tom neučinil Augustus v poslední vůli žádné opatření. Na matku Livii si stěžoval, že prý si činí nárok na stejný podíl vladařské moci, a vyhýbal se pravidelným setkáním s ní i delším a důvěrnějším rozmluvám, aby se nezdálo, že se dává řídit jejími radami, přestože jich někdy potřeboval a vskutku užíval. Rovněž s obzvláštní nelibostí nesl, že se v senátu objevil návrh, aby se v jeho titulatuře vedle slov „syn Augustův“ přidávalo ještě „a Liviin“. Proto také nestrpěl, aby byla nazvána „matkou vlasti“, ani aby jí byla veřejně udělena nějaká význačná pocta. Kromě toho jí též často připomínal, aby se zdržovala důležitějších a ženě se nehodících veřejných záležitostí, obzvláště když zpozoroval, že při požáru u chrámu Vestina jednak sama zakročovala, jednak vybízela lid a vojáky, aby co nejhorlivěji pomáhali, jak to byla zvyklá činit za života manželova.

35. otcovo – Augustovo.

51/ Potom došlo mezi nimi až k nepřátelství, a to, jak se vypráví, z této příčiny. Když na něho častěji naléhala, aby jistého muže, který dostal občanské právo, přibral do soudcovských dekurií, prohlásil, že jej přibere jenom s tou podmínkou, dovolí-li, aby byla do seznamu připsána poznámka, že to bylo na něm vymámeno od matky. Tu Livia ve velkém vzrušení přinesla z tajné skrýše několik Augustových dopisů, v nichž si jí stěžoval na trpkost a nesnesitelnost jeho mravů, a přečetla mu je. Tiberius velmi těžce nesl, že je tak dlouho uchovávala a že se s nimi tak nepřátelsky vytasila, takže právě toto byla, jak se někteří domnívají, vedle jiných důvodů snad hlavní příčina, proč odešel do ústraní. Za celá tři léta, kdy ještě matka v jeho nepřítomnosti v Římě žila, spatřil ji všehovšudy jenom jediný den, a to ještě jenom na několik hodin, a ani později, když již stonala, ji nenavštívil. Když zemřela, vzbuzoval naději, že se dostaví, ale nepřišel, takže po marném průtahu posléze musila být pohřbena mrtvola již v hlubokém rozkladu; zakázal však, aby byla zbožněna, předstíraje, že si to sama vymínila. Rovněž její poslední vůli prohlásil za neplatnou a ke všem jejím přátelům a důvěrným známým, dokonce i k těm, které umírajíc pověřila péčí o pohřeb, zachoval se v krátké době krutě, ba jednoho z nich, muže jezdeckého stavu, dal odsoudit k nuceným pracím ve mlýně.

52/ Ze svých dětí nemiloval otcovskou láskou ani vlastního syna Drusa, ani adoptivního Germanika. Prvního měl v neoblibě pro jeho neřesti, druhého pro jeho přednosti. Drusus totiž vedl život značně uvolněný a lehkomyslný. A tak ani jeho smrtí^36 nebyl valně vzrušen, nýbrž bezmála ihned po pohřbu přešel k své obvyklé práci a nedovolil delšího přerušení soudních procesů. Ba vyslancům města Ília^37, kteří mu poněkud opožděně vyslovovali soustrast, dávaje najevo, že čas již smazal vzpomínku na jeho bolest, odpověděl posměšně: „Také já želím vašeho osudu, že jste ztratili znamenitého spoluobčana Hektora.“ Na Germanika žárlil do té míry, že i jeho přeslavné činy zlehčoval jako zbytečné a nejznamenitější jeho vítězství pomlouval jako škodlivá státu. Dokonce pak, když se Germanicus pro nesmírný a náhlý hladomor odebral do Alexandrie, aniž ho požádal o dovolení, stěžoval si Tiberius na něho v senátě. Věří se, že prostřednictvím legáta Sýrie Gnaea Pisona byl příčinou Germanikovy smrti; někteří soudí, že když byl později legát obžalován z tohoto zločinu, byl by ukázal rozkaz, kdyby mu jej, když jej tajně ukazoval, Tiberius nebyl dal odnít a jej uškrtit. Proto se na mnoha místech objevily nápisy: „Vrať nám Germanika!“ a stejně bylo po nocích velmi často voláno. Toto podezření později posílil sám, když ukrutným způsobem postihl také Germanikovu manželku a děti.

36. jeho smrtí – Drusa otrávila r. 23 n. l. jedem manželka Livilla z návodu Seianova, viz níže kap. 62.

37. města Ília – města zbudovaného na místě starobylé rozbořené Tróje, jejímž mytickým obráncem byl Hektór.

53/ Snachu Agrippinu^38, když si po smrti manželově na něco otevřeněji stěžovala, chopil za ruku a pravil k ní řeckým veršem: „Myslíš si, dcerko, když nevládneš, že se ti děje křivda?“ a jinak ji nepokládal za hodnou dalšího hovoru. Když se pak jednou při obědě neodvážila požít ovoce, které jí podával, přestal ji vůbec zvát, předstíraje, že ho obviňuje z travičství; a přece bylo obojí úmyslně nastrojeno: on jí je nabídl jako na zkoušku a ona je odmítla jako zcela jistou záhubu. Naposled ji obviňoval, že se chce brzy utéci k soše Augustově, brzy do ochrany vojska, i poslal ji do vyhnanství na ostrov Pandatarii. Když ho zasypala urážkami, nařídil centurionovi, aby ji zbičoval a vyrazil jí oko. Když se zase rozhodla pro smrt hladovkou, dal jí násilím roztáhnout ústa a vecpat pokrm. Ona však vytrvala v odmítání potravy a tak zahynula. Ale Tiberius i mrtvou pronásledoval nejnenávistnějšími obviňováními, ba navrhl také v senátě, aby den jejího narození byl zařaděn mezi neblahé dny. Dokonce si přičítal k dobru, že ji nedal uškrtit a shodit z gemonských schodů^39; za tuto velkomyslnost strpěl, aby došlo k senátnímu usnesení, kterým mu byly vzdány díky a capitolskému Jovovi zasvěcen zlatý dar.

38. Agrippinu – Agrippinu Starší.

39. z gemonských schodů – na severovýchodním svahu Capitolia, kam bývaly katem vláčeny mrtvoly zločinců a odtud vrhány do Tiberu.

54/ Maje od Germanika tři vnuky, Nerona, Drusa a Gaia, a od Drusa jediného, Tiberia, po smrti svých synů doporučil otcům a přísedícím dva nejstarší z Germanikových synů, Nerona a Drusa, a den jejich prohlášení plnoletými oslavil darem věnovaným lidu. Avšak jakmile zvěděl, že na začátku roku byly i za jejich zdraví veřejně učiněny zásliby, prohlásil v senátu, že taková vyznamenání mají být poskytována jenom osvědčeným a věkem pokročilejším. Tím odhaliv smýšlení svého nitra, vydal je napospas obviňováním všech žalobců; rozmanitou lstí dal na ně působit, aby se vydráždili k urážlivým výrokům a ty aby mu byly doneseny, načež je písemně zažaloval, nashromáždiv proti nim s neobyčejnou trpkostí dokonce různé hanebnosti a dal je odsoudit jako nepřátele státu umořit hladem, Nerona na ostrově Pontii, Drusa ve sklepeních Palatia. Soudí se, že byl Nero donucen k dobrovolné smrti, když mu kat, údajně poslaný z rozhodnutí senátu, ukazoval smyčku a háky; Drusovi zase byla odpírána potrava, takže se pokusil pojídat i vycpávku z polštáře. Ostatky obou dal tak rozptýlit, aby se je nikdy nepodařilo sebrat.

55/ Vedle starých přátel a důvěrných druhů vyžádal si z řady předních mužů obce dvacet jako poradce ve státních záležitostech. Z těchto všech stěží nechal dva nebo tři bez pohromy, ostatní těžce postihl, každého z jiného důvodu, nejtíže Aelia Seiana, jehož pád byl zároveň záhubou velmi mnohých. Seianovi dopomohl k nejvyššímu postavení^40 ne tak z blahovůle, jako spíše proto, aby mel někoho, jehož úsluhou a lstivými prostředky by odklidil děti Germanikovy a upevnil k následnictví ve vládě svého vlastního vnuka, syna Drusova.

40. k nejvyššímu postavení – prefekta prétoriánů.

56/ O nic mírnější nebyl k svým řeckým společníkům, v kterých měl jinak zvlášť velkou zálibu. Když se jistého Xenóna, který řečnil s přílišnou hledaností, zeptal, jakým to tak obtížným nářečím hovořil, a když uslyšel, že dórským, poslal ho do vyhnanství na Kinaru, domnívaje se, že mu vyčítá staré ústraní, protože se na Rhodu mluví dórsky.

Měl také ve zvyku při obědě klást otázky ze své každodenní četby. Když však zvěděl, že gramatik Seleukos vyzvídá na jeho služebnících, které spisovatele tou dobou právě pročítá, a tak přichází připraven, nejprve ho vyloučil ze své družiny, později ho dokonce dohnal k sebevraždě.

57/ Divoká a houževnatá povaha nezůstala u něho skryta již v chlapeckém věku. První, jak se zdá, ji bystře postřehl Theodóros Gadarský, učitel rétoriky, a nalezl pro ni velmi přiléhavé přirovnání, neboť kdykoli ho káral, nazýval ho řecký „blátem krví uhněteným“.

Značně však jasněji vysvitl tento povahový rys na vladaři, a to již v začátcích vlády, kdy se ještě snažil předstíráním mírnosti získávat přízeň lidí. Jistý šašek, když kolem kráčel pohřební průvod, uložil jasným hlasem nebožtíkovi, aby zvěstoval Augustovi, že odkazy, které zanechal lidu, dosud nejsou vyplaceny; Tiberius ho dal přivléci k sobě, vyplatit mu příslušný podíl a odvést ho na popravu, aby jeho otci popravdě podal zprávu. Nemnoho později v senátě jednomu římskému jezdci Pompeiovi, který mu v něčem odporoval, pohrozil vězením a prohlásil: „Z Pompeia se staneš pompeiovcem“41, trpkým výsměchem narážeje zároveň na jméno toho člověka i na starý osud politické strany.

41. pompeiovcem – tj. jedním z politických odpůrců Caesarových, jejichž moc a majetek byly vesměs zničeny a z nichž mnozí přišli i o život.

58/ Když se ho touž dobou dotazoval prétor, zda si přeje, aby byly svolány soudy pro urážku Veličenstva, odpověděl: „Zákony je nutno uplatňovat.“ A uplatňoval je co nejukrutněji. Kdosi odklidil hlavu Augustovy sochy, aby ji nahradil hlavou někoho jiného. Věc byla projednávána v senátě, a poněvadž zbývala nějaká pochybnost, přikročilo se k vyšetřování na mučidlech. Když byl obviněný odsouzen, narostlo obviňování tak daleko, že za hrdelní zločiny začalo být pokládáno i toto: jestliže někdo u Augustovy sochy zbičoval otroka nebo se převlékl, jestliže s jeho obrazem vtlačeným do mince nebo do prstenu vešel na záchod nebo do nevěstince, jestliže se nějakého jeho výroku nebo skutku urážlivě dotkl pronesením svého mínění. Posléze zahynul i muž, který dovolil, aby mu byla udělena pocta v jeho kolonii v týž den, kdy byla kdysi udělena Augustovi.

59/ Kromě toho pod záminkou vážnosti a nápravy mravů, ve skutečnosti však spíše podle sklonů své vlastní povahy, vykonal mnoho tak zběsile a ukrutně, že i řada veršů mu jednak vytýkala přítomné, jednak ohlašovala budoucí pohromy:

Drsný a nemilosrdný, mám stručně vyslovit všechno?

Zemřít chci, jestliže lze, v lásce by měla tě máť.

Jezdcem nejsi a proč? Že chybí ti tisíců stovka?42

42. tisíců stovka – teprve jmění 100 000 denárů (400 000 sestertiů) opravňovalo ke vstupu do stavu jezdeckého.

Všecko věděti chceš? Na rhodské vyhnanství hleď!

Zlatý Saturnův věk^43 jsi, císaři, škaredě zvrátil:

43. Zlatý Saturnův věk – podle antické báje se vystřídaly věk zlatý, stříbrný, měděný a železný, ze všech nejhorší.

dokavad zdráv budeš ty, neskončí železný věk.

Víno se protiví tomu, jenž výhradně po krvi žízní.

Chtivě pije teď krev, víno jak popíjel dřív.

Na Sullu, Romule, pohleď, jenž šťastný^44 jen pro sebe býval,

44. šťastný – narážka na Sullovo příjmení Felix („Štastný“); méně štěstí přinesl obětem svých proskripcí.

Maria taktéž viz, teprv když vrátil se sem^45,

45. když vrátil se sem – když se Marius z vyhnanství vrátil do Říma.

rovněž i Antonia, jenž občanských válek byl strůjcem,

kterak z rukou mu krev kanula nejednou přec.

Rci pak: Po Římě veta! Vždyť v hojné kraloval krvi

každý, kdo započal vlást z vyhnanství vrátiv se zpět!

Zprvu si přál, aby takovéto výplody byly vykládány jako výtvory lidí nesnášejících jeho nápravných prostředků a jako by nevznikaly tak z přesvědčení, nýbrž jen z pobouření a zlosti. Proto opětovně říkával: „Ať si nenávidí, jen když mi dávají za pravdu.“ Později však sám dotvrdil, jak zcela pravdivé a správné byly tyto výtky.

60/ Několik dní potom, co přistál na Capri, když se vskrytu procházel, nečekaně se před ním objevil rybář, přinášeje mu darem velikou parmici; Tiberius, jsa poděšen, že ten člověk k němu vyšplhal ze zadní části ostrova přes drsné a neschůdné skály, dal mu týmž úlovkem omlátit obličej; a když si rybář při výkonu trestu blahopřál, že mu nevěnoval také raka, jehož obrovský exemplář ulovil, přikázal mu rozdrásat tvář ještě také rakem. Prétoriána, který z obory odcizil páva, potrestal na hrdle. Když při jedné cestě uvázla v roští nosítka, na nichž byl nesen, dal jezdce, který se měl starat o průzkum cesty, centuriona prvních kohort, povalit na zem a téměř k smrti zbičovat.

61/ Brzy u něho propukly všechny druhy ukrutnosti a o látku k ní neměl nikdy nouzi. Zprvu začal pronásledovat důvěrné přátele a známé matčiny, pak svých vnuků a snašiny, posléze Seianovy. Po Seianově záhubě jeho zuřivost vyvrcholila. Tím se velmi jasně ukázalo, že nebýval tak k zločinům podněcován Seianem, jako spíše že mu Seianus jen opatřoval příležitosti, po kterých on sám pásl. Arci v pamětech svého života, který v hlavních rysech a stručně vylíčil, opovážil se napsat, že „potrestal Seiana, protože zvěděl, že běsní proti dětem jeho syna Germanika“. Z těchto vnuků však sám zahubil jednoho v době, kdy byl Seianus již v podezření, druhého teprve, když byl odklizen.

Vypisovat jednotlivě jeho ukrutné činy bylo by příliš zdlouhavé; postačí vypočítat jenom druhy jakožto příklady jeho zuřivosti. Žádný den, ani sváteční a posvěcený, neuplynul bez poprav; někteří byli potrestáni dokonce na Nový rok^46. Mnoho lidí bylo obžalováno a odsouzeno spolu s dětmi, ale také i od svých dětí. Byl vydán zákaz, že příbuzní nesmějí zachovávat smutek za popravené. Žalobcům byly ustanoveny obzvláštní odměny, někdy také svědkům. Nikdo z udavačů nebyl prohlášen za nehodna důvěry. Každé provinění bylo hodnoceno jako hrdelní zločin, i tehdy, když šlo o několik prostých slov. Jako zločin bylo vytýkáno básníkovi, že v tragédii vyplísnil Agamemnona; vytýkáno bylo i historikovi^47, že nazval Bruta a Cassia „posledními Římany“. Bylo hned zakročeno proti spisovatelům a jejich díla byla zničena, třeba již od několika let byla hodnocena kladně a předčítána dokonce za přítomnosti Augustovy. Některým uvězněným nejenom nebyla povolena útěcha studia v žaláři, nýbrž zakázáno i mluvit a rozmlouvat. Ti, kdož byli předvoláni, aby se hájili, dílem si doma zasadili smrtelné rány, jsouce si jisti odsouzením a chtějíce se vyhnout týrání a tupení, dílem uprostřed v radnici požili jedu; a přece s obvázanými ranami polomrtví a smrtelně sebou škubající byli ještě odvlékáni do žaláře. Mnozí z potrestaných byli pohozeni na gemonské schody a vláčeni hákem; jednoho dne jich bylo pohozeno a vláčeno dvacet, mezi nimi i ženy a děti. Protože podle starého obyčeje panny nesměly být uškrceny, byly nedospělé dívky zprvu katem zbavovány panenství a potom škrceny.

46. na Nový rok – prvního ledna byl největší římský svátek.

47. historikovi – Cremutiu Cordovi.

Kdo chtěl dobrovolně umřít, byl násilím donucen žít. Tiberius totiž pokládal smrt za tak lehký trest, že když uslyšel o sebevraždě jednoho z obviněných, jménem Carnula, zvolal: „Carnulus mi unikl.“ A když ho při inspekci žalářů prosil kdosi o urychlené vykonání trestu, odpověděl mu: „Ještě jsem se s tebou nesmířil.“ Jeden bývalý konsul pojal do svých letopisů tento příběh: Na hojně navštívené hostině, jíž se vypravující osobně účastnil, náhle a nahlas se zeptal Tiberia jakýsi trpaslík, stojící u stolu mezi šašky, proč Paconius, obžalovaný pro urážku Veličenstva, tak dlouho je naživu. Tiberius sice ihned ho pokáral pro prostořekost, potom však za několik dní dopsal senátu, aby co nejdříve rozhodl o trestu Paconiově.

62/ Svou zuřivost zvětšil a stupňoval z roztrpčení nad objasněním smrti svého syna Drusa. Původně se ovšem domníval, že zahynul nemocí a nestřídmostí, jakmile však posléze seznal, že byl zahuben lstí manželky Livilly a Seianovou, neušetřil žádného vyšetřovance mučidel a popravy. Výhradně tomuto vyšetřování byl po celé dny oddán a jím tou měrou zaujat, že na zprávu o příchodu hostinného přítele, který na jeho pozvání přijel z Rhodu do Říma, bez prodlení jej rozkázal odvést na mučení, jako by šlo o jednoho z hlavních účastníků vyšetřování; když pak byl odhalen omyl, dal ho dokonce zabít, aby nevyzradil, jakého se mu dostalo bezpráví.

Na Capri se ukazuje jeho popravčí místo, kde dával odsouzence po dlouhém a vybraném mučení před svými zraky vrhat do moře, na němž několik námořníků rozbíjelo jejich zmučená těla tyčemi a vesly, aby v nikom nezůstala ani špetka života. Vymyslil si pak mezi jinými druhy také takové zvláštní mučení, že odsouzence zprvu lstivě obtížil vypitím hojného vína, pak náhle jim dal podvázat úd, aby jim mučivým zařezáváním tkanic a zadržováním moči působil rozpínavé bolesti.

Kdyby Tiberia nebyla předešla smrt a kdyby ho také Thrasyllos, jak se tvrdí, úmyslně nebyl přiměl k tomu, aby některé popravy odsunul v naději na delší život, byl by povraždil ještě větší počet obětí a soudí se, že by nebyl ušetřil ani ostatních vnuků, protože i Gaia měl v podezření a Tiberiem pohrdal, že prý byl počat z cizoložství. Tento úsudek se neliší od pravdy, neboť opětovně sám říkával: „Šťastný Priamos, že přežil všechny své!“

63/ Mnoho je známek toho, jak při takovýchto ukrutnostech nejenom byl nenáviděn a proklínán, nýbrž i jak žil v krajní úzkosti a byl vystaven rovněž potupám. Nařídil, že se nikdo nesmí ptát na radu haruspiků tajně a beze svědků. Věštírny v blízkosti Říma se chystal dokonce rozmetat, ustal v tom však, když ho vyděsila velebnost losů praenestských; dal je totiž v zapečetěné skříňce odvézt do Říma, ale losy zmizely a neobjevily se, dokud nebyla skříňka zase vrácena do svatyně. Dva konsuly po skončení jejich úřadu neodvážil se pustit do určených provincií a zdržoval je tak dlouho, až jim po několika letech v jejich přítomnosti určil nástupce; v mezidobí jim ponechával konsulský titul a vytrvale jim ukládal četné úkony, aby je oni prováděli péčí svých legátů a pomocníků.

64/ Svou snachu a vnuky po jejich odsouzení nikdy nepřepravoval jinak nežli v poutech a v zašitých nosítkách, přičemž voják musel odhánět osoby, které se přibližovaly, a kolemjdoucí se nesměli ohlížet ani zastavovat.

65/ U Seiana, který chystal státní převrat, musil již přihlížet k tomu, že jsou jeho narozeniny veřejně oslavovány a jeho zlaté sochy porůznu uctívány; nakonec jej však přece jen zmohl, a to spíše úskočností a lstí nežli vladařskou vážností. Zprvu totiž, aby jej mohl od sebe vzdálit pod záminkou povýšení, přibral si ho za kolegu v svém pátém konsulátu, který právě jenom proto přijal po dlouhé přestávce, aniž se vrátil do Říma. Potom ošáliv jej nadějí na příbuzenský svazek a na tribunskou - moc, nic netušícího obžaloval ostudnou a ubohou řečí, v níž mimo jiné prosil otce a přísedící, aby mu poslali jednoho z konsulů^48, který by jej, opuštěného starce, s nějakou vojenskou ochranou doprovodil do jejich shromáždění. Ale ani tak nedůvěřoval poměrům a obával se zmatku. Proto poručil, aby v případě, že by toho věc vyžadovala, byl propuštěn jeho vnuk Drusus, kterého dotud držel v Římě ve vězení, a aby byl ustanoven vůdcem. V pohotovosti měl i loďstvo, protože pomýšlel na útěk k některým legiím. Sám z nejvyšší skály ostrova stále vyhlížel světelná znamení, která v zájmu získávání rychlých zpráv poručil dávat z dálky podle toho, co by se dělo. Ale ani po potlačení spiknutí Seianova necítil se o nic bezpečnějším a pevnějším, takže po nejbližších devět měsíců nevykročil z dvorce, který se nazývá Íónin^49.

48. jednoho z konsulů – míněni jsou náhradní konsulové (suffecti).

49. Íónin – snad podle nějakého obrazu znázorňujícího mytický výjev, v němž Diova milenka Íó byla od žárlivé Héry proměněna v krávu.

66/ Nadto sužovaly jeho vyděšenou mysl ze všech stran rozmanité pomluvy, protože každý z odsouzenců mu vychrlil všechnu myslitelnou špínu do tváře anebo se postaral, aby byly hanopisy kladeny na sedadla senátorů v orchéstře. Působily na něho různě: někdy ze studu si přál, aby všechny takové zprávy zůstaly neznámy a utajeny, jindy jimi do toho stupně opovrhoval, že je sám od sebe uváděl ve známost a rozšiřoval. Drásavý hanopis proti němu napsal dokonce i parthský král Artabános, vyčítal mu v něm vraždy příbuzných i přátel, netečnost a zhýralost, a doporučoval mu, aby co nejdříve dobrovolnou smrtí učinil zadost obrovské a zcela spravedlivé nenávisti občanstva.

67/ Posléze se sám sobě zhnusil a bezmála celou svou vrcholnou bídu přiznal v takovémto začátku dopisu: „Jestliže vím, co vám mám psát, otcové a přísedící, anebo jak psát, anebo o čem v těchto poměrech vůbec nepsat, ať mne bozi a bohyně ještě hůře zahubí, nežli tím způsobem, kterým, jak si uvědomuji, každodenně hynu.“

Někteří se domnívají, že mu jeho schopnost poznat budoucnost umožnila, aby to předem věděl, a že o mnoho dříve jasně dopředu viděl, jak veliká trpkost a hanba na něho čeká a kdy ho stihne. Proto prý již hned při nastoupení vlády velmi tvrdošíjně odmítal název „Otec vlasti“ a nedovolil, aby se přísahalo na jeho ustanovení, aby později s tím větší ostudou nebyl shledán nehodným tak význačných poct. To se dá vysuzovat z jeho řeči, kterou o obojím měl, například z výroků: „Vždycky budu důsledný a nikdy nezměním svých mravů, dokud budu při zdravém rozumu. Ale pro příklad budoucnosti je nutné vystříhat se toho, aby se senát nezavazoval přísahou na ustanovení kteréhokoli člověka, protože ten se může nějakou nešťastnou náhodou změnit.“ A dále zase řekl: „Budete-li však kdy na pochybách o mých mravech a o mé oddanosti k vám – a přeji si, aby dříve, než by se to stalo, uchvátila mne smrt a ochránila před takovou změnou vašeho smýšlení o mně – nijak mi nepřidá na cti název »Otec«, ale vám se bude vyčítat buďto pošetilost, s jakou jste mi takové příjmení udělili, anebo nestálost rozporného úsudku, jaký jste si o mně vytvářeli.“

68/ Jeho tělo bylo svalnaté a silné, jeho postava převyšovala obvyklou výšku. Měl široká ramena a hrudník, také ostatní jeho údy až dolů k nohám byly souměrné a případně utvářené. Levou ruku měl obratnější a silnější a její klouby byly tak pevné, že mohl prstem provrtat čerstvé a zdravé jablko a štipcem poranit lebku chlapce nebo i mladíka. Pleť měl bílou, vlasy v týlu trochu převislé, takže mu zakrývaly šíji; zdá se, že to u něho bylo rodové. Tvář měl ušlechtilou, ale s četnými, náhle vystupujícími neštovičkami. Jeho oči byly nezvykle veliké; podivuhodným způsobem mohl jimi vidět i v noci a ve tmě, ale jenom krátkou chvíli, přímo poté, kdy je rozevřel po spánku, kdežto potom ochably. Chodil s šíjí ztuhlou a ohnutou zpět, s tváří téměř nepohnutou, většinou býval zamlklý, ani s nejbližším okolím nehovořil buď vůbec nic, anebo jen velmi málo, a to ještě velmi zvolna, jaksi změkčile přitom pohybuje prsty. To všechno na něm již Augustus jednak káral jako nepříjemné rysy, plné přezíravosti, jednak se je často snažil omluvit před senátem i lidem, tvrdě, že u něho jde o „vady přirozenosti, nikoli povahy“. Těšil se velmi dobrému zdraví, které téměř po celou dobu jeho vladařství neutrpělo poruchy, třebaže o ně pečoval od třicátého roku svého věku jenom podle vlastního rozumu, bez pomoci nebo rady lékařů.

69/ Bohů a jejich uctívání dbal pramálo, protože byl oddán astrologii a pln přesvědčení, že ve všem vládne osud; ale blesky mu naháněly nadměrnou hrůzu, a zatáhla-li se trochu obloha, nikdy nechodil bez vavřínového věnce na hlavě, protože se tvrdí, že se tomuto druhu listí blesky vyhýbají.

70/ Svobodná umění pěstoval s velikou horlivostí v obou jazycích^50. V latinském řečnění se řídil stařičkým Corvinem Messalou, jehož učení jako mladík horlivě sledoval. Ale přehnanou hledaností a úzkostlivostí zatemňoval svůj sloh, takže se soudilo, že spatra hovoří znamenitěji nežli s přípravou. Složil i lyrickou báseň, jejíž název je „Nářek na smrt Lucia Caesara“. Skládal i řecké básně, napodobuje Euforióna, Rhiána a Parthenia. Tyto básníky si nadmíru oblíbil, a proto dal umístit jejich spisy i busty ve veřejných knihovnách mezi starými a předními spisovateli. Proto také velmi četní vzdělanci o závod skládali poznámky k těmto básníkům a jemu je věnovali. Nejvíce péče však věnoval znalosti mytologie, a to až do nicotností a směšnosti. Tak i gramatiky – k tomuto druhu lidí, jak jsme již pověděli, obzvláštně lnul – zkoušel otázkami asi takovéhoto způsobu: „Kdo byl matkou Hekabinou?“ „Pod jakým jménem se skrýval Achilleus mezi dívkami^51?“ „Co obvykle zpívaly Sirény?“ Když poprvé po smrti Augustově vstoupil do radnice, hodlaje učinit zadost zároveň synovské oddanosti i zbožnosti, obětoval po vzoru Mínóově kadidlem a vínem, ale bez doprovodu pištcova, tak jak kdysi onen učinil při smrti synově.

50. v obou jazycích – latinsky i řecky.

51. mezi dívkami – v přestrojení na ostrově Skyru mezi dcerami Lykomédovými.

71/ Řeckým jazykem sice mluvil plynně a bez námahy, přece ho však neužíval všude a obzvláště se ho vystříhal v senátě. Činil to tak důsledně, že měl-li promluvit o „monopolu“, žádal nejprve o dovolení, aby směl užít cizího slova. Rovněž když bylo v jednom senátním usnesení čteno řecké slovo „embléma“, navrhl změnit to slovo a místo cizího hledat domácí, anebo, nenašlo-li by se, třeba i obšírněji opsat pojem několika slovy. Také vojákovi, který byl na soudě řecký vyzván ke svědectví, zakázal odpovědět jinak než latinsky.

72/ Za celou dobu svého pobytu v ústraní se všehovšudy dvakrát pokusil vrátit do Říma. Jednou jel trojřadkou až k zahradám v blízkosti nádrže pro umělé lodní bitvy, dal po břehu Tiberu rozmístit stráže, aby zaháněly lidi, kteří mu chvátali v ústrety, podruhé dojel po Appiově silnici až k sedmému milníku^52. Jakmile však jen zdálky spatřil městské hradby, aniž do nich vešel, vrátil se zpět, poprvé z neznámého důvodu, podruhé vyděšen úkazem. Mezi svými potěšeními měl totiž ochočeného hada; když ho chtěl podle svého zvyku vlastnoručně nakrmit, shledal, že jej sežrali mravenci; to si vyložil jako varování, aby se vyhýbal síle davu. Proto se dal spěšně na zpáteční cestu do Campanie. V Astuře onemocněl, ale protože se choroba trochu zlepšila, mířil dále k Circeím. A aby vůbec nevzbudil podezření, že je nemocen, nejenom se účastnil táborových her, nýbrž ještě i sám ze svého vyvýšeného sedadla házel kopím na kance vpuštěného do arény. Hned však potom pocítil svíravé bolesti v boku, rozpálen chytil průvan a znovu upadl do těžší nemoci. Nějakou dobu se však ještě držel, třebaže podstoupil námahu další cesty do Misena a nic neslevoval z každodenního pořádku, ani z hostin a ostatních zábav, dílem z nezdrženlivosti, dílem z přetvářky. Tak lékaři Chariklovi, který se chystal odejít na dovolenou a předčasně odcházel z hostiny, nařídil zůstat a znovu zasednout; Chariklés totiž poroučeje se uchopil jeho ruku, aby ji políbil, on se však domníval, že mu ohmatává tep. Protáhl tehdy ještě hostinu a neupustil ani tenkrát od svého zvyku, aby stoje uprostřed jídelny a maje liktora po boku, neoslovil jménem každého z loučících se hostů.

52. k sedmému milníku – na vzdálenost 10,5 km od Říma.

73/ Když si mezitím přečetl v protokolech senátu, že byli propuštěni dokonce vůbec bez výslechu někteří obvinění, o nichž senátorům dopsal jen stručně a nepřipojil nic jiného, než že mu byla uvedena jejich jména od udavače, brumlaje, že jim je pro výsměch, rozhodl se, děj se co děj, pro návrat na Capri, nehodlaje jen tak nic podniknout, dokud nebude v bezpečí. Ale bouřlivým počasím a zhoršující se silou nemoci byv zadržen, krátce potom zemřel ve dvorci lucullovském^53 ve věku osmasedmdesáti let, v třiadvacátém roce své vlády, šestnáctého března za konsulátu Gnaea Acerronia Prokula a Gaia Pontia Nigrina.

53. lucullovském – který v 1. polovině 1. stol. př. n. l. náležel labužníku Luciu Liciniu Lucullovi.

Někteří se domnívají, že ho Gaius^54 otrávil pozvolna působícím zhoubným jedem; jiní, že když u něho nečekaně polevila horečka, byl mu odepřen požadovaný pokrm; někteří, že ho udusili polštářem, když náhle přišel k sobě a sháněl se po prstenu, který mu v předchozím bezvědomí sňali. Seneca^55 píše, že rozpoznav úbytek sil sňal si prsten a nějakou dobu jej držel, jako by jej chtěl někomu odevzdat, potom jej zase navlékl na prst a stisknuv levici dlouho ležel bez pohnutí; náhle volal služebníky, a když se nikdo nehlásil, povstal, ale pro nedostatek sil nedaleko lože klesl.

54. Gaius – Caligula, jeho nástupce.

55. Seneca – zde míněn Seneca Starší.

74/ Když odpočíval v den svých posledních narozenin, zdálo se mu, že Apollón Temenský, jehož sochu, obrovské a znamenité umělecké dílo, dal přivézt ze Syrákús, aby ji umístil v knihovně nového chrámu, promluvil a sdělil mu, že již nebude moci provést slavnostní odhalení. A několik dní před jeho skonem zřítil se na Capri zemětřesením maják. V Misenu pak již vyhaslý a dávno studený popel z uhlí, přineseného k vytopení jídelny, při večerním soumraku náhle vzplanul a dlouho do noci vytrvale svítil.

75/ Jeho smrtí se lid tak rozradostnil, že na první zprávu rozbíhajíce se jedni volali: „S Tiberiem do Tiberu!“, druzí se modlili k Matce Zemi a k podsvětním bohům, aby mrtvému dopřáli místa výhradně mezi bezbožníky. Opět jiní hrozili mrtvole hákem a gemonskými schody, jsouce roztrpčeni nejenom vzpomínkou na jeho někdejší ukrutnost, nýbrž i hnusností zcela čerstvou. Poněvadž totiž usnesením senátu bylo učiněno opatření, že se poprava odsouzených vždy odkládala na desátý den, stalo se náhodou, že poslední den některých nadešel teprve, když již došla zpráva o Tiberiově konci. Ti ovšem prosili za smilování, ale protože Gaius byl ještě mimo Řím a nebylo tu nikoho, na něhož by se bylo lze obrátit a jeho se dovolat, strážcové z obavy, aby se nedopustili něčeho proti rozkazu, je uškrtili a pohodili na gemonské schody. Vzrostlo tedy rozhořčení, jako by ještě i po smrti tyranově trvala jeho zuřivost.

Jakmile se pohnul smuteční průvod z Misena k Římu, volali mnozí, že by měla být mrtvola spíše dopravena do Atelly^56 a tam v amfiteátru trochu přižíhána. Vskutku byla od vojáků dovezena do Říma a tam po státním pohřbu spálena.

56. do Atelly – aby tam s ní bylo provedeno dodatečné mučení a sehrána s ní fraška.

76/ Dva roky předtím udělal Tiberius poslední pořízení, jedno vlastní rukou, druhé rukou propuštěncovou, ale ve shodném znění, a dal je zapečetit pečeťmi lidí i zcela nízkého původu. V této závěti učinil dědici rovným dílem vnuky Gaia, syna Germanikova, a Tiberia, syna Drusova; navzájem měl také jeden z nich dědit po druhém. Kromě toho učinil i odkazy četným osobám, mezi nimi i panenským vestálkám, rovněž však i všem vojákům a všem mužům římského lidu, zvláště ještě představeným městských čtvrtí.

Kniha čtvrtá - Gaius Caligula

1/ Germanicus, otec Gaia Caesara, syn Drusův a Antonie Mladší, adoptovaný svým strýcem Tiberiem, zastával kvesturu o pět let před zákonnou lhůtou a hned po ní^1 konsulát. Byl poslán k vojsku do Germánie a zde po zprávě o smrti Augustově ukáznil, nejisto zda více svědomitostí či rázností, veškeré legie, které velmi vytrvale odmítaly Tiberia jako vládce a jemu samému nabízely nejvyšší místo ve státě. Potom na hlavu porazil nepřítele a slavil triumf. Později byl podruhé zvolen konsulem, ale dříve než mohl nastoupit na úřad, byl proti své vůli odeslán, aby uspořádal poměry na Východě. Zde porazil arménského krále a přeměnil Kappadokii v římskou provincii, ale ve stáří třiatřiceti let po dlouhé nemoci zemřel v Antiochii, nikoli bez podezření, že byl otráven jedem. Neboť kromě modravých skvrn, rozsetých po celém těle, a kromě pěny, která mu vytékala z úst, nasvědčovalo tomu i srdce, které bylo po spálení těla nalezeno mezi kostmi neporušeno; srdce totiž má, jak se soudí, tu zvláštní povahu, že je nemůže zdolat oheň, jestliže nasálo jed.

1. hned po ní – tj. s přeskočením mezistupňů (édility a prétury).

2/ Byla pak šířena domněnka, že zahynul lstí Tiberiovou, přičemž nástrojem a vykonavatelem byl Gnaeus Piso, který byl touž dobou místo držitelem v Sýrii a netajil se tím, že musí urážet buď otce^2, nebo syna^3, jako by to tak bylo jasnou nezbytností. Ten zahrnul již nemocného Germanika nejtěžšími slovními i věcnými trpkostmi, neuloživ si v tom nejmenší míry. Proto jakmile se vrátil do Říma, byl by jej lid málem roztrhal na kusy; byl pak od senátu odsouzen k smrti.

2. otce – Tiberia.

3. syna – Germanika.

3/ Je dostatečně známo, že se Germanikovi dostalo tak vynikajících předností tělesných i duševních jako nikomu druhému. Jeho vzhled i statečnost byly výborné; svým nadáním vynikal v řecké i latinské výmluvnosti a vzdělanosti. Jeho blahovůle byla neobyčejná; podivuhodná a účinná byla i dovednost získávat si u lidí oblibu a zasluhovat si lásku. Se souměrností postavy se poněkud neshodovala jen útlost jeho stehen, ale i ta se ponenáhlu naplnila masem, a to vytrvalým ježděním na koni po jídle. Nepřítele zasáhl často vlastní rukou. Řeči na soudě pronášel ještě i po svém triumfu. A mezi ostatními památkami svých studií zůstavil po sobě i řecké komedie. V Římě i mimo něj vystupoval občansky skromně, do svobodných a spřátelených městeček vcházel bez doprovodu liktorů. Kdekoli přišel k hrobům slavných mužů, vzdával oběti mánům^4. Chystaje se v jediném hromadném hrobě pohřbít staré a rozptýlené pozůstatky vojáků zabitých v porážce Varově, jal se je sám jako první sbírat a snášet vlastní rukou. K pomlouvačům, ať k nim přišel kdekoli a z jakékoli příčiny, byl do té míry mírný a shovívavý, že nepomyslil na to, aby se hněval na Pisona, který mařil jeho rozkazy a týral jeho klienty, dokud nezvěděl, že na něho útočí travičskými pokusy a proklínáním. Ani potom však nešel dále, než že mu podle mravu předků vypověděl přátelství a své okolí pověřil pomstou pro případ, že by se mu něco přihodilo.

4. mánům – „dobrým duchům“, duším zemřelých.

4/ Takové přednosti mu přinesly velmi bohaté ovoce: byl oblíben i milován svými blízkými, takže Augustus – pomíjím totiž jeho ostatní příbuzné – dlouho váhal, nemá-li ho určit svým nástupcem, a nakonec jej dal adoptovat Tiberiem. Rovněž u lidu byla jeho obliba tak silná, že podle četných podání, kdykoli někam přicházel nebo se odněkud vracel, ocital se leckdy pro dav lidí, chvátajících mu vstříc a jej doprovázejících, v nebezpečí umačkání. Když se pak po potlačení vzpoury vracel z Germánie, vyšly mu v ústrety všecky kohorty, třebaže bylo vyhlášeno, že mají jít jenom dvě, lid pak obého pohlaví a všeho věku i stavu proudil z Říma až k dvacátému milníku^5.

5. až k dvacátému milníku – do vzdálenosti 30 km od Říma.

5/ Mnohem však větší a pevnější známky jeho váženosti se objevily při jeho smrti a po smrti. V jeho úmrtní den házeli kameny na chrámy, vyvraceli oltáře bohů, někteří vyvrhli rodinné Lary^6 na ulici, manželé odkládali děti právě narozené. Ba vykládá se, že i barbaři, kteří válčili doma mezi sebou anebo proti nám, jako by šlo o domácí a společný smutek, přivolili k příměří. Někteří malí králové prý odložili vous a dali svým manželkám ostříhat vlasy na znamení vrcholného žalu. Dokonce i král králů^7 upustil jak od lovu, tak i od styku se svými pohlaváry, což je u Parthů něco jako naše přerušení soudních procesů.

6. Larové – sošky ochranných božstev domácností.

7. král králů – parthský král Artabános.

6/ Když v Římě obyvatelstvo, na první zvěst o jeho onemocnění užaslé a zarmoucené, vyčkávalo dalších zpráv a náhle již k večeru se z nejistých pramenů rozšířila zpráva o jeho pozdravení, ze všech stran se sbíhali lidé ke Capitoliu s pochodněmi a obětními žertvami a bezmála vyvrátili chrámové dveře, aby nic nezdržovalo ty, kdož toužili vykonat zásliby. Tiberia probudily ze spánku hlasy blahopřejících a ze všech stran zpívajících:

spasen Řím a spasena vlast, je Germanicus zachráněn.

A když posléze vešlo v obecnou známost, že skonal, nebylo možno udržet v mezích obecný nářek žádnými útěchami, žádnými edikty, a ten potrval i přes sváteční dny měsíce prosince.

Slávu zemřelého, a touhu po něm zvýšila i ukrutnost následujících časů. Všichni se domnívali, a to nikoli neprávem, že jen z ohledu na Germanika a ze strachu před ním byla stlačena Tiberiova zuřivost, potom však po jeho smrti hned propukla.

7/ Za manželku měl Agrippinu^8, dceru Marka Agrippy a Juliinu, a s ní měl devět dětí. Z nich dvě mu vyrvala smrt ještě jako nemluvňata, jedno již v chlapeckém věku, nesmírně půvabného synáčka, jehož obraz představující ho jako Amora, zasvětila Livia v chrámu Venuše Capitolské. Augustus si kopii téhož obrazu zavěsil v své ložnici, a kdykoli vcházel, políbil jej. Ostatní děti přežily otce, tři ženského pohlaví, Agrippina^9, Drusilla a Livilla, narozené za sebou ve třech letech, a stejný počet mužského pohlaví, Nero, Drusus a Gaius Caesar. Nerona a Drusa prohlásil senát na obvinění Tiberiovo za nepřátele státu.

8. měl Agrippinu – Agrippinu Starší.

9. Agrippina – Agrippina Mladší.

8/ Gaius Caesar se narodil jedenatřicátého srpna za konsulátu svého otce a Gaia Fonteia Capitona^10. Místo jeho narození činí nejistým různost dochovaných zpráv. Gnaeus Lentulus Gaetulský píše, že se narodil v Tiburu, Plinius Secundus^11 uvádí, že v území Treverů v osadě Ambitarviu nad Koblencem^12, a na posilu toho dodává, že se tam ukazují oltáře s nápisem OB AGRIPPINAE PVERPERIVM („Za slehnutí Agrippinino“)13. Dále veršíky, které byly rozšiřovány brzy po jeho nastoupení vlády, označují za místo jeho narození zimní tábor legií:

10. za konsulátu... – r. 12 n. l.

11. Plinius Secundus – míněn Plinius Starší

12. nad Koblencem – starověké jméno Confluentes, vlastně „Soutok“ (dvou řek), žije v něm. Koblenz.

13. PUERPERIUM (slehnutí) – Plinius zřejmě chápal slovo puerperium jako „narození chlapce“ (puer), nikoli obecně jako „narození dítěte“.

v táboře narozený a v otcovských vychován zbraních

dával tušiti hned, že bude ovládat svět.

Já však shledávám v úředních záznamech, že se narodil v Antiu. Zprávu Gaetulského odmítá Plinius jako výmysl; soudí, že ji vytvořil ze snahy zalichotit se, aby k oslavě mladého a ctižádostivého vládce přibral také něco z města zasvěceného Herkulovi, a prohlašuje, že lhal tím odvážněji, protože se v Tiburu asi o rok dříve Germanikovi vskutku narodil synek, nazvaný rovněž jménem Gaius Caesar, o jehož půvabném chlapectví a předčasném skonu jsme se zmínili výše. Plinia vyvrací zase chronologie. Neboť ti, kdož zvěčnili činy Augustovy, jednomyslně uvádějí, že byl Germanicus poslán do Gallie teprve po skončení konsulátu, když Gaius byl již na světě. Rovněž nápis na oltáři nemůže nijak mluvit ve prospěch Pliniova mínění, poněvadž Agrippina v té krajině porodila dvakrát, a to dcerky, a jakýkoli porod bez rozdílu pohlaví se zve „puerperium“ („slehnutí“), protože staří nazývali i děvče „puero“ místo „puella“, jako zase obráceně chlapce „puellus“ místo „puer“. Dochoval se i list Augustův, který psal vnučce Agrippině několik měsíců před svou smrtí a v němž se čtou o tomto Gaiovi – tehdy totiž již nežilo žádné jiné dítě téhož jména – tato slova: „S Talariem a Asilliem jsem se včera dohodl, že mají osmnáctého května, dají-li bohové, uvést chlapce k vojsku. Kromě toho posílám s ním ze svých otroků lékaře, aby ho, jak jsem o tom Germanikovi psal, bude-li chtít, u sebe podržel. Žij blaze, má Agrippino, a hleď, abys zdráva přišla k svému Germanikovi.“ Z toho tuším dostatečně vysvítá, že se nemohl Gaius narodit tam, kam byl teprve jako dvouletý uveden z Říma. To také zároveň zlehčuje hodnověrnost uvedených veršíků, a to tím spíše, že jejich původce není znám. Je tudíž třeba řídit se tím, co jedině zbývá, a to je hodnota úředního zápisu, obzvláště když Gaius ze všech míst a končin, kde se zdržoval, vždycky dával přednost Antiu, a miloval je nejinak než jako své rodiště, ba podle podání zamýšlel tam i přenést sídlo své i celé říše, když se mu zhnusil Řím.

9/ Příjmení „Caligula“14 dostal žertem táborových vojáků, poněvadž byl mezi nimi vychováván ve výstroji řadového pěšáka. Ostatně jaké lásce a oblibě se pro tento pravidelný styk chlapec u nich těšil, poznalo se nejlépe tím, že když se po smrti Augustově bouřili a octli na pokraji běsnění, zcela nepochybně je uklidnil pouhým svým pohledem. Neustali totiž v své odbojnosti dříve, dokud nezpozorovali, že je pro nebezpečí vzpoury z tábora odesílán a svěřován v ochranu nejbližší obci^15. Teprve tehdy se jich zmocnila lítost, chytili a zadrželi vůz, v němž byl odvážen, a snažně prosili, aby byli ušetřeni takové hanby.

14. Příjmení „Caligula“ – Caligula („botička“), zdrobnělé jméno k substantivu caliga, znamenajícímu šněrovací botu, jaká náležela k vojenské výstroji.

15. nejbližší obci – Caligula měl být z otcova příkazu odvezen do bezpečí do Trevíru. Vojáci v tom spatřovali nedůvěru k sobě, a tím se vzpamatovali.

10/ Otce^16 doprovázel také na syrské výpravě. Vrátiv se odtud zůstal zprvu u své matky, a když ta byla poslána do vyhnanství, u své prabáby Livie Augusty. Po její smrti, ještě tehdy v chlapecké praetextě, proslovil na ni smuteční oslavnou řeč z řečniště na foru. Pak přešel k bábě Antonii a v devatenácti letech svého věku byl povolán Tiberiem na Capri, v jednom a témž dni oblékl mužskou togu a poprvé oholil vous. Stalo se to bez jakékoli pocty, jaké se dostalo při prohlášení plnoletosti jeho bratřím. Ačkoli byl na Capri pokoušen všemi nástrahami lidí, kteří ho vydražďovali a nutili ke stížnostem, nikdy jim neposkytl žádnou příležitost a zcela zapomenul na osud svých drahých, jako by se nikomu nebylo nic přihodilo, s neuvěřitelnou přetvářkou přecházeje, co sám trpěl, a osvědčuje dědovi i jeho okolí tak velkou poslušnost, že bylo později po zásluze řečeno: „Nikdy nebylo lepšího otroka ani horšího pána.“

16. Otce – Germanika.

11/ Přece však již ani tenkrát nedovedl ovládnout svůj přirozený sklon k ukrutnosti a neřestnosti. Tak se s velikou dychtivostí účastnil mučení a trestání těch, kteří byli odsouzeni na smrt; v nocích, zamaskován parukou a dlouhým šatem, obcházel krčmy a nevěstince. Také s nesmírnou zálibou sledoval divadelní představení s tancem a zpěvem. Tiberius mu to shovívavě trpěl, zřejmě v naději, že by se jimi mohla zmírnit jeho divoká povaha. Tu prohlédl bystrý stařec tak dokonale, že několikrát říkal: „Gaius zůstal naživu k záhubě mé i všech“ a „Lidu římskému vychovávám zmiji, celému světu Faethonta“.

12/ O nemnoho později se oženil s Junií Claudillou, dcerou velmi urozeného muže, Marka Silana. Potom byl jmenován augurem na místo svého zemřelého bratra Drusa, a dříve než byl vysvěcen, byl povýšen na velekněze, a to „v ocenění vynikající svědomitosti a nadání“. Poněvadž dvůr byl opuštěn a zbaven jinaké podpory, když Seianus byl již v podezření a brzy nato potlačen, poznenáhlu stoupala jeho naděje na následovnictví. Aby ji ještě více upevnil, když mu zemřela Junie při porodu, svedl ke smilstvu Ennii Naevii, manželku Macrona, který tehdy velel kohortám prétoriánů, a slíbil jí manželství, jestliže se zmocní vlády. Ujistil ji o tom jak přísahou, tak vlastnoručním zápisem. Jejím prostřednictvím získal Macrona a napadl Tiberia jedem, jak se někteří domnívají, a když ještě dýchal, dal mu stáhnout prsten; poněvadž však umírající budil zdání, že jej pevně drží, poručil naň hodit polštář a vlastnoručně mu ještě stiskl chřtán; propuštěnce, který pro ukrutnost zločinu vykřikl, dal ihned ukřižovat. Toto podání se stěží liší od pravdy, protože někteří dochovali, že se později sám přiznal i když ne k dokonané, přece aspoň k vraždě kdysi zamýšlené. Vytrvale se prý chlubil připomínáním své synovské lásky a doznával, že vstoupil s dýkou do ložnice spícího Tiberia, aby pomstil smrt matčinu a svých bratří, byl však zachvácen slitováním, odhodil zbraň a vzdálil se; Tiberius prý, přestože to zpozoroval, neodvážil se ani nic vyšetřovat, ani trestat.

13/ Tak dosáhl vlády. To plně uspokojilo národ římský, anebo spíše celé lidstvo. Nejenom totiž byl nejžádoucnějším vladařem pro největší část obyvatelů provincií a pro vojáky, protože většinou ho znali již z dětství, nýbrž i pro veškerý římský lid, který vděčně uchovával vzpomínku na jeho otce Germanika a litoval jeho bezmála vyhlazené rodiny.

A tak jakmile vytáhl od Misena, byť ve smutečním rouchu a doprovázeje pohřeb Tiberiův, přece postupoval k Římu mezi oltáři, žertvami a planoucími pochodněmi velmi hustým a velmi rozradostněným davem lidí vycházejících mu vstříc a nazývajících ho kromě blaho věstných jmen „hvězdou“, „kuřátkem“, „panenkou“ a „kojencem“.

14/ A když vešel do Říma, ihned byla souhlasem senátu i davu, který vtáhl do radnice, prohlášena neplatnou závěť, kterou mu Tiberius přidal ještě jako spoludědice svého druhého mladistvého vnuka^17, a jenom jemu bylo svěřeno neomezené právo na řízení státu s tak velkou obecnou radostí, že za nejbližší, a to ještě ne celé, tři měsíce bylo prý poraženo více než sto šedesát tisíc žertev.

17. druhého mladistvého vnuka – Tiberia Gemella, syna Drusova.

Když se pak za několik dní přepravil na ostrovy^18, které leží při campanském pobřeží, byly podnikány zásliby za jeho šťastný návrat. Vůbec nikdo neopomíjel ani nejmenší příležitost, aby osvědčoval svou starostlivost a péči o jeho zdraví. Jakmile však upadl do nemoci, vyčkávalo všechno obyvatelstvo celé noci kolem Palatia, ba nechyběli ani lidé, kteří se nabízeli, že budou zbraněmi jako gladiátoři bojovat na život a na smrt za pozdravení nemocného, a jiní, kteří zaslibovali své hlavy za týmž účelem.

18. ostrovy – kde zahynula jeho matka a bratr.

K nesmírné lásce občanstva přistoupila ještě pozoruhodná obliba ze zahraničí. Tak parthský král Artabános, který vždycky dával najevo nenávist k Tiberiovi a opovržení jím, sám od sebe se ucházel o přátelství Caligulovo, přišel k rozmluvě s jeho legátem, bývalým konsulem, a překročiv Eufrat poklonil se orlům a odznakům římským i podobiznám Caesarů.

15/ Všestranným úsilím o popularitu i sám rozněcoval náklonnost lidí. Jakmile pronesl s hojnými slzami pochvalnou smuteční řeč nad Tiberiem a velmi honosně ho pohřbil, ihned spěchal na Pandatarii a Pontijské ostrovy, aby odtud převezl popel matčin a bratrův. Učinil tak za bouřlivého moře, aby tím více vynikla oddanost jeho citů, s uctivostí vyhledal jejich ostatky a vlastníma rukama je uložil do uren. S nemenší teatrálností je naložil na dvojřadku, na jejíž přídi vlála jeho vlajka, a odvezl je do Ostie a odtud po Tiberu do Říma, kde je na dvojích márách, nesených nejpřednějšími členy jezdeckého stavu, o polednách a mezi četnými diváky dal uložit do mauzolea. Zřídil jim každoročně se opakující státní tryznu a nadto k matčině poctě hry v cirku, jakož i státní vůz, na němž se v průvodu vozil její obraz. Na památku otcovu zase přejmenoval měsíc září názvem „Germanicus“. Potom dal jediným usnesením senátu přenést na bábu Antonii všechny pocty, kterých se kdy dostalo Livii Auguste. Svého strýce Claudia, do té doby jen římského jezdce, přibral si za kolegu v konsulátě. Bratrance Tiberia v den jeho dosažení plnoletosti adoptoval a nazval „předákem mládeže“. Pokud se týče sester, způsobil, aby ke všem přísahám byla připojována slova: „a nebudu mít sebe a své děti raději, nežli mám Gaia a jeho sestry“, rovněž aby se všechny úřední zprávy konsulů začínaly slovy: „Nechť je to k dobru a ke štěstí Gaiu Caesarovi a jeho sestrám.“

Ze stejné snahy po popularitě dal propustit odsouzence a povolil návrat vyhnancům. Všechny trestní procesy, pokud ještě zbývaly z předchozí doby, svou milostí zarazil. Aby se budoucně nemusili udavači a svědkové již chvěti strachem, dal soudní spisy týkající se procesů matčina a jeho bratří svézt na forum a spálit, hlasitě se předtím zapřísáhnuv při bozích, že z nich nic nečetl, ba ani se jich nedotkl. Udání o úkladu proti své osobě, které mu bylo doručeno, nepřijal se slovy: „Ničeho jsem se nedopustil, abych mohl být někým nenáviděn,“ a prohlásil, že neposkytne sluchu udavačům.

16/ Stěží se dal uprosit, aby zrůdné chlípníky „zadničníky“ neutopil v moři, a vykázal je z Říma. Spisy Tita Labiena, Cremutia Corda a Cassia Severa, jež byly rozhodnutím senátu zničeny, dovolil opět vyhledávat, vlastnit a pročítat, poněvadž, jak říkal, „svrchovaně jemu samému na tom záleží, aby se o veškerých činech dozvěděla budoucnost“. Početní údaje o státním hospodářství, které Augustus občas předkládal, od čehož však Tiberius upustil, začal opět uveřejňovat. Úředníkům povolil svobodnou soudní pravomoc a zakázal dovolávat se jeho osoby. Přísně a svědomitě, ale i umírněně provedl čistku mezi římskými jezdci; těm, kteří se dopustili něčeho hanebného nebo ostudného, veřejně odňal koně, naproti tomu u těch, kdo měli na svědomí jenom lehcí provinění, vynechal toliko jejich jména při předčítání seznamu. Pro úlevu námahy soudců přidal k dosavadním čtyřem dekuriím pátou. Také se pokusil vrátit lidu hlasovací právo tím, že obnovil někdejší volební shromáždění.

Odkazy ze závěti Tiberiovy, přestože byla prohlášena neplatnou, ale i odkazy ze závěti Julie Augusty^19, kterou zrušil Tiberius, dal svědomitě a bez okolků vyplatit. Půlprocentní daň z dražeb odpustil vybírat v Itálii. Mnohým pohořelým nahradil jejich škody. Jestliže některým králům obnovil jejich království, nahradil jim všechen výtěžek cel a důchody z předchozí doby, například Antiochovi z Kommágény sto miliónů sestertiů, zabavených pro státní pokladnu. A aby se zdálo, že je obzvláštním příznivcem každého vzorného činu, daroval osm set tisíc sestertiů propuštěnce za to, že přes nejukrutnější mučení nic nevypověděla o zločinu svého patrona. Pro takovéto skutky mu senát přiznal vedle jiných i tu poctu, aby každoročně v jistý den přinášely kněžské sbory na Capitol zlatý štít s jeho obrazem, přičemž celý senát je doprovázel a urození chlapci a dívky sborovou písní chvalně oslavovali jeho ctnosti. Rovněž bylo usneseno, aby ten den, kdy se ujal vlády, dostal jméno parilií^20 k naznačení opětovného založení města.

19. Julia Augusty – tj. Augustovy manželky Livie.

20. parilií – k poctě staroitalské pastýřské bohyně Pales se slavila Palilia čili Parilia 21. dubna; na týž den připadalo podle tradice založení Říma.

17/ Konsulát zastával čtyřikrát, poprvé od prvního července po dva měsíce, podruhé od prvního ledna po třicet dní, potřetí až do třináctého ledna, počtvrté jen do sedmého ledna, poslední tři v letech po sobě jdoucích. Ale třetí konsulát nastoupil v Lugdunu samojediný, nikoli snad, jak se někteří domnívají, z pýchy nebo přezíravosti, nýbrž proto, že ve své vzdálenosti od Říma nemohl zvědět, že jeho kolega těsně před prvním lednem zemřel. Darem rozdal lidu dvakrát po třech stech sestertiích na jednotlivce; rovněž dvakrát uspořádal velmi štědrou hostinu senátorům i jezdcům, a to i jejich manželkám a dětem. Při druhém pohoštění dal nadto rozdat mužům sváteční šaty, ženám a dětem purpurové a šarlatové pentle. A aby také trvalým způsobem zvýšil obecnou radost, přidal den k satumaliím a nazval jej „dnem mládeže“.

18/ Gladiátorských her uspořádal několik, dílem v amfiteátru Taurově^21, dílem v Ohradě. Do jejich programu zařadil i vystoupení tlup afrických a campanských pěstních bojovníků, a to nejvybranějších z obou končin. Podívaným nepředsedal vždy sám, nýbrž někdy ukládal předsednický úkol buďto úředníkům, nebo přátelům. Vytrvale pořádal divadelní představení, a to rozmanitého druhu a na různých místech, někdy i představení noční, při nichž bylo osvětleno celé město. Také dával rozhazovat rozmanité dárky a každému muži dodat koš s potravinami. Když jednou při takovém hodování spatřil, jak se římský jezdec proti němu sedící krmí se zvýšeným veselím a chtivostí, dal mu poslat svou porci, z téhož důvodu senátorovi zase vlastnoruční dopis, v němž ho jmenoval mimořádným prétorem. Rovněž uspořádal velmi četné hry v cirku, které trvaly od rána do večera; jako vložky dal do nich zařadit brzy štvanici na africké šelmy, brzy trojskou hru. Při některých zvlášť význačných hrách dal posypat závodiště miniem a boraxem a za vozataje připustil jen příslušníky stavu senátorského. Jednou uspořádal takové hry zcela neočekávaně, vyhověv žádosti několika lidí, kteří ho o to prosili ze sousedních balkónů, když z gelotiovského domu přihlížel ruchu v cirku.

21. amfiteátru Taurově – zbudovaném Statiliem Taurem.

19/ Kromě toho si vymyslil také nový a neslýchaný druh podívané. Dal totiž Baje přes mořský záliv spojit s hrázemi puteolskými mostem v délce téměř tří tisíc šesti set kroků^22, a to tak, že dal odevšad shromáždit nákladní lodi, umístit je ve dvojí řadě na kotvách a přes ně vést násep zeminy, upravené na způsob silnice Appiovy. Po tomto mostě jezdil sem a tam dva dny za sebou, první den na vyšňořeném koni, ozdoben jsa věncem z dubových listů, hispánským koženým štítem, mečem a zlatém protkávaným pláštíkem, nazítří v ústrojí vozataje na dvojspřeží proslulých závodních koní, před sebou maje chlapce Dareia z parthských rukojmí a provázen jsa zástupem prétoriánů a četou přátel jedoucích na vozech. Vím, že podle mínění mnohých vymyslil Gaius takový most, aby napodobil Xerxa, který k všeobecnému podivení překlenul mostem značně užší^23 Helléspont. Jiní zase soudili, že měl v úmyslu nějakým obrovským podnikem zastrašit Germánii a Británii, jež se chystal napadnout. Já jsem však jako chlapec slyšel vyprávět svého děda jiný důvod, který prozradili zasvěcení dvořané, že totiž astrolog Thrasyllos uklidňoval Tiberia, znepokojeného následnickou otázkou a nakloněnějšího k pravému vnukovi, tvrzením: „Gaius má jen tak velkou naději, že se stane vládcem, jako že na koních přejede přes záliv u Baií.“

22. tří tisíc šesti set kroků – 5,4 km.

23. značně užší – necelého půldruhého km.

20/ I mimo Řím uspořádal Caligula podívané, na Sicílii a v Syrákúsách athénské městské hry a v Lugdunské Gallii hry smíšené, zde také závod řecké a latinské výmluvnosti. V tomto závodě prý vypláceli odměny vítězům poražení, donucení zároveň také složit na ně chvalozpěv. Avšak těm, kteří se nejvíce nelíbili, bylo přikázáno, aby houbou anebo jazykem zahladili své spisy, pokud by nedali přednost zmrskání metlami nebo potopení v nejbližší řece.

21/ Stavby, které byly za Tiberia jen zpola dohotoveny, totiž chrám Augustův a divadlo Pompeiovo, Caligula dokončil. Začal pak budovat vodovod z končiny tiburské a amfiteátr vedle Ohrady; z těchto prací jednu dokončil jeho nástupce Claudius^24, od druhé upustil. V Syrákúsách dal opravit stářím rozpadlé hradby a chrámy bohů. V úmyslu měl i obnovit na Samu královský hrad Polykratův, v Milétu dokončit chrám Apollóna Didymského, na hřebeni Alp vystavět město, především však prokopat achájskou šíji^25 a poslal již předního centuriona k rozměření díla.

24. Claudius – odtud dostal vodovod jméno Aqua Claudia.

25. achájskou šíji – jiným názvem šíji korintskou.

22/ Až potud o Caligulovi jakožto vládci, nyní musím přejít k vypravování o něm jako o příšeře.

Přijav několik příjmení – dal se totiž nazývat „Svědomitým“, „Synem tábora“ a „Otcem vojsk“, jakož i „Nejlepším a největším Caesarem“ – když náhodou slyšel, jak se králové, kteří přišli do Říma složit mu svou poklonu, mezi sebou při obědě přeli o urozenost původu, zvolal řecká slova Homérova^26:

26. slova Homérova – Ílias II, v. 204–205 (cit. v překl. Otmara Vaňorného).

jen jeden vladařem budiž,

jeden buď král.

A nechybělo mnoho, aby si byl ihned vsadil na hlavu královskou čelenku a změnil vnější známky principátu v podobu královské samovlády. Když ho však upozornili, že svým postavením již předstihl výši knížat a králů, začal si od té chvíle osobovat božskou velebnost. Přikázal, aby byly z Řecka přivezeny sochy božstev, přeslavné jak uctíváním, tak uměleckou hodnotou, mezi nimi Dia Olympijského^27. Dal jim sejmout hlavu a nahradit svou. Část císařského paláce prodloužil až k foru a přeměnil chrám Castora a Polluka v jeho předsíň; sám se pak často stavěl mezi oba božské bratry a dával se uctívat od příchozích. Někteří ho pozdravovali také jakožto „Jova, ochránce Latia“. Dokonce zřídil i chrám vlastnímu božstvu, jakož i zvláštní kněze a velmi vybraně vymyšlené oběti. V tom chrámě stála zlatá socha, odpovídající jeho podobě, a byla každodenně odívána rouchem, jaké právě měl na sobě sám. O místa představených kněžského sboru se střídavě ucházeli nejbohatší lidé, pokládajíce to za zvláštní vyznamenání a předstihujíce se v hmotném nákladu. Oběťmi byli plameňáci, pávi, tetřevi, numidské slepice, perličky a bažanti; v jednotlivých dnech byly podle předpisu obětovány jenom jednotlivé druhy. Rovněž v nocích vytrvale zval zářivou Lunu v úplňku do svého náručí a k souloži. Ve dne zase tajně rozprávěl s Capitolským Jovem, někdy mu šeptaje do ucha a navzájem nastavuje své ucho, jindy hlasitěji a ne bez nadávek. Zaslechli totiž, jak Jovovi hrozil homérskými slovy^28

27. Dia Olympijského – z Olympie, slavné sochařské dílo Feidiovo.

28. homérskými slovy – Ílias XXIII, v. 724, slova Aiantova k Odysseovi (cit. v překl. Otmara Vaňorného).

zvedni mě, nebo já tebe,

až se dal, jak sám vypravoval, uprosit a vyhověl jeho pozvání, aby s ním společně sdílel stánek. To provedl Caligula tím, že spojil císařský palác s Capitoliem, a to mostem vedeným nad chrámem božského Augusta. Aby však byl Jovovi ještě blíže, položil na capitolském prostranství základy nového obytného domu.

23/ Nikdo nesměl ani věřit ani říkat, že je vnukem Agrippovým, jímž opovrhoval pro jeho neurozenost; rovněž prudce se hněval, jestliže ho někdo v próze nebo ve verších řadil mezi členy rodiny Caesarů. Veřejně a s chloubou říkal, že jeho matka byla zplozena krvesmilstvem, které prý spáchal Augustus se svou dcerou Julií. Nespokojiv se však takovýmto ostouzením Augusta, vydal zákaz, že se aktijské a sicilské vítězství, jakožto neblahé a zkázonosné pro lid římský, nesmí oslavovat svátečními slavnostmi.

Prabábu Livii Augustu, kterou častěji nazýval „Odysseem v sukních“, odvážil se rovněž obviňovat v jednom dopisu senátu z neurozenosti, uváděje, že její děd z matčiny strany byl jenom členem obecní rady ve Fundech, ačkoli je z úředních spisů jisté, že Aufidius Lurco zastával úřady v Římě. Bábě Antonii se zdráhal udělit k její žádosti soukromé slyšení, nebude-li při něm přítomen prefekt prétoriánů Macro, a takovými nedůstojnostmi a nechutnostmi zavinil její smrt; někteří se dokonce domnívají, že jí podal jed. Ani mrtvé vůbec nevzdal poctu a na její planoucí hranici se díval z jídelny.

Bratrance Tiberia nic netušícího zahubil, pověřiv tím úkolem vojenského tribuna, jehož k němu náhle vyslal. Rovněž donutil svého tchána Silana k sebevraždě; ten si vskutku prořízl hrdlo břitvou. Oběma kladl za vinu různé věci: Silanovi, že ho odmítl následovat, když se vydal na značně rozbouřené moře, a že zůstal v Římě prý proto, aby se města zmocnil, kdyby se jemu v bouři něco přihodilo; Tiberiovi zase, že páchl po užití protijedu, který prý vzal jakoby na ochranu proti otravě, připravené Caligulou. Ve skutečnosti Silanus, nesnadno snášející plavbu, hleděl se vyhnout mořské nemoci; Tiberius zase požil léku proti úpornému a stále se zhoršujícímu kašli. Posléze svého strýce Claudia uchoval Caligula při životě jenom na posměch.

24/ Se všemi svými sestrami pěstoval neřestný styk a při hostině veřejně umisťoval jednu po druhé po své levici, zatímco manželka ležela po jeho pravici. Z nich, jak se věří, již jako chlapec zprznil ještě panenskou Drusillu a při milostném styku s ní jej jednou nachytala bába Antonie, u níž byli spolu vychováváni. Později ji odloudil Luciu Cassiovi Longinovi, bývalému konsulu, za něhož byla provdána, a veřejně se k ní choval jako k zákonité manželce. Při svém onemocnění ji dokonce ustanovil za dědičku jmění i říše. Po její smrti vyhlásil přerušení soudních procesů jakožto státní smutek, při němž smát se, koupat se nebo večeřet ve společnosti rodičů, manželky nebo dětí znamenalo přijít o hrdlo. A nedoveda snášet žal uprchl náhle v noci z Říma, projel Campanií, odplul do Syrákús a odtud se zase rychle vrátil s nestříhaným vlasem a neholeným vousem. A nikdy potom, ať šlo o věci jakkoli významné, ani před shromážděným lidem nebo u vojáků, nepřísahal jinak než při božstvu Drusillinu. Druhé dvě sestry nemiloval tak vášnivě ani si jich tak nevážil, takže je často sám dával napospas svým zvrhlíkům. Tím snáze je v procesu Aemilia Lepida^29 odsoudil jako cizoložnice a jako osoby, které měly na svědomí spoluúčast při nástrahách proti jeho životu. A nejenom zveřejnil vlastnoruční dopisy všech účastníků spiknutí, jež dovedl lstí i smilnými prostředky vylákat, nýbrž také zasvětil Martovi Mstiteli tři meče, připravené k jeho zavraždění, opatřiv je příslušným nápisem.

29. v procesu Aemilia Lepida – Aemilius Lepidus se chtěl pomocí Caligulových sester domoci následnictví trůnu a byl r. 39 n. l. popraven.

25/ Pokud se týče jeho manželství, je nesnadné rozlišit, zda potupněji je uzavíral, zachovával či rušil. Dostavil se osobně k oddavkám Livie Orestilly a Gaia Pisona, poručil nevěstu odvést k sobě, po několika dnech ji zapudil a po dvou létech dokonce poslal do vyhnanství, protože byla v podezření, že mezitím udržovala styk se svým dřívějším chotěm. Jiní vypravují, že byl pozván k svatební hostině a zakázal Pisonovi, který stoloval naproti němu: „Neopovažuj se tisknout mou manželku“, hned z hostiny si ji odvedl k sobě a druhého dne vydal edikt, že „si vyhledal choť po způsobu Romulově^30 a Augustově“.

30. po způsobu Romulově – narážka na únos Sabinek.

Lollii Paulinu, provdanou za bývalého konsula a velitele vojska Gaia Memmia, když v řeči padla zmínka o její babičce jako překrásné kdysi ženě, ihned dal povolat z provincie, a když mu ji její manžel přivedl, připoutal ji k sobě a zakrátko ji zase zapudil, zakázav jí však navždycky s kýmkoli souložit.

Caesonii, která nevynikala ani zvláštní krásou ani mládím a byla již matkou tří dcer od jiného muže, ale byla žena marnotratná a proklatě prostopášná, miloval vášnivěji a vytrvaleji, takže ji často ukazoval vojákům jedoucí na koni vedle něho ve vojenském plášti se štítem a helmicí, přátelům však dokonce i nahou. Názvem manželky ji poctil po jejím čtvrtém porodu, prohlásiv se v jediném a témž dni za jejího manžela i za otce novorozeného děvčátka. Tomu dal jméno Julia Drusilla a obnášeje je po chrámech všech bohyň posadil je na klín Minervě a svěřil bohyni jeho výživu a výchovu. A žádný jiný důkaz, že je vskutku jeho, neshledával pevnějším nežli v divokosti dcerky, která se u ní již tenkrát jevila v takovém stupni, že svými prsty drásala tváře a oči dětí, které si spolu s ní hrály.

26/ Nemělo by důležitosti ani zajímavosti k tomu podrobněji dodávat, jakým způsobem nakládal se svými příbuznými a přáteli, například se svým příbuzným Ptolemaiem, synem krále Juby – byl totiž Ptolemaios vnukem Marka Antonia z jeho dcery Selény – a obzvláště se samotným Macronem a samotnou Ennií, kteří mu dopomohli k vládě: těm všem místo příbuzenských ohledů a vděčnosti za dobrodiní splatil ukrutnou smrtí.

O nic větší úctu nebo mírnost neprojevoval k senátu. Některé senátory, kteří zastávali nejvyšší úřady, nechal běhat v toze několik tisíc kroků vedle svého vozu anebo při obědě stát v plátěné zástěře brzy za svým polštářem, brzy u svých nohou. Jiné zase dal tajně zahubit, nicméně potom nadále je vyvolával v senátě jako živé, načež po několika dnech lživě oznámil jejich sebevraždu. Konsuly, kteří zapomněli vydat edikt o oslavě jeho narozenin, sesadil z úřadu a po tři dny ponechal stát bez nejvyšších úředníků. Svého kvestora, jehož jméno bylo uváděno mezi účastníky spiknutí, dal zmrskat, poručiv nejprve strhat z něho šat a rozprostřít jej pod nohy vojákům, aby při bičování stáli pevněji.

S podobnou zpupností a násilností nakládal i s ostatními stavy. Když ho jednou znepokojovalo hlučení lidí, kteří již od půlnoci zabírali bezplatná místa v cirku, dal je všechny odehnat kyji; ve vzniklé tlačenici bylo tehdy ušlapáno více než dvacet římských rytířů a stejný počet urozených vdaných žen vedle nespočetného ostatního davu. Při divadelních představeních zavdával příčinu k rozmíškám mezi lidem a stavem jezdeckým tím, že dával bezplatné vstupenky rozdávat příliš brzy, takže se na jezdecká sedadla nahrnula největší spodina. Při gladiátorských hrách dával někdy, když slunce nejprudčeji pálilo, stahovat plachty proti úpalu, přičemž nikomu nedovoloval se vzdálit. Jindy úmyslně upouštěl od nákladné výpravy a nahrazoval ji tím, že dával vystoupit místo šelem chcíplotinám, dále nejubožejším přestárlým gladiátorům a místo žertéřů počestným otcům rodin, kteří byli jinak známi v dobrém smyslu, ale byli postiženi nějakou tělesnou vadou. Někdy dal také zavřít sýpky a vyhlásil lidu údobí hladovění.

27/ Ukrutnost své povahy ukázal hlavně těmito svými skutky: když bylo jednou příliš drahé dobytčí maso pro krmení šelem připravovaných pro zápas, označil z provinilců ty, kteří měli být dáni dravcům k rozsápání; proto provedl po řadě prohlídku věznic, vůbec však nenahlédl do trestních spisů, nýbrž prostě stoje uprostřed dvorany poručil odvést „od lysatce k lysatci“31. Od člověka, který se nabídl, že za jeho uzdravení sestoupí do arény, vymáhal splnění záslibu, přihlížel k tomu, jak zápasil mečem, a dovolil mu odejít jenom, až zvítězil, a teprve na mnohé prosby. Jiného zase, který z téhož důvodu sliboval, že zemře, po císařově uzdravení však váhal, odevzdal otrokům, „aby na něm vymáhali splnění záslibu, ověnčili ho věncem z posvátných ratolestí a čelenkou, honili ho ulicemi a nakonec ho svrhli z náspu“.

31. od lysatce k lysatci – patrně všechny ty, kteří nastoupili do řady, na jejíchž obou koncích náhodou stáli holohlaví.

Mnoho lidí váženého stavu dal nejprve zohavit vypáleným znamením a pak je odsoudil k pracím v dolech, ke stavbě silnic anebo k boji s šelmami, nebo je zavřel jako šelmy do klece, kde museli lézt po čtyřech, anebo je dal přeříznout pilou, a to ne vždycky pro nějaké těžké provinění, nýbrž třeba že se špatně vyjádřili o jeho gladiátorských hrách, nebo že nikdy nepřísahali při jeho géniu. Otce nutil, aby přihlíželi popravě synů. Jednomu z takových otců, který se omlouval pro nemoc, poslal nosítka; jiného hned po podívané na popravu vzal s sebou na hostinu a s všestrannou pozorností jej vybízel k veselosti a vtipům. Spoutaného pořadatele gladiátorských her a štvanic dal několik dní za sebou bičovat před svými zraky a dal ho dobít teprve tehdy, když ho začal obtěžovat pach zahnívajícího mozku oběti. Básníka atellské frašky dal za veršík dvojsmyslného vtipu upálit uprostřed arény amfiteátru. Římského jezdce, předhozeného šelmám a křičícího o své nevině, dal vyvést zpět, vyříznout mu jazyk a znovu ho vpustit do arény.

28/ Když se vyptával jednoho muže, povolaného zpět z dlouhodobého vyhnanství, co tam obvykle dělal, a když on v snaze se zalichotit odpověděl: „Stále jsem se modlil k bohům, aby zahynul Tiberius a aby ses ty ujal vlády, což se vskutku stalo“, pojal podezření, že i pro něho si jeho vyhnanci vyprošují od bohů smrt, a poslal po ostrovech katy, aby všechny vyhnance povraždili. Jednou zatoužil, aby byl jistý senátor roztrhán na kusy; i nastražil u vchodu do radnice některé senátory, aby ho při vstupu napadli voláním: „Nepřítel státu!“, probodali ho svými pisátky a odevzdali ho ostatním k rozsápání; sám se uklidnil teprve tehdy, když spatřil, jak vláčeli údy a vnitřnosti toho člověka po ulicích a nakonec je před ním nakupili.

29/ Nejhroznější činy zhoršoval slovní ukrutností. Sám říkával, že na své povaze nechválí a necení si nic více nežli, abych užil jeho vlastního slova, „nestoudnosti“. Když mu jeho bába vyčítala, že mu nestačí být jenom neposlušný, odpověděl: „Pamatuj si, že mně je dovoleno vše a vůči všem.“ Když hodlal zabít bratrance, protože ho podezříval, že se ze strachu z otrávení chrání protiléky, řekl: „Protilék proti císařovi?“ Poslav sestry do vyhnanství, hrozil: „Nemám jenom ostrovy, ale také meče.“ Jednoho muže prétorské hodnosti, který z Antikyry, kam se odebral na léčení, žádal o prodloužení dovolené, nařídil zavraždit a dodal: „Musíme mu pustit žilou, když u něho tak dlouho nemohla zabrat čemeřice^32.“ Když každý desátý den podpisoval soupis vězňů, kteří mají být popraveni, říkal: „Dávám do pořádku své účetnictví.“ Když bylo současně odsouzeno několik Gallů a Řeků, chlubil se: „Podrobil jsem si Gallograecii^33.“

32. čemeřice – připisoval se jí posilující účinek proti duševním poruchám.

33. Gallograecii – narážka na maloasijskou Galatii s obyvatelstvem zčásti keltským, zčásti řeckým.

30/ Promyšleně dával odsouzencům zasazovat vždy hojný počet úderů, ale slabých, takže se pokaždé opakoval a byl již znám jeho příkaz: „Bij ho tak, aby cítil, že umírá.“ Když byl záměnou ve jménu popraven někdo jiný než ten, kterého určil, řekl: „Ani tenhle si nezasloužil nic jiného.“ Nejednou se chvástal známými slovy tragikovými^34:

34. slovy tragikovými – slova Atreova ze stejnojmenné tragédie básníka 2. stol. př. n. l. Accia.

ať si nenávidí, jen když se bojí.

Často napadal senátory všechny hromadně jako nohsledy Seianovy nebo jako udavače matčiny a svých bratří, vytasiv se se spisy, o kterých předstíral, že je spálil, a hájil Tiberiovy krutosti tvrdě, že bylo nutno důvěřovat tolika obviňovatelům.

Jezdeckému stavu stále ostře vytýkal zálibu v divadlech a arénách. Rozhněván jsa na dav, který stranil při dostizích opačně nežli on sám, zvolal: „Kéž by měl lid římský jen jedinou šíji!“ A když se lid domáhal toho, aby byl lupič Tetrinius nucen sestoupit do arény, řekl: „I ti, co se toho domáhají, jsou Tetriniové.“

Jednou „síťaři“35, oděni pouhou tunikou, v počtu pěti, bojovali skupinovitě proti stejnému počtu „stíhačů“36 a téměř bez jakéhokoli zápasu jim podlehli; když byl dán rozkaz k jejich zabití, chopil se jeden síťař znovu svého trojzubce a pobil všechny vítěze. Caligula to ve zvláštním dekretu oplakával jako nejkrutější vraždu a proklínal ty, kdo dokázali k tomu přihlížet.

35. „síťaři“ – gladiátoři vyzbrojení sítí a trojzubcem.

36. „stíhačů“ – jiný druh gladiátorů.

31/ Rovněž si veřejně stěžoval na nepřízeň své doby, že se nevyznačuje žádnými obecnými pohromami; vládu Augustovu prý učinila pamětihodnou porážka Varova, vládu Tiberiovu zřícení amfiteátru u Fiden, ale jeho vládě prý hrozí zapomnění pro obecnou šťastnost. A opětovně toužil po nějaké porážce vojsk, hladu, moru, požáru a zemětřesení.

32/ I když dopřával odpočinek své mysli a oddával se hře nebo hodování, neopouštěla ho táž ukrutnost, projevující se skutky i slovy. Často i při obědě nebo pitce byly prováděny před jeho zraky trapné výslechy na mučidlech, nebo voják, který byl mistrem ve stínání, uřezával vězňům hlavy. V Puteolách při zasvěcování mostu, který si vyvzpomněl, jak jsme se o tom výše^37 zmínili, pozval k sobě množství lidí ze břehu a náhle je všechny dal srazit a i některé, kteří se chytali tyčí a vesel, svrhnout do moře.

37. výše – v kap. 19.

V Římě při veřejné hostině dal otroka za to, že ukradl stříbrný plíšek z lehátka, ihned odevzdat katovi, aby mu uťal ruce; potom s rukama pověšenýma na krku byl otrok voděn kolem všech hodovníků, přičemž před ním byl nesen nápis hlásající příčinu trestu. Gladiátora z gladiátorské školy, který s ním cvičil dřevěnými rapíry a dobrovolně se dal porazit, proklál ocelovou dýkou a odcházel ověnčen jako opravdový vítěz. Jindy, když již byla žertva přivedena k oltáři, sám s vykasaným rouchem jako porážeč^38 se rozmáchl do výšky sekyrou a místo dobytčete porazil kráječe^39. Při jedné skvělejší hostině náhle propukl v chechtot a vedle ležícím konsulům, kteří se ho se zdvořilou účastí ptali, čemu se směje, odpověděl: „Čemu jinému, než že stačí jediný můj pokyn, abyste oba byli o hlavu kratší?“

38. porážeč – jeho úkolem bylo porazit obětní dobytče.

39. kráječe – muže, který měl rozkrájet poraženou žertvu.

33/ Ještě několik jeho krutých žertů: Jednou se zastavil před sochou Jovovou a zeptal se tragického herce Apella: „Koho z nás dvou máš za většího?“ Když herec chvíli zaváhal, dal jej zmrskat a přes tu chvíli, jak prosil za odpuštění, pochvaloval si jeho hlas, že prý i při úpění je přesladký. Kdykoli líbal šíji své choti nebo některé přítelkyně, dodával: „I tak krásná šíje, rozkáži-li, padne.“ Dokonce se i nejednou chvástal: „Třebas i mučícím lanem vymámím ze své Caesonie, proč ji tak silně miluji.“

34/ Nemenší než zpupnost a krutost byla závistivost a zloba, s jakou řádil proti lidem téměř všech věků. Sochy slavných mužů, které Augustus pro nedostatek místa přemístil z capitolského prostranství na pole Martovo, dal tak pokácet a rozmetat, že nemohly být později vráceny na podstavce se zachovanými nápisy. Později vydal zákaz, že nikde nesmí být žádnému žijícímu postavena socha nebo busta bez porady s ním a bez jeho příkazu. Pomýšlel i na zničení básní Homérových, řka: „Proč bych nesměl udělat já, co směl Platón^40, který jej vykázal ze své navrhované Ústavy?“ Ale i spisy a busty Vergilia a Tita Livia by byl málem dal odklidit ze všech knihoven; onoho z nich totiž pomlouval jako „nenadaného nevzdělance“, tohoto jako „užvaněného a nedbalého historika“. Také o znalcích práva, jako by byl chtěl zničit celou jejich právní vědu, se často chvástal: „Přisámbůh, že to udělám, aby nemohli vydat jediný rozsudek beze mne.“

40. Platón – v Ústavě, kn. II, kap. 17.

35/ Všem nejurozenějším lidem odňal starobylé rodinné odznaky: Torquatovi řetěz, Cincinnatovi kadeř, Gnaeu Pompeiovi, potomku starobylého rodu, příjmení Veliký. Ptolemáia, o němž jsem se již zmínil^41, kterého k sobě pozval z jeho království a přijal s velikými poctami, náhle dal popravit, a to pro nic jiného, než že když sám uspořádal gladiátorské hry, zpozoroval, jak Ptolemáios při svém vstupu do hlediště upoutal na sebe všeobecnou pozornost leskem svého purpurového pláště. Kdykoli potkal vlasaté^42 krasavce, dával jim vyholit týl a tak je zohyžďoval. Aesius Proculus, syn předního centuriona, vynikal znamenitou mohutností i krásou, pro něž ho nazývali „Kolosserós“43. Tohoto muže dal náhle vytáhnout z hlediště a dopravit do arény, kde proti němu postavil zprvu Thráka^44, potom těžkooděnce. Když Aesius oba dva porazil, dal jej neodkladně spoutat, obléci v cáry, vodit po ulicích a ukazovat ženám, posléze popravit.

41. jsem se již zmínil – v kap. 26.

42. vlasaté – Caligula sám měl pleš.

43. „Koloss-erós“ – tj. mohutný jako kolos a krásný jako Erós.

44. Thráka – označení zvláštního druhu gladiátorů, kteří bojovali po thráckém způsobu ozbrojeni jen kulatým štítkem a srpovitým mečem.

Vůbec nebylo člověka sebeopovrženějšího postavení a sebeubožejšího osudu, aby mu nezáviděl jeho štěstí. Proti „králi“ aricijského háje^45, že držel svůj kněžský úřad již po mnoho let, poštval silnějšího protivníka. Když jednoho dne gladiátorského zápasu vozový bojovník Porius po úspěšném boji propouštěl na svobodu svého otroka a sklidil zvláště nadšený potlesk, rozhořčeně se vyřítil Caligula z hlediště, takže si šlápl na cíp togy a po hlavě sletěl ze schodů; povstav se rozkřikoval: „Římský lid, pán všech národů, pro nicotnost prokazuje gladiátorovi více pocty nežli posvěceným hlavám vládců a osobně mně.“

45. „králi“ aricijského háje – představený háje zasvěceného Dianě u jezera Nemi, „král“ háje, býval uprchlý otrok, později propuštěnec, který musil každoročně bojovat o své místo se soky; kdo ho utloukl kyjem, stával se jeho nástupcem.

36/ Studu nešetřil ani svého ani cizího. Vypravuje se, že miloval Marka Lepida, herce v pantomimách Mnéstéra a některá knížecí rukojmí, stýkaje se s nimi ve vzájemném smilstvu. Valerius Catullus, mladík z konsulárské rodiny, dokonce porůznu vykřikoval, že byl od něho zprzněn a souložení s ním mu připravilo bolest v bocích. Kromě krvesmilstva se sestrami^46 a obecně známého vášnivého vztahu k prostitutce Pyrallidě nebyla snad jediná vznešenější paní před ním jista. Ponejvíce je s jejich manžely zval na večeři, a když míjely jeho nohy, bedlivě a podrobně je prohlížel, jako činí kupci se zbožím, ba nadzvedal jim rukou tvář, jestliže ji některé ze studu sklopily. Kdykoli se mu pak zlíbilo, vyšel z jídelny a povolav k sobě do ústraní tu, která se mu nejvíce líbila, nedlouho potom se vracel ještě s čerstvými známkami vášně a veřejně ji chválil nebo haněl, vypočítávaje jednotlivé přednosti nebo vady jejího těla a souložení. Některým dal sám poslat jménem jejich nepřítomných manželů rozvodový list a přikázal, aby o tom byla uvedena zpráva ve státním věstníku.

46. se sestrami – viz kap. 24.

37/ Nákladností svého hýřilství překonal vynalézavost všech marnotratníků. Tak si vymyslil nové způsoby koupelí a nejúžasnější druhy jídel a hostin: například se koupal v teplých nebo studených voňavkách, srkal nejdrahocennější perly rozpuštěné v octě, spoluhodovníkům předkládal chléb a jídla na zlatě, často říkaje: „Sluší se být buďto šetrným člověkem, anebo císařem.“ Dokonce dal i nemalé množství peněz po několik dní ze střechy basiliky Juliovy^47 rozhazovat mezi lid. Také dal vystavět liburnské desítiřadky, na nichž byly přídě vykládány drahými kameny, plachty byly pestrobarevné a uvnitř umístěny rozsáhlé lázně, sloupořadí a jídelny, ba i rozmanité keře révy a ovocné stromy. Na těchto lodích, hoduje za denního světla mezi tanečními a hudebními sbory, jezdil podél břehů Campanie.

47. basiliky Juliovy – rozsáhlá soudní dvorana na foru.

Při stavbách letohrádků a venkovských dvorců proti všemu zdravému rozumu netoužil po ničem víc než provést něco, co se pokládalo za neproveditelné. A tak dal zakládat hráze v bouřlivém a hlubokém moři, vylamovat skály nejtvrdšího křemene, náspem vyrovnávat doliny s horami a rozkopáváním dělat roviny z horských hřbetů. Všechny tyto práce se musely provádět s neuvěřitelnou rychlostí, poněvadž vina za průtah byla trestána smrtí. Nechci vypočítávat jednotlivosti: prostě za necelý rok kromě jiných obrovských prostředků dokázal promarnit celých oněch dvacet sedm set miliónů sestertiů, které zůstaly po Tiberiu Caesarovi.

38/ Octnuv se tudíž na dně peněžních možností, obrátil se k loupežení a to prováděl rozmanitými a velmi promyšlenými prostředky právních křivd, dražeb a daní. Tvrdil, že neprávem užívají římského občanství ti, jejichž předkové je získali pro sebe a pro své potomky, nejsou-li jejich přímými syny; podle jeho výkladu se totiž pojmem „potomků“ nesměl rozumět žádný další stupeň příbuzenství. Byly-li mu předloženy listiny, kterými udělili občanské právo zbožnění Julius a Augustus, prohlašoval je za neplatné jakožto staré a zvetšelé. Obviňoval z podvodného přiznání výše jmění při censu ty, jejichž jmění se později z nějakého důvodu zvětšilo. Závěti předních centurionů, kteří od začátku vlády Tiberiovy neučinili dědicem ani onoho, ani jeho samého, roztrhal, označuje je za projev nevděčnosti. Stejně za zcela neplatné prohlašoval závěti i všech jiných osob, o kterých někdo tvrdil, že měly v úmyslu po smrti odkázat své jmění císaři. Tím byli lidé tak přestrašeni, že jej i neznámí veřejně jmenovali jako dědice mezi jmény svých přátel, ba i rodiče mezi jmény svých dětí. Caligula je však, jestliže po takovýchto prohlášeních ještě delší dobu žili, nazýval „vtipálky“ a mnohým z nich poslal otrávená cukrátka. Ve sporných případech toho druhu řídil sám soudní jednání, předem stanovil celkovou výši, jaké chtěl dosáhnout, a zasedal až do jejího dosažení, teprve potom se dával odvolat. A protože mu byl i sebemenší průtah proti mysli, odsoudil jednou více než čtyřicet obviněných, třebaže byli žalováni ze zcela různých provinění, jediným hromadným rozsudkem a ještě se pak chvástal Caesonii, která právě procitla ze spánku, co se on napracoval, zatímco ona po poledni vyspávala.

Vyhlásiv dražbu dal do ní pouhé zbytky výpravy všech svých her a prodával; sám stanovil vyvolávací ceny a hnal je do takové výše, že někteří lidé, kteří byli nuceni koupit bezcennosti za obrovské peníze a přišli o celé své jmění, otevřeli si žíly. Známý je příběh, jak Aponius Saturninus začal při dražbě v lavicích klímat, vyvolavač dostal pokyn od Gaia, aby si dobře všímal váženého bývalého prétora, který prý mu stále hlavou na souhlas pokyvuje, a přihazování se skončilo teprve, až nic netušícímu muži bylo přiklepnuto třináct gladiátorů za devět miliónů sestertiů.

39/ Rovněž když v Gallii za nesmírně přehnané ceny rozprodal z majetku svých odsouzených sester jejich šperky, nábytek, otroky, ba i propuštěnce, podnícen jsa tímto ziskem, dal tam z Říma dovážet všechnu výbavu starého dvora, zabaviv k odvozu i nájemní vozidla a soumary z obilních mlýnů; tím se jednak často nedostávalo v Římě chleba, jednak velmi mnoho lidí vedoucích právě soudní procesy prohrálo svou při, protože se ze vzdálených domovů nemohli dostavit k složení záruky. Při vydražování této výbavy nebylo lsti ani lákadla, kterého by nebyl použil: brzy lál jednotlivcům, že jsou lakomci a že se nestydí být bohatší než on, brzy předstíral, jak ho to mrzí, že nabízí pouhým soukromníkům do majetku věci dvorské. Dozvěděl se, že jeden bohatý provinciál zaplatil dvě stě tisíc sestertiů služebníkům, pověřeným zvaním, aby byl lstivě vpašován mezi účastníky císařovy hostiny. Caligula to nijak těžce nenesl, že je tak vysoko oceňována pocta, být účastníkem jeho večeře. Následujícího dne poslal k témuž muži, když seděl u jedné dražby, posla, aby mu za dvě stě tisíc sestertiů odevzdal nějakou tretku a vyřídil mu, že bude večeřet u císaře na jeho přímé pozvání.

40/ Nové a neslýchané daně vybíral nejprve prostřednictvím pachtýřů, a když se ti přitom nesmírně obohacovali, prostřednictvím prétoriánských centurionů a tribunů. Neopomíjel žádného druhu věcí ani lidí, aby je nezdanil nějakým poplatkem. Z poživatin, které byly prodávány po celém Římě, bylo vybíráno jisté, pevně stanovené clo. Ze soudních pří, ať k nim docházelo kdekoli, musela být odváděna čtyřicetina celkového úhrnu, o který se vedl spor; přitom uvaloval trest na ty, kdo se bez soudu dohodli anebo žaloby se vzdali. Nosiči musili platit osminu svých denních výdělků. Prostitutky z toho, co si vydělaly, odváděly, kolik si která vysloužila jednou souloží. Jako dodatek bylo k příslušnému zákonu připojeno ustanovení, že se daňová povinnost vztahuje i na ty, kdo dříve provozovali prostituci nebo kuplířství, ba že jí podléhají i sňatky.

41/ Takové daně ukládal jenom ústně, nikoli písemnými vyhláškami. Poněvadž pro neznalost znění zákona docházelo k četným přestupkům, vymáhal si lid prosbami jeho uveřejnění; konečně dal Caligula zákon vyhlásit, ale jednak velmi drobným písmem, jednak na neobyčejně těsném místě, aby si jej nikdo nemohl opsat. A aby neponechal nevyzkoušen žádný druh kořistnictví, založil v císařském paláci nevěstinec, poskytnuv k tomu četné pokojíky a vybaviv je ve shodě s důstojností místa, aby se v nich nabízely urozené vdané ženy a chlapci. Potom posílal po náměstích a basilikách své nomenclatory, aby zvali mladíky i starce k ukájení rozkoše. Neměli-li návštěvníci při sobě hotových peněz, půjčoval jim je na úrok a zavedl zvláštní dozorce, aby zaznamenávali a zveřejňovali jména uživatelů nevěstince jako rozmnožovatelů císařských důchodů. Neopovrhoval ani ziskem ze hry v kostky a ještě více vydělával tím, že se při ní dopouštěl klamu, ba i křivé přísahy. Jednou postoupiv svou partii nejbližšímu sousedu při hře, poodešel do ústřední místnosti paláce, zde dal dva bohaté římské jezdce, kteří právě šli kolem, bezodkladně zatknout a zabavit jejich jmění; pak se vrátil rozradostněn a chlubil se, že nikdy neměl v kostkách většího štěstí.

42/ Když se mu potom narodila dcera, naříkaje na svou chudobu a na tíživost úkolů nejen již vladařských, ale i otcovských, dal vybírat příspěvky na výživu dcerky a na její věno. Rovněž vyhlásil ediktem, že na začátku roku bude přijímat novoroční dárky. A vskutku stál prvního ledna v předsíni svého paláce, aby lovil dárky, které před ním chrlil dav lidí všeho druhu ze svých rukou a ze záhybů roucha. Posléze roznícen jsa dychtivou touhou po doteku peněz, často dával na velmi otevřeném místě rozsypat nesmírné hromady zlaťáků a procházel se v nich bosýma nohama, ba někdy se v nich i celým tělem válel.

43/ Vojenství a válečnictví se dotkl jenom jednou, a to ještě ne podle programu, nýbrž náhodně. Cestoval totiž, aby zhlédl údolí řeky Clitummu a tamní háj, a dostal se až do Mevanie; zde mu kdosi připomněl, že by se měl doplnit počet jeho Batávů^48, které měl ve své tělesné stráži. Odtud se zrodil podnět k výpravě proti Germánii. Caligula se ho již nevzdal, nýbrž hned povolal odevšad legie a pomocné sbory, všude dal s velkou nelítostností provádět odvody, nashromáždil i vozatajstvo všeho druhu v množství dotud nebývalém a nastoupil pochod. Na něm se postupovalo někdy tak rychle a prudce, že kohorty prétoriánů musily proti zvyku naložit své odznaky na soumary a tak za ním uhánět, jindy zase tak zvolna a změkčile, že se mohl dát nosit osmi otroky v nosítkách a vymáhat od lidí blízkých měst, aby před ním zametli silnice a kropili je proti prachu.

48. Batávů – mužů z germánského kmene Batávů, sídlícího u dolního Rýna.

44/ Jakmile dostihl tábora, aby se ukázal zdatným a přísným vojevůdcem, s potupou zbavil hodnosti legáty, kteří přivedli pomocné sbory z různých míst s nějakým opožděním. Při přehlídce vojska dokonce odňal hodnost velitelů předních centurií četným centurionům, kteří byli již starší a kterým v několika případech chybělo již jenom několik dní do výslužby, vzav si za záminku u každého jeho pokročilejší věk a sníženou použitelnost. Ostatní vyplísnil pro jejich lakotu a snížil poplatky vysloužilců na pouhých šest tisíc sestertiů. Jediný jeho úspěch byl ten, že přijal na milost Adminia, syna británského krále Cynobellina, který zapuzen byv od otce přeběhl s malou hrstkou k Římanům. Přesto však, jako by se mu byl vzdal celý ostrov, poslal do Říma velkolepý dopis, nařídiv kurýrům, aby na voze jeli až na forum a k radnici a odevzdali jej konsulům jedině v chrámu Martově a za plné přítomnosti senátu.

45/ Později, poněvadž se nedostávalo důvodu k válčení, poručil několika Germánům ze své tělesné stráže, aby se přepravili přes Rýn a tam se skryli. Po obědě si dal velmi lomozně hlásit, že nepřítel je tu. Nato se vyřítil s přáteli a částí prétoriánských jezdců do nejbližšího lesa, zde dal osekat stromy a vyzdobit jako trofeje a s nimi se za soumraku vrátil. Těm, kteří ho nenásledovali, zde vyčinil za zbabělost a netečnost, zato průvodce a účastníky svého „vítězství“ podaroval novým druhem věnců, ozdobených podobami slunce, měsíce a hvězd a také pojmenovaných novým jménem věnců „průzkumnických“.

Jindy zase dal několik svých rukojmí vyvést ze školy a tajně poslat napřed. Potom náhle přerušiv hostinu vyrazil s jízdou na jejich pronásledování a jako polapené uprchlíky je přivedl v poutech. Také v takovéto komedii neznal nejmenší míry. Vrátil se na hostinu, a když mu přinesli důstojníci hlášení, že je vojsko shromážděno, pozval je tak, jak byli v plné zbroji, aby zasedli ke stolu. Nadto je napomenul velmi známým veršem Vergiliovým^49:

49. Vergiliovým – Aeneis, kn. I, v. 207.

Musíte vytrvat přec a se zachovat pro lepší časy.

A mezi takovýmito hříčkami poslal do Říma velmi strohý edikt, v němž vytýkal senátu a lidu: „Zatímco váš císař svádí bitvy a podstupuje nesmírná nebezpečí života, vy si hovíte v neustálém hodování, bavíte se v cirku a v divadlech a užíváte půvabu venkovských sídel.“

46/ Posléze, jako by chtěl svést rozhodnou bitvu, dal vojsku bojově nastoupit v rojnici podél břehů oceánu a rozmístit vrhací i jiné stroje, aniž kdo věděl nebo jen tušil, co zamýšlí. Náhle vydal rozkaz, aby sbírali škeble a plnili si jimi přilbice a záhyby šatu. „Toť jest kořist vyrvaná oceánu,“ volal, „kterou jsme povinováni Capitoliu a Palatiu.“ A na znamení vítězství dal postavit velmi vysokou věž, aby z ní jako z majáku na Faru v nocích svítily ohně k řízení plavby lodí. Potom vyhlásiv vojsku dar, sto denárů na muže, jako by překračoval všechny známé doklady štědrosti, řekl: „Nyní vesele odcházejte domů, odcházejte bohatě odměněni!“

47/ Nato obrátiv svou pozornost k přípravě triumfu, vybral a určil pro vítězný průvod kromě barbarských zajatců a přeběhlíků také právě nejurostlejší, a jak sám říkal řeckým výrazem, „triumfu nejdůstojnější“ chlapíky z Gallii, a to i některé tamní předáky, a donutil je, aby si nejenom nechali narůst vlasy a obarvili je plavým odstínem, nýbrž aby se také naučili germánskému jazyku a přijali barbarská jména. Rovněž nařídil, aby byly trojřadky, s kterými vyplul na oceán, z velké části po souši dopraveny do Říma. Dopsal i svým berním úředníkům: „Připravte triumf tak, aby nás stál co nejméně, ale aby byl takový, jakého ještě nikdy nikdo neviděl; vždyť máte právo sáhnout na peněžité prostředky všech lidí.“

48/ Dříve než odešel z provincie, pojal zločinně ukrutný úmysl vyvraždit legie, které se kdysi po smrti Augustově vzbouřily. Chtěl tak učinit proto, že tenkrát držely v zajetí jeho otce Germanika, který jim velel, a jej samého ještě jako děcko. Dal se jenom stěží odvrátit od provedení tak šíleného záměru v plném rozsahu, přece nemohl být nijak zadržen, aby si dále nepřál popravit aspoň každého desátého. A tak svolav legionáře, aby beze zbraně, ba i bez mečů vyslechli jeho řeč, obklopil je ozbrojenou jízdou. Když si však uvědomoval, že se mnozí, kterým se to zdálo podezřelé, vykrádají, aby se chopili zbraně, došlo-li by k nějakému násilí, uprchl z řečniště a nakvap zamířil do Říma. Všechnu zlost obrátil proti senátu, kterému – ve snaze odvrátit řeči, které se šuškaly o tak veliké ostudě – veřejně vyhrožoval, mezi jiným si stěžuje, že byl okraden o zasloužený triumf, ačkoliv sám ještě nedávno vydal zákaz, dokonce pod trestem smrti, že nesmí být činěn návrh na jakoukoli jeho poctu.

49/ Když ho tedy na pochodu vyhledali poslové nejvznešenějšího sboru^50 s prosbou, aby urychlil svůj návrat, prohlásil co nejdůraznějším hlasem: „Přijdu, přijdu, a tenhle se mnou,“ znovu a znovu buše na jílec meče, kterým byl opásán. V ediktu napsal: „Vracím se, ale jenom k těm, kteří si přejí mého návratu, ke stavu jezdeckému a k lidu, neboť pro senát budoucně nebudu ani občanem, ani vůdcem.“ Rovněž vydal zákaz, že ho nesmí přijít nikdo ze senátu vítat. A tak upustiv od velikého triumfu, nebo spíše jej oddáliv, vstoupil o svých narozeninách do Říma jenom v malém triumfu. A do čtyř měsíců byl zavražděn, směle se dopustiv hrozných činů a chystaje se ještě k mnohem těžším. Měl totiž v úmyslu přestěhovat se zprvu do Antia, později do Alexandrie, předtím však vyvraždit všechny nejvýznamnější členy obou stavů, senátorského i jezdeckého. O tom nepřipouštějí nejmenší pochybnosti dva rukopisy, nalezené mezi jeho tajnými papíry, s rozličnými tituly; jeden měl nadpis „Meč“, druhý „Dýka“; oba obsahovaly jména osob určených k smrti spolu s bližšími údaji. Nalezla se i ohromná schrána plná rozmanitých jedů; když ji dal později Claudius utopit, byla prý jimi otrávena mořská voda tak, že hynuly ryby a příliv vyvrhoval zdechliny na nejbližší pobřeží.

50. nejvznešenějšího sboru – senátu.

50/ Caligula byl vysoké postavy, velmi bledé pleti, značně tlustého těla, ale šíji a nohy měl nápadně hubené, oči a spánky vpadlé, čelo široké a vrásčité, vlas řídký, ale na temeni žádný, jinak po těle byl zarostlý. Proto bylo pokládáno za hrdelní zločin, šel-li kolem, dívat se na něho shora nebo v jakékoli souvislosti vyslovit slovo „kozel“. Tvář již od přirozenosti strašlivou a děsivou činil úmyslně ještě divočejší, uče se před zrcadlem různým úšklebům, nahánějícím hrůzu a bázeň.

Ani tělesně, ani duševně neměl pevného zdraví. Jako chlapce ho trápila padoucnice, v jinošství si sice zvykl snášet námahy, někdy ho však přepadala náhlá ochablost, takže nemohl ani chodit, ani stát, ani se natolik sebrat, aby se jakžtakž udržel. Duševního nezdravého stavu si byl i sám vědom a opětovně pomýšlel na to, uchýlit se do ústraní a podstoupit očistnou léčbu mozku. Věří se, že mu manželka Caesonie dala vypít nějaký nápoj lásky, jehož účinek se však zvrhl v šílenství. Jeho předrážděnost vznikala hlavně nespavostí; nespal totiž v noci déle než tři hodiny, a ani ty mu nepřinášely odpočinek mírný, nýbrž děsivý s podivnými přeludy. Tak se mu mimo jiné jednou zdálo, že vidí zosobněné moře a s ním hovoří. Protože ho mrzelo jen tak ležet a bdít, z velké části noci buď vysedával na loži, anebo se procházel dlouhým sloupořadím, znovu a znovu nedočkavě vzývaje příchod denního světla.

51/ Duševní chorobě smím snad oprávněně přičíst i dvě zcela protichůdné jeho slabosti, nezměrnou sebedůvěru a proti tomu přehnaný strach. Vždyť tento muž, který dokonale pohrdal bohy, při nejmenších hromech a blescích se chvěl a schovával si hlavu, při větší bouři však vyskakoval z lůžka a zalézal pod postel. Za svého cestování po Sicílii se v mnohých místech vysmíval ukazovaným divům, ale z Messany náhle v noci utekl, vyděšen kouřem a duněním sopky Etny.

Rovněž proti barbarům byl sice pln výhrůžek, ale když jednou za Rýnem projížděl na voze úžinou v nahuštěném šiku a kdosi se zmínil, že by to byl pořádný poplach, kdyby se teď objevil nepřítel, ihned vsedl na koně a cvalem se vrátil k mostům; jakmile však shledal, že jsou zacpány vozataji a zavazadly, nestrpěl průtahu a dal se přenést rukama vojáků nad jejich hlavami na druhý břeh.

Později také na zprávu o povstání v Germánii chystal se k útěku z Říma a k němu nařídil pohotovost loďstva. Jako jediná útěcha ho uklidňovalo pomyšlení, že mu najisto zbudou aspoň zámořské provincie, obsadí-li vítězové alpské hřebeny, jako učinili kdysi Kimbrové, anebo dokonce Řím, jako Senonové. Odtud se tuším později zrodil u jeho vrahů úmysl nalhávat bouřícím se vojákům, že si sám vzal život, přestrašen jsa zprávou o prohrané bitvě.

52/ Jeho šat, obuv a ostatní vnější úprava nebyly ani shodné s otcovským zvykem, ani se soudobým občanstvem, zhusta nebyly ani mužské, ba dokonce někdy ani lidské. Často vycházel na veřejnost oděn v pestrobarevných a drahými kameny vyšívaných halenkách s rukávy a náramky, někdy v hedvábí a nepokrytě ženských šatech. Obut býval brzy opánky nebo kothurny, brzy vojenskými botami prétoriánů, někdy i ženskými střevíci. Ponejvíce však vystupoval se zlatými vousy, v ruce blesk nebo trojzubec nebo žezlo s otočenými hady^51, vesměs odznaky bohů, ba byl spatřen i ustrojen jako Venuše. Triumfátorské roucho vytrvale nosil, ještě než se vůbec vypravil do pole; někdy měl na sobě i pancíř Alexandra Velikého, který si opatřil z jeho hrobky.

51. blesk nebo trojzubec nebo žezlo s otočenými hady – vystupoval tedy s atributy Jova, Neptuna nebo Mercuria.

53/ Ze svobodných umění vůbec nedbal o vědu, zato velmi mnoho o výmluvnost, v níž byl všestranně zběhlý a pohotový, obzvláště měl-li vystoupit proti někomu s námitkami. Rozpálil-li se hněvem, hrnula se mu slova i myšlenky a měl znamenitý přednes i silný hlas; řečnický zápal mu nedovoloval nehybně stát na témž místě a dobře ho mohli slyšet i ve vzdálených řadách. Maje řečnit proti někomu, hrozíval, že „vytasí zbraň svého nočního přemýšlení“. Slohem příliš změkčilým a zjemnělým opovrhoval; proto se vyjádřil o Senecovi^52, který se tehdy těšil vrcholné oblibě, že skládá „samé spáry“ a že to je „písek bez vápna“. Občas psával i námitky proti úspěšným soudním řečem proslulých řečníků. Také skládával žaloby proti významným osobám obžalovaným u senátu nebo jejich obrany, aby tak, jak se právě zachtělo jeho péru, způsobil svým míněním jednomu odsouzení, druhému osvobození. K takovýmto řečem zvával svými edikty také posluchače ze stavu jezdeckého.

52. Senecovi – míněn filosof Seneca.

54/ Ale s velikou horlivostí pěstoval i umění jiných druhů, a to co nejrozmanitější. Byl thráckým šermířem a vozatajem, rovněž zpěvákem a tanečníkem, šermoval bojovými zbraněmi, jako vozataj vystupoval na závodištích v různých místech vybudovaných. Náruživou zálibou ve zpěvu a tanci se dával tak unášet, že se ani při veřejných představeních nezdržel, aby přednášejícího tragického herce nedoprovázel hlasem a hercovu mimiku veřejně nenapodobil, ať v pochvalném nebo v opravném smyslu. A zdá se, že vyhlásil-li právě toho dne, kdy byl zavražděn, veselou noční slavnost, neučinil to z žádného jiného důvodu, než aby mu nevázanost noční doby dovolila zahájit vystupování na jevišti. Někdy však také tančil, a to právě v noci. Tak jednou dal v době předpůlnoční tři bývalé konsuly povolat k sobě do paláce a tyto muže, naplněné nejrůznějšími zlými, ba i smrtelnými předtuchami, vybídl vystoupit na pódium, potom náhle sám v ženském plášti a tunice až po kůtky sahající tam vyskočil za velikého vřeštění píšťal a řehtaček pod podešví, zatančil výstup se zpěvem a zmizel. A tento člověk, k jiným věcem tak obratný, nenaučil se plavat.

55/ Všem svým oblíbencům prokazoval přízeň až do šílených rozměrů. Mnéstéra, herce v pantomimách, přímo při představeních líbal, a jestliže při jeho tanci někdo sebeméně projevil nelibost, poručil výtržníka dovléci před sebe a vlastní rukou jej bičoval. Jednomu římskému jezdci, který při Mnéstérově vystoupení hlučel, vzkázal po centurionovi, že se musí neprodleně odebrat do Ostie a dovézt do Mauretánie králi Ptolemáiovi jeho vlastnoruční dopis. Tento list zněl doslovně: „Mužovi, kterého s tímto dopisem posílám, nedělej nic dobrého ani zlého!“

Z některých „thráckých“ gladiátorů nadělal velitele Germánů, své tělesné stráže. „Síťařům“ zase omezil jejich výzbroj. „Síťaři“ Columbovi, který sice zvítězil, ale byl lehce zraněn, přidal do rány jedu. Tomuto jedu říkal od té doby „columbovský“; alespoň toto jméno bylo nalezeno napsáno jeho rukou mezi jmény jiných jedů. Straně „zelených“53 byl tak nakloněn a oddán, že v jejich klubovně vytrvale večeřel a někdy i nocoval a závodníku Eutychovi při jedněch hodovánkách, rozesílaje výslužky, věnoval dva milióny sestertiů. Svému koni „Klusákovi“54, kvůli němuž dával den před závoděním v cirku svými vojáky nařizovat celému sousedství ticho, aby zvíře nebylo vyrušováno z klidu, daroval kromě mramorové stáje se žlabem ze slonové kosti a kromě purpurových pokrývek i náramků s drahými kameny dokonce i dům s čeledí a výbavou, aby mohli být hosté, zvaní koňovým jménem, tím honosněji pohoštěni. Tvrdí se, že ho měl v úmyslu také jmenovat konsulem.

53. Straně „zelených“ – římští závodníci a jejich přátelé byli organizováni v kluby označované barvami („bílí“, „červení“, „modří“, „zelení“).

54. „Klusákovi“ – jméno Caligulova koně, v orig. Incitatus.

56/ Při takovém jeho běsnění a řádění nebylo nouze o lidi, kteří ho toužili odpravit. Když však první a druhé spiknutí bylo odhaleno a jiní váhali pro nedostatek vhodné příležitosti, spojili se v svém záměru dva mužové^55 a vskutku jej provedli, zasvětivše do něho také nejvlivnější z propuštěnců a prefekty prétoriánů; naposled jmenovaní byli totiž, byť neprávem, uváděni za domnělé účastníky jednoho z předchozích spiknutí a od té doby pociťovali, že jsou podezíráni a nenáviděni; vždyť hned tenkrát si je vzal Caligula stranou, způsobil jim velikou neoblibu tím, že s taseným mečem tvrdil: „Zahynu dobrovolně, jestliže se i vám zdám hodným smrti“ a neustal od té doby jednoho obviňovat u druhého a všechny rozeštvával mezi sebou.

55. dva mužové – Cassius Chaerea a Cornelius Sabinus.

Když se spiklenci dohodli, že ho napadnou o hrách palatinských^56, až o polednách vyjde z hlediště, vyhradil si hlavní úlohu tribun prétorské kohorty Cassius Chaerea, muž již staršího věku, kterého Gaius soustavně tupil všelikými urážkami, vytýkaje mu změkčilost a zženštilost; tak například když si k němu tribun šel pro heslo, udělil mu heslo „Priapus“ nebo „Venuše“, jindy zase, když se mu za něco děkoval, podal mu k políbení ruku tak, že její prsty vytvářely neslušný obrazec a naznačovaly příslušný pohyb.

56. o hrách palatinských – třídenní hry, založené k uctění Liviinu.

57/ Nastávající vraždě nasvědčovalo mnoho věštných znamení. V Olympii socha Diova, kterou se mu zlíbilo dát rozebrat a převézt do Říma, vydala ze sebe náhle tak silný chechtot, že se z rozkolísaného lešení dělníci rozběhli. A hned na místě se ještě objevil člověk jménem Cassius, který tvrdil, že ve snu dostal příkaz obětovat Diovi býka. V den patnáctého března bylo bleskem zasaženo Capitolium v Capui a rovněž tak obydlí dozorce nad ústřední síní císařského paláce v Římě. Nechybělo tehdy hlasů těch, kteří se dohadovali, že jedním úkazem je věštěno nebezpečí hrozící pánu od jeho strážců, druhým úkazem zase význačná vražda, jaká byla kdysi provedena v týž den^57. Také když se Caligula vyptával na svůj horoskop, tvrdil astrolog Sulla, že se mu se vší určitostí blíží násilná smrt. Rovněž obě Fortuny v Antiu^58 ho varovaly, aby se měl na pozoru před Cassiem; z tohoto důvodu onen ihned vyslal vraha s rozkazem zabít Cassia Longina, který byl tehdy místodržitelem v Asii, nevzpomenuv si, že se také Chaerea jmenuje Cassius. Den před svou smrtí měl sen, jak stojí v nebi vedle trůnu Jovova a jak ho nejvyšší bůh odrazil od sebe palcem své pravé nohy, takže se zřítil na zem.

57. kdysi... právě v týž den – 15. března r. 44 př. n. l., zavraždění Caesarovo.

58. obě Fortuny v Antiu – sesterské bohyně Štěstěny, jimž zasvěcen chrám v Antiu.

Za věštná znamení bylo pokládáno také to, co se náhodou událo v samotný den vraždy krátce před ní. Když ráno obětoval, postříkala ho krev plameňáka. Herec pantomim Mnéstér zpodobňoval tancem týž tragický příběh^59, který kdysi předváděl tragický herec Neoptolemos o hrách, při nichž byl zabit makedonský král Filip. Dále když se v mimické hře „Laureolus“60, v níž se hlavní herec kácí a chrlí krev, několik herců druhých úloh o závod pokoušelo o napodobení téhož kousku, plavalo celé jeviště v krvi. Také na noc se připravovalo představení, v němž měli Egypťané a Etiopové znázorňovat příběhy z podsvětí.

59. tragický příběh – šlo o tragédii „Kinyrás“, v níž je zabit stejnojmenný hrdina, který nevědomky žil manželsky s dcerou Myrrhou.

60. „Laureolus“ – mimická hra, měla jméno podle římského loupežníka.

58/ Dvacátého čtvrtého ledna krátce po poledni zaváhal Caligula, zda se má ze svého sedadla zdvihnout k obědu, protože žaludek měl ještě přecpán tíživostí včerejší stravy, přece však na radu přátel vyšel z hlediště. V podzemní dvoraně, kudy musil projít, měli právě zkoušku urození chlapci z Asie, povolaní k vystoupení na jevišti. Caligula se u nich zastavil, aby si je prohlédl a povzbudil, a nebýt toho, že si náčelník divadelní skupiny naříkal na zimnici, byl by se chtěl vrátit a dát kus opakovat.

Odtud se pověst rozdvojuje. Jedni říkají, že když oslovoval chlapce, prudce ho zezadu zasáhl řeznou ranou do šíje Chaerea, předeslav zvolání: „Do toho!“61; potom mu prý druhý ze spiklenců, tribun Cornelius Sabinus zpředu proklál hruď. Druzí říkají, že Sabinus, odklidiv dav pomocí centurionů do věci zasvěcených, po vojensku ho požádal o heslo, a když mu Gaius dal heslo „Jupiter“, tu zezadu zvolal Chaerea: „Tu máš, co ti patří!“ Gaius se nato ohlédl a vtom mu Chaerea ranou meče rozťal čelist. Když leže na zemi s údy zmítajícími se v křečích volal: „Ještě jsem naživu“, ostatní ho dobili třiceti ranami; bylo totiž heslem všech: „Znova!“ Někteří dokonce prokláli mečem i jeho ohanbí.

61. „Do toho!“ – v orig. Hoc age /, tradiční formule při obětování žertvy, kdy kněz vybízí porážeče k zasazení smrtelné rány dobytčeti.

Na první poplach přiběhli nosiči nosítek s tyčemi na pomoc, brzy nato i Germáni z jeho tělesné stráže a zabili některé z vrahů, rovněž však několik nevinných senátorů.

59/ Žil devět a dvacet let, vládl tři roky, deset měsíců a osm dní. Jeho mrtvola byla tajně dopravena do lamiovských zahrad^62, na hranici narychlo vystrojené polospálena a nehluboko pod drnem zahrabána. Teprve později ji daly jeho sestry, navrátivše se z vyhnanství, vykopat, dokonale spálit a náležitě pohřbít. Je dostatečně známo, že dříve než se tak stalo, byli strážcové zahrad zneklidňováni přízraky. Také v tom domě, kde zahynul, neuplynula ani noc bez nějakého strašidla, až posléze dům požárem vyhořel do základů. Zároveň s Caligulou zahynula i jeho manželka Caesonie, kterou centurion probodl mečem, i dcera, jíž rozbili hlavu o zeď.

62. lamiovských zahrad – zahrad velmi zámožné rodiny Aelia Lamie na Esquilinu.

60/ Jaké byly tenkrát poměry, může každý čtenář posoudit také z tohoto: po rozhlášení vraždy nebylo tomu ihned uvěřeno; bylo totiž podezření, že pověst o vraždě předstíral a dal rozšířit Gaius sám, aby tímto způsobem vypátral, jak o něm lidé smýšlejí; rovněž neurčili spiklenci jeho nástupce ve vládě; a senátoři ve snaze obnovit svobodu dokonce se dohodli, že je mají konsulové svolat k první schůzi nikoli do radnice, která nesla jméno Juliovo, nýbrž na Capitolium, ba někteří navrhovali usnesení, podle něhož by měla být vyhlazena památka na Caesary a rozbořeny jejich chrámy. Především však bylo pozorováno a shledáváno nápadným, že všichni Caesarové, kteří měli předejmení Gaius, zahynuli mečem, počínajíc již oním, který byl zabit za dob Cinnových^63.

63. za dob Cinnových – Gaius Julius Caesar Strabo, ubitý od Mariovců r. 87 př. n. l.

Kniha pátá - Božský Claudius

1/ Otcem Claudia Caesara byl Drusus s osobním jménem původně Decimus, později Nero. Narodil se Livii do tří měsíců poté, co se jíž těhotná provdala^1 za Augusta. Proto bylo podezření, že byl zplozen svým otčímem ještě v cizoložném styku; aspoň hned se tehdy rozšířil řecký verš:

1. těhotná provdala se – viz živ. Aug., kap. 62.

Jen šťastný syna má již v třetím měsíci.

Tento Drusus byl v svém úřadu kvestora a prétora vojevůdcem ve válce s Raety, potom ve válce s Germány a jako první z římských vojevůdců se plavil po Severním moři. Za Rýnem zbudoval kanál^2, důmyslné a pracné dílo, které se dosud jmenuje kanálem Drusovým. Také nepřítele častěji porazil, zahnal ho hluboko do nitra pustin a neustal v jeho pronásledování dotud, až vítězovi podoba barbarky v nadlidské velikosti latinským jazykem zakázala postupovat dále. Za tyto úspěchy dosáhl práva na malý triumf i odznaků triumfátorských. Po prétuře rychle získal konsulát, obnovil výpravu, onemocněl a dožil se svého posledního dne v letním táboře, kterému se od té doby říká „Prokletý“. Jeho mrtvé tělo dopravovali přední mužové z municipií až na hranici Říma, kde je převzaly dekurie úřednických tajemníků. Pohřbeno bylo na poli Martově. Jinak vojsko mu zbudovalo čestnou mohylu; kolem ní potom každoročně v určitý den pochodovali vojáci a u ní veřejně konaly gallské obce slavnostní oběti. Kromě toho mu senát mezi četnými jinými poctami odhlasoval mramorový oblouk s trofejemi na silnici Appiově a přiznal jemu i jeho potomkům příjmení „Germanicus“3.

2. kanál – spojující Rýn s jezerem Zuiderským.

3. „Germanicus“ – tj. Germánský, vítěz nad Germány.

Podle obecného přesvědčení byl to muž právě tak slávychtivý jako občansky umírněný. U nepřítele totiž usiloval nejenom dobýt vítězných bitev, nýbrž i získat v osobním boji zbroj nepřátelského náčelníka, a proto několikrát stíhal germánské vůdce v líté seči, nedbaje nebezpečí svého života. Na druhé straně nikdy se netajil tím, že dostane-li se jednou k moci, obnoví starou republikánskou ústavu. Proto se podle mého mínění odvážili někteří tvrdit, že byl Augustovi podezřelý, že ho dal odvolat z provincie, a poněvadž váhal se vrátit, že ho dal odklidit jedem. Uvádím to jenom ze snahy, abych nic nevynechal, nikoli proto, že bych to pokládal za pravdivé nebo jen pravděpodobné, protože ho Augustus za jeho života tak miloval, že ho opětovně určoval za spoludědice svým synům, jak kdysi sám přiznal v senátu, a po jeho smrti ho osobně oslavil pohřební chvalořečí, v níž dokonce prosil bohy, aby učinili jeho Caesary^4 podobnými Drusovi a jednou jemu samému dopřáli tak čestného skonu, jako dopřáli onomu. A nespokojiv se tím, složil i ve verších elogium na něho a dal je vyrýt do desky, ba kromě toho vypsal i prózou jeho životopis.

4. jeho Caesary – míněni vnuci Gaius Caesar a Lucius Caesar.

S Antonií Mladší měl několik dětí, ale přežily ho jenom tři: Germanicus, Livilla a Claudius.

2/ Claudius se narodil prvního srpna za konsulátu Julia Antonia a Fabia Afrického^5 v Lugdunu, právě toho dne, kdy tam byl zasvěcen Augustovi první oltář, a dostal jména Tiberius Claudius Drusus. Později, když jeho starší bratr^6 byl adoptován do rodiny Juliovy, přijal příjmení „Germanicus“. Již v dětských letech ztratil otce a téměř po celou dobu svého chlapectví a jinošství byl stíhán rozmanitými a vleklými chorobami, takže byl duševně i tělesně oslaben a ani v pokročilém věku nebyl pokládán za schopna jakéhokoli veřejného nebo soukromého zaměstnání. Proto také dlouhou dobu, a to i po dosažení věkové hranice plnoletosti, nebyl svéprávný a měl nad sebou dohlížitele. Tím byl, jak si sám v jednom spise stěžuje, člověk nevzdělaný, někdejší dozorce nad stájí, a byl prý mu úmyslně dán proto, aby ho z nejrozmanitějších důvodů napořád co nejukrutněji sužoval. Právě pro tuto churavost se při gladiátorských hrách, které s bratrem pořádal na památku otcovu, objevil na předsednickém místě oblečen pláštěnkou s kapucí, což bylo něco zcela neobvyklého. Rovněž v den, kdy oblékl mužskou togu, byl bez jakékoli slavnostnosti kolem půlnoci v nosítkách dopraven na Capitolium.

5. za konsulátu Julia Antonia a Fabia Afrického – r. 10 př. n. l.

6. starší bratr – Tiberius.

3/ Zato svobodným uměním se věnoval již od útlého věku zcela mimořádně a často uveřejnil i písemné ukázky z různých vědních oborů. Ale ani tak nemohl dosáhnout nějaké vážnosti ani získat u veřejnosti příznivější mínění o sobě pro přítomné časy.

Matka Antonie^7 ho nazývala „lidskou zrůdou“ a tvrdila, že „od přírody nebyl dodělán, nýbrž jenom započat“. Také, vinila-li někoho z pošetilosti, říkala: „Je ještě hloupější než můj syn Claudius.“ Bába Augusta^8 měla pro něho vždycky jen krajní opovržení, hovořila s ním jenom co nejřidčeji a napomínala ho výhradně trpkým a stručným dopisem nebo vzkazem. Když uslyšela jeho sestra Livilla, že má jednou vládnout, veřejně a jasně politovala, jak nespravedlivý a jak nedůstojný osud má stihnout římský národ. Aby se pak s větší určitostí poznalo, co o jeho dobrých i špatných stránkách soudil jeho prastrýc Augustus, vybírám několik odstavců z jeho dopisů:

7. Antonie – míněna Antonia Mladší.

8. Augusta – Livia Drusilla, podle chotě zvaná Jolia Augusta.

4/ „Hovořil jsem s Tiberiem, jak jsi mne o to žádala, má Livie, co by měl tvůj vnuk Tiberius^9 dělat o hrách Mariových. Oba dva se shodujeme v názoru, že se jednou musíme rozhodnout, jaký záměr s ním máme sledovat. Vždyť jestliže je normální, a abych se tak vyjádřil, plnosmyslný, proč bychom měli váhat, aby nebyl fedrován na stejná místa a stupně, na jaké byl fedrován jeho bratr^10? Pakli však myslíme, že je od přírody ošizen a že nedosahuje normálu ani tělesně ani duševně, nesmíme dát příležitost lidem, kteří si přece rádi dělají šprýmy a úštěpky, kde jen mohou, aby se vysmívali stejně jemu jako nám. Jinak nám bude vždycky znovu horko, budeme-li pokaždé uvažovat jen o jednotlivých případech povýšení, jestliže se předem zásadně nerozhodneme, zda ho pokládáme za schopna zastávat úřady či nikoliv. Pro přítomnost však v otázce, o které se s námi radíš, není nám proti mysli, aby si o hrách Martových vzal na starost kněžskou hostinu, strpí-li přitom řídit se radami Silvana mladšího, ostatně svého příbuzného, aby neudělal nic, co by mohlo být nápadné nebo směšné. Aby však ke hrám v cirku přihlížel z císařské lóže, to neschvalujeme; byl by totiž tak v první řadě hlediště lidem příliš na očích. Rovněž se nám nezdá vhodným, aby šel s průvodem na Albskou horu^11 nebo aby byl v Římě o slavnostech latinských. Vždyť proč nemůže být městským prefektem^12, může-li doprovázet svého bratra na horu? Zde máš, má Livie, naše mínění, že si přejeme již jednou nějaké rozhodnutí v celé věci, abychom se vždycky nemuseli zmítat mezi nadějí a strachem. Nemám nic proti tomu, abys dala, budeš-li chtít, přečíst tuto část tohoto dopisu také naší Antonii^13.“

9. tvůj vnuk Tiberius – míněn dvaadvacetiletý Claudius.

10. jeho bratr – Germanicus.

11. na Albskou horu – dějiště starobylých latinských slavností.

12. městským prefektem – na čtyřdenní po dobu trvání latinských slavností býval pro Řím jmenován zvláštní prefekt.

13. naší Antonii – snaše Antonii Mladší.

Z jiného dopisu zase:

„Mladého Tiberia^14 pak, pokud budeš mimo Řím, budu denně zvát na večeři, aby nevečeřel sám se svým Sulpiciem a Athenodórem. Vůbec bych si přál, aby si rozmyslněji a méně fantasticky vybral někoho, jehož pohyby, postoj a vystupování by napodoboval. Ubožák má smůlu. Vždyť ve vážných oborech, kde se jeho duch neoctl na scestí, je dostatečně patrná vrozená ušlechtilost jeho duše.“

14. Mladého Tiberia – tj. Claudia.

Podobně z třetího dopisu:

„Doopravdy se mi, má Livie, tvůj vnuk Tiberius^15 líbil, jak deklamoval, a věru nevycházím z údivu. Vždyť nechápu, jak je to možné, že ten, který se v hovoru vyjadřuje tak nevhodně, při deklamaci vhodně říká právě to, co říci má.“

15. vnuk Tiberius – tj. Claudius.

A nepodléhá pochybnostem, co Augustus po tom všem ustanovil a odkázal. Neudělil mu totiž žádný čestný úřad kromě augurského kněžství a také ve své závěti ho jmenoval jenom mezi dědici třetího stupně a takřka mezi cizími lidmi pouhou šestinou a neobmyslil ho odkazem větším nežli osmi sty tisíci sestertiů.

5/ Strýc Tiberius vyhověl jeho žádosti o čestné úřady jenom potud, že mu přidělil pouhé konsulské odznaky. A když Claudius naléhavěji se domáhal skutečného úřadu, odepsal mu v dopise toliko toto: „Poslal jsem ti čtyřicet zlaťáků k saturnaliím a sigillariím^16.“ Teprve tehdy odvrhl jakoukoli naději na úřední důstojenství a plně se oddal soukromému klidu, žije skrytě brzy v zahradách a v domě na předměstí, brzy v campanském úkrytu, a to ve společnosti lidí společensky zcela opovržených. Nyní ho kromě staré výtky pošetilosti stíhala také nepěkná pověst hráče v kostky; nutno však říci, že přes takovýto způsob života nikdy neztratil ani soukromou oblibu u lidí, ani veřejně prokazovanou úctu.

16. sigillariím – římské svátky, navazující na saturnalie; byly pojmenovány podle sošek (sigilla), kterými se Římané při nich obdarovávali.

6/ Stav jezdecký ho dvakrát zvolil za svého ochránce k provedení poselství ve svůj prospěch: jednou, když se jezdci domáhali u konsulů toho, aby směli na svých raměnou donést mrtvé tělo Augustovo do Říma, podruhé, když rovněž konsulům blahopřáli k potlačení Seianovu. Ba i při jeho příchodu do hlediště povstávali k jeho poctě a odkládali pláště.

Také senát se usnesl, aby byl Claudius přibrán jako mimořádný člen do kněžského sboru, losováním ustanoveného k pěstování kultu Augustova. Později rozhodl, aby mu byl na státní náklad obnoven dům, o který přišel požárem, a aby mu bylo přiznáno právo hlasovat mezi bývalými konsuly. Ale toto usnesení bylo zrušeno, protože Tiberius poukazoval na Claudiovu duševní méněcennost a sliboval, že mu škodu, kterou utrpěl požárem, nahradí svou vlastní štědrostí. Ale před svou smrtí ho Tiberius uvedl mezi svými dědici třetího stupně z třetiny, obmyslil ho odkazem přibližně dvou miliónů a nadto ho výslovně mezi svými ostatními příbuznými doporučil vojákům i senátu a lidu římskému.

7/ Teprve za Gaia, jenž byl jeho synovcem a v počátcích své vlády usiloval úsluhami všeho druhu získat o sobě příznivé mínění, dosáhl Claudius veřejných úřadů a spolu s ním zastával po dva měsíce konsulát. Tehdy se přihodilo, že když poprvé vstupoval se svými liktory na forum, letěl kolem orel a usedl mu na pravém rameni. Los rozhodl^17 také o jeho druhém konsulátu na čtvrtý rok potom. Rovněž zastupoval několikrát Gaia na předsednickém místě při veřejných představeních; tu ho vítal lid voláním, jednak: „Zdar strýci císařovu!“, jednak: „Zdar bratru Germanikovu!“

17. Los rozhodl – protože Caligula hromadně jmenoval větší počet konsulů, určovalo se jejich pořadí a doba losem.

8/ Ale ani tehdy nebyl jeho život ušetřen různého pokořování. Tak přišel-li na večeři o něco později než v stanovenou hodinu, bylo mu vykazováno místo stěží a teprve když obešel všechny stoly. A když si po jídle zdříml, což se mu obvykle stávalo, pohazovali po něm pecky oliv nebo datlí, někdy, jakoby žertem, ho budili šašci metlou nebo bičíkem. Jestliže u stolu chrápal, dokonce mu navlékli na ruce střevíce, aby si při náhlém probuzení podrápal^18 obličej.

18. podrápal – hranami drahých kamenů, jimiž byly střevíce posázeny.

9/ Neměl však nouzi ani o vážná nebezpečí. Nejprve přímo za jeho konsulátu mu hrozilo sesazení z úřadu za to, že příliš liknavě pečoval o pořízení a postavení soch císařových bratrů Nerona a Drusa. Potom byl vytrvale a rozmanitě znepokojován pomluvami, kterými ho u císaře osočovali dílem cizí lidé, dílem však i domácí. Když však bylo odhaleno spiknutí Lepidovo a Gaetulského a byl spolu s jinými vyslanci poslán do Germánie, aby císaři blahopřál, ocitl se přímo v nebezpečí života. Gaius se totiž nesmírně rozčilil a rozběsnil, že k němu posílají právě strýce, jakoby k chlapci vychovatele, a smíme-li věřit jisté části dochovaného podání, dal ho tak, jak přišel oblečen, rovnou vhodit do řeky^19.

19. do řeky – do Rýna.

Od té doby hlasoval v senátu mezi bývalými konsuly vždycky až poslední, jsa na potupu dotazován na mínění teprve po všech ostatních. Rovněž neodmítl prétor připustit vyšetřování z podvodu při závěti, přestože jedním ze svědků, kteří ji podepsali, byl Claudius. Posléze byl nucen za vstup do nového kněžského sboru^20 zaplatit osm miliónů sestertiů a upadl do takové peněžní tísně, že nemohl učinit zadost svým závazkům vůči státní pokladně a jméno jeho i jeho statků viselo ve vyhlášce o dražbě, kterou ohlásili, byť jen formálně, prefekti^21 podle zákona o hypotečních dluzích.

20. do nového kněžského sboru – zřízeného pro kult Caligulův.

21. prefekti – jakožto správcové státní pokladny.

10/ V takových a podobných okolnostech prožil největší část svého života a přišel v svém padesátém roce k vládě, byť podivuhodnou náhodou. Byl spolu s ostatními odklizen z blízkosti Gaiovy od úkladníků, kteří vytlačovali, zástup kolem něho předstírajíce, že on sám si přeje naprostý klid, a uchýlil se do besídky, která se jmenovala Hermaeum^22. Nedlouho potom, vyděšen jsa šířenou zprávou o vraždě, vplížil se na sousední terasu a zde se ukryl mezi závěsy napjatými přede dveřmi. V jeho úkrytu ho objevil řadový voják, který tam náhodou pobíhal, spatřiv jeho nohy, vytáhl ho ze zvědavosti, aby zjistil, kdo to je, poznal ho, a přestože on se mu ze strachu vrhl k nohám, pozdravil ho jako imperátora. Odtud ho dovedl k jiným kamarádům, kteří posud kolísali v nejistotě a nedělali nic jiného, než že hlučeli. Ti ho naložili na nosítka, a poněvadž se jeho lidé rozprchli, střídavě jej vojáci na ramenou donesli do tábora. Tvářil se přitom tak smutně a ustrašeně, že ho potkávající dav litoval jako nevinnou oběť, vlečenou na popravu. Byl přijat dovnitř tábora a strávil noc mezi vojenskými hlídkami se značně větší důvěrou v záchranu života nežli nadějí na trůn. Vždyť konsulové se senátem a městskými kohortami^23 obsadili forum i Capitolium, hodlajíce vyhlásit republikánskou svobodu. Sám pak byl od tribunů lidu pozván do radnice, aby radil, co by se mělo po jeho názoru dít. Prohlásil: „Násilí a nezbytnost mne drží v svých spárech.“

22. Hermaeum – vlastně chrámeček Hermův (Mercuriův).

23. městskými kohortami – policejními útvary.

Nazítří však, když jednak senát otálel s provedením svých záměrů pro rozmrzelost a nejednotu skupin navrhujících protichůdná opatření, jednak kolemstojící lid si přál jediného vůdce a již ho uváděl i jménem, dopustil, aby shromáždění vojáci ve zbraních přísahali na jeho jméno, a slíbil každému z nich po patnácti tisících sestertiích; tím si jakožto první z císařů zaručil věrnost vojska peněžitou odměnou.

11/ Po upevnění vlády nepokládal nic za důležitější nežli vyhladit z lidské paměti ony dva dny, kdy se kolísavě uvažovalo o změně ústavní podoby. Proto slavnostně vyhlásil, že všechny činy a výroky z těch dvou dní jsou prominuty a na věčné časy zapomenuty, a také dostál svému slovu. Jenom několik vojenských tribunů a centurionů z velkého počtu těch, kdož se spikli proti Gaiovi, dal popravit, jednak na výstrahu, jednak proto, že požadovali, jak si zjistil, také jeho zavraždění.

Nato se obrátil k osvědčování smyslu pro rodinné vztahy. Tak prohlásil, že neuznává posvátnější přísahy než při jménu Augustově, a sám jí co nejčastěji užíval. Dále se postaral o to, aby jeho bábě Livii byly přiznány božské pocty a při průvodu v cirku vůz tažený slony, podobný Augustovu, rodičům^24 veřejné tryzny a nadto jeho otci výroční hry v cirku v den jeho narozenin, matce vůz, na němž by byla vezena její socha v cirku, a příjmení „Augusta“, kterému se za svého života vzpírala. Na paměť bratrovu, kterou oživoval při každé příležitosti, dal při neapolských závodech provozovat také jeho řeckou komedii a podle zhodnocení soudců jí přiznal vítězný věnec. Ani Marka Antonia nepominul bez pocty a bez vděčné zmínky, osvědčiv to jednou svým ediktem, v němž prohlašoval, že tím naléhavěji prosí, aby oslavovali narozeniny jeho otce Drusa, protože ten den je i dnem narozenin jeho děda Antonia. Na památku Tiberiovu dokončil mramorový oblouk u Pompeiova divadla, který mu kdysi senát odhlasoval postavit, ale ponechal rozestavěn. I pokud šlo o Gaia, třebaže zrušil všechna jeho nařízení, přece zakázal prohlásit za svátek den jeho vraždy, byť znamenal zároveň počátek jeho vlády.

24. rodičům – Drusovi a Antonii Mladší.

12/ Zato ve zvětšování vlastní důstojnosti byl šetrný a občansky skromný. Proto neužíval předejmení „imperátor“ a odmítal přílišné pocty; svatbu své dcery a narození vnuka, kterého se od ní dočkal, oslavil v tichosti a jenom v domácích rozměrech. Nikoho z vyhnanců nepovolal zpět bez rozhodnutí senátu. Na senát se prosebně obrátil, když chtěl dosáhnout toho, aby směl s sebou uvést náčelníka své tělesné stráže a vojenské tribuny, též aby se stalo pravoplatným, co v soudním oboru rozhodnou jeho prokurátoři. U konsulů se ucházel o to, aby se venkovským soukromým statkům dostalo práva trhu. Soudních vyšetřování, která konali úředníci, často se účastnil jako jeden z poradců. Úředníkům také, když pořádali veřejná představení, vzdával čest sám i se svým průvodem povstáním z místa i hlasem a rukou. Tribunům lidu, kteří se dostavili k jeho soudnímu stolci, omluvil se za to, že je pro těsnost místa nemohl vyslechnout jinak než stojící.

Proto si v krátké době získal tolik lásky a obliby, že když po jeho odchodu do Ostie vznikla mylná zpráva o jeho úkladném zavraždění, upadl lid do velikého zděšení a nepřestal krutým proklínáním dotírat i na vojáky jako zrádce i na senát jako vraha, dokud jeden i druhý a potom i četní další z úředníků nebyli přivedeni na řečniště a nepotvrdili, že je císař živ a zdráv a že je již na zpáteční cestě do Říma.

13/ Přesto nezůstal napořád ušetřen nástrah, nýbrž jeho život byl ohrožován jednotlivci, spikleneckou skupinou i posléze občanskou válkou. Jakýsi člověk z lidu byl polapen s dýkou o půlnoci v blízkosti jeho ložnice. Rovněž se vyskytli dva mužové stavu jezdeckého, kteří naň na ulici číhali s dýkou a loveckým nožem, aby ho napadli, jeden při jeho odchodu z divadla, druhý při jeho obětování u chrámu Martova. Spikli se pak k provedení převratu Gaius Asinius a Statilius Corvinus, vnukové řečníků Polliona a Messaly, přibravše četné z jeho propuštěnců i otroků. Občanskou válku započal dalmatský legát Furius Camillus Scribonianus. Ten však byl sám potlačen do pěti dnů, protože legie, které se zpronevěřily své přísaze, přiměl k opětovnému zvratu a lítosti podivuhodný úkaz; když totiž již měly vyrazit k novému císaři, nebylo možno, ať se to stalo nějakou náhodou či božským řízením, ani ozdobit jejich orly ani vytrhnout ze země jejich odznaky nebo jimi pohnout.

14/ Konsulát, nehledě k prvnímu, zastával čtyřikrát, z toho první dva hned za sebou, ostatní vždy po čtyřleté přestávce; poslední po šest měsíců, ostatní jen po dva měsíce; třetí však přijal – způsobem dotud u císařů nezvyklým – jako náhradník místo zemřelého. Soudcovské činnosti se oddával s velikou horlivostí i jako konsul, i v letech mimo úřad, dokonce i v památných dnech svých vlastních i svých příbuzných, ba někdy i ve dnech odpradávna věnovaných veřejnému svátečnímu veselí nebo smutku. A neřídě se vždycky zákonnými předpisy, upravoval v mnohých případech jejich přílišnou tvrdost nebo shovívavost podle odhadu dobra a spravedlnosti ve shodě se svým cítěním. Tak na jedné straně těm, kdo u soukromých soudců prohráli svou při pro přílišné požadavky, povolil obnovu řízení, na druhé straně u viníků odsouzených pro těžší provinění překračoval výši zákonného trestu a odsuzoval k boji s šelmami.

15/ Ale při vyšetřování a rozhodování byl podivuhodně nestálý, brzy obezřelý a bystrý, leckdy neuvážený a zbrklý, ba někdy i lehkomyslný a podobný šílenému.

Když přehlížel osobní stav soudcovských dekurií v zájmu řádného běhu jejich činnosti, dal jezdce, který při vyvolávání jmen neodmítl, nepouživ zproštění, jež mu náleželo jako otci tří dětí, vyškrtnout ze seznamu s odůvodněním, že patrně baží po souzeni. Jiného muže, kterému protivníci vyčítali jeho vlastní při, on však tvrdil, že pro ni není příslušné mimořádné vyšetřování, nýbrž řádný soud, donutil Claudius, aby hned před ním při rozhodl, „aby tak v své vlastní záležitosti podal důkaz, jak spravedlivým bude soudcem v záležitosti cizí“. Jistá žena se zdráhala uznat mladíka za svého syna; když důvody obou stran byly málo přesvědčivé, donutil Claudius ženu k přiznání tím, že jí poručil za mladíka se provdat.

Při nepřítomnosti jedné ze stran velmi lehce rozhodoval ve prospěch strany přítomné, nijak nepřihlížeje k tomu, zda se kdo nedostavil zaviněně či z nějaké nezbytnosti. Když jednou kdosi zvolal, že se mají padělateli useknout ruce, požadoval Claudius, aby byl hned povolán kat s mečem a popravčím stolem. Když vznikl nevážný spor mezi advokáty, zda osoba žalovaná z nezákonného přisvojení římského občanství má vystupovat na soudě v římském či cizineckém oděvu, poručil, jako by chtěl ukázat dokonalý smysl pro spravedlnost, aby dotyčný častěji měnil ústroj podle toho, jak bude mluveno proti němu nebo pro něho. Při jedné při se prý dokonce písemně vyjádřil, že „hlasuje pro tu stranu, která mluvila pravdu“. Takovýmito výroky se sám do té míry znevážil, že jím běžně a veřejně opovrhovali. Kdosi omlouvaje svědka, kterého dal Claudius předvolat z provincie, dlouho prostě tvrdil, že se nemohl dostavit, aniž uvedl příčinu; teprve po dlouhém dotazování řekl: „Umřel, to snad směl.“ Jiný zase své díky císaři za to, že smí hájit obviněného, zakončil: „Ostatně to bývá pravidlem.“ Také to jsem slýchal od starších pamětníků, že advokáti do té míry zneužívali Claudiovy trpělivosti, že když odcházel ze soudního tribunálu, nejenom ho hlasitě volali nazpět, ale zadržovali ho i chytáním za cíp togy, někdy i za nohu. A aby se toto nikomu nezdálo podivným, stalo se, že jednomu Řekáčkovi při živé výměně názorů v jeho při vyklouzla z úst slova: „I ty jsi starý a hloupý.“ O jednom římském jezdci, kterého jeho osobní nepřátelé, nemohouce naň jinak, žalovali z necudných styků s paními, byť křivě a vymyšleně, je dostatečně známo, že když viděl, jak jsou proti němu volány řemeslné nevěstky a vyslýchány jako svědkyně, vrhl Claudiovi, notně mu vyčítaje hloupost a ukrutnost, své pisátko a destičky, které držel v ruce, s takovou prudkostí do obličeje, že mu nemálo poškrábal tvář.

16/ Také zastával úřad censorský, který nebyl již dlouho obnovován po posledních censorech Plankoví a Paulovi, ale i ten spravoval nerovnoměrně a s rozmanitými zásadami i skutky.

Při čistce stavu jezdeckého ponechal bez pohanění jednoho mladého muže, sice plného nepravostí, o němž však jeho otec prohlašoval, že je v jeho očích zcela řádným člověkem; učinil tak s poznámkou: „Však on má svého censora^25.“ Jiného muže, který měl špatnou pověst pro četná zprznění a smilstva, nepotrestal přísněji nežli pouhým napomenutím, „aby své mladickosti hověl buďto mírněji, anebo aspoň opatrněji“ a dodal: „Načpak totiž já mám vědět, kdo je tvá přítelkyně?“ A když na prosbu přátel u kohosi potlačil již zapsanou kárnou poznámku, řekl: „Aspoň to nechť mu zůstane, že tu byl proveden výmaz.“

25. svého censora – tj. v svém otci.

Zato jednoho znamenitého člověka, který byl předním mužem v řecké provincii, ale nebyl znalý latinského jazyka, nejenom vyškrtl ze seznamu soudců, nýbrž zbavil ho i římského občanství. Rovněž nestrpěl, aby kdokoli skládal účty ze svého života jinak než osobním projevem, ať již to dovedl jakkoli, a nepřipouštěl v tom cizí pomoci. Mnoho lidí postihl důtkou, a to některé nic netušící a z důvodu zcela nového druhu, že se bez jeho vědomí a bez dovolení vzdálili z Itálie. Kohosi však postihl i jen proto, že byl v provincii v družině jistého krále; přitom se dovolával toho, že za časů předků byla proti Rabiriovi Postumovi vznesena u soudců žaloba pro velezradu za to, že následoval Ptolemáia^26 do Alexandrie, aby zachránil peníze, které mu půjčil.

26. Ptolemáia – míněn je Ptolemáios Aulétés.

U četných mužů, které se pokoušel potrestat, musil nakonec, díky veliké nedbalosti vyšetřujících úředníků, ale k ještě větší vlastní ostudě, téměř vždy shledat jejich nevinu; tak dokázali ti, kterým vyčítal neženatost, bezdětnost nebo chudobu, že jsou ženatí, otcové dítek a zámožní.

V jeho censuře se udály ještě některé pamětihodné věci. Stříbrný vůz, nákladně zhotovený a určený k prodeji o sigillariích, poručil zakoupit a před jeho zraky rozsekat. V jediném dni vydal dvacet ediktů, mezi nimiž byly dva, z nichž jedním připomínal, že k bohaté sklizni vína musejí být sudy dobře vysmoleny, druhým zase, že proti hadímu uštknutí nic nepomáhá tak dobře jako šťáva tisu.

17/ Válečnou výpravu podnikl všehovšudy jedinou, a to ještě v nepatrných rozměrech. Když mu totiž senát přiznal triumfátorské odznaky a on to pokládal za poctu příliš levnou pro císařskou velebnost, zatoužil po cti skutečného triumfu, a k tomu, aby jej získal, vybral si napadnout Británii, o kterou se po božském Juliovi nikdo nepokusil a jejíž obyvatelé dělali tehdy nepokoje pro nevrácení přeběhlíků. Když se tam plavil z Ostie, málem ho bouřlivý severozápadní vítr dvakrát potopil, jednou u Ligurie, podruhé^27 u Stoichadských ostrovů. Proto urazil vzdálenost mezi Massilií a Gesoriakem po souši a teprve odtud se přepravil loďmi, v nepatrném počtu dní bez jakéhokoliv boje nebo krveprolití přijal část ostrova na milost, do půl roku od svého odchodu se vrátil do Říma a zde neobyčejně slavnostně slavil triumf. K jeho spatření dovolil putovat do města nejenom předním mužům z provincií, nýbrž i některým vyhnancům. Také na střeše svého domu na Palatinu dal k věnci za občanské zásluhy vedle nepřátelské kořisti umístit i věnec za námořní vítězství na důkaz, že se přepravil přes moře a jako by si je byl podrobil. Za jeho triumfálním vozem jela v kočáře jeho manželka Messalina. Potom následovali ti, kdož v téže válce získali triumfátorské odznaky, ale všichni pěšky a v lemovaných togách, jenom Marcus Crassus Frugi na vyšperkovaném koni a v tunice s vyšívanými palmovými ratolestmi, protože té pocty dosáhl již podruhé.

27. podruhé – poprvé za úspěch v Mauretánii.

18/–19/ O Řím a jeho zásobování se staral vždy velmi svědomitě. Když Aemiliovské předměstí neobyčejně úporně vyhořelo, setrval po dvě noci v sále pro sčítání hlasů^28; a poněvadž ani četné vojsko a služebnictvo nestačilo oheň zdolat, dal prostřednictvím úředníků svolat na pomoc lid ze všech městských čtvrtí, a maje před sebou koše s penězi, vybízel jej k záchranným pracím, vypláceje každému odměnu odpovídající jeho přispění. Když pak jednou byla citelnější nouze o potraviny pro vytrvalou neúrodu, byl uprostřed fora zadržen davem a do té míry od něho ohrožován nadávkami a zároveň vrhanými kusy chleba, že se mu stěží a jenom zadní brankou podařilo uniknout do paláce; nato učinil všechna myslitelná opatření, aby dodávky nevázly ani v zimní době^29; nabídl totiž obchodníkům bezpečné zisky, na sebe vzav úhradu škody, jestliže by koho při bouřích na moři postihla; rovněž stavitelům obchodních lodí ustanovil veliké výhody, každému podle jeho poměrů, a to občanům zproštění od příslušných ustanovení zákona Papiova a Poppaeova^30, Latinům římské občanství, ženám právo matek čtyř dětí, vesměs ustanovení ještě i dnes platná.

28. v sále pro sčítání hlasů – vedle Ohrady.

29. v zimní době – kdy bývá moře zvlášť bouřlivé.

30. zákona Papiova a Poppaeova – z r. 9 n. l. (o sňatcích).

20/ Veřejné stavby, jež podnikl Claudius, nevyznačovaly se tak počtem, jako spíše velkolepostí a obecnou prospěšností. Jako dílo snad nejznamenitější vybudoval vodovod započatý Gaiem, dále zřídil odvodňovací kanál z jezera Fucinského a přístav v Ostii, třebaže věděl, že první z těchto dvou úkolů, o nějž prosili Marsové, vytrvale odmítal provést Augustus, druhý několikrát plánoval božský Julius, ale pro jeho nesnadnost vždy od něho upustil.

Pokud jde o Claudiův vodovod, zachytil studené a bohaté prameny, z nichž jeden se jmenuje „Modrý“, druhý „Curtiův“ a třetí „Albudigenský“, jakož i potok jménem „Nový Anio“, dovedl jejich vodu kamenným korytem do Říma a zde ji rozvedl do četných a skvěle ozdobených nádrží.

Podniku s jezerem Fucinským se chopil s nadějí stejně na zisk jako na slávu, poněvadž se někteří jednotlivci nabízeli, že provedou jeho odvodnění na svůj náklad, bude-li jim postoupeno vysušené území. Pro odvodňovací kanál musil dát v délce tří tisíc kroků^31 dílem prokopat, dílem vylámat horu a celou práci dokončil s nesnázemi a teprve za jedenáct let, třebaže tu stále a bez přerušení pracovalo třicet tisíc lidí.

31. tří tisíc kroků – asi půl páta km.

Přístav v Ostii vybudoval tak, že do moře vybíhala z pravé a i z levé strany kamenná obloukovitá klepeta a vstup do něho byl v místech, kde mořské dno leželo již hluboko, chráněn hrází; aby pro ni získal pevnější základ, dal tam napřed potopit loď, na které byl z Egypta přivezen veliký obelisk, a na nastavěné pilíře navršit převysokou věž na způsob majáku v Alexandrii, aby podle ohňů, v noci na něm planoucích, řídily lodi svůj běh.

21/ Dary rozdával lidu častěji. Rovněž uspořádal několik velkolepých divadelních her, nejenom běžného druhu a na obvyklých místech, nýbrž takové, které si jednak nově vymyslil, jednak vyhledal z prastaré doby, a tam, kde to před ním nečinil nikdo. Při novém zasvěcení divadla Pompeiova, které po požáru obnovil, řídil hry z tribunálu umístěného v orchéstře; předtím obětoval u chrámů ležících nad divadlem a sestoupil středem hlediště, přičemž všichni směli klidně zůstat sedět a mlčet^32.

32. směli... – tj. nemusili vstávat ze sedadel a aklamovat.

Dával i hry stoletní^33, jako by si byl se svými Augustus příliš pospíšil a jako by je nebyl uchoval pro náležitý čas; v rozporu s tím však sám napsal v svých dějinách, že Augustus stoletní slavnost, již dávno opomíjenou, řádně obnovil na podkladu velmi bedlivě vyšetřené chronologie. Proto se potkal s posměchem hlas vyvolávače, který slavnostním způsobem zval ke hrám, „které nikdo ani ještě nespatřil, ani již podruhé nespatří“, protože dosud byli pamětníci předešlých her; také vystoupili tenkrát někteří herci^34, kteří vystupovali již při oněch.

33. hry stoletní – r. 47 n. l., pouhých 64 let po stoletních hrách Augustových z r. 17 př. n. l.

34. herci – jeden z nich byl Stephanio, připomínaný v živ. Aug., kap. 45.

Často pořádal také hry v cirku na Vaticanu; při nich někdy dal vklákat vždy po pěti dostihových číslech štvanici. „Circus Maximus“ vyzdobil mramorovými šraňky s pozlacenými metami, jež byly dříve v obou případech jednak z tufu, jednak ze dřeva. Senátorům vykázal vlastní sedadla, kdežto dříve sedávali porůznu v hledišti. Kromě závodů čtyřspřeží dal předvést i trojskou hru a lov na africké šelmy; jejich pobíjením pověřil četu prétoriánských jezdců za vůdcovství vojenských tribunů i samotného prefekta. Mimoto předvedl také thessalské jezdce, kteří prostorami cirku honí divoké býky, vyskakují na znavená zvířata a strhují je za rohy k zemi.

Gladiátorské zápasy pořádal mnohokrát a s rozmanitým programem: výroční zápas v táboře prétoriánů bez štvanice a bez nákladné výpravy; úplný a řádný zápas v Ohradě; tamtéž také mimořádný a krátký, jenom několik dní trvající zápas, kterému se začalo říkat „výslužkový“, protože před jeho prvním uspořádáním vyhlásil, že „zve lid takřka k nepřipravené a narychlo sehnané večeřičce“.

Při žádném druhu her si nepočínal lidověji a blahosklonněji než při gladiátorských zápasech. Tak když vítězům vyplácel zlaťáky, stejně jako to dělávají muži z lidu, vysouval z togy levici a odpočítával peníze hlasem i zároveň na prstech; často vybízením a prošením povzbuzoval lidi k veselosti, opětovně je nazývaje „pány“. Tu a tam utrousil i vtip, někdy nepůsobivý a hledaný, jako když se dožadovali vystoupení gladiátora Palumba („Hřivnáče“), slíbil, že se tak stane, „chytíme-li ho“. Jindy však docela řízně a případně: když vozatajovi, za kterého se přimlouvali jeho synové, za nadšeného obecného souhlasu povolil čestný odchod do výslužby, hned dal mezi lid rozeslat vyhlášku, v níž mu připomínal, že by naléhavě měl na svět přivádět děti, když se mohl na vlastní oči přesvědčit, jak dopomáhají gladiátorovi k ochraně a milosti.

Uspořádal také na poli Martově válečný obraz dobytí a rozchvácení nepřátelského města, jakož i scénu, jak se vzdávají británští králové, a sám při ní předsedal ve velitelském plášti.

Dokonce ještě těsně před vypuštěním Fucinského jezera dal na něm předvést umělou lodní bitvu. Když však na volání námořníků „Zdráv buď, císaři, pozdravují tě ti, kteří hodlají za tebe umřít“ odpověděl: „Anebo také nehodlají“, a když po tomto výroku, chápaném jako udělení milosti, nikdo z nich nechtěl bojovat, dlouho váhal, neměl-li by je dát všechny zahubit ohněm a mečem, posléze však vyskočil ze svého sedadla a obíhaje svou hnusně kulhavou chůzí kolem jezera, donutil je k boji dílem hrozbami, dílem pobídkami. V této podívané se srazilo loďstvo sicilské a rhodské, každé o dvanácti trojřadkách, když na ulitu zatroubil k útoku stříbrný Triton, který se důmyslnou technikou vynořil ze středu jezera.

22/ Některá ustanovení o náboženských obřadech a o občanském i vojenském životě, rovněž o poměrech všech stavů v Římě i mimo něj jednak vylepšil, jednak zastaralá oživil, jednak i nově zavedl. Při doplňování kněžských sborů novými členy nepotvrdil nikoho bez předchozí přísahy. Bedlivě dbal o to, aby kdykoli se v Římě zachvěla půda zemětřesením, svolal lid do shromáždění a vyhlásil soudní prázdniny; byl-li na Capitoliu spatřen neblahověstný pták, aby se konalo veřejné modlení, a sám je právem nejvyššího velekněze zahajoval oslovením lidu z řečniště, dal vyloučit ze shromáždění zástup řemeslníků a otroků.

23/ Projednávání soudních záležitostí, které bylo dříve rozděleno na zimní a letní měsíce, spojil v jediné údobí. Právní projednávání věcí svěřeneckých, pro něž dotud byly každoročně určovány různé úřady, a to výhradně v Římě, přenesl navždycky ke stálým úřadům, a to i v provinciích. Dodatek k zákonu Papiovu a Poppaeovu, připojený od císaře Tiberia, jako by šedesátiletí již nemohli plodit děti, zrušil. Ustanovil, aby sirotkům – odchylně od dosavadního řádu – přidělovali poručníky konsulové; rovněž aby těm, které úředníci vykáží z provincií, nebyl povolen pobyt ani v Římě, ani v Itálii. K dosavadnímu vykazování z Říma nově připojil nezvyklý způsob omezení pohybu tím, že některým lidem zakázal vzdálit se z Říma dále než k třetímu milníku^35.

35. k třetímu milníku – do vzdálenosti půl páta km.

Kdykoli chtěl v senátu projednat něco důležitého, usedal uprostřed mezi sedadly konsulů nebo na tribunské lavici. Žádosti o dovolené, které byly obvykle přednášeny v senátu, vyhradil si k svému vlastnímu rozhodování.

24/ Konsulské odznaky povoloval i prokurátorům, pobírajícím dvě stě tisíc sestertiů. Občanům, kteří odmítali senátorskou důstojnost^36, odňal i jezdeckou. Třebaže na začátku své vlády tvrdil, že nepotvrdí za senátora nikoho, jehož aspoň praděd nebyl římským občanem, udělil „široký pruh“37 také jednomu synu propuštěncovu, byť s podmínkou, bude-li předtím adoptován od římského jezdce. Ale i tak se obával možné výtky, a proto připomněl, že i censor Appius Caecus, prapůvodce jeho rodu, přibral do senátu syny propuštěnců; arci nevěděl, že za časů Appiových a ještě dost dlouho potom nebyli zváni „propuštěnci“ ti, kdo byli sami propuštěni z otroctví, nýbrž svobodní občané jimi zrození.

36. odmítali senátorskou důstojnost – např. aby se mohli nadále věnovat obchodu, což bylo senátorům zapověděno.

37. „široký pruh“ – purpurový pruh senátorského šatu.

Sboru kvestorů svěřil pořádání gladiátorských her v náhradu za dozor nad stavbou silnic; odňav jim jejich úkoly v Ostii a v Gallii, vrátil jim péči o státní pokladnu v chrámě Saturnově, kterou přechodně zastávali prétoři, anebo, jako nyní, bývalí prétoři.

Triumfátorské odznaky dal snoubenci své dcery Silanovi ještě před dosažením jeho dospělosti; dospělým pak osobám tak často a tak snadno, že tehdy vznikl dopis psaný společným jménem legií a obsahující jejich žádost, že by měly být konsulárským místodržitelům hned při udílení velitelské hodnosti nad vojskem propůjčovány i triumfátorské odznaky, aby všemožně nehledali záminku k válce. Aulu Plautiovi povolil dokonce malý triumf, a když vešel do Říma, sám mu vyšel v ústrety a jak při jeho cestě na Capitolium, tak i při návratu doprovázel ho po levém boku. Gabiniu Secundovi za vítězství^38 nad germánským kmenem Kauchů propůjčil užívat příjmení „Kaušský“.

38. za vítězství – získal z rukou Germánů posledního orla, kdysi ukořistěného Vatovým legiím.

25/ Ve vojenské službě jezdců zavedl takový řád, že jim přikazoval zprvu velení nad kohortou, pak nad jízdní četou a potom hodnost trihuna legie. Také stanovil délku služební doby a zavedl druh pomyslné vojenské služby tak řečených „nadpočetných“, v níž se sloužilo jenom v nepřítomnosti a podle jména. Postaral se o to, aby zvláštním usnesením senátu byl vydán zákaz pro vojáky vstupovat do senátorských domů k pozdravným návštěvám. Propuštěnce, kteří se vydávali za římské jezdce, postihl zabavením jmění; nevděčníky a ty, na něž si jejich patroni stěžovali, navrátil do otroctví a jejich obhájcům prohlásil, že nebude rozsuzovat ve přích proti jejich propuštěncům. Když někteří páni odložili nemocné a různými nedostatky trpící otroky na ostrov Aesculapiův, aby se vyhnuli nutnosti je léčit, rozhodl, že všichni odložení jsou svobodni, a uzdraví-li se, nemusí se vrátit do moci dřívějšího pána; kdyby však některý pán místo odložení otroka raději zabil, měl být žalován pro vraždu. Cestující vyzval vyhláškou, že smějí procházet italskými městy výhradně buď pěšky, nebo na nosítkové židli nebo v nosítkovém lehátku. V Puteolách a v Ostii umístil po kohortě hasičů, aby bránili nebezpečí požárů.

Cizozemcům zakázal užívat římských jmen, přesněji řečeno jmen rodových. Osoby neprávem si přisvojující římské občanství dal na pláni esquilinské^39 popravovat sekyrou. Provincie Acháji a Makedonii, které převedl Tiberius do své správy^40, vrátil senátu. Lyčanům odňal svobodu pro jejich vnitřní vražedné nešváry, zato vrátil ji Rhodským, protože projevovali lítost nad starými proviněními^41. Obyvatelům Ília^42 jakožto prapůvodcům římského národa odpustil na věčné časy daně, dovolávaje se starého^43, řecky psaného listu, v němž senát a národ římský sliboval králi Seleukovi přátelství a spojenectví, ale jen s tou podmínkou, jestliže obyvatelům Ília, římským pokrevencům, zaručí osvobození ode všeho daňového břemene. Židy vypudil z Říma, protože tam z podněcování Chréstova vytrvale tropili nepokoje. Vyslancům Germánů povolil sedět v orchéstře^44; pohnula jej k tomu jejich prostota a sebedůvěra, protože když byli uvedeni do hlediště mezi lid, jakmile zpozorovali, že Parthové a Arméni sedí mezi senátory, sami od sebe přešli na táž místa prohlašujíce, že jejich vlastní zdatnost a postavení není o nic horší. Strašlivě nelidský^45 kult druidů v Gallii, na němž měli za Augusta zakázánu účast jenom římští občané, vyhladil úplně. Naproti tomu eleusínské obřady se dokonce pokusil přenést z Attiky do Říma, a pro chrám Venuše Erycké^46 na Sicílii, stářím rozvalený, bylo z jeho podnětu přijato usnesení, aby byl opraven nákladem státní pokladny národa římského. Při uzavírání smluv s králi dával na foru obětovat svini a přibral k tomu starobylou formuli fetialů^47.

39. na pláni esquilinské – před branou esquilinskou na východní hranici Říma.

40. převedl do své správy – učinil ze senátorských císařskými.

41. starými proviněními – míněno ukřižování římských občanů.

42. Ília – někdejší Trója, odkud pocházel bájný Aineiás (Aeneas).

43. starého – z 3. stol. př. n. l.

44. v orchéstře – na sedadlech vyhrazených senátorům.

45. nelidský – udržovaly se v něm ještě lidské oběti.

46. Venuše Erycké – na sicilské hoře Eryku (Eryx) u Drepana (dn. Trapani), založený prý Aeneou.

47. fetialů – starého kněžského sboru.

Ale při těchto i jiných opatřeních a vůbec v celé své vladařské činnosti neřídil se z veliké části tak svým vlastním úsudkem, jako vůlí svých manželek a propuštěnců a všude se většinou choval tak, jak to odpovídalo jenom jejich zájmům nebo choutkám.

26/ Snoubenky měl ještě ve zcela jinošských letech dvě: nejprve Aemilii Lepidu, pravnučku Augustovu, potom Livii Medullinu, která měla také příjmení Camilla, pocházejíc ze starobylého rodu diktátora Camilla. První z nich, protože se její rodiče provinili proti Augustovi, zapudil ještě jako pannu; o druhou přišel nemocí, neboť zemřela právě v den určený ke svatbě. Potom se oženil s Plautií Urgulanillou a později s Aelií Paetinou, z nichž ona měla otcem nositele triumfátorských odznaků, tato bývalého konsula. S oběma se dal rozvést, ale s Paetinou jen pro nevýznamné urážky, kdežto s Urgulanillou pro smilnou neřestnost a pro podezření z vraždy.

Po nich pojal za manželku Valerii Messalinu, dceru svého nevlastního bratrance Messaly Barbata. Když se o ní dověděl, že se nade všechny své mrzkosti a necudnosti dokonce dala obřadně před augury a se sepsáním smlouvy o věnu oddat s Gaiem Siliem, dal ji popravit. Tehdy prohlásil v řeči před shromážděnými prétoriány: „Poněvadž se mi mé sňatky nevyvedly, hodlám zůstat neženat, a nezůstanu-li, nebudu se zpěčovat probodení vašima rukama.“ Ale nevydržel, aby hned nevyjednával o možnostech nového sňatku, také s Paetinou, kterou kdysi zapudil, a s Lollií Paulinou, která byla kdysi provdána za Gaia Caesara^48. Podlehl však svodům Agrippiny^49, dcery svého bratra Germanika, která využila práva polibku a příležitosti k něžnostem, a milostně roznícen nastrčil v nejbližší schůzi senátu skupinu navrhovatelů, že má být donucen k sňatku s ní, jako by to byl svrchovaný zájem státu, a že i ostatním má být dáno povolení k takovým příbuzenským sňatkům, které se až do té doby pokládaly za krvesmilství. A sotva uplynul jediný den od tohoto povolení, uskutečnil sňatek, ale nenašel následovníků svého příkladu s výjimkou jednoho propuštěnce a jednoho předního centuriona, jehož svatbu také oslavil sám s Agrippinou.

48. za Gaia Caesara – Caligulu.

49. Agrippiny – míněna Agrippina Mladší.

27/ Děti měl se třemi manželkami: s Urgulanillou Drusa a Claudii, s Paetinou Antonii^50, s Messalinou Octavii a syna, kterému dal příjmení zprvu Germanicus, později Britanicus. Drusus mu umřel již jako větší chlapec, zadusiv se při hře, při níž vyhazoval do výše hrušku a lapal ji otevřenými ústy. Několik dní předtím ho Claudius zasnoubil s dcerou Seianovou; tím více se divím, že se vyskytli spisovatelé, podle nichž prý byl chlapec lstivě zavražděn Seianem. Claudii, která byla počata jeho propuštěncem Botérem, třebaže se narodila před pátým měsícem po rozvodu a začala být vychovávána jako jeho dítě, přece přikázal odložit matce na práh a nahou pohodit. Antonii provdal za Gnaea Pompeia Velikého, potom za Fausta Sullu, velmi urozené mladé muže, Octavii, předtím zasnoubenou Silanovi, za svého pastorka Nerona. Britannika, který se mu narodil dvacátého dne po nastoupení vlády a v jeho druhém konsulátu^51, již tenkrát, dokud byl zcela maličký, vytrvale doporučoval jednak vojákům, chovaje ho před jejich shromážděním na rukou, jednak lidu při divadelních slavnostech, drže ho na klíně nebo maje ho před sebou, a za jásotu davu provázel ho přáním všeho štěstí. Ze svých zeťů Nerona adoptoval, ale Pompeia a Silana se nejenom odřekl, nýbrž dal je dokonce zahubit.

50. Antonii – o jejím dalším osadu viz živ. Ner., kap. 35.

51. dvacátého dne... – 13. února 41; údaj o konsulátu nesouhlasí.

28/ Z propuštěnců se u něho těšil obzvláštní váženosti kleštěnec Posidés, kterého také za triumfu nad Britány obdaroval mezi vojenskými hodnostáři „kopím bez špičky“52; neméně Felix, kterého postavil v čelo kohort, jezdeckých čet a provincie Judeie, manžel tří královen^53; dále Harpokras, kterému udělil právo dávat se po městě nosit v nosítkách a pořádat veřejné podívané; ještě větší oblibě Polybios, dvorní učenec, který se často procházel uprostřed mezi oběma konsuly; nade všechny však dvorní tajemník Narcissus a přednosta císařovy pokladny Pallas, u nichž rád dovolil, aby byli dokonce usnesením senátu poctěni nejenom obrovskými odměnami, ale i kvestorskými a prétorskými odznaky; kromě toho jim dopřál tak silně hrabat a loupit, že když si jednou stěžoval na hubenost své pokladny, bylo mu vtipně řečeno, že by měl peněz nadbytek, kdyby ho dva propuštěnci vzali do majetkového společenství.

52. „kopím bez špičky“ – druh vojenského vyznamenání.

53. tří královen – Drusilly, sestry mauretánského krále Ptolemáia, Drusilly, dcery Héróda Agrippy, krále v Judaei, a ještě jedné neznámé.

29/ Těmto propuštěncům, jak jsem již řekl, a svým manželkám jsa oddán nezastával úlohu vladaře, nýbrž služebníka. Podle zájmů každého z nich i podle jejich náklonností nebo choutek rozdával pocty, přiděloval velitelství nad vojsky, omilostňoval i trestal smrtí, a to ještě namnoze ani nevěda a netuše. Abych jednotlivě nevypočítával věci méně důležité, jako odvolání uštědřených darů, zrušení rozsudků, podvržení nebo i veřejné zfalšování jmenovacích dekretů, připomenu toto: Dceřina tchána Appia Silana a obě Julie, jednu dceru Drusovu, druhou Germanicovu, na nejisté obvinění a bez jakékoli možnosti obhajoby dal zabít. Stejně tak Gnaea Pompeia, manžela starší dcery, a Lucia Silana, snoubence mladší. Z nich byl Pompeius ubodán při souloži s mladičkým miláčkem, Silanus byl donucen devětadvacátého prosince vzdát se prétury a na nový rok umřít právě v den Claudiovy a Agrippininy svatby. Třicet pět senátorů a více než tři sta římských jezdců potrestal smrtí neobyčejně lehkomyslně. Tak když mu centurion hlásil zabití bývalého konsula slovy, že bylo vykonáno, co nařídil, tvrdil, že nic nenařídil, nicméně čin schválil, když ho propuštěnci ujišťovali, že vojáci splnili svou povinnost tím, že sami od sebe předstihli rozkaz a předem pomstili císaře.

Ale to bezpochyby přesahuje meze hodnověrnosti, že by byl dokonce sám spolupodepsal zápis o věnu při sňatku, který uzavřela Messalina s cizoložníkem Siliem, a že prý se k tomu dal pohnout proto, že byl svatební obřad úmyslně jen předstírán za tím účelem, aby nebezpečí, které mu prý podle jakýchsi věštných úkazů hrozilo, bylo od něho odvráceno a přeneseno na jiného.

30/ Vážnost a důstojnost tělesného vzhledu mu nechyběla, ať již stál nebo seděl, obzvláště když však odpočíval, neboť byl urostlé, ale nehubené postavy a slušel mu šedivý vlas i masitá šíje. Zato při chůzi mu nepříliš sloužilo nepevné podkolení a při veselém i vážném jednání ho leccos znešvařovalo: neslušný smích, zvlášť ohyzdný hněv se zpěněnými ústy a vlhnoucími nozdrami, kromě toho koktavost a třes hlavy, jevící se u něho vždycky, ale při úkonu jen poněkud důležitém zvlášť silně.

31/ Zdraví se těšil stejně kdysi chatrnému jako v době svého vladařství znamenitému. Výjimku činily žaludeční bolesti, jejichž záchvat byl tak prudký, že podle vlastního výroku pomýšlel na sebevraždu.

32/ Hostiny pořádal velkolepé a časté a téměř vždy na místech co nejrozlehlejších, takže zhusta bylo až šest set lidí najednou u stolů. Hostinu uspořádal i u odvodňovacího kanálu z jezera Fucinského a málem by byl utonul, když se prudce vypuštěná voda rozlila do šíře. Ke každé večeři brával i své děti spolu s urozenými chlapci a dívkami; přitom jídaly děti po starém způsobu sedíce v nohách jídelních lehátek. Hodovníka, na něhož bylo podezření, že den předtím ukradl zlatý pohár, pozval příští den znovu a předložil mu číši hliněnou. Také prý pomýšlel vydat edikt, jímž by se povolovalo při hostině pouštět tajné a hřmotné duchy; dozvěděl se totiž, že jistý hodovník vážně onemocněl tím, že větry stydlivě zadržoval.

33/ Na jídlo a víno měl vždy znamenitou chuť, ať to bylo kdykoli a kdekoli. Tak když jednou soudil na foru Augustově a podráždila jeho čich vůně přesnídávky, kterou pro Salie^54 připravovali v nedalekém chrámě Mariově, opustil tribunál, vešel ke kněžím a s nimi zalehl k jídlu.

54. Salie – kněžský sbor zasvěcený kultu Martovu.

Z jídelny odcházel zřídkakdy jinak než s nacpaným břichem a podroušen, a to v takovém stavu, že se hned převalil a ve spánku dýchal otevřenými ústy; tu mu vkládali do jícnu peříčko, aby se zbavil tíhy žaludku.

Spával velmi krátce, neboť do půlnoci většinou bděl. Někdy však přece i ve dne usínal při soudcovské činnosti a obhájcům, kteří proto úmyslně zvyšovali hlas, stěží se dařilo ho vzbudit.

Jeho chtivost po ženách byla bezmezná, ale po mužích vůbec nezatoužil. V kostky hrál nesmírně horlivě. Napsal dokonce knihu o této dovednosti. Hrával i na projížďkách, maje vůz i hrací desku tak upraveny, aby nevznikl při hře zmatek.

34/ Ukrutnost a krvelačnost své přirozené povahy ukázal na velkých i nepatrných věcech. Mučení vyšetřovaných a popravy vrahů neodkládal a dával provádět v své přítomnosti. Když v Tiburu zatoužil přihlížet k popravě po starobylém způsobu a pro provinilce přivázané ke kůlu nebylo po ruce kata, dal ho objednat z Říma a vydržel naň čekat až do večera. Při kterýchkoli gladiátorských hrách, ať je pořádal sám nebo někdo jiný, nařizoval zasadit smrtelnou ránu i těm, kdo se jenom náhodou svalili na zem, obzvláště šlo-li o „síťaře“, aby viděl tváře dodýchávajících. Když se jedna dvojice pobila vzájemnými ranami, dal si neodkladně vyrobit z obou mečů maličké nožíky pro svou potřebu. Ze zápasníků s šelmami a z „poledních“ šermířů^55 měl takové potěšení, že se dostavoval k podívané již při prvním úsvitu a v poledne, propustiv lid na oběd, vytrvale seděl dál. Kromě určených zápasníků odsuzoval do arény některé další lidi pro nepatrný a náhle se vynořivší důvod, například některé z řemeslníků, pomocných dělníků a podobných lidí, jestliže se jim nepovedl nějaký automatický stroj nebo lešení nebo něco jiného takového. Rovněž odeslal do arény jednoho ze svých nomeclatorů, tak jak byl v toze.

55. z „poledních“ šermířů – ti vyplňovali polední přestávku.

35/ Ale nic se nevyrovnalo jeho bázlivosti a nedůvěřivosti. Přestože v prvních dnech svého vladařství, jak jsme již pověděli, dával okázale najevo svou občanskou skromnost, neodvážil se jít na hostinu jinak, než když kolem něho stáli tělesní strážcové s kopími a když mu místo služebníků posluhovali vojáci. Také nenavštívil žádného nemocného, nedal-li předem prohledat jeho ložnici a prozkoumat i protřepat jeho podušky a pokrývky. V pozdější době však dával i pozdravné návštěvníky předem prohledávat, a to všecky bez rozdílu a neobyčejně dotěrně. Teprve pozdě a ještě nerad povolil úlevu, že nemusely být prohmatávány vdané ženy a chlapci, nosící ještě prétextu, i dívky, a že nebyla průvodcům i písařům návštěvníků odnímána jejich pouzdra s psacím náčiním. Když ho za občanského nepokoje Camillus v přesvědčení, že jej lze i jinak vyděsit nežli válkou, potupným, výhrůžným a drzým dopisem vyzval, aby se vzdal trůnu a trávil klidný život soukromníka, přibral si na poradu přední muže a nejistě s nimi uvažoval, neměl-li by uposlechnout.

36/ Několikrát, když se k jeho sluchu donesly bezdůvodné pověsti o nějakých nástrahách proti jeho životu, vylekal se do té míry, že se pokoušel odstoupit z vlády. Když byl kdosi, jak jsem svrchu poznamenal, přistižen s mečem v jeho blízkosti při obětování, nakvap dal hlasatelům rozkaz svolat senát a se slzami i s pokřikem bědoval nad svým postavením, že nikde nemá nic bezpečného, a dlouho potom se zdržel veřejného vystupování. Také prudce planoucí lásku k Messalině odvrhl ne tak z rozhořčení nad potupami, které od ní zažil, jako ze strachu před nebezpečím, protože uvěřil, že se cizoložníku Siliovi připravuje trůn. Tenkrát poplašen potupně se utekl do tábora a celou noc se nevyptával na nic jiného, než zda je jeho vladařský stolec v bezpečí.

37/ Nebylo podezření dost nicotného ani udání dost bezvýznamného, aby je nebyl pocítil jako mimořádně veliký podnět k starosti a nebyl nucen k ostražitosti a k pomstě. Jeden z žalobníků mu při ranní pozdravné návštěvě důvěrně pošeptal, že se mu v noci zdálo, jak císaře kdosi vraždí; krátce potom, jako by poznával osobu vražedníkovu, ukázal prstem na svého protivníka, když právě odevzdával prosebný svitek; a toho, jako by byl přistižen při činu, dal Claudius ihned odvést na popravu. Vypráví se, že stejným způsobem byl zahuben Appius Silanus; k jeho záhubě se spikli Messalina a Narcissus a rozdělili si úlohy; on se před svítáním jako omráčený vřítil do ložnice svého patrona, tvrdě, že měl sen, jak Appius páše na císaři násilí; ona, předstírajíc úžas, vyprávěla císaři, že i jí se již po několik nocí objevuje totéž vidění; nedlouho potom bylo podáno připravené hlášení, že sem vtrhl Appius – ten totiž dostal den předtím rozkaz, aby se právě v tu dobu dostavil; proto byl, jako by se plně potvrzovala hodnověrnost snu, z příkazu ihned zatčen a usmrcen. Nazítří potom neváhal Claudius vylíčit senátu celý průběh dění a vzdát díky svému propuštěnci, že pro záchranu jeho zdraví bdí i ve snu.

38/ Jsa si vědom svých sklonů k hněvu a hněvivosti, obojí omluvil v ediktu a rozlišil, slíbiv, že „hněv bude krátký a neškodný, hněvivost nikoli nespravedlivá“.

Ostijským těžce vyčinil za to, že když vplouval na Tiber, neposlali mu vstříc čluny; výtku učinil velmi podrážděně. Napsal, že s ním jednali jako na vojně s „uchem“, ale náhle jim odpustil tak, že je div neodprošoval. Rovněž jednoho kvestorova písaře a v jiném případě senátora, který již zastával préturu, oba bez výslechu a nevinné vykázal z Říma; proti prvnímu měl jen to, že v době, kdy sám byl ještě soukromníkem, příliš nezdrženlivě na soudu podporoval jeho protivníka; proti druhému, že když byl ještě édilem, dal potrestat nájemce císařských statků, kteří proti zákazu prodávali vařená jídla, a zmrskat šafáře, který se jich ujímal. Z tohoto důvodu také odňal Claudius édilům dohled nad krčmami.

Ani se svou pošetilostí se nijak netajil a tvrdil v několika kratších řečech, že ji v době Gaiově úmyslně předstíral, protože by prý jinak nebyl zachránil život a nebyl by dospěl k svému nynějšímu postavení. Ale jeho tvrzení nebylo přesvědčivé; alespoň krátce nato byla vydána knížka s nadpisem „Převrácení hlupáků“, v níž se dokazovalo, že pošetilost nikdo nepředstírá.

39/ Mezi jiným se u něho lidé podivovali jeho zapomnětlivosti a neuvážlivosti, anebo jak říkají Řekové, že se „vznášel v oblacích“ a „podobal se oslepenému“. Když dal zavraždit Messalinu, zeptal se nedlouho po začátku hostiny, proč paní nepřichází. Mnohým z těch, které dal popravit, hned druhého dne dával vzkazovat, aby se dostavili do rady a ke hře v kostky, a jako by otáleli, nadával jim po poslu ospalců. Když hodlal proti vší slušnosti pojmout Agrippinu za manželku, neustával v každé řeči ji chválit jako „dceru, schovanku, narozenou a vychovanou na jeho klíně“. Hodlaje adoptovat Nerona, jako by nebyla dost případná výtka, že má již dospělého syna a adoptuje pastorka, opětovně šířil do veřejnosti, že „nikdy nikdo nepronikl do rodiny Claudiů adopcí“.

40/ Dále v řeči a v chování dával často najevo tak velikou nedbalost, že budil dojem, jako by nevěděl nebo neuvážil, ani kdo je, ani ke komu, v jaké době a na jakém místě mluví. Když se v senátu jednalo o řečnících a vinárnících, zvolal: „Prosím vás, kdopak může žít bez teplého soustečka?“ a začal popisovat bohatou zásobenost starých krčem, kam si prý kdysi i sám posílal pro víno. O jednom uchazeči o kvesturu uvedl mezi důvody, proč ho podporuje, že „když byl kdysi sám nemocen, podal mu kandidátův otec v pravý čas studené vody“. Jistou svědkyni uvedl v senátu slovy: „Tato žena byla propuštěnkou a komornou mé matky, ale za svého patrona vždycky pokládala mne; uvádím to proto, že dosud jsou v mém domě někteří, kteří mne za svého patrona nepovažují.“

Ale i na veřejnosti z tribunálu se v prudkém hněvu rozkřikl na Ostijské, kteří podávali nějakou žádost: „Vůbec nemám důvodu, proč bych se měl o vás zasloužit; má-li kdo jiný právo na svobodné rozhodování, platí to i pro mne.“ K jeho běžným úslovím, která bylo možno od něho slyšet dokonce každou hodinu a minutu, náleželo: „Co? Máš mne snad za Télegenia^56?“ a po řecku: „Mluv si, ale nedotýkej se mne!“ Mnoho bylo takových výroků, nevhodných i pro soukromníka, natož pro vladaře, a k tomu nikoli nevýmluvného ani neučeného, nýbrž dokonce vytrvale se obírajícího svobodnými uměními.

56. za Télegenia – za hlupáka.

41/ Dějiny začal spisovat již jako mladík; vybízel ho k tomu Titus Livius. Sulpicius Flavus mu dokonce v práci pomáhal. Když s ukázkou poprvé předstoupil před četné posluchače, stěží ji dočetl do konce a sám si u nich zavinil opětovné ochlazení. Na začátku předčítání totiž vznikl smích, když se vahou jistého tlouštíka prolomilo několik lavic; Claudius však, ani když se veselost utišila, nedokázal se ovládnout, po chvílích si znovu vzpomínal na příhodu a znovu se řehtal. Také za svého vladaření hojně psal a vytrvale dával ukázky předčítat. Původně začal psát dějiny od smrti diktátora Caesara, potom však přešel k době pozdější a začal teprve usmířením po válce občanské, když cítil, že mu nezbývá možnost svobodně a pravdivě podávat dobu starší; častěji se totiž setkal s odporem jednak své matky^57, jednak báby. Ze staršího údobí zanechal jenom dvě knihy, z mladšího však jedenačtyřicet knih. Složil i osm svitků vlastního životopisu, spíše nevkusně nežli nepůvabně. Rovněž napsal velmi účinnou obranu Cicerona proti knihám Asinia Galla^58.

57. své matky – Antonie, která nepochybně v hodnocení minulosti nadržovala svému otci, triumviru Antoniovi, proti Octavianovi.

58. Asinia Galla – dějepisec Asinius Gallus vyzvědal proti Ciceronovi význam svého otce Asinia Polliona.

Také si vymyslil tři nová písmena^59 a přidal je k staré abecedě jako svrchovaně potřebná. Odůvodnil je ve zvláštním pojednání ještě jako soukromník; když se pak stal císařem, snadno dosáhl i jejich obecného používání. Takovýto pravopis je dochován v četných knihách, v novinách i na nápisech staveb^60.

59. tři nová písmena – F pro souhláskové V (= v) k odlišení od samohláskového V (= u), např. SALFIVS místo SALVIVS (Salvius); –| pro y, např. AEG–|PTI místo AEGYPTI (Aegypti); C pro ps, např. SCRICI místo SCRIPSI (scripsi).

60. na nápisech staveb – dosud se dochovaly četné doklady F a –| na nápisech z doby Claudiovy a krátce po ní; později byla novota zcela opuštěna.

42/ S nemenší pečlivostí se věnoval i řeckým studiím, osvědčuje při každé příležitosti lásku k tomuto jazyku a oceňuje jeho znamenitost. Jednomu cizozemci, který mluvil řecky i latinsky, řekl: „Protože ovládáš oba naše jazyky ...“ A když otcům a přísedícím doporučoval Acháji, prohlásil: „Miluji tu provincii pro její pěstování obecné vzdělanosti.“ A v odpověď řeckým vyslancům řečnil v senátu plynně po řecku. I na soudním tribunálu mnohdy hovořil homérskými verši. Kdykoli dával popravit některého nepřítele nebo úkladníka a velitel stráže ho podle obyčeje žádal o heslo, pravidelně nedával jiné než homérský verš^61

61. homérský verš – Odysseia XVI 72 (cit. v překl. Otmara Vaňorného).

abych se ubránil muži, jenž prvý křivdu by spáchal.

Konečně napsal řecky i dějepisná díla, Tyrrhénika^62 o dvaceti a Karchédoniaka^63 o osmi knihách. Proto bylo v Alexandrii k starému muzeu^64 přidáno nové, nazvané jeho jménem, a bylo ustanoveno, aby se každoročně ve stanovené dny v posluchárně předčítala v jednom jeho Tyrrhénika, v druhém Karchédoniaka, a to v celém rozsahu střídajícími se předčitateli.

62. Tyrrhénika – dějiny Etrusků.

63. Karchédoniaka – dějiny Kartágiňanů.

64. k starému muzeu – vědeckému ústavu založenému Ptolemaiovci.

43/ Ke konci svého života dal najevo jisté, zcela průhledné známky, že ho mrzí sňatek s Agrippinou i adopce Nerona. Aspoň před propuštěnci, kteří mu pochvalně připomínali rozsudek, jímž den předtím odsoudil jakousi ženu, obžalovanou z cizoložství, chvástal se: „I mně se dostalo osudem samých nestoudných, ale nikoli nesouzených^65 manželstev.“ Brzy nato zvlášť upřímně objal Britannika, který k němu přišel, a vybízel ho, „aby rostl a mohl jednou přijmout vyúčtování všech jeho počinů“; nadto ho při loučení vyprovodil řeckými slovy: „Kdo ranil, také vyléčí.“66 A když se rozhodl dát mužskou togu Britannikovi, sice ještě nedospělému a útlému, jehož urostlá postava to však dovolovala, dodal: „aby konečně měl římský národ pravého prince“.

65. nestoudných.... nesouzených – v orig. slovní hříčka impudica („nestoudná“) – impunita („nepotrestaná“).

66. Kdo ranil, také vyléčí – řecký výrok, týkající se Télefa, který byl raněn kopím Achilleovým a později vyléčen rzí téže zbraně; zde má smysl: Já, který jsem tě poškodil adopcí Nerona, vynahradím ti to.

44/ O málo později napsal také svou závěť a dal ji stvrdit pečetěmi všech úředníků. Ale nežli mohl pokročit ještě dále, byl předstižen Agrippinou, kterou pobízelo ke spěchu kromě těchto výroků i vlastní svědomí a neméně udání z mnoha zločinů.

Všichni se shodují v tom, že byl Claudius zavražděn jedem; neshoda je, kde mu byl podán a kým. Jedni říkají, že když na Hradě^67 hodoval s kněžími, byl otráven svým ochutnávačem jídla kleštěncem Halótem, druzí, že při domácí hostině samotnou Agrippinou, která mu podala hříbky napuštěné jedem, jedno z jeho nejzamilovanějších jídel. Také o tom, co následovalo, se pověst rozchází. Mnozí tvrdí, že hned po požití jedu ztratil řeč, celou noc byl mučen bolestmi a před svítáním skonal. Někteří zase, že byl zpočátku uspán, potom však pro přeplněnost žaludku všecko vyzvracel; tu prý byl naň učiněn nový travičský útok, přičemž není jisto, zda byl jed přimíšen do kaše, když bylo třeba, aby se jako vyčerpaný osvěžil pokrmem, či zda byl do něho vpuštěn klystýrem, aby se mu, jako by trpěl přejedením, ulevilo také vyprázdněním tohoto druhu.

67. na Hradě – Hrad (Arx) byl severní vrcholek Capitolia.

45/ Jeho smrt byla utajována, dokud nebylo zařízeno všechno stran nástupce. Proto byly podnikány zásliby jakoby ještě za nemocného a pokrytecky byli sehnáni komičtí herci, aby ho údajně podle vlastního přání obveselovali.

Zemřel třináctého října za konsulátu Asinia Marcella a Acilia Avioly^68 v šedesátém čtvrtém roce svého věku, ve čtrnáctém roce své vlády; byl pohřben v slavném smutečním průvodu vpravdě císařském a přiřaděn mezi bohy; o tuto poctu ho sice potom připravil Nero zrušiv jeho božstvo, ale brzy nato mu ji Vespasián vrátil.

68. za konsulátu Asinia Marcella a Acilia Avioly – r. 54.

46/ Mezi význačnými předzvěstmi jeho smrti byl východ vlasatice, tak řečené komety, dále to, že náhrobek jeho otce Drusa byl zasažen bleskem a že téhož roku pomřela většina z úřednictva všeho druhu. Zdá se však, že i on sám dobře znal a neskrýval blížící se konec svých dní. Je pro to několik důvodů. Když totiž jmenoval nové konsuly, nejmenoval nikoho na delší dobu nežli na měsíc, v kterém zemřel. Také v senátě, když se do něho naposledy dostavil, hojně vybízel své syny k svornosti a prosebně doporučoval otcům mládí jich obou. A při posledním soudním rozhodování znovu a znovu prohlašoval z tribunálu, že „se přiblížil ke konci smrtelného života“, třebaže to všichni, kdo to slyšeli, rozhořčeně odmítali.

Kniha šestá - Nero

1/ Z rodu domitiovského se proslavily dvě rodiny, Calvinové a Ahenobarbové. Ahenobarbové odvozují svůj původ a zároveň své příjmení od Lucia Domitia, kterého prý kdysi při návratu z pole potkali mladiství blíženci^1 nadlidských postav a přikázali mu, aby zvěstoval senátu a národu vítězství^2, o němž do té chvíle nebylo nic známo; a aby se uvěřilo v jejich božskou velebnost, pohladili mu tvář s takovým účinkem, že mu černé vlasy přeměnili v rudé, podobné mědi. Tato známka zůstala pak i jeho potomkům: většinou měli rudé vousy^3. A přestože příslušníci této rodiny dosáhli již sedmkrát konsulátu, dvakrát triumfu i censury a byli přibráni mezi patricije, všichni setrvávali^4 při témž příjmení. Ale ani osobních jmen neužívali jiných kromě „Gnaeus“ a „Lucius“, a i těch s pozoruhodným uspořádáním. Buď zůstávali vždy po tři generace u téhož tvaru, nebo jej střídali po generacích; tak první, druhý a třetí z Ahenobarbů, pokud víme, byli Luciové, pak po řadě následovali zase tři Gnaeové, teprve u dalších se střídala vždy jména Lucius a Gnaeus. Soudím, že je záhodné seznámit se s četnějšími členy této rodiny, aby tím snáze vyšlo najevo, jak na jedné straně Nero zchátral proti přednostem svých předků, na druhé straně, jak se na něm objevily takřka zděděné a vrozené vady každého z nich.

1. mladiství blíženci – míněni Castor a Pollux.

2. vítězství – u jezera Regillského v Latiu nad vyhnanými Tarquiniovci brzy v začátcích římské republiky.

3. rudé vousy – aitiologický výklad příjmení Ahenobarbus („Rudovous“).

4. setrvávali – na rozdíl od jiných rodin, kde se obvykle dědilo nové příjmení triumfátorovo (např. Scipio Africanus, „Africký“).

2/ Abych tedy sáhl dost hluboko do minulosti, jeho prapředek^5 Gnaeus Domitius jakožto tribun lidu se zle rozhněval na pontifiky, že přibrali na místo uprázdněné po jeho otci jinou osobu a nikoli jeho, odňal kněžským sborům právo kooptovat nové členy a přenesl je na lid. Později zase jako konsul, když zvítězil nad Allobrogy a Arverny^6, jel po provincii na slonu, provázen zástupem vojáků jako v triumfálním průvodu. Na něho razil řečník Licinius Crassus výrok: „Není s podivem, že má měděný vous ten, jehož obličej je železný a srdce olověné.“ Jeho syn^7 jako prétor pohnal k vyšetřování v senátu Gaia Caesara^8 při jeho odchodu z konsulátu, který prý zastával proti auspiciím a proti zákonům. Později jako konsul se pokoušel o to, aby byl Caesar odvolán z velitelství vojsk v Gallii, sám byl stranou politických odpůrců Caesarových jmenován jeho nástupcem, ale hned na počátku občanské války byl zajat u Corfinia. Když byl propuštěn, upevnil svým příchodem zoufalé postavení obležených Massilských, náhle je však opustil a posléze padl v bitvě u Farsálu. Tento muž značně nestálé a sveřepé povahy se v hrůze z beznadějného postavení sice rozhodl pro sebevraždu, ale smrti se tak poděsil, že požitý jed z lítosti vyzvrátil a svého lékaře pak zbavil otroctví za to, že mu vědomě a znale podal slabší dávku než smrtelnou. Zato když se Gnaeus Pompeius radil, co s neutrály, kteří se nepřiklonili k žádné straně, poradil on jediný, že se s nimi má naložit jako s nepřáteli.

5. prapředek – prapraděd jeho otce Gnaeus Domitius Ahenobarbus, tribun lidu r. 104 př. n. l., konsul r. 96, censor r. 92 př. n. l.

6. nad Allobrogy a Arveny – výpravu proti těmto kmenům v Gallii podnikl ve skutečnosti Gnaeův stejnojmenný otec, konsul r. 122 př. n. l.

7. Jeho syn – Lucius Domitius Ahenobarbus (okolo 100–48 př. n. l.).

8. Gaia Caesara – Gaia Julia Caesara.

3/ Zůstavil syna^9, beze vší pochyby nejpozoruhodnějšího ze všech členů jeho rodu. Ten byl mezi muži, kteří se spikli k zabití Caesara. Byl odsouzen, byť nevinně, podle zákona Pediova^10 a odebral se ke Cassiovi a Brutovi, svým blízkým příbuzným. Po záhubě jich obou nejen udržel loďstvo, které mu kdysi bylo svěřeno, nýbrž je i rozšířil, a teprve když jejich strana byla již všude potřena, dobrovolně je vydal Marku Antoniovi. To mu bylo přičítáno k nesmírné zásluze. Proto on jediný ze všech těch, kteří byli odsouzeni podle téhož zákona, dostal povolení k návratu do vlasti a po řadě tu dosáhl nejvyšších čestných míst. Když bylo o málo později znovu obnoveno nepřátelství mezi občany, byl legátem právě Antoniovým. Vojáci, kteří se hanbili za Kleopatru, mu sice nabízeli nejvyšší velitelství, on se však pro náhlé onemocnění neodvažoval je ani přijmout ani rázně odmítnout, přešel k Augustovi a v několika dnech zemřel. I jeho pověst potřísnila jistá skvrna: Antonius totiž o něm prohlašoval, že přeběhl z touhy po své přítelkyni Servilii Náidě.

9. syna – Gnaeus Domitius Ahenobarbus (okolo 75–31 př. n. l.).

10. podle zákona Pediova – Quintus Pedius, spolu s Octavianem konsul r. 43 př. n. l., navrhl zákon o potrestání vrahů Caesarových.

4/ Jeho synem byl onen Domitius^11, kterému svěřil Augustus v své závěti péči o svůj dům a jmění, okolnost, které byl později přičítán zvláštní význam. Proslavil se právě tak vozatajským uměním v mladých letech jako později získáním triumfátorských odznaků z války proti Germánům. Byl to však muž drzý, hýřivý a nemilosrdný. Ještě jako pouhý édil donutil censora Lucia Planka, aby mu uhnul na silnici. Za své prétury a konsulátu poslal několik římských jezdců a vdaných paní na jeviště, aby zde vystupovali v mimické hře. Uspořádal štvanice jak v cirku, tak ve všech městských čtvrtích, rovněž gladiátorský zápas, ale s tak velikou ukrutností, že byl Augustus po neúspěšném soukromém napomenutí nucen uvést ho do mezí dokonce ediktem.

11. onen Domitius – Lucius Domitius Ahenobarbus (okolo 45 př. n. l. – 25 n. l.).

5/ S Antonií Starší zplodil Neronova otce^12, člověka ohavného po všech stránkách života. Když například provázel mladého Gaia Caesara^13 na Východ, dal zabít svého propuštěnce za to, že odepřel pít tolik, kolik mu přikázal. Byl za to propuštěn z družiny princových přátel, ale nezačal žít skromněji. Hned při návratu v jedné vsi na silnici Appiově náhle popohnal spřežení a úmyslně tak rozdrtil chlapce. V Římě uprostřed fóra kterémusi římskému jezdci, který se s ním trochu odvážněji přel, vyrazil oko. Jeho věrolomnost byla tak nehorázná, že ošidil nejenom bankéře o hodnotu zboží, které pro něho nakoupili, ale za své prétury i vozataje o odměnu za vítězství v závodech; byl proto postižen stejně posměchem sestřiným jako ediktem Tiberiovým, který po stížnosti představených jednotlivých klubů rozhodl, že budoucně musí být čestné ceny hned vypláceny hotovými penězi. Ke konci vlády Tiberiovy byl obžalován z velezrady, z několikerého cizoložství a z krvesmilného poměru k sestře Lepidě^14, ale při změně na trůnu vyvázl a zemřel v lázních Pyrgi na vodnatelnost. Zanechal po sobě syna Nerona, kterého měl s Agrippinou^15, dcerou Germanikovou.

12. Neronova otce – Gnaeus Domitius Ahenobarbus.

13. mladého Gaia Caesara – vnuka Augustova.

14. k sestře Lepidě – Domitia Lepida, matka Messalinina.

15. s Agrippinou – Agrippinou Mladší.

6/ Nero se narodil v Antiu devět měsíců^16 po smrti Tiberiově, dne patnáctého prosince těsně po východu slunce, takže přišel takřka do styku s paprsky slunečními dříve než se zemí. Hned po jeho narození vyslovovali mnozí lidé hojné strašlivé dohady. Zlou předpovědí byl i výrok samotného otce Domitia, který na blahopřání přátel odpověděl: „Ze mne a z Agrippiny se mohlo narodit jenom něco ohavného a k obecné pohromě.“ Jasné znamení neblahé budoucnosti se vyskytlo také v den očišťování chlapce^17. Když byl totiž císař Gaius požádán svou sestrou, aby dal dítěti jméno podle své vlastní volby, upřel zrak na svého strýce Claudia – který později jako císař Nerona adoptoval – a řekl: „Dávám mu jméno tohohle“; nevyslovil to však vážně, nýbrž žertem a také Agrippina to odmítla, protože tenkrát se při dvoře hledělo na Claudia jako na šaška.

16. devět měsíců – Tiberius zemřel 16. března 37, Nero se narodil 15. prosince 37.

17. v den očišťování chlapce – u Římanů devátý den po narození.

Jako tříletý chlapec ztratil otce. Stal se sice z třetiny jeho dědicem, ale ani tento podíl nedostal celý, protože spoludědic Gaius uchvátil všecky statky. Když brzy nato byla jeho matka vykázána z Říma, byl, téměř chudobný a nuzný, živen svou tetou Lepidou pod dozorem dvou vychovatelů, z nichž jeden byl tanečník, druhý holič. Jakmile se však ujal vlády Claudius, nejenom dostal zpět otcovské jmění, ale zbohatl i dědictvím po svém nevlastním otci Passienu Crispovi. Vlivem a mocí své matky, která byla povolána zpět z vyhnanství a znovu dosazena v svá práva, nabyl tak znamenitého postavení, že prý, podle pověsti proniklé mezi lid, Claudiova manželka Messalina poslala na něho vrahy, aby ho při poobědním spánku zardousili jako nebezpečného soka Britannikova; vymyšleně se dodávalo i to, že se ti úkladníci polekali hada, vylézajícího pod poduškou, a utekli. Ta smyšlenka vznikla z toho, že byla na jeho lůžku mezi polštáři nalezena svlečená hadí kůže. Ale z matčina rozhodnutí byla ta kůže vložena do zlatého náramkového amuletu a Nero jej dost dlouho nosil na pravé paži; později, když si zošklivil matčinu památku, odhodil amulet a teprve zase, když byly jeho dny již spočteny, znovu jej, byť neúspěšně, vyhledal.

7/ Ještě v útlém a nezralém chlapeckém věku o představeních v cirku velmi vytrvale a úspěšně hrál „trojskou“ hru. Jako desítiletý byl adoptován od Claudia a odevzdán na výchovu Annaeovi Senekovi, který již tehdy byl senátorem. Vypráví se, že se v nejbližší noci Senekovi ve snu zdálo, jak vyučuje císaře Gaia. Pravdivost snu prokázal zakrátko Nero sám, u něhož se hned při prvních příležitostech projevila bezuzdnost jeho povahy. Pokusil se totiž svého nevlastního bratra Britannika za to, že ho po adopci pozdravil podle dosavadního zvyku jménem Ahenobarbus, u otce osočit tím, že si vymyslil jeho nemanželský původ. Své tetě Lepidě, když byla obžalována, veřejně přitížil svou svědeckou výpovědí, snaže se zavděčit matce, od níž se Lepidě dostávalo příkoří.

Když byl uveden na forum^18, nabídl lidu dar a vojákům peněžitou odměnu, přikázal prétoriánům slavnostní přehlídku a sám v jejich čele nesl štít. Potom vzdal otci díky v senátě. Před Claudiem jakožto konsulem vystoupil s latinskou řečí za Bononské, s řeckou za Rhodské a Ílijské. Zahájil i praktickou činnost právnickou jako městský prefekt o slavnostech latinských; tehdy mu nejslavnější obhájci o závod předkládali k rozhodování nikoli, jak tomu obvykle bývá, běžné a krátké právní případy, nýbrž velmi důležité a četné, přestože to Claudius zakázal. O nemnoho později se oženil s Octavii a uspořádal na zdraví Claudiovo hry v cirku se štvanicí.

18. byl uveden na forum – aby byl prohlášen dospělým.

8/ V svých sedmnácti letech, jakmile byla na veřejnost dána zpráva o Claudiově smrti, krátce po poledni vyšel mezi stráže, protože pro nešťastnost celého dne se mu nezdála žádná jiná doba vhodnější k převzetí moci. I byl na schodišti Palatia pozdraven jako „imperátor“, dal se v nosítkách donést do tábora a po krátkém oslovení vojáků odtud do radnice. Vrátil se teprve k večeru. Z nesmírných poct, jimiž byl zahrnován, odmítl jedinou, název „Otec vlasti“, se zřetelem k svému mládí.

9/ Vladařskou činnost zahájil okázalým předstíráním synovských citů. Claudiovi vypravil velmi nádherný pohřeb, pronesl na něho pochvalnou řeč a vřadil ho mezi bohy. Památce svého otce Domitia prokazoval největší poctu. Matce povolil svrchovanou moc ve všech dvorských i státních záležitostech. Hned prvního dne své vlády přidělil tribunovi, který velel stráži, heslo: „Nejlepší matka.“ Potom se často s ní společně dával na veřejnosti nosit v jejích nosítkách. Do Antia zavedl kolonii, dal do ní zapsat vysloužilce z prétoriánů a připojil k nim přenesením bydliště nejbohatší z předních centurionů; dal tam zřídit i velmi honosný přístav.

10/ A aby ještě zřetelněji ukázal svou povahu, prohlásil, že bude vládnout podle zásad Augustových, a nedal si ujít žádnou příležitost k osvědčování nejenom štědrosti a mírnosti, ale i lidumilnosti. Tíživější daně buďto zrušil, anebo aspoň zmírnil. Odměny za udání podle zákona Papiova snížil na čtvrtinu. Mezi lid rozdělil po čtyřech stech sestertiích na každého muže a ze senátorů těm nejurozenějším, ale zchudlým, ustanovil vyplácet roční plat, některým až pět tisíc sestertiů, rovněž prétoriánským kohortám obilí měsíčně zdarma. A když mu připomněli, že má podle obyčeje podepsat rozsudek smrti kteréhosi odsouzence, prohlásil: „Jak bych si přál, abych neuměl psát.“ Příslušníky všech stavů opětovně a bez nápovědy^19 pozdravoval jménem. Když mu senát vzdával díky, odpověděl: „Až si je zasloužím.“ K svým cvičením na poli Martově připouštěl i plebejce jako diváky a častěji veřejně deklamoval. Přednášel i básnické skladby, a to nejenom v paláci, nýbrž i v divadle, k tak veliké všeobecné radosti, že mu byla za přednášení určena děkovná slavnost a příslušná část básní byla v přepisu zlatými písmeny zasvěcena Jovovi Capitolskému.

19. bez nápovědy – neužíval nomenclatora.

11/ Hry pořádal velmi četné a všeho druhu: hry „mládeže“20, hry v cirku, divadelní představení, gladiátorské zápasy. O hrách „mládeže“ nutil vystupovat i staré pány, někdejší konsuly a letité vdané paní. Pro hry v cirku přidělil jezdeckému stavu místa oddělená od ostatních a předvedl i čtyřspřeží velbloudů. Při hrách, které nově založil za věčnost říše a dal nazvat „největšími“21, připadla většina hereckých úloh příslušníkům obou stavů^22 i pohlaví. Jeden velmi známý římský jezdec sjel dolů do arény na slonu po laně šikmo napjatém.

20. hry „mládeže“ – přes název (ludi iuvenales) nebylo v nich věkového omezení; musily v nich vystupovat jako herci osoby všeho věku a stavu, dokonce jedna mladice osmdesátiletá.

21. „největšími“ – lat. ludi maximi.

22. obou stavů – senátorského a jezdeckého.

Dával i římskou veselohru Afraniovu, zvanou Požár, při níž povolil hercům, aby rozchvátili a pro sebe podrželi součástky výbavy bořícího domu. Také byly den co den mezi lid rozhazovány nejrozmanitčjší dárky: denně po tisíci ptáků všeho druhu, rozličné pochutiny, poukázky na obilí, šaty, zlato, stříbro, drahé kameny, perly, ale rozdávány i obrazy, otroci, dobytčata, ba i ochočené šelmy, posléze i lodi, bloky domů a pozemky.

12/ K těmto hrám přihlížel z vyvýšeného místa v proscéniu. Při gladiátorském zápasu uspořádaném na území pole Martova v dřevěném amfiteátru, jehož stavba trvala celý rok, nedovolil nikoho zabít, ani ze zločinců. Zato donutil k vystoupení s rapírem čtyři sta senátorů a šest set římských jezdců, z nichž někteří požívali dostatečného jmění i bezvadné pověsti, ba z týchž stavů získával i zápasníky s dravými šelmami a jimi obsazoval také rozličné pomocné služby v aréně. Uspořádal i umělou lodní bitvu, při ňíž v mořské vodě plavaly obludy. Rovněž jakési dramatické tance provozované sborem mladíků; těm věnoval po skončeném vystoupení každému diplom římského občanství. Mezi náměty těchto tanců byla také scéna, v níž býk, jak mnozí z diváků ujišťovali, obcoval s Pásifáí ukrytou v dřevěném modelu krávy^23. V jiné Íkaros hned na počátku pokusu vzlétnout se zřítil a dopadl přímo vedle lóže Neronovy, takže jej potřísnil krví. Nero totiž jen zřídka při hrách předsedal, většinou lehával v lóži a přihlížel zprvu jen malými otvůrky, později ze zcela otevřeného balkónu.

23. v dřevěném modelu krávy – podle báje si jej dala zhotovit Pásifaé, manželka krétského krále Mínóa, aby mohla dojít milostného spojem s živým býkem, do kterého se zamilovala. Dřevěnou krávu zhotovil Daidalos.

Jako první ze všech zavedl také v Římě po řeckém způsobu trojdílný závod, hudební, tělocvičný a jízdní; závod se měl opakovat po pěti letech^24 a dostal od něho jméno Neronia. Pro něj založil lázně a tělocvičnu; v nich také poskytoval senátorům a jezdcům bezplatně olej. Rozhodčími v celém závodu se stávali vylosovaní bývalí konsulové a řídili hry z vyvýšených prétorských křesel. Potom sestoupil do orchéstry mezi senátory tam sedící a přijal věnec za nejlepší latinskou řeč a báseň, o který s ním závodili nejznamenitější řečníci a básníci a který mu jednomyslným souhlasem přiřkli, odmítl však věnec za hru na kitharu, který mu rozhodčí rovněž přisoudili, poklonil se mu a dal jej položit k soše Augustově. Při tělocvičném závodě, který pořádal v Ohradě, provedl slavnostní oběť býka a dal se poprvé oholit, vous pak vložit do zlaté schránky, ozdobené velmi drahocennými perlami, a zasvětit na Capitoliu. K podívané na zápasníky zval^25 i panny vestálky, protože se v Olympii rovněž dovoluje kněžkám Démétřiným přihlížet zápasům.

24. po pěti letech – došlo jen k jedinému opakováni.

25. zval – odchylně od zákazu Augustova.

13/ Snad nikoli neprávem mohu přidat k podívaným, které uspořádal, také vjezd Tíridátův do Říma. Tohoto arménského krále vylákal velkými sliby a chtěl ho ukázat lidu. Když tomu v den, který dal vyhlásit ediktem, zabránilo mlhavé počasí, odložil podnik a předvedl jej teprve za zcela příhodných podmínek. Dal tehdy rozmístit ozbrojené kohorty kolem chrámů na foru, sám seděl na kurulském křesle na řečništi, vystrojen jako triumfátor mezi vojenskými odznaky a prapory. Tíridátés k němu nejprve vystoupil po nakloněném můstku a poklekl u jeho nohou, načež ho Nero pravicí pozvedl, políbil, vyslechl jeho prosbu, sňal mu čepici a vložil na hlavu královskou čelenku; přitom dal prosebníkova slova v překladu přednášet posluchačstvu mužem prétorské hodnosti. Potom uvedl krále do divadla, opět se dal poníženě prosit a posadil ho po svém pravém boku. Zato se dal pozdravit od lidu jako „imperátor“, donesl svůj vavřínový věnec^26 na Capitolium a dal zavřít dvojitou bránu Ianovu, jako by všechny válečné boje byly skončeny.

26. vavřínový věnec – jako triumfátor.

14/ Konsulát zastával čtyřikrát: první po dva měsíce, druhý a poslední po šest měsíců, třetí čtyři měsíce; dva prostřední šly plynule za sebou, ostatní oddělovala roční přestávka.

15/ Na soudě nevynášel rozsudek jen tak hned, nýbrž až následujícího dne, a to písemně. V právním řízení zavedl takový způsob, že upustil od souborného projednávání a jednotlivé body promrskával zvlášť. Kdykoli se pak vzdálil k poradě se soudci, nepřipouštěl jakoukoli společnou a veřejnou úvahu, nýbrž sebral od každého soudce písemné vyjádření jeho názoru, tiše a v ústraní si je přečetl a pak vyhlašoval za rozsudek to, co se mu zachtělo, jako by to byl názor většiny.

Do senátu dlouho nepřipouštěl syny propuštěnců a těm, které tam připustili dřívější císařové, odpíral pověření novými čestnými úkoly. Nadpočetné uchazeče o ně stavěl v čelo legiím, aby se jim dostalo útěchy za odklad a průtah. Konsulát uděloval většinou na půl roku. Když jeden z konsulů zemřel před prvním lednem, neurčil mu již nástupce, protože neschvaloval starý příklad jednodenního konsula Caninia Rebila.

Triumfátorské odznaky propůjčoval i lidem jenom kvestorské hodnosti, ba i několika ze stavu jezdeckého, a to ještě ne vždycky za vojenské zásluhy. Řeči, které o některých věcech posílal senátu, dával většinou předčítat konsulovi, pomíjeje v tom pravomoc kvestorů.

16/ Vymyslil si novou podobu městských staveb, zvláště aby před domovními bloky i budovami byla sloupořadí, z jejichž teras by se daly zvládat požáry; dal je vystavět na svůj náklad. Pojal dokonce úmysl posunout městské hradby až k Ostii a kanálem spojit staré město s mořem.

Mnoho již neplatných přísných zákazů a trestů bylo za něho obnoveno a další zavedeny; omezena byla nádhera; veřejná pohoštění snížena na dárečky; zakázáno prodávat v krčmách jakákoli jídla kromě luštěnin a zeleniny, kdežto dříve se tam předkládaly poživatiny všeho druhu; popravováni křesťané, druh to lidí propadlých nové a škodlivé pověře; zakázány zábavy vozatajů, kteří si podle pradávného dovolení činili právo na to, aby se porůznu potloukali po městě a jakoby žertem podváděli a kradli; zrušeny kluby přátel herců v pantomimách a jejich členové spolu s herci samými vykázáni z města.

17/ Proti padělatelům listin bylo tehdy poprvé vynalezeno, že se smělo užívat destiček jen provrtaných a pečeti přivěšovat teprve na trojitou lněnou šňůru otvory provlečenou. Bylo učiněno opatření, aby se svědkům, vyžádaným ke stvrzení závěti, předkládaly první dvě voskové stránky prázdné, s vyznačeným toliko jménem toho, kdo činil pořízení; rovněž aby psal-li někdo cizí závěť, nesměl připsat odkaz pro sebe. Taktéž bylo stanoveno, že strany vedoucí spor mají za své obhajování zaplatit jen jistou a spravedlivou odměnu, za soudní projednávání však vůbec nic, takže se soudní výlohy hradily ze státní pokladny. Také aby byly přeneseny pře od státní pokladny na řádný soud, a to na rekuperátory^27, a aby se všechna odvolání z rozsudků soudců obracela na senát.

27. na rekuperátory – řádná nižší soudní instance.

18/ Nikdy nepojal ani přání ani naději na rozšíření a zvětšení říše. Zamýšlel odvolat vojsko i z Británie a upustil od toho jenom z ostychu, aby nebudil dojem, že poškozuje otcovu slávu. Jenom dvě království přeměnil v provincii, Pontské, jehož se vzdal Polemón, a Alpské, když tam zemřel Cottius.

19/ Výpravy podnikl všehovšudy dvě, do Alexandrie a do Acháje. Od alexandrijské však upustil hned první den cesty, neboť se poděsil varovným a nebezpečným úkazem. Když totiž obešel chrámy, poseděl v chrámečku Vestině a chystal se odejít, zprvu uvázl cípem šatu, potom ho přepadla tak silná mrákota, že vůbec nic kolem sebe nerozeznával. Při achájské výpravě se pustil do prokopávání korintské šíje, řečí vybídl shromážděné prétoriány, aby se dali do práce, pak dal zatroubit na polnici, sám zahájil motykou výkop a na svých ramenou odnesl košík hlíny.

Chystal i výpravu ke kaspickým branám; aspoň dal mezi Italiky odvádět nováčky vyšší šesti stop^28 k vytvoření nové legie, označené jménem „falangy Alexandra Velikého“.

28. šesti stop – 178 cm.

Snesl jsem tu dohromady tyto Neronovy činy, které dílem nevzbuzují nutnost výtky, dílem si zasluhují i nemalou pochvalu, abych je odloučil od jeho hanebností a zločinů. O těch promluvím nyní.

20/ Vedle jiných znalostí byl již v chlapeckém věku vzdělán v hudbě. Hned jakmile dosáhl vlády, povolal k sobě Terpna, zpěváka ke kithaře, který se tenkrát nad jiné těšil oblibě, a den za dnem naslouchal po večeři jeho zpěvu dlouho do noci. Ponenáhlu se začal také sám obírat teorií i praxí zpěvu a neopomíjel nic z toho, co dělávají umělci toho druhu buď pro uchování hlasu nebo jeho zesílení; tak léhal naznak, maje hrudník zatížen olověnou deskou, čistil se projímadly i dávidly a zdržoval se ovoce i pokrmů škodících hlasu. Konečně polichocen úspěchem zatoužil, třebaže měl hlas slabý a přidušený, vystoupit na jeviště, znovu a znovu hlásaje mezi přáteli řecké úsloví: „Nic není do hudby, zůstáváli skryta.“ I vystoupil poprvé v Neapoli, a ani když se divadlo začalo chvět náhlým zemětřesením, nepřestal zpívat, dokud nedokončil začatou árii. Tamtéž zpíval častěji a po řadu dní za sebou. Vyhradil si také jen krátký čas k osvěžení hlasu, ale protože nesnášel samotu, přeběhl z lázní do divadla, dal se tu v orchéstře uprostřed četného zástupu do hodování a po řecku přislíbil: „Jen co si trošku loknu, půjdu na to z plných plic.“ Protože byl zaujat harmonizovanými pochvalnými výkřiky Alexandrijců, kteří se z nového transportu shlukli do Neapole, pozval ještě další lodníky z Alexandrie. Neméně urychleně vybral odevšad mladíčky stavu jezdeckého a více než pět tisíc plebejských co nejzdatnějších junáků a rozdělil jev tlupy, aby se učili různým druhům potlesku – rozeznávali „bzučivý“, „taškový“ a „cihlový“ – a posloužili mu při zpěvu; vyznačovali se bohatým vlasem a nápadně vybraným oděvem, levou ruku měli holou a bez prstenu^29; jejich náčelníci byli placeni po čtyřech stech sestertiích.

29. bez prstenu – aby jim nevadil při tleskání.

21/ Poněvadž přikládal velikou váhu tomu, aby zpíval také v Římě, uspíšil „neronovský závod“, takže se konal přede dnem dříve stanoveným, a když se všichni dožadovali poslechu „božského hlasu“, odpověděl zprvu, že „těm, kdo budou mít o to zájem, poskytne tu možnost v zahradách“. Jakmile však podporoval prosby lidu i vojenský oddíl, který byl právě na stráži, ochotně přislíbil své vystoupení v divadle. A neodkladně se dal zapsat do seznamu řemeslných zpěváků ke kithaře, spolu s ostatními vhodil do osudí los a v získaném pořadí vystoupil na jeviště a spolu s ním prefekti prétoriánů, kteří mu nesli kitharu, vzadu vojenští tribunové a po stranách nejdůvěrnější přátelé. Jakmile zaujal místo a skončil úvodní slovo, dal vyhlásit bývalým konsulem Cluviem Rufem, že zazpívá Niobu, a vydržel zpívat asi až do čtyř hodin odpoledne; věnčení však a zbytek závodu odložil na příští rok, aby měl příležitost zpívat častěji. Poněvadž se mu však nechtělo čekat tak dlouho, neváhal znovu a znovu veřejně vystoupit. Dokonce byl na rozpacích, neměl-li by vystoupit mezi herci i při soukromých divadelních hrách, když mu kterýsi prétor nabízel milión sestertiů.

Zpíval také jako herec^30 v tragédiích v úlohách héroů a bohů, rovněž héroin a bohyň, přičemž příslušné škrabošky musily vystihovat podobu tváře jeho nebo té ženy, kterou právě miloval. Mimo jiné zpíval v kusech Canace se chystá rodit, Orestes matkovrah, Oslepený Oedipus, Šílený Hercules. Vypráví se, že v tragédii naposled uvedené vojín nováček, který stál na stráži u vchodu, když spatřil, jak je Nero obtěžován a svazován pouty – tak si toho žádal děj kusu –, vyřítil se na pomoc, aby ho chránil.

30. herec – stojící vedle Nerona a mimicky zobrazující úlohu jím zpívanou.

22/ Obzvláštní zálibou v koních hořel již od chlapeckých let a přes zákaz hovořil nejčastěji o závodech v cirku. Když si jednou mezi spolužáky stěžoval, že byl vozataj „zelených“ vláčen po zemi, a vychovatel ho proto káral, nalhal mu, že prý hovořil o Hektorovi. Na počátku vlády každodenně hrál čtyřspřežími ze slonoviny na hrací desce a z venkovského sídla docházel ke všem, i nejnevýznamnějším hrám v cirku, zprvu tajně, později veřejně, takže nemohl nikdo být na pochybách, že právě toho dne bude v Římě. A nijak se netajil svým přáním rozmnožit počet vítězných cen. Protože tedy narostl počet závodních oběhů, protahovala se podívaná až do setmění; i nebyli páni klubů ochotni již dodat své lidi jinak než k celodennímu závodu. Brzy se mu zachtělo, aby i sám jezdil jako vozataj a častěji vystupoval před diváky. Proto vyzkoušel začátky té dovednosti v zahradách mezi otroky a nízkou chátrou a předvedl se pak před očima všech v „největším cirku“; přitom jako startér mával praporkem nějaký propuštěnec z toho místa, odkud to obyčejně činívají úředníci.

A protože se nespokojil tím, že podal ukázky tohoto svého umění v Římě, odebral se, jak jsme již řekli, do Acháje. Hlavním podnětem k tomu bylo toto: Města, v kterých se obvykle konají hudební závody, usnesla se posílat všechny vítězné věnce zpěváků ke kithaře jemu. Vítal je s takovou vděčností, že vyslance, kteří je přinášeli, nejenom přijímal jako první před ostatními návštěvami, nýbrž zval je i ke stolu mezi své důvěrné přátele. Tu když ho jedni z těchto vyslanců požádali, aby při jídle něco zazpíval, a odměnili ho zvlášť nadšenými pochvalami, prohlásil: „Jediní Řekové dovedou naslouchat a oni jediní jsou hodni mne i mého umění.“ A neodkladně uspořádal výpravu; jakmile se přepravil do Kassiopy, ihned začal zpívat u oltáře Dia Kassia. Potom se po řadě účastnil všech závodů.

23/ Dal totiž i ty závody, které připadaly na zcela různá léta, přenést na jediný rok, dokonce s opakováním v některých případech, a v Olympii zcela proti obyčeji uspořádat hudební závod. Přitom dbal, aby ho ze zaměstnanosti takovými věcmi nic nevytrhovalo a nezdržovalo; proto když mu jeho propuštěnec Hélios písemně připomínal, že si poměry v Římě nutně vyžadují jeho přítomnosti, odepsal mu těmito slovy: „Třebaže je nyní tvá rada a tvé přání, abych se rychle vrátil, přece bys spíše měl doporučovat a přát si, abych se vrátil hoden jména Neronova.“

Kdykoli Nero zpíval, nebylo nikomu dovoleno vzdálit se z divadla ani v případě nezbytnosti. Tak prý některé ženy při představeních dokonce porodily a mnozí muži, kterým se zhnusilo ho poslouchat a jemu tleskat, buď tajně seskočili z hradeb, protože městské brány byly zavřeny, anebo předstírajíce smrt dali se vynést jako mrtvoly. Je pak téměř neuvěřitelné, že Nero projevoval při svých vystoupeních takovou poděšenost a úzkost, že tolik žárlil na své soky a že měl takový strach ze soudců. K svým protivníkům se choval uctivě, jako by mu byli společensky postaveni naroveň, a ucházel se o jejich přízeň, po straně je však pomlouval, někdy při setkání je napadal nadávkami a ty, kteří svým uměním vynikali nad něho, dokonce podplácel. Soudce zase, dříve než začal zpívat, oslovoval co nejuctivěji, že „učinil všechno, co učinit měl, ale výsledek je v rukou Štěstěny; k tomu že mají oni jako mužové moudří a vzdělaní přihlížet a vyloučit všechno náhodné“. A když ho vybízeli, aby si dodal odvahy, odcházel trochu uklidněněji, ale ani tak ne bez obav, špatně si vykládaje mlčenlivost a ostych některých za ponurost a zlobu, tvrdě o nich, že mu jsou podezřelí.

24/ Při závodu se řídil předpisy do té míry, že se nikdy neodvážil uplivnout a že si také pot na čele utíral rukou. Dokonce v jednom vystoupení v tragédii rychle sebral ze země žezlo, které mu vyklouzlo, aby pro tento přestupek nebyl vyloučen ze závodu, a uklidnil se teprve, když ho herec zapřísahal, že to při jásotu a pozdravném volání lidu nikdo ani nepostřehl.

Své vítězství vyhlašoval sám; z toho důvodu se všude účastnil i závodu hlasatelů. A aby nikde nezůstala ani vzpomínka na někoho jiného z vítězů v posvátných závodech, ani stopa po nich, poručil sochy a busty všech předchůdců pokácet, hákem odvléci a pohodit do záchodů.

Jako vozataj vystupoval na různých místech, v Olympů dokonce s desítispřežím, třebaže právě to v jedné své básni vytýkal králi Mithridátovi; vypadl však z vozu, a ani když mu do něho znovu pomohli, nevydržel a vzdal před cílem; nicméně i tak dostal vítězný věnec. Při odchodu obdaroval celou provincii svobodou a zároveň soudce římským občanstvím i velikou peněžitou odměnou. Tato svá dobrodiní ohlásil sám svým hlasem uprostřed stadia v den isthmických her^31.

31. isthmických her – v Korintě.

25/ Když se vrátil z Řecka do Neapole, protože v ní poprvé vystoupil se svým uměním, vjel do města na bílých koních průlomem kusu hradební zdi podle obyčeje vítězů v posvátných hrách. Podobně do Antia, pak do Albana, potom do Říma. Do Říma dokonce na tom voze, na němž jel kdysi Augustus při svém triumfu, a to v purpurovém šatě, v řeckém pláštíku ozdobeném zlatými hvězdami, s olympijským věncem^32 na hlavě a s pýthijským^33 v pravé ruce; před ním šel průvod ostatních věnců s nápisy, kde zvítězil, nad kým, jakou písní nebo v které tragické úloze; za vozem následovali po způsobu triumfů tleskači provolávajíce: „Jsme družina Augustova, vojáci jeho triumfu.“ Odtud se ubíral průrvou vzniklou stržením oblouku v „největším cirku“ přes Velabrum a forum na Palatin k chrámu Apollinovu. Všude, kudy kráčel, byla zabíjena obětní zvířata, rovněž silnice kropeny šafránem a házeni po něm zpěvaví ptáčci, pentle a cukrátka.

32. s olympijským věncem – z olivových ratolestí, získaným v Olympii.

33. s pýthijským – z ratolestí vavřínových, získaným v Delfách.

Posvátné věnce rozložil v ložnicích u lehátek; rovněž dal stavět sochy, na nichž byl zobrazován jako zpěvák ke kithaře; s takovouto podobou dal i razit minci. Ani později nejenže nezanechal a nezmírnil svého zpívání, nýbrž v zájmu uchránění svého hlasu i na vojáky se obracel výhradně v své nepřítomnosti nebo aspoň tak, že jeho slova vyhlašoval někdo jiný, a ať dělal cokoli vážného nebo žertovného, vždycky musel vedle něho stát cvičitel hlasu, který by mu připomínal, že musí šetřit svých plic a přidržovat si u úst utěrku. Mnohým lidem také buďto nabídl své přátelství anebo opověděl nepřátelství podle toho, jak ho kdo více nebo skrovněji pochválil.

26/ Zpupnost, chlípnost, zálibu v nádheře, lakotnost a ukrutnost dával najevo ponenáhlu, zprvu i skrytě a jakoby jen z mladického poblouzení, přece však takovým způsobem, že již tenkrát musilo být každému nepochybné, že jde u něho o vady povahy, nikoli věku. Hned po setmění se chápal čepice anebo kukly a v tomto přestrojení vcházel do krčem a toulal se po ulicích, prováděje žerty někdy hodně nebezpečné. Tak si navykl bičovat hodovníky vracející se od večeře; narazil-li na odpor, zasazoval jim rány a vrhal je do stok, dokonce násilím se dobýval do krámů a vylupoval je. Doma si zřídil jakousi tržnici, aby se v ní nabytá kořist vydražovala a výtěžek propíjel. V takových pouličních rvačkách se octly nejednou v nebezpečí jeho oči nebo život, od jednoho příslušníka senátorské rodiny^34 za obtěžování jeho manželky byl zbit málem k smrti. Proto se od té doby neodvážil ukázat na veřejnosti v pozdní hodinu jinak, než když za ním opodál a nenápadně následovali vojenští tribunové. Rovněž ve dne se dával v krytých nosítkách dopravovat do divadla a zde ze svého místa v hořením patře proscénia přihlížel bitkám pantomimických herců jako divák i podněcovatel současně, a když došlo do tuhého a začalo se rozhodovat kamením a dřívím z rozlámaných sedadel, dokonce sám často házel mezi lid a také jednoho prétora zranil na hlavě.

34. od jednoho příslušníka senátorské rodiny – šlo od Julia Montana, kterého potom Nero dohnal k sebevraždě.

27/ Poznenáhlu však se vzrůstem svých neřestných sklonů nechal pouhého škádlení a skrývání, a vůbec se nestaraje o zastírání, otevřeně propadl větším hanebnostem.

Hostiny začal protahovat od poledne do půlnoci a osvěžoval se přitom častěji v horkých nádržích, v létě zase v ledových. Leckdy hodoval i na volném prostranství, kde dal k tomu ohradit buďto místo u dějiště umělých lodních bitev, nebo pole Martovo, nebo „největší cirkus“; při těchto hodovánkách si dával posluhovat nevěstkami z celého města a syrskými bajadérami. Kdykoli se plavil po Tiberu do Ostie nebo objížděl kolem zálivu Bajského, byly po břehu říčním i mořském připravovány rozmístěné krčmy, vybavené k zhýralosti; v nich připadala svůdnická úloha vdaným paním, které napodobily šenkýřky a odevšad ho lákaly, aby přistál. Pořádat večeře ukládal i svým přátelům; z nich stála jednoho hostina s turbany čtyři sta tisíc sestertiů, druhého růžový večírek ještě víc.

28/ Rád souložil s urozenými chlapci i vdanými paními, nadto znásilnil i panenskou vestálku Rubrii. S propuštěnkou Aktou by se byl málem spojil řádným manželstvím a již nastrčil několik bývalých konsulů, aby vydali křivou přísahu, že Akté pochází z královské krve. Chlapce Spora dal vykleštit, a když se pokusil přeměnit jej v bytost ženského pohlaví, dal jej po slavných svatebních obřadech ve znamenitém průvodu s věnem i se závojem uvést do svého domu a tam ho měl za manželku. Posud se zachoval čísi přiléhavý vtip, že „mohlo to dobře dopadnout s osudem lidstva, kdyby byl měl otec Domitius^35 takovou manželku“. Tohoto Spora dal vystrojit jako císařovnu, vozit v nosítkách a měl jej po svém boku v Řecku na soudních shromážděních i na tržištích, později v Římě o slavnosti sigillarií, znovu a znovu jej líbaje.

35. kdyby byl měl otec Domitius... – tj. kdyby Domitius nebyl měl možnost stát se otcem Neronovým.

Zatoužil také po souloži se svou matkou a dal se od toho odstrašit jenom jejími nepřáteli, kteří se obávali, že by právě toho tato žena, i jinak divoká a neschopná sebeovládání, využila ke stupňování svého vlivu. Z této choutky byl Nero podezírán obecně a nasvědčovalo jí i to, že mezi své souložnice pojal nevěstku, která byla, jak se říkalo, takřka k nerozeznání od Agrippiny. Tvrdí se, že již dávno předtím, kdykoli jezdil s matkou v nosítkách, choval se k ní s krvesmilnou nestoudností a že to prozrazovaly skvrny na jeho šatu.

29/ Svůj vlastní stud vydal do té míry všanc, že na jeho těle nebylo téměř místa, které by nebylo poskvrněno. Posléze si vymyslil zvláštní druh zábavy, při níž se dal odít koží šelmy a vypustit z klece, načež se vrhal na ohanbí mužů a žen přivázaných ke kůlu, a když se dostatečně vyřádil, dosahoval vrcholu tím, že se na něm ukájel propuštěnec Doryforos. Jako si totiž Sporus vzal jeho, tak si on vzal za muže Doryfora, přičemž napodobil vzlykání a výkřiky znásilňovaných panen. Sám byl pevně přesvědčen, jak jsem zvěděl od některých mužů, že „žádný člověk není cudný aniž na kterékoli části těla čistý, nýbrž většina lidí jenom zatajuje neřest a vychytrale ji zakrývá“. Proto také těm, kteří se mu přiznali k nestydatosti, promíjel i ostatní provinění.

30/ Pokud jde o bohatství a peníze, byl toho názoru, že jejich správným užitím je mrhání a že „jsou špinavci a krkani, kdo si vedou účty o vydáních, naopak přeskvělí a vpravdě velkolepí ti, kdo peněz zneužívají a je utrácejí“. Svého strýce Gaia chválil a jemu se podivoval jenom z toho jediného důvodu, že v krátkém čase promrhal obrovské jmění, které po sobě zanechal Tiberius. Proto neznal míry ani v štědrém rozdávání ani v utrácení. Na návštěvu Tíridátovu vynaložil – mohlo by se to zdát stěží uvěřitelným – denně po osmi stech tisících sestertiích a při odchodu ho obdaroval více než stem miliónů. Zpěváku ke kithaře Menekratovi a gladiátoru Spiculovi věnoval jmění a paláce hodné mužů s triumfátorskými odznaky. Lichváři Panerótovi, kterému se přezdívalo „ocasatá opice“ a který se obohatil statky v Římě i na venkově, vypravil pohřeb takřka královský. Žádné šaty neoblékl dvakrát. Při hře v kostky sázel po čtyřech stech sestertiích na bod. Rybařil pozlacenou sítí s provazy propletenými purpurem a šarlatem. Nikdy prý necestoval s méně nežli stem vozů, kopyta mezků byla okována stříbrem, mezkaři měli roucha z canusijské vlny^36, zástup Mazaků a běžců měl náramky a pukly.

36. z canusijské vlny – velmi jemná vlna z apulského Canusia, dn. Canosy.

31/ V ničem však neutratil více peněz než ve stavebnictví. Svůj dům prodloužil z Palatinu až na Esquilin a nazval jej zprvu „průchodním“, později, když jej obnovil po požáru, „zlatým“. O jeho rozlehlosti a vybavenosti postačí snad tyto údaje: Předsíň byla tak prostorná, že v ní mohla stát kolosální socha, zobrazující Nerona, vysoká sto dvacet stop^37; dům byl tak rozsáhlý, že měl trojnásobná sloupořadí v délce jedné míle^38; rovněž vodní nádrž jako moře, obklopenou takřka celými městy budov; nadto venkovské okolí, rozrůzněné poli, vinicemi, pastvinami a háji, s množstvím dobytka i divoké zvěře všeho druhu. V jistých částech bylo všechno pozlaceno a vykládáno drahými kameny i mušlemi perel. Jídelny měly strop z desek ze slonoviny, které se daly otáčet a měly v sobě rourky, aby se mohly shora dílem sypat květy, dílem rozprašovat voňavky. Hlavní jídelna byla okrouhlá a neustále se ve dne v noci otáčela jako svět. V lázních protékala voda mořská anebo albulská^39. Když oslavoval dokončení tak mohutného domu, tak si jej liboval, že prohlásil: „Konečně začínám bydlet jako člověk.“

37. sto dvacet stop – 35 m a 52 cm.

38. míle – 1480 m.

39. albulská – ze sirného pramene Albuly.

Kromě toho začal stavět vodní nádrž od Misena k Avemskému jezeru, krytou a vroubenou sloupořadími, do níž měly být obráceny všechny horské vody z celých Bají, rovněž kanál od Avernského jezera až k Ostii, aby se mohlo jezdit po lodích, a přece ne na moři, v délce sta šedesáti mil^40, v šíři takový, aby se tu při plavbě mohly vyhnout proti sobě jedoucí pětiřadky. K dokončení těchto prací dal do Itálie převézt odevšad vězně, ba nařídil také, aby i osoby usvědčené ze zločinu byly odsuzovány jenom k nuceným pracím.

40. sta šedesáti mil – skoro 237 km.

K tomuto horečnému plýtvání penězi ho pudila, kromě důvěry ve vlastní císařskou moc, také jakási netušená naděje na získání nesmírného skrytého bohatství na základě údaje kteréhosi římského jezdce, který mu sliboval jako něco určitého, že prastarý veliký poklad, který vyvezla s sebou královna Dídó na útěku z Tyru, je dosud ukryt v Africe ve velmi rozlehlých jeskyních a že může být s nepatrnou námahou vykopán.

32/ Ale když tato naděje zklamala a cítil se tak zbaveným prostředků, tak již vyčerpaným a nuzným, že musila být i výplata žoldu vojákům a odpočivných požitků vysloužilcům protahována a odkládána, upjal svou mysl ke křivému osočování a k loupežím.

Především ustanovil, aby mu ze jmění zemřelých propuštěnců místo poloviny připadlo pět šestin, jestliže bez prokazatelného důvodu užívali jména některé rodiny s ním spřízněné. Dále aby pozůstalost těch, kdo se ukázali nevděčnými vůči císaři, připadla zcela jeho pokladně a aby to neprošlo bez trestu právníkům, kteří jejich závěti psali nebo diktovali. Rovněž aby všechny skutky i výroky, pro něž nechybělo udavače, podléhaly zákonu o urážce Veličenstva. Vymáhal i vrácení odměn za věnce, které mu kdy udělila jednotlivá města v závodech. A když zakázal užívání ametystové a purpurové barvy, nastrčil kohosi, aby na trhu toho prodal několik uncí^41, a nato zabavil sklady všech kupců. Ba i při svém pěveckém vystoupení zpozoroval prý v hledišti vdanou paní oblečenou v purpurový šat a ukázal ji svým prokurátorům; ti se ihned postarali, aby byla obrána nejenom o roucho, ale i o celé jmění. Nikoho nepověřil úřadem, aby nedodal slova: „Víš, čeho je mi třeba“ a „Tak to zařiďme, aby nikdo neměl nic“. Posléze dal z četných chrámů dovézt votivní dary a rozlít sochy zhotovené ze zlata nebo ze stříbra, mezi nimi i sochy bohů penátů; ty obnovil později Galba.

41. uncí – unce byla asi 27 g.

33/ Vraždění příbuzných i jiných osob začal na Claudiovi. Třebaže nebyl přímým původcem jeho násilné smrti, přece byl do zločinu zasvěcen a nijak se tím netajil; vždyť potom častěji chválíval řeckým úslovím hřiby jako božský pokrm, tedy právě ono jídlo, v němž Claudius dostal jed. Jisté je to, že mrtvého stíhal všelikými věcnými i slovními potupami, obviňuje jej brzy z hlupáctví, brzy z ukrutnosti. Také o něm žertem říkal, že „přestal dlít^42 [morárí] mezi lidmi“, přičemž vyslovoval první slabiku zdlouženě [mórárí], dávaje větě smysl: „přestal dělat hlouposti“. Také mnoho jeho rozhodnutí a ustanovení prohlásil neplatnými, protože prý pocházela od muže nerozumného a bláznivého. Posléze místo, kde byl Claudius spálen, dal obroubit jenom nízkou a chatrnou zídkou.

42. dlít – lat. morárí souvisí s mora „prodlévání“; vysloveno s dlouhou první samohláskou, mórárí, dostává se ve vztah k mórus, „pošetilý“.

Britannika dal sprovodit ze světa jedem právě tak ze žárlivosti na jeho hlas, který byl ve srovnání s jeho vlastním příjemnější, jako z obavy, aby jednou v oblibě lidí nepřevládla dobrá vzpomínka na jeho otce^43. Jed získal od jakési Lucusty, opravdové mistryně v travičství. Když účinkoval proti očekávání pozvolněji a způsobil u Britannika jenom průjem, dal si Nero tu ženu předvolat a vlastní rukou ji zmrskal. Kladl jí za vinu, že podala místo jedu lék. A když se omlouvala, že dala menší dávku, aby se zakryl nenávist budící zločin, namítl: „Věru, musím se bát zákona Juliova!44“ a donutil ji, aby před ním v jeho ložnici svařila jed, který by působil co nejprudčeji a okamžitě. Pak jej vyzkoušel na kozlu. Když zvíře vydrželo žít pět hodin, dal jed znovu a několikrát převařit a potom jej podal seleti. Protože sele ihned pošlo, rozkázal jed donést do jídelny a podat Britannikovi, který s ním večeřel. Jakmile se při prvním doušku zhroutil, nalhal Nero spoluhodovníkům, že jde u něho o obvyklý záchvat padoucnice, a druhého dne ho dal nachvat za největšího deště vynést docela obyčejným pohřbem. Lucustě za vynaloženou práci poskytl beztrestnost a rozsáhlé statky, nadto také žáky.

43. na jeho otce – Germanika.

44. zákona Juliova – míněn starý zákon proti vrahům, zostřený Gaieiu Juliem Caesarem.

34/ Matce za to, že se značnou trpkostí sledovala a kárala jeho skutky i činy, působil potíže zprvu jenom potud, že ji opětovně zatěžoval lidskou nepřízní. Roztrušoval, že prý se kvůli ní hodlá vzdát vlády a odejít do ústraní na Rhodos. Později ji však zbavil všech poct a moci, odňal jí tělesnou stráž, složenou z vojáků a z Germánů, a vypudil ji ze společného bydlení v paláci. A bez nejmenších výčitek svědomí ji soustavně trápil nastrčenými lidmi, aby ji jednak za jejího pobytu v Římě znepokojovali soudními spory, jednak v ústraní rušili její klid hanlivými slovy a žerty, dostavujíce se k ní po zemi i po moři. Když se však poděsil jejích hrozeb a její prudkosti, rozhodl se ji zahubit. Třikrát se ji pokusil odklidit jedem, poznal však, že je obrněna protijedy. Proto jí připravil léčku, aby na ni v nočním spánku spadl strop, jenž by se zvláštním zařízením uvolnil. Poněvadž však ti, kdo do věci byli zasvěceni, nedovedli ji dostatečně udržet v tajnosti, vymyslil si rozebírací loď, aby buď jejím ztroskotáním, anebo zřícením kajuty zahynula. I předstíral usmíření a vylákal ji převlídným dopisem do Bají, aby s ním společně oslavila svátky Minerviny. Velitelům trojřadky dal za úkol, aby libumskou loď, na níž přijela, jakoby náhodnou srážkou rozrazili. Sám protáhl hodování, a když se chtěla vrátit do Baulů, nabídl jí místo poškozeného plavidla ono rozebírací, vesele ji vyprovodil a při rozchodu jí zlíbal i prsy. Zbytek noci bděl ve velikém duševním zmatku, čekaje, jak podnik dopadne. Posléze však zvěděl, že všechno skončilo jinak a že se zachránila plaváním. Tu si nevěděl rady, a tak vydal rozkaz, aby byl její propuštěnec Lucius Agerinus, který se k němu dostavil s radostným poselstvím, že je živa a zdráva, polapen a spoután jako nastrčený vrah – sám proto poblíž tajně pohodil dýku – a aby matka byla zavražděna, přičemž mělo být vzbuzeno zdání sebevraždy, jíž se vyhnula trestu za prokázaný zločin. Někteří k tomu přidávají ještě ukrutnější, ale nezaručené podrobnosti: Nero se prý přiběhl podívat na mrtvolu zavražděné, dotýkal se částí jejího těla, jedny haněl, druhé chválil, a poněvadž mezitím u něho propukla žízeň, pil. Přece však ani hned tentokrát, ani nikdy později nemohl snést výčitek svědomí pro ten zločin, přestože ho vzpružovala blahopřání vojáků i senátu a národa. Často přiznal, že ho pronásleduje matčina podoba i bičíky Lític a jejich plamenné pochodně. Dokonce pověřil mágy vykonáním oběti a vyvoláním jejího ducha a pokoušel se ho odprosit. Když pak cestoval po Řecku, neodvážil se zúčastnit posvátných obřadů eleusínských; od zasvěcení do nich jsou totiž hlasem hlasatelovým vzdalováni všichni bezbožníci a zločinci.

K zavraždění matky připojil též násilnou smrt tety^45. Když ležela nemocná zácpou, navštívil ji, a tu ona, jak to dělávají osoby věku již tak pokročilého, hladila jeho první chmýří a přitom jakoby mimochodem řekla lichotku: „Až jednou dostanu střižené tohle tvé chmýří, ráda umru.“ Načež Nero jakoby výsměchem řekl, obrátiv se k okolním návštěvníkům: „Dám si je vzít hned“ a lékařům přikázal, aby jí dali „důkladnější projímadlo“. Nevyčkal ani jejího skonu, ihned uchvátil její statky a potlačil závěť, aby mu nic neuniklo.

45. tety – Domitie.

35/ Kromě s Octavii byl potom ženat dvakrát: zprvu s dcerou bývalého kvestora Poppaeou Sabinou, provdanou předtím za římského jezdce; potom s pravnučkou dvojnásobného konsula a triumfátora Taura Statilií Messalinou, jejíhož muže, konsula Attika Vestina, aby se jí zmocnil, dal zavraždit přímo v jeho úředním roce. Soužití s Octavii se brzy nabažil. Když ho přátelé proto kárali, odpověděl: „Musí se spokojit manželskými odznaky^46.“ Později se častěji, ale bezúspěšně pokoušel ji zardousit. Zapudil ji pod záminkou její neplodnosti, a přestože lid neschvaloval rozvod a nešetřil ho výtek, vykázal ji nadto z Říma. Posléze ji dal zabít na základě nestoudného a falešného obvinění ze smilstva; když totiž při soudním vyšetřování všichni důsledně popírali její vinu, nastrčil svého někdejšího vychovatele Aníkéta jako udavače, aby přednesl výmysl a přiznal se, že ji lstivě zneuctil. Poppaeu, s níž se oženil dvanáctého dne po rozvodu s Octavii, jedinečně miloval. Ale i ji, těhotnou a nemocnou, zabil kopancem za to, že mu zle vyčinila pro pozdní návrat z vozatajského ježdění. S ní měl dceru Claudii Augustu, ale přišel o ni ještě jako o docela malé dítě.

46. manželskými odznaky – jedovatý vtip pochopíme, uvědomíme-li si, že ten, kdo nesměl konat triumf, musil se spokojit triumfátorskými odznaky.

Mezi příbuzenstvem všech stupňů řádil jako vražedník. Claudiovu dceru Antonii, která odpírala se za něho po smrti Poppaeině provdat, zahubil jako domnělou osnovatelku státního převratu. Podobně i jiné osoby ze svého příbuzenstva nebo ze své blízkosti. Mezi nimi byl i mladistvý Aulus Plautius; nežli ho zabil, ještě ho poskvrnil násilím a potom prohlásil: „Teď může přijít má matka a líbat mého nástupce“, roztrušuje přitom, že prý ona toho mládence milovala a živila v něm naději na trůn. Svého pastorka Rufria Crispina, syna Poppaeina, ještě nedospělého, když chytal ryby, poručil jeho otrokům utopit v moři, protože se říkalo, že si hraje na vojevůdce a imperátory. Syna své chůvy Tuska vykázal z Říma za to, že se jako místodržitel Egypta koupal v lázních, které byly vystavěny pro chystanou císařovu návštěvu. Svého vychovatele Seneku dohnal k sebevraždě, přestože mu, když opětovně žádal o dovolenou a vzdával se svých statků v jeho prospěch, svatosvatě přísahal, že je neprávem v podezření a že on sám raději zahyne, než by mu uškodil. Prefektu prétoriánů Burrovi místo slíbeného léku proti bolení v krku poslal jed. Bohaté a letité propuštěnce, kteří byli jeho podporovateli a rádci kdysi při adopci a později při převzetí vlády, odklidil jedem namíchaným dílem do jídel, dílem do nápojů.

36/ S nemenší ukrutností běsnil i mimo své blízké a vůči cizím. Po několik nocí za sebou se začala objevovat vlasatice, která podle obecné víry věštívá záhubu osobám postaveným na nejvyšších místech. V úzkosti z ní, jakmile zvěděl od astrologa Balbilla, že králové obyčejně usmiřují takové zjevy nějakou okázalou vraždou a tím od sebe odvracejí zhoubu na hlavy předáků, rozhodl se pro zahubení všech nejvznešenějších mužů, a to tím spíše, že pro to získal takřka spravedlivý důvod. Provalilo se totiž tehdy dvojí spiknutí. První a rozsáhlejší, Pisonovo, bylo utkáno i odhaleno v Římě, druhé, Viniciovo, v Beneventu. Spiklenci při výslechu vypovídali v trojnásobném spoutání řetězem, někteří se dobrovolně přiznávali k obvinění, jiní se činem dokonce chlubili a tvrdili, že Neronovi, zneuctěnému všemi mrzkostmi, nemohli pomoci jinak než zabitím. Děti odsouzených byly vyhnány z města a usmrceny jedem nebo hladem. Je známo, že některé z nich byly spolu s vychovateli a sluhy hromadně otráveny jedinou přesnídávkou, jiným bylo zabráněno opatřit si denní živobytí.

37/ Od té doby neznal výběru ani míry ve vraždění kterýchkoli osob podle vlastní zvůle a z jakkoli nicotné příčiny. Abych však nevypočítával všechny případy, uvedu aspoň Salvidiena Orfita, jemuž bylo kladeno za vinu, že pronajal spojeneckým vyslancům tři místnosti ve svém domě u fora; osleplého znalce práva Cassia Longina, zahubeného za to, že mezi svými dávnými rodovými předky podržel busty Gaia Cassia, vraha Caesarova; Thraseu Paeta, protože se tvářil příliš ponuře a vychovatelsky. U těch, kterým nařídil sebevraždu, vyžadoval provedení nejdéle do několika hodin, a aby nedocházelo k nějakým průtahům, posílal k nim lékaře, aby u váhajících neodkladně „provedli lékařský zákrok“; tak totiž nazýval naříznutí žil za účelem vykrvácení. Věří se, že prý jednomu Egypťanovi, velikému žroutu, zvyklému jíst syrové maso i všechno, co se mu předložilo, zatoužil předhodit živé lidi, aby je rozsápal a pozřel.

Když zpyšněl až k nadutosti tak velikými domnělými úspěchy, prohlásil: „Dosud ještě žádný vladař nevěděl, co si může dovolit“ a často utrousil mnoho zcela nepochybných narážek na to, že neušetří ani ostatních senátorů, že ten stav jednou ze státu vyhladí a přenechá provincie i vojsko římským jezdcům a propuštěncům. Jisté je, že ani při příchodu, ani při loučení nikoho z nich nepokládal za hodna polibku, ba ani odpovědi na pozdrav. Také při zahájení prací na korintské úžině pronesl před velkým shromážděním jasným hlasem přání: „Nechť to přinese štěstí mně a lidu římskému“, potlačiv zmínku o senátu.

38/ Neušetřil však ani lidu a budov hlavního města. Když kdosi v obecné rozprávce citoval řecký verš^47

47. řecký verš – z nezachované tragédie, snad z Eurípidova Bellerofonta.

Nechť po mé smrti zem se s ohněm promísí,

opravil ho: „Ne, již za mého života“, a přesně se podle toho zachoval. Jako by ho byla totiž urážela ohyzdnost starých budov i úzké a křivolaké uličky, dal zapálit Řím tak veřejně, že se mnozí bývalí konsulové, kteří přistihli na svém majetku jeho komorníky s loučemi a koudelí, neodvážili na ně sáhnout. Přitom některé sýpky v okolí „Zlatého domu“, po jejichž dvořištích obzvláště toužil, dal před zapálením nabourat válečnými stroji, protože byly vystavěny z kamenného zdiva. Šest dní a sedm nocí zuřila ta pohroma. Lid byl nucen hledat útočiště v kamenných památnících a náhrobcích. Tenkrát kromě nesmírného počtu nájemných domů vyhořely i paláce starobylých vojevůdců, ozdobené kořistí odňatou nepřátelům, chrámy bohů, zaslíbené a zasvěcené ještě římskými králi, v pozdějších dobách za válek s Puny a s Gally, a vůbec všechno, co ze staré doby přetrvalo hodného pohledu a paměti. K tomuto požáru přihlížel z maecenatovské věže^48 a rozradostněn „krásou plamene“, jak se sám vyjádřil, zpíval přitom v svém jevištním ústroji „O dobytí Tróje“. A aby i odtud nahrabal co nejvíce kořisti a lupu, nabídl se, že obstará bezplatné odklizení mrtvol a trosek a nedovolil nikomu přiblížit se k pozůstatkům zničeného majetku. Peněžitými příspěvky, které mu byly nabízeny, ještě více však těmi, které sám vymáhal, zcela vyčerpal provincie i jmění soukromníků.

48. z maecenatovské věže – z věže paláce kdysi Maecenatova na Esquilinu.

39/ K takovýmto pohromám a zrůdnostem pramenícím z císaře přistoupily i některé náhodné zlé události: mor jednoho podzimku, za něhož přibylo v úředních knihách Libitininých na třicet tisíc pohřbů; pohroma v Británii, při níž byla dvě význačná města^49 rozvrácena ve veliké řeži občanů i spojenců; potupa, že legie poslané na Východ byly v Arménii poslány pod jho^50 a stěží udržena Sýrie.

49. dvě význačná města – Camulodunum (dn. Colchester) a Verulanium (dn. Old Verulam).

50. poslány pod jho – odzbrojeny musily potupně projít brankou sestavenou ze dvou svislých kopí a jednoho vodorovného.

Přitom je tuším divné a obzvláště pozoruhodné, že nic nenesl od lidí trpělivěji nežli zlolajné výroky a pomluvy a že vůči nikomu nebyl mírnější než k těm, kdo se ho opovážlivě dotkli slovem nebo veršem. V nápisech se tehdy objevovalo nebo ústně bylo šířeno mnoho řeckých i latinských veršů. Tak z řeckých:

Je Nero matkovrah jak Orest, Alkmaión.

Hle, nový příklad^51: „Nero“ jest, jenž „vlastní matku usmrtil“.

51. nový příklad – tj. početní; číselná hodnota písmen skládajících řecké slovo „Nerón“ (50 + 5 + 100 + 800 + 50 = 1005) je stejná jako součet číselných hodnot písmen řeckých slov „idián métera apekteine“ („vlastní matku usmrtil“, 75 + 454 + 476 = 1005).

Z latinských:

Nero je – jistá to věc – svým původem od Aeney:

tento uklidil^52 otce; onen zas matičku svou.

52. uklidil – v dvojím významu: Aeneas otce Anchísa do bezpečí (vynesl ho z hořící Tróje), Nero matku Agrippinu na onen svět.

Našinec^53 napíná lyru a Parth zase oblouky luku:

53. Našinec – míněn Nero.

u nás Apollón Paián, Dalekostřelný zas tam.

Z Říma stane se dům^54: nuž kliďte se, Římané, do Vej,

54. dům – narážka na rozlehlý Neronův „Zlatý dům“.

pakli i samotné Veje zabrati nechce ten dům.

Ale ani se nepídil po původcích takových veršů, a jestliže byli někteří udavačem oznámeni senátu, nedovolil, aby byli potrestáni příliš přísně. Kynik Isidóros, když šel kolem něho, vmetl mu veřejně do tváře výtku: „Naupliovy špatné skutky opěváš dobře, ale svých dobrých vloh užíváš špatně.“ A herec v atellské frašce Datos při řeckých slovech jedné písně

zdráv buď, otče, zdráva buď, máti,

dělal posuňky pití a plavání, naznačuje tak konec Claudiův i Agrippinin, a při závěrečném verši

za nohy vás táhne Orcus

ukázal rukou na sedadla senátorů. Přesto nepotrestal Nero herce ani filosofa tíže než pouhým vykázáním z Říma a z Itálie, buď že si z žádné ostudy vůbec nic nedělal, anebo aby přiznáním rozmrzelosti nedráždil vtipálky.

40/ Takového vládce snášel svět bezmála po čtrnáct let, až ho konečně sesadil. Začátek se stal u Gallů za vedení Julia Vindika, který tenkrát spravoval tu provincii jako místodržitel.

Kdysi prorokovali Neronovi astrologové, že nastane čas, kdy bude sesazen. Tenkrát odpověděl svým proslulým řeckým výrokem: „Nás uživí umění“, aby tím spíše ospravedlnil své pěstování uměleckého zpěvu ke kithaře, který byl pro něho jako císaře libůstkou, pro soukromníka by byl zdrojem obživy. Někteří však slibovali, že se mu po sesazení dostane vlády nad Východem, jiní přímo jmenovali království jeruzalémské, většina pak slibovala plný návrat dřívějšího šťastného postavení. K této poslední možnosti se on sám v svých nadějích klonil nejvíce, a když přišel o Británii a Arménii a obou znovu nabyl, věřil, že se osudové zlo již naplnilo. Jakmile pak na dotaz u delfského Apollóna uslyšel, že se má mít na pozoru před třiasedmdesátkou, vyložil si to tak, že teprve v tom roce zemře, a nic netuše o věku Galbově^55, s plnou důvěrou očekával nejenom své stáří, ale i trvalé a obzvláštní štěstí. Proto když jednou ztroskotáním lodi přišel o velmi drahocenné poklady, neváhal tvrdit mezi přáteli: „Však mi je ryby přinesou nazpátek^56.“

55. o věku Galbově – o stáří svého nástupce.

56. ryby přinesou nazpátek – jako Polykratovi prsten, který vhodil do moře.

O gallském povstání se dozvěděl v Neapoli přesně ve výroční den, v němž zabil matku, ale snesl tu zprávu klidně a bezstarostně, že se bezmála zdálo, jako by se radoval, že získal příležitost právem války vyloupit velmi zámožné provincie. Potom ihned se odebral do tělocvičny a s překypujícím zaujetím přihlížel zápasu atletů. Také během večeře byl vyrušen dopisem značně znepokojivým, ale rozpálil se hněvem jen potud, že odpadlíkům výhružně sliboval pomstu. Ještě celý následující týden se nevzchopil k tomu, aby někomu odepsal, něco uložil nebo nařídil, a celou věc pohřbil mlčením.

41/ Teprve četné a urážlivé edikty Vindikovy ho vyvedly z klidu, takže se obrátil na senátory dopisem s výzvou, aby pomstili jej i stát, zároveň se omlouvaje, že se pro bolení v krku nedostavil osobně. Nic se ho však nedotklo tak těžce, jako že ho Vindex hanlivě nazval „špatným zpěvákem“ a že mluvil o „Ahenobarbovi“ místo o Neronovi. Pokud šlo o rodové jméno, které mu na potupu vyčítal, prohlásil, že je ochoten znovu je přijmout a adoptivní jméno odložit; ostatní výtky jako falešné nevyvracel žádným jiným důvodem než poukazem na to, že je mu vyčítána neznalost toho umění, které s takovou námahou propracoval a tolik zdokonalil. Jednotlivců se přes tu chvíli dotazoval, zda znají nějakého znamenitějšího zpěváka.

Když vsak zlé zprávy stíhaly jedna druhou, vrátil se s velikou úzkostí do Říma. Na cestě mu aspoň na chvíli zvedlo náladu bezvýznamné věštné znamení: když totiž zpozoroval na jednom pomníku vytesaný výjev, jak římský jezdec vítězí nad gallským vojákem a vleče jej za vlasy, radostně vyskočil při tom pohledu a vztaženýma rukama vzdával díky nebesům. Ale po příchodu do Říma ani tenkrát nesvolal senát ani lid, aby jej oslovil, nýbrž dal si jenom povolat k sobě několik předních mužů, chvatně se s nimi poradil a věnoval se po celý zbytek dne vodním varhanám nového a neznámého druhu. Ukazoval na nich jednotlivosti a šířil se o důvtipnosti a složitosti každé z nich; tehdy také prohlásil: „Všechno to také brzy předvedu v divadle, jestliže dovolí Vindex.“

42/ Když však potom zvěděl, že od něho odpadl také Galba a obě Hispánie, zhroutil se a v bezvědomí ležel dlouho bez hlesu, takřka podoben mrtvému. Jakmile přišel k sobě, začal si rvát šaty, bít se do hlavy a vykřikovat: „Je veta po mně.“ Když ho stařičká chůva utěšovala, že se podobné věci již přihodily také jiným vládcům, namítl: „Ale já proti ostatním trpím něco neslýchaného a nepoznaného, protože ztrácím trůn ještě zaživa.“ Nicméně vůbec nic neslevil ze své obvyklé prostopášnosti a zahálky. Ba dokonce, když bylo z provincií hlášeno cosi příznivého, oslavil to nejpřepychovější večeří a nadto při ní sám zpíval rozpustilou notou posměšné veršíky na vůdce odboje – později pronikla jejich znalost mezi lid – a svůj zpěv doprovázel také posuňky. Rovněž se dal tajně donést k jednomu divadelnímu představení a jistému úspěšnému herci dal vzkázat: „Zneužíváš mé zaměstnanosti.“

43/ Hned na začátku povstání pomýšlel prý na množství opatření nesmírně ukrutných, která však nejsou v nesouladu s jeho povahou. Chtěl sesadit a pobít všechny velitele vojska a místodržitele provincií, jako by se byli vesměs spikli a táhli za jeden provaz; veškeré vyhnance a všechny Gally žijící v Římě povraždit, první, aby se nepřidružili k odbojníkům, druhé jako zasvěcené podporovatele svých krajanů; vojskům dovolit, aby Gallie vydrancovali; senátory do jednoho otrávit na hostinách; město zapálit a na lid pustit šelmy, aby se ztížilo hašení. Avšak přece před tím couvl, ne že by si to byl lítostivě rozmyslil, ale že nedoufal v proveditelnost úkolů. V přesvědčení, že výprava je nezbytná, zbavil konsuly předčasně úřadu a namísto jich obou převzal konsulát sám, snad protože bylo věštěno, že Gallie může zdolat válkou jenom konsul. Když nastoupil na úřad a po hostině odcházel z jídelny podpírán pažemi svých důvěrníků, prohlásil: „Jakmile se octnu v provincii, předstoupím beze zbraně před tvář vojska a beze slova budu jen plakat. Tím obrátím odpadlíky k lítosti a následujícího dne mezi rozradostněnými budu radostně zpívat vítězné písně – ty si musím již nyní začít skládat.“

44/ Chystaje tažení měl hlavní starost jednak o to, aby byly vybrány vozy k odvezení jeho jevištní výpravy, jednak aby souložnice, které vyvážel s sebou, byly ostříhány po mužsku a vybaveny sekyrami a štíty jako Amazonky. Potom svolal městské tribue k vojenské přísaze, a když se nikdo vhodný nehlásil, uložil jednotlivým pánům jistý počet otroků; přijímal však z celé čeledi každého pána jenom ty nejzdatnější, nečině výjimku ani u šafářů a písařů. Všem stavům nařídil, aby přispěly částí svého jmění, nadto nájemníkům, bydlícím v soukromých domech a domovních blocích, aby hotově zaplatili roční nájem do císařské pokladny. Přitom s nesmírně trapnou přísností vymáhal jenom neotřelé mince, stříbro jen nejvytříbenější a zlato jen nejryzejší, takže velmi mnozí veřejně odmítali všeliké placení, jednomyslně požadujíce, aby raději vymáhal na udavačích odměny, co jich od něho pobrali.

45/ Těžil také ze zdražení poživatin. I tím se stával ještě neoblíbenějším. Kromě toho se přihodilo čirou náhodou, že právě v době obecného hladu proskočila zpráva o příjezdu lodi z Alexandrie s nákladem pudru pro dvorní zápasníky.

Proto poštval proti sobě všeobecné záští a nebylo jediného druhu potup, aby ho nezakusil. K hlavě jedné jeho sochy přivázali kadeř^57 s řeckým nápisem: „Teď teprve nadchází zápas“ a „Konečně se vzdej!“. Jiné soše pověsili na krk kožený pytel zároveň s textem: „Já za nic nemohu, ale ty^58 sis zasloužil pytel^59.“ Po sloupech se psalo: „I gallské kohouty^60 probudil svým zpěvem.“ Dokonce mnozí předstírali v noci, jako by je napadli otroci, a opětovnými výkřiky „Vindex!“61 volali o pomoc.

57. kadeř – jakou míval Nero-zpěvák.

58. ty – tj. Nerone.

59. pytel – abys v něm byl jako vrah utopen.

60. gallské kohouty – v latině jediné slovo GALLOS může znamenat buď jako apelativum „kohouty“ (gallos), anebo jako vlastní jméno Gally (Gallos).

61. Vindex – slovní hříčka mezi vindex „mstitel“ a Vindex, jménem vůdce gallskébo povstání.

46/ K tomu všemu děsily Nerona hrozné úkazy ve snech, v auspiciích i v osudových znameních, a to jak staré, tak nové. Zatímco dříve se mu ve spánku nikdy nic nezdálo, začal teprve od té doby, co zabil matku, trpět sny, například jak řídí loď a vypadlo mu kormidlo, jak ho manželka Octavie vleče do temné soutěsky, někdy jak ho zavalilo množství létavých mravenců, jindy jak sochy porobených národů postavené u divadla Pompeiova vytvářejí kolem něho těsný kruh a brání mu vykročit; jak se jeho zvlášť oblíbený asturský hřebec v zadní části těla přeměnil v podobu opice, a podržev toliko původní hlavu, zvučně řehtá. U mausolea se samy od sebe otevřely dveře a zevnitř byl slyšet hlas zvoucí ho jeho jménem. Na Nový rok spadly vyzdobené sošky Larů přímo při přípravách k oběti; když konal Nero auspicie, dal mu Sporus dárkem prsten, na jehož kameni byl vyryt únos Proserpiny^62; při vyhlašování záslibů^63 byly oba stavy již v hojném počtu shromážděny, ale dlouho se nemohly najít klíče ke Capitoliu. Když se z jeho řeči, kterou odpovídal Vindikovi, předčítala v senátě slova: „Zločinci budou potrestáni a vbrzku dojdou zaslouženého konce“, ozvalo se ze všech úst: „Ty ho dojdeš, Auguste.“ Lidé si všimli, že poslední hra, v níž veřejně vystoupil jako zpěvák, byla řecká tragédie „Oidipovo vyhnanství“ a že zde skončil svou úlohu veršem:

62. „únos Proserpiny“ – únoscem Persefoniným (Proserpininým) byl bůh podsvětí.

63. záslibů – za zdar císaře a říše se konaly zásliby 1. ledna na Capitoliu.

mne zemřít nutí^64 choť i matka, otec též.

64. mne zemřít nutí... – verš z tragédie neznámého řeckého básníka; tam míněna Iokasté a Láios.

47/ Když mezitím došla zpráva, že od něho odpadla i ostatní vojska, roztrhal dopis, který mu byl odevzdán při obědě, převrhl stůl a o zem rozrazil dva nejoblíbenější poháry, kterým říkal „homérské“ podle vytepaných výjevů z Homérových básní. Vyžádal si jed od Lucusty, uschoval jej do zlaté nádobky a odešel do zahrad serviliovských. Zde předem vyslal nejvěrnější z propuštěnců do Ostie se vzkazem, aby bylo loďstvo v pohotovosti, a pak se pokoušel získat tribuny a centuriony prétoriánů, aby s ním sdíleli útěk. Tu však jedni se vytáčeli, druzí otevřeně odmítali, jeden pak dokonce zvolal:

Copak je smrt tak strašlivá strast?65

65. Copak je smrt... – slova zabíjeného Turaa ve Vergiliově Aeneidě, kn. XII. v. 646 (cit. v překl. Otm. Vaňorného).

Tu Nero kolísal mezi rozmanitými možnostmi, neměl-li by se obrátit jako prosebník na Parthy nebo na Galbu, neměl-li by ve smutečním šatu vyjít na veřejnost a z řečniště se ze všech sil snažit vzbudit slitování a prosit za prominutí předešlých vin, a v případě, že by národ neobměkčil, uctivě se ucházet, aby mu bylo povoleno aspoň místodržitelské místo v Egyptě. Ale k ničemu z toho nenašel odvahy, pravděpodobně ze strachu, že by byl rozsápán dříve, než by došel na forum.

A tak odložil úvahu na další den a ulehl. Asi o půlnoci však byl vyburcován, a když se dozvěděl, že se vojenská stráž vzdálila, vyskočil z lůžka a poslal pro přátele. Poněvadž se však nikdo z nich nepřihlásil, vydal se sám s malým průvodem po jejich pokojích. Protože však nalezl u všech dveře zamčeny a nikdo se mu neozýval, vrátil se do ložnice, ale z ní se zatím rozprchli i strážci, kteří dokonce rozkradli pokrývky a odcizili i nádobku s jedem. Tu se hned sháněl po gladiátoru Spiculovi anebo po libovolném jiném katu, jehož rukou by zahynul. Nenašel však nikoho, takže zvolal: „Opravdu nemám ani přítele, ani nepřítele?“ a vyřítil se, jako by se chtěl vrhnout do Tiberu.

48/ Ale nevytrval při tomto náhlém hnutí mysli, naopak zatoužil po nějaké hodně tajné skrýši, aby se tam trochu sebral. Když mu jeho propuštěnec Faón nabídl svůj venkovský dvorec kdesi u čtvrtého milníku mezi solní^66 a nomentskou silnicí, tu Nero tak, jak byl, bos a jenom v tunice, přehodil si vyrudlou pláštěnku, přetáhl přes hlavu kápi, zakryl obličej utěrkou a vsedl na koně. S ním jeli jen čtyři průvodci, mezi nimi byl i Sporus. Sotva však vyrazili, byl vyděšen zemětřesením a bleskem, který udeřil před ním. Také z blízkého tábora bylo slyšet křik vojáků, předpovídajících jemu neštěstí a Galbovi štěstí. Rovněž zaslechl hlas kteréhosi pocestného: „Tihle jdou po Neronovi“ a zase kohosi, jak vyzvídá: „Je v městě něco nového s Neronem?“ V okamžiku, kdy se jeho kůň splašil pachem mrtvoly na silnici pohozené, sesula se mu utěrka z tváře a byl poznán i pozdraven od jednoho Vysloužilého prétoriána. Jakmile dorazili k odbočce od silnice, pustili koně a Nero se prodíral mezi křovím a trním po stezce, která vedla rákosím, těžce a jenom s podkládáním šatů pod nohy, až dorazili k odvrácené stěně dvorce. Tam ho vybízel Faón, aby zatím sestoupil do dutiny vzniklé vybráním písku, on však prohlásil: „Zaživa nepůjdu pod zem.“ Chvíli musil čekat, dokud nebude připraven skrytý vstup do dvorce. K utišení žízně si rukou nabral vody z kaluže se slovy: „Hle, Neronův chlazený střik!67“ Potom v pláštěnce rozervané trním prolézal překážejícím křovím, po čtyřech se protáhl úzkým otvorem vykopaným ve zdi do nejbližší komory a zde ulehl na lůžko vybavené skrovným polštářem a přikryté starým pláštěm. Trápen hladem a poznovu žízní pohrdl sice nabídnutým černým chlebem, ale vlažnou vodou si vydatně posloužil.

66. solní – nazvanou podle toho, že se po ní kdysi vozila sůl od Ostie do Sabinska.

67. chlazený střik – dříve píval Nero vodu chlazenou sněhem a zušlechtěnou vonnými přísadami.

49/ Když na něho tenkrát všichni znovu a znovu naléhali, aby se sám co nejrychleji vyrval hrozícímu potupnému utrpení, nařídil, aby před jeho zraky vykopali jámu, přesně podle rozměru jeho těla, a zároveň aby sehnali, pokud by se daly najít, kousky mramoru, jakož i nanesli vody a dříví poslední službou jemu, jenž brzy bude mrtvolou. A jak ty jednotlivé věci přinášeli, plakal a opětovně říkal: „Jak všestranný umělec ve mně hyne!“

Zatím dorazil spěšný posel s dopisem pro Faonta. Nero jej vytrhl adresátu z ruky a dočetl se, že byl senátem prohlášen za nepřítele a že se po něm pátrá, aby byl potrestán podle obyčeje předků. I zeptal se, jaký je to druh trestu. A když zvěděl, že to znamená sevřít šíji nahého člověka vidlicí a tělo metlami umrskat k smrti, vyděsil se, vytáhl dvě dýky, které si s sebou přivezl, vyzkoušel jejich ostří a zase je schoval, vymluviv se na to, že dosud nenadešla jeho osudná hodina. Pak brzy vybízel Spora, aby začal bědovat a naříkat, brzy prosil, aby mu někdo k provedení sebevraždy přispěl svým příkladem. Chvílemi káral své váhání těmito slovy: „Žiji ohyzdně, hanebně“ a po řecku: „To se nesluší na Nerona, věru nesluší“, „V takových chvílích je nutné být střízlivý“, „Nuže, vzmuž se!“. A již se blížili jezdci, kterým bylo nařízeno, aby ho přivlekli živého. Jakmile to zpozoroval, v hrůze ze sebe vypravil homérský verš^68:

68. homérský verš – Ílias X 535 (cit. v překl. Otm. Vaňorného).

dusot rychlých koní jsem oběma ušima slyšel

a vbodl si do hrdla ocel za pomoci svého tajemníka Epafrodita. Ještě dýchal, když se vřítil centurion, přiložil mu plášť k ráně a předstíral, že mu přišel na pomoc. Nero odpověděl jenom: „Pozdě“ a „To je věrnost!“. S těmito slovy vydechl naposled. Oči mu vystoupily z důlků a strnuly až k hrůze a děsu těch, kdo naň pohlédli. Jako hlavní a nejdůležitější úkol uložil předtím svým průvodcům, aby nikomu nedovolili zmocnit se jeho hlavy, nýbrž aby za všech okolností byl spálen celý. K tomu dal svolení Ikelos, propuštěnec Galbův, teprve krátce předtím zbavený pout, do nichž byl vsazen na začátku vzpoury.

50/ Pohřben byl Nero nákladem dvou set tisíc sestertiů, v bílých, zlatém protkávaných pokrývkách, kterých použil na Nový rok. Jeho pozůstatky uložily chůvy Eklogé a Alexandreia spolu se souložnicí Aktou do rodinné hrobky Domitiů, kterou lze vidět z pole Martova, jak vyčnívá na Zahradním pahorku. V této hrobce je sarkofág z purpurově červeného mramoru, nad ním stojí bělostný lunský oltář, vnější rámec je z thaského kamene.

51/ Postavu měl téměř prostřední, kůži skvrnitou a páchnoucí, vlasy nažloutlé, obličej spíše hezký než půvabný, oči šedomodré a krátkozraké, šíji vypasenou, břicho vystouplé, nohy velmi útlé. Jeho zdraví bylo znamenité; vždyť přestože přenesmírně hýřil, stonal za čtrnáct let všehovšudy třikrát a jen tak lehce, že se nemusil přitom zdržovat vína ani ostatních návyků. Co do vnější úpravy a vystupování byl do té míry nestoudný, že měl vlasy vždycky nakadeřeny v stupňovitých vlnách – za achájské cesty si je nechal dokonce splývat na záda – a že se většinou objevoval na veřejnosti jenom v domácím oděvu, s utěrkou ovázanou kolem krku, nepřepásán a neobut.

52/ Svobodnými uměními se v mládí obíral téměř všemi. Jenom od filosofie ho odvrátila matka, připomínajíc, že je nežádoucí pro budoucího vládce. Před seznámením se starými řečníky ho varoval zase jeho učitel Seneca, aby ho tím déle udržel v obdivu ke své vlastní osobě. A tak maje sklon k básnictví skládal verše s chutí a bez námahy. Nevydával však, jak se někteří domnívají, cizí výtvory za své. Dostaly se totiž do mých rukou jeho zápisky a sešity s některými velmi známými verši. Jsou psány jeho vlastní rukou, přičemž lze snadno poznat, že nejsou převzaty ani nevznikly podle něčího diktátu, nýbrž byly zapsány tak, že budí přímo představu, jak je vymýšlel a tvořil; tak mnoho míst je v nich zrušeno, přeškrtáno a nadpisováno. Nadprůměrným nadáním se osvědčil i v malířství a v sochařství.

53/ Nejvíce ho však rozněcovala touha dosáhnout obliby u obecenstva. Každého, kdo sebeméně upoutal zájem lidu, pokládal za svého soka. Proskočila domněnka, že se po hereckých úspěších hodlá v příštím pětiletí znovu účastnit olympijských slavností, tentokrát však dokonce jenom jako zápasník. Pěstoval totiž zápolení velmi vytrvale a k tělocvičným zápasům po celém Řecku nepřihlížel jinak, než jako činívají rozhodčí: seděl ve stadiu na zemi, a jestliže se některá dvojice vzdálila příliš daleko, tahal ji vlastníma rukama do středu. Poněvadž se o něm obecně říkalo, že se zpěvem vyrovná Apollónovi a vozatajstvím Hélioví, chystal se napodobit i práce Héraklovy. Tvrdí se, že již byl připraven i lev, kterého měl nahý před očima diváků v aréně amfiteátru skolit buďto kyjem, anebo silou svých paží.

54/ Krátce před koncem života učinil veřejný záslib, že bude-li mu říše v úplnosti zachována a získáli vítězství, oslaví je slavnými hrami, při nichž vystoupí také jako varhaník, pištec a dudák, poslední pak den jako baletník a zatančí Vergiliova Turna^69. Někteří také tvrdí, že na jeho rozkaz byl zabit pantomimický herec Paris, protože ho pokládal za obtížného soka.

69. Turna – míněna pantomima zpracovávající námět závěrečných knih Vergiliovy Aeneidy.

55/ Žhavě toužil po nesmrtelnosti a věčné slávě, ale vedl si přitom neuváženě. Tak mnohým krajinám a místům odňal staré pojmenování a nahradil je novým, utvořeným ze svého jména; také měsíc duben nazval Neroneus; chystal se i Řím přejmenovat na Neropolis.

56/ Všemi náboženstvími napořád opovrhoval. Výjimku činil v uctívání syrské bohyně^70, ale později se od ní tak potupně odvrátil, že se na ni vymočil. To byl již v zajetí jiné pověry, v níž jediné setrval s největší úporností. Byla to malinká dívčí soška, kterou jako ochranný prostředek proti úkladům dostal darem od jakéhosi neznámého plebejce. Když hned potom bylo odhaleno spiknutí, začal ji mít za nejvyšší božstvo a vytrvale uctívat denně trojí obětí. Také si přál, aby se věřilo, že z jejího poukazu předvídá budoucnost. O několik měsíců dříve, než zahynul, obrátil se k nahlížení do vnitřností obětních zvířat, ale nikdy nedosáhl blahověstných znamení.

70. syrské bohyně – Astarty.

57/ Zemřel v dvaatřicátém roku svého věku, v týž den, v němž kdysi zahubil Octavii. Svou smrtí způsobil tak velikou obecnou radost, že římský lid pobíhal po celém městě v čepicích, jaké nosí otroci po svém propuštění na svobodu. A přece se našli lidé, kteří po dlouhý čas zdobili jeho hrob jarními a letními květy a vystavovali na řečništi brzy podobizny, zobrazující ho v toze nachem lemované, brzy jeho edikty, jako by byl ještě živ a zakrátko se měl vrátit k veliké pohromě nepřátel. Ba dokonce parthský král Vologésus, když poslal k senátu vyslance stran obnovení spojenectví, velice prosil právě o to, aby byla uctivě uchovávána památka Neronova. Konečně ještě po dvaceti letech, jak sám pamatuji ze svého mládí, vyskytl se neznámý a neurozený člověk^71, který se chvástal, že je Nero, a tímto jménem získal u Parthů takovou oblibu, že ho vydatně podporovali a jen stěží se ho odhodlali vydat.

71. neznámý a neurozený člověk – byl to Asiat Terentius Maximus, který využil své nápadné podobnosti s Neronem.

Kniha sedmá - Galba, Otho a Vitellius

Galba

1/ Pokolení vlastních Caesarů^1 vymřelo Neronem. Naplnění této skutečnosti věštila četná znamení, ale snad nejzřejmější z nich byla dvě. Když byla kdysi Livie hned po své svatbě s Augustem na návštěvě svého venkovského dvorce u Veií, letěl kolem orel a spustil jí do klína bílou slepici, držící v zobáku vavřínovou větvičku, a to tak neporušeně, jak ji polapil. Livie rozhodla, že se opeřenec má krmit a větvička zasadit. Tu se jednak vylíhlo tolik kuřat, že se ještě dnes ten dvorec jmenuje „U slepic“, jednak vyrostl tak mohutný vavřínový háj, že si tam Caesarové před svými triumfy posílali natrhat snítky. Přitom měli triumfující ten obyčej, že na témž místě hned zasazovali jiné. I bylo pozorováno, že těsně před skonem každého uhynul strom od něho založený. Ale v posledním roce Neronově uschl již od kořenů celý háj a zároveň tam pomřely všechny slepice. Brzy nato, když zasáhl blesk chrám Caesarů^2, odskočily všem sochám najednou hlavy, ba soše Augustově vypadlo také z rukou žezlo.

1. vlastních Caesarů – rodu julijsko-claudijského.

2. chrám Caesarů – míněn palatinský chrám Augustův, v němž byli ctěni i další císařové prohlášení za bohy.

2/ Neronův nástupce Galba nesouvisel vůbec žádným stupněm příbuzenství s domem Caesarů. Ale není pochybnosti o tom, že byl velmi urozený a že měl dlouhou řadu starých předků. Vždyť se na nápisech soch vždy dával psát jako „pravnuk Quinta Catula Capitolského“ a jako císař vystavil v ústřední síni paláce svůj rodokmen, v němž odvozoval svůj původ po otci od Jova, po matce od Mínóovy manželky Pásifay.

3/ Sledovat předky a čestné názvy celého rodu by bylo zdlouhavé, omezím se krátce jen na rodinu.

Proč anebo podle čeho dostal své příjmení „Galba“ poprvé člen rodu Sulpiciů, je pochybné. Někteří shledávají důvod v tom, že se mu podařilo teprve loučemi natřenými „galbánem“3 zapálit v Hispánii město, které předtím dlouho marně obléhal. Jiní, že prý ve zdlouhavé nemoci vytrvale nosil „galbeum“, tj. vlněnou pásku s vloženým lékem. Někteří, že prý byl břicháček, a pro takové mají Gallové jméno „galba“; anebo opačně, že byl tak hubený, jako jsou živočichové^4 rodící se na dubech a nazývaní „galbae“.

3. „galbánem“ – pryskyřicí jisté syrské rostliny.

4. živočichové – snad míněny housenky bource dubového.

Rodinu proslavil bývalý konsul^5 Servius Galba, muž ve své době snad nejvýmluvnější, o němž se vykládá, že když byl po své prétuře místodržitelem v Hispánii, dal lstivě povraždit třicet tisíc Lusitanců a tím zavdal podnět k odboji Viriathovu. Jeho vnuk^6 býval legátem Julia Caesara v Gallii, protože mu však bylo zmařeno ucházení o konsulát, rozhněval se na něho a účastnil se proti němu spiknutí s Cassiem a Brutem; byl proto odsouzen podle zákona Pediova. Od něho pocházejí děd a otec císaře Galby. Děd^7 byl slavnější svou vědeckou prací nežli důstojenstvím; nepřekročil totiž stupeň prétury, ale napsal rozsáhlé a velmi pečlivé dějiny. Otec^8 dosáhl konsulátu; třebaže byl malé a sražené postavy a jenom průměrný řečník, rozvíjel horlivou činnost jako obhájce. Za manželku měl zprvu Mummii Achájskou, vnučku Catullovu a pravnučku Lucia Mummia, který vyvrátil Korint, později Livii Ocellinu, neobyčejně zámožnou a krásnou. Říká se, že se Livia sama o něho ucházela pro jeho urozenost a že to činila nadmíru usilovněji poté, co jí na její opětovné nabídky v ústraní ukázal bez šatu svou tělesnou vadu, což učinil, aby se nezdálo, že chce oklamat její neznalost. S Mummii zplodil syny Gaia a Servia. Z nich starší Gaius^9 utrativ jmění odešel z Říma a skončil dobrovolnou smrtí, když mu Tiberius zabránil, že se nesměl jako prokonsul v svém náležitém roce účastnit losování o přidělení provincie.

5. bývalý konsul – konsulem byl r. 144 př. n. l.

6. vnuk – Servius Sulpicius Galba.

7. Děd – Gaius Sulpicius Galba, autor nezachovaného historického díla, které zahrnovalo snad celé římské dějiny do jeho doby.

8. Otec – Servius Sulpicius Galba.

9. Gaius – Gaius Sulpicius Galba, konsul r. 22 n. l.

4/ Císař Servius Galba se narodil za konsulátu Marka Valeria Messaly a Gnaea Lentula^10 dne čtyřiadvacátého prosince na dvorci, který leží na pahorku blíže Tarraciny, a jde-li se po silnici od Fund, zůstává po levé ruce. Byl adoptován svou macechou Livií a přijal jméno Livius i příjmení Ocella a změnil své předejmení; od té doby totiž až do nastoupení vlády nazýval se Luciem, dříve a potom Serviem. Je známo, že ho Augustus ještě jako chlapce, když ho pozdravoval mezi vrstevníky, vzal za tvářičku a řecky mu pravil: „I ty si, dítě, smlsneš na naší říši.“ Ale také Tiberius, když se dozvěděl, že se Galba stane jednou císařem, ale teprve jako stařec, řekl: „Ať si je dlouho živ, když se to nás již netýká.“ Rovněž když Galbovu dědovi, který právě obětí odvracel zlý účinek blesku, orel vyrval z rukou vnitřnosti žertvy a donesl je na dub plný žaludů, bylo vyloženo, že se jeho rodině věští nejvyšší, byť pozdní vláda. Tu on namítl posměšně: „Pravda, až mezkyně slehne.“ Později nic nepovzbudilo Galbu v přípravách převratu tak silně jako slehnutí mezkyně; i když celé jeho okolí se toho děsilo jako ohyzdného úkazu, on samojediný to přijal za vzácně radostné znamení, rozpomenuv se na oběť dědovu a jeho výrok.

10. za konsulátu Marka Valeria Messaly a Gnaea Lentula – r. 3 př. n. l.

Obléknuv mužskou togu měl sen, jak mu říká Štěstěna: „Stojím unavena před tvými dveřmi, a nevpustíš-li mne co nejrychleji, stanu se kořistí kohokoli, kdo se tu namane.“ Jakmile procitl a otevřel dveře, nalezl na prahu měděnou sošku bohyně, více než loket zdéli, a na svém klíně ji odvezl do Tuscula, kde obvykle trávil léto, vytvořil jí v jedné části domu svatyňku a uctíval ji pravidelnými měsíčními modlitbami a jednou do roka noční slavností.

V době, kdy ještě nedosáhl usazeného věku, velmi houževnatě se držel zvyku, který v městě již zastaral, ba vymřel, a zachovával se jen u něho doma, že se propuštěnci a otroci hromadně k němu dostavovali dvakrát denně a každý z nich mu říkal ráno „dobré jitro“ a večer „dobrou noc“.

5/ Mezi svobodnými uměními se věnoval i právům. Postaral se také, aby se oženil. Když však přišel o manželku Lepidu a o dva syny, které s ní měl, zůstal neženat a nedal se žádnou nabídkou získat k novému sňatku, ani Agrippininou^11. Ta, ovdověvši úmrtím Domitiovým^12, tak všemožně se snažila získat Galbu, a to již v době, kdy byl ženat a ještě neovdověl, že ji matka Lepidina ve shromáždění vdaných paní vyplísnila, ba dokonce zpolíčkovala.

11. Agrippininou – míněna Agrippina Mladší.

12. Domitiovým – míněn Gnaeus Domitius, otec Neronův.

Přede všemi prokazoval úctu Livii Augustě. Těšil se proto za jejího života pro její přízeň vlivnému postavení a odkazem zemřelé by se byl málem stal boháčem. Měl totiž odkázanými padesáti milióny sestertiů přední místo mezi podílníky, ale poněvadž suma byla jenom vyčíslena, nikoli vypsána slovy, byl mu odkaz dědicem Tiberiem snížen^13 na pět set tisíc, ale nedostal ani ty.

13. snížen – Tiberius úmyslně četl D (= 500 000) místo |D| (= 50 000 000).

6/ Úřednickou dráhu začal ještě, než dosáhl věku zákonem předepsaného. Jako prétor uspořádal hry Flořiny^14 a poskytl obecenstvu nový druh podívané na slony-provazolezce. Potom stál téměř rok v čele provincie Aquitanie. Pak zastával po šest měsíců řádný konsulát. Stalo se, že v tomto úřadě sám vystřídal Gnaea Domitia, otce Neronova, jej pak zase Salvius Otho, otec Othonův. Bylo by v tom možno spatřovat předzvěst pozdějšího osudu, kdy se ocitl jako císař mezi syny jich obou.

14. hry Flořiny – k poctě bohyně vegetace Flory; konaly se v květnu.

Od císaře Gaia byl jmenován legátem v Horní Germánii jako nástupce Gaetulského. Hned druhý den po svém příchodu k legiím zastihl vojáky, jak při slavnostním představení tleskali. Zarazil jim to, vydav rozkaz, že musí držet ruce pod pláštěm. Tehdy se hned šířilo po táboře:

Vojna bude jako řemen: Galba tu, ne Gaetulský.

Se stejnou přísností zakázal podávat žádosti o dovolenou. Vojáky, stejně vysloužilce jako nováčky, otužil vytrvalou službou a brzy pokrotil barbary, kteří již pronikli až do Gallie. Při návštěvě Gaiově předvedl sebe i vojsko tak chvalně, že mezi nesčetnými vojenskými zástupy staženými ze všech provincií nebylo lidí, kteří by dostali lepší vysvědčení nebo pobírali vyšší odměny. Osobně se vyznamenal nejvíce tím, že po polním cvičení, které řídil, se štítem v ruce dokázal ještě dvacet tisíc kroků^15 běžet vedle vozu císařova.

15. dvacet tisíc kroků – 30 km.

7/ Po zprávě o zavraždění Gaia, přestože ho mnozí podněcovali, aby užil příležitosti, dal přednost klidu. Tím se velmi zavděčil Claudiovi, byl přijat do družiny jeho přátel a požíval tam takové vážnosti, že když ho přepadla náhlá, byť nepříliš vážná choroba, byl odložen termín výpravy do Británie. Afriku spravoval jako prokonsul po dva roky. Byl mimo jakékoli losování přímo vybrán k uspořádání provincie, v níž byl neklid jak pro vnitřní sváry, tak pro vpády barbarů. Spořádal ji projeviv velikou přísnost a spravedlivost i v nepatrných věcech. Na výpravě za veliké zásobovací nouze byl viněn jeden voják, že měřici obilí, která mu zbyla z přídělu, prodal za sto denárů; Galba vydal zákaz, že až se týž voják octne v nedostatku jídla, nikdo mu nesmí pomoci; a vskutku ten muž zahynul hlady. Na soudě zase, když se projednával spor o vlastnictví dobytčete a z obou stran byly uváděny nedostatečné důkazy i svědectví, takže bylo nesnadno dopátrat se pravdy, rozhodl takto: dobytče budiž se zavázanou hlavou dovedeno k rybníku, kde se obvykle napájelo, tam mu má být obvaz sňat, a ke komu se po pití samovolně vrátí, ten je jeho vlastníkem.

8/ Za své úspěchy, kterých dosáhl tenkrát v Africe a předtím v Germánii, dostal triumfátorské odznaky a členství v trojím kněžském sboru, byv přibrán mezi quindecemviry^16, bratry Titie a Augustaly. A od té doby téměř do polovice vlády Neronovy žil většinou v ústraní. Ani cesty na zotavenou nenastoupil nikdy jinak, než že si v nejbližším voze s sebou vozil milión sestertiů ve zlatě.

16. quindecimviry – kněžský sbor patnácti mužů opatroval knihy sibylské.

Posléze, když meškal v městě Fundech, byla mu svěřena správa Hispánie Tarraconské. Když tenkrát po příchodu do provincie konal oběť, přihodilo se uvnitř veřejného chrámu, že chlapec, jeden ze sluhů, který držel kadidelnici, náhle na celé hlavě zešedivěl. I nechybělo vykladačů, kteří v tom shledávali náznak změny ve státě a následnictví starce po mladíku, tj. Galby po Neronovi. O nedlouho později udeřil blesk do jezera v Kantabrii a nalezeno tam dvanáct seker, zcela nepochybné znamení vrcholné moci.

9/ Po osm let řídil provincii, počínaje si přitom rozmanitě a nevyrovnaně. Zprvu byl rázný, prudký a v trestání provinění dokonce nemírně tvrdý. Tak penězoměnci, který neměnil peníze poctivě, dal useknout ruce a přibít ho na jeho bankéřský stůl. Poručníka, který jedem zabil sirotka, jehož byl náhradním dědicem, dal ukřižovat; když se ten člověk dovolával zákonů a dokazoval, že je římský občan, nařídil vyměnit kříž a postavit jiný, o mnoho vyšší ostatních a bíle natřený, jako by mohla takováto útěcha a jakási pocta zmírnit trest. Poznenáhlu se však obrátil v netečnost a lenost, aby nijak nezavdával Neronovi důvod k podezření, a jak sám říkával, „protože nikdo se nemusí odpovídat ze své zahálky“.

Když konal soudy v Novém Kartágu, dozvěděl se o nepokojích v Gallii. Legát v Aquitanii ho snažně prosil o pomoc. Nadto došel i dopis Vindikův, v němž ho vybízel, aby se propůjčil k úloze osvoboditele lidského pokolení a převzal vůdcovství. Po kratičkém váhání přijal nabídku dílem ze strachu, dílem z naděje. Padl mu totiž do rukou rozkaz Neronův, tajně poslaný prokurátorům, aby ho zabili. Z druhé strany ho povzbuzovala velmi příznivá auspicia a blahověstná znamení, mezi nimi proroctví počestné panny, a to tím více, že na výzvu ve snu vyhrabal ze svatyně kněz Jovův v Clunii touž věštbu, kterou před dvěma sty lety vyslovila rovněž věštná dívka. Smysl té věštby byl, že jednou vzejde z Hispánie císař a pán světa.

10/ Vystoupil tedy na soudní tribunál, jako by se chtěl obírat propouštěním otroků na svobodu. Před sebou dal umístit co největší počet bust lidí, kteří byli Neronem odsouzeni a popraveni; vedle sebe postavil urozeného chlapce, který dotud žil jako vyhnanec na nejbližším z Baleárských ostrovů a pro něhož dal zvlášť k tomu účelu poslat. Pak se naříkavě rozhovořil o tom, jak bídný je současný stav. Jakmile ho vojáci pozdravili jako „imperátora“, prohlásil se za místodržitele vykonávajícího vůli senátu a národa římského. Potom vyhlásil mimořádný stav a provedl mezi provinciály odvody do legií i pomocných sborů, aby posílil své staré vojsko skládající se z jedné legie, dvou jízdních čet a tří kohort. Z předních mužů vynikajících rozvážností a věkem vytvořil cosi jako senát, aby se s nimi radil o významnějších věcech, kdykoli by toho bylo třeba. Rovněž vybral mladé lidi stavu jezdeckého, aby s podržením zlatých prstenů a s novým názvem „evokátů“17 konali stráž u jeho ložnice místo legionářů. Také po provinciích rozeslal vyhlášky, v nichž radil všem i každému jednotlivci, aby se spolu s ním účastnili odboje a aby podporovali společnou věc, každý ze všech svých sil.

17. „evokátů“ – vlastně „vyvolaných“; dříve označení délesloužících veteránů, zde pojmenování čestné tělesné stráže.

Téměř v touž dobu byl při opevňování města, které si vybral za hlavní opěrný bod válečného podniku, nalezen prsten, starobylé umělecké dílo, na jehož kameni byla vyryta bohyně Vítězství s trofejí. Hned nato přistála u Dertosy alexandrijská loď s nákladem zbraní, zcela bez kormidelníka a bez jediného člena posádky nebo cestujícího. Proto nemohl být nikdo na pochybách, že je podnikána válka spravedlivá, náležitá a bohům milá.

Tu se však znenadání mohlo netušené všechno málem zvrátit. Jedna z obou jízdních čet, které se rozleželo, že porušila přísahu věrnosti Neronovi, pokusila se, když se Galba blížil k táboru, od něho odpadnout a jenom stěží byla udržena v poslušnosti. Také otroci, které přijal darem od Neronova propuštěnce, kteří však byli nastraženi k provedení lsti, byli by ho málem zahubili, když procházel úzkou uličkou k lázním; prozradili se však tím, že se navzájem vybízeli „nepropást vhodné příležitosti“; a při výslechu, o jaké vhodné příležitosti hovořili, bylo z nich na mučidlech vymámeno doznání.

11/ K událostem tak nebezpečným přistoupila ještě zpráva o smrti Vindikově. Tou byl Galba úplně zdrcen, a pokládaje se za zcela opuštěna, již se chystal skoncovat se životem.

Tu však dorazily z Říma zvěsti, že Nero je mrtev a že všichni slavnostně přísahali Galbovi. Poznav to, odložil jméno místodržitele, přijal název „Caesar“ a vydal se na pochod, oblečen v plášť vojenského velitele a na prsou s dýkou zavěšenou ze šíje. A neoblékl znovu občanskou togu dříve, dokud nepotlačil všechny, kdo se pokoušeli o jinakou změnu poměrů, ať to byl v Římě prefekt prétoriánů Nymphidius Sabinus, nebo legáti v Germánii Fonteius Capito a v Africe Clodius Macer.

12/ Předcházela ho nepěkná pověst o jeho ukrutnosti a zároveň hrabivosti. Vykládalo se, že těm městům hispánským a gallským, která k němu přistoupila teprve po větším váhání, uložil těžší dávky, některá z nich potrestal dokonce zbořením hradeb; že dal náčelníky a správce popravit i s jejich manželkami a dětmi; když mu Tarraconští věnovali patnáctiliberní^18 zlatý věnec ze starého chrámu Jovova, že jej dal roztavit a ještě poručil na nich vymáhat tři unce, které chyběly do váhy.

18. patnáctiliberní – o váze asi 5 kg.

Ta pověst se nejenom potvrdila, ale i zvýšila, jakmile vešel do Říma. Když totiž nutil námořníky, které kdysi Nero z veslařů udělal řádnými vojáky, k návratu do předchozího postavení a oni se vzpírali a nadto velmi úporně se dožadovali přidělení orla i korouhví, poslal na ně jízdní oddíl, aby je rozprášil, a nadto ještě dal každého desátého odpravit. Rovněž četu Germánů, která byla kdysi zřízena od císařů jako jejich tělesná stráž a v mnohých zkouškách osvědčila velikou věrnost, rozpustil a poslal zpět do vlasti bez jakékoli odměny, podezíraje ji, že projevuje větší náklonnost ke Gnaeu Dolabellovi, vedle jehož zahrad^19 měla své ubikace.

19. zahrad – na dn. Monte Pincio.

Galbovi na posměch se šířily – nevím, zda pravdivě či vymyšleně – také takovéto historky: Byla-li mu předložena nákladnější večeře, prý zavzdychal. Když mu jeho řádný přednosta hospodářské správy podával vyúčtování, věnoval prý mu za jeho pečlivost a přičinlivost mísu s luštěninami. Pištci Canovi, v němž měl veliké zalíbení, daroval prý – pět denárů, vlastnoručně je vyloviv ze svého osobního měšce.

13/ Proto nebyl jeho příchod přijat zrovna vděčně. Projevilo se to při nejbližším divadelním představení, atellské hře. Když totiž z jeviště zazněl velmi známý popěvek:

Přišel k nám Hrbáček z venkova,

pokračovali v něm všichni diváci jednohlasně a znovu se vracejíce k počátečnímu verši doprovázeli jej posuňky.

14/ Vcelku požíval Galba větší přízně a vážnosti v době, kdy se domohl císařské vlády, než když ji vykonával. Podal sice řadu důkazů znamenitého vládce, ale těmi si zdaleka nezískal tolik obliby, kolik sklidil nenávisti opačnými vlastnostmi.

Dával se ovládat vůlí tří mužů, kteří spolu s ním bydlili v paláci a nikdy se od něho nehnuli, takže byli obecně zváni jeho „vychovateli“. Byli to Titus Vinius, kdysi jeho legát v Hispánii, nesmírný chamtivec; Cornelius Laco, který se z přísedícího u soudu stal prefektem prétoriánů, nesnesitelný nadutec a lenoch; propuštěnec Ikelos, kterému se teprve zcela nedávno dostalo zlatých prstenů^20 a příjmení Marcianus, ale hned již byl pokládán za čekatele nejvyšší hodnosti^21 dosažitelné v jezdeckém stavu. Tato trojice řádila rozmanitými druhy neřestí a Galba odevzdaně trpěl, aby ho zneužívala; a tak ani sám si nebyl důsledný, projevuje brzy přílišnou přísnost a lakotu, brzy značnější povolnost a lhostejnost, než by se slušelo na zvoleného vládce a na muže jeho vysokého věku.

20. zlatých prstenů – odznaků povýšení do stavu jezdeckého.

21. nejvyšší hodnosti – míněno patrně místodržitelství v Egyptě.

Některé slavné muže z obou dvou stavů odsoudil k smrti pro nejmenší podezření a bez výslechu. Římské občanství uděloval zřídka, právo rodičů tří dětí stěží několika jednotlivcům, ale i to jenom na určitou, předem stanovenou dobu. Žádosti soudců, kteří prosili o přidání šestého sboru, nejen nevyhověl, nýbrž odebral jim i onu výhodu, kterou jim poskytl Claudius, že neměli být povoláváni k zasedání v zimě a na začátku roku.

15/ Vyslovovalo se i domnění, že hodlá vymezit úřady, kterých dosahovali příslušníci stavu senátorského i jezdeckého, dvouletým trváním a udělovat je jenom těm, kdo by o ně nestáli nebo je odmítali. Neronova obdarování zrušil, povoliv z nich podržet jen desetinu, ostatek uložil sboru padesáti římských jezdců vymáhat, a to tak přísně, že jestliže herci a zápasníci něco z darů kdysi prodali, mělo to být odňato kupcům, pokud by oni utrativše peníze nebyli schopni zaplatit.

Z druhé strany zase trpěl svým průvodcům a propuštěncům, aby jejich zásahem bylo vše za úplatek získáváno anebo vlivně promíjeno, jako cla, osvobození od dávek, tresty pro nevinné, beztrestnost pro provinilce. Ba když římský lid žádal trest smrti pro Halóta a Tigellina, zaručil jedině těmto ze všech stvůr Neronových, a to snad právě nejzlotřilejším, osobní bezpečnost a navíc vyznamenal Halóta velmi výnosným místem prokurátora, za Tigellina dokonce ediktem hanlivě vytkl lidu přílišnou krutost.

16/ Takovýmto jednáním si odcizil téměř všechny stavy, ale snad nejžhavější nenávist planula proti němu u vojáků. Těm totiž, když mu přísahali ještě v jeho nepřítomnosti, slíbili nadřízení činitelé dar ve výši větší než obvyklé, on to však nejenom nesplnil, nýbrž znovu a znovu se chvástal: „Jsem zvyklý vojáky odvádět, ne kupovat.“ Z tohoto důvodu rozjitřil proti sobě kdekoho. Nadto prétoriány pobouřil také svou nedůvěřivostí a přezíravostí, když opětně odklizoval velmi mnohé z nich jako podezřelé a spolčené s Nymphidiem. Nejvíce to však vřelo ve vojsku v Horní Germánii, kde se vojáci cítili okradenými o odměny za námahy vynaložené proti Gallům a Vindikovi. Ti se první odvážili porušit poslušnost, na Nový rok byli ochotni přísahat výlučně senátu a ihned odeslali poselství k prétoriánům se vzkazem: „Nelíbí se nám císař zvolený v Hispánii; vyberte si sami někoho, koho by mohla schválit všechna vojska.“

17/ Jakmile to bylo oznámeno, domníval se, že jím opovrhují ne tak pro jeho stáří jako pro bezdětnost. Proto Pisona Frugi Liciniána, urozeného a znamenitého mladíka, který se mu již dávno plně osvědčil a měl se podle jeho poslední vůle stát dědicem jeho jmění i jména, náhle uchopil^22 uprostřed pozdravujícího zástupu a nazývaje jej svým synem dovedl ho do tábora a zde před shromážděnými vojáky adoptoval. Ale ani tenkrát neučinil vůbec zmínky o daru. Tím snazší příležitost poskytl Marku Salviu Othonovi, aby provedl své záměry do šesti dnů po oné adopci.

22. náhle uchopil – 10. ledna 69.

18/ Mnoho vytrvalých zlých úkazů hned od počátku věštilo Galbovi konec, jaký se vskutku dostavil. Když po celou dobu pochodu byly po městech vpravo i vlevo od silnice zabíjeny žertvy, splašil se po úderu sekyry býk, zpřetrhal pouta, vřítil se na jeho vůz a se zdviženýma nohama celého jej potřísnil krví; při sestupování z vozu byl tehdy Galba málem zraněn v tlačenici davu kopím strážcovým. Jakmile vešel do města a potom na Palatin, přivítalo ho zemětřesení a záhadný zvuk podobný bučení. Potom následovaly úkazy ještě značně zřetelnější. Z celého pokladu si dal stranou jenom náhrdelník z perel a drahých kamenů, aby jím ozdobil svou Fortunu v Tuskulu. Náhlým rozhodnutím v domnění, že si spíše zaslouží vznešenějšího místa, zasvětil jej Venuši Capitolské. Ale hned v noci nato měl sen, jak si soška Fortunina stěžuje, že byla ošizena o dar jí určený, a jak hrozí, že i ona mu vyrve to, co mu dala. A když vyděšen hned za svítání vyrazil na vozu do Tuskula, předeslav lidi, aby připravili vše pro oběť, nenašel nic než horký popel na obětišti vedle starce v smutečním šatě držícího kadidlo ve skleněné nádobě a nesmíšené víno v hliněném poháru. Rovněž bylo pozorováno, že se mu při novoroční oběti svezl věnec z hlavy a při auspiciích mu kuřata uletěla. V den adopce, kdy měl oslovit vojáky, nebylo mu vojenské sedadlo zapomnětlivostí služebníků podle zvyku postaveno na tribunál a v senátě mu bylo curulské křeslo umístěno nakřivo.

19/ Ale při oběti, kterou ráno konal, ještě než byl zabit, varoval ho věštec z dobytčích vnitřností opětovně, aby se měl na pozoru před nebezpečím, že má vrahy nablízku.

O nemnoho později seznal, že je tábor v moci Othonově, a přestože mu mnozí radili, aby se tam spěšně odebral, že totiž může nabýt vrchu svou vážností a osobní přítomností, nerozhodl se nijak jinak, než že setrvá v paláci a upevní své postavení ochranou legionářů, kteří měli své ubikace rozptýlené a na různých místech. Na sebe navlékl lněný pancíř, přestože si nezatajoval, že mu málo pomůže proti tolika dýkám. Uvěřiv však falešným zvěstem, které spiklenci úmyslně rozšířili, aby ho vylákali na veřejnost, když hrstka lidí pošetile tvrdila, že je už po všem, že byli vzbouřenci potlačeni a že přicházejí ostatní v hojném počtu, aby mu poblahopřáli a ujistili ho všestranným poslušenstvím, vyšel ven, aby jim kráčel vstříc, a to s takovou sebedůvěrou, že jednomu vojákovi, který se chlubil, on že zabil Othona, odpověděl: „Na čí rozkaz?“ A tak došel až na forum. Zde jezdci, kteří dostali rozkaz ho zabít, vjeli s koňmi mezi obecenstvo a rozprášili zástup civilistů, ale spatřivše zdálky Galbu na chvíli se zastavili; potom však znovu pobídli koně a jej, opuštěného od vlastních lidí, zavraždili.

20/ Někteří vykládají, že při prvním poplachu zvolal: „Co děláte, kamarádi? Já jsem váš a vy jste moji“ a že začal i slibovat dar. Ale většina uvádí, že sám nastavil hrdlo a vybízel, ať jdou do toho a udeří, když to tak má být. To však snad může být opravdu s podivem, že se nikdo z přítomných nepokusil přispět císaři na pomoc a že všichni, kdo byli voláni, odepřeli vyhovět výzvě s výjimkou oddílu vysloužilců, kteří kdysi bojovali v Germánii. Ti pro jeho čerstvou zásluhu, že se o ně, nemocné a invalidy, vydatně postaral, přichvátali mu na pomoc, ale příliš pozdě, zdrževše se oklikou pro neznalost míst.

Ubit byl u jezera Curtiova a zanechán tak, jak byl, až jeden řadový voják, vraceje se s přídělem obilí, odložil svůj pytel a uřízl mu hlavu. Poněvadž ji však nemohl uchopit za vlasy, vstrčil si ji pod plášť, potom však vsunuv jí palec do úst, přinesl ji Othonovi. Ten ji daroval záškodníkům a štolbům. Ti ji nabodli na kopí a ne bez posměchu ji obnášeli kolem tábora s opětovým voláním: „Galbo, Amorku, užívej svého věku!“ K žertu tak drzému je vydráždilo hlavně to, že několik dní předtím proskočilo mezi lid, jak komusi, kdo chválil jeho vzezření jako dosud kvetoucí a svěží, odvětil slovy Homérovými^23:

23. slovy Homérovými – Ílias V 254 (cit. v překl. Otmara Vaňorného).

mám dosud mohutnou sílu.

Od nich odkoupil Galbovu hlavu za sto zlatých propuštěnec Patrobia Neroniana a pohodil ji na tom místě, kde byl z Galbova rozkazu popraven jeho patron. Pozdě konečně ji i ostatní trup uložil do hrobu v jeho soukromých zahradách při silnici Aureliově^24 jeho šafář Argeios.

24. při silnici Aureliově – vedla z Říma podél etruského pobřeží do Pisy a odtud přes Janov, Marseille a Arles.

21/ Postavu měl Galba přiměřenou, hlavu velmi olysalou, oči modré, nos zahnutý, ruce a nohy velmi pokroucené pakostnicí, takže ani nesnášel obuvi ani nemohl rozvíjet svitek nebo vůbec jen jej držet. Také měl na pravé straně těla masitý výrůstek, který vyčníval natolik, že se dal jen stěží podvázat páskou.

22/ Byl neobyčejný jedlík. V zimní době obvykle začal pojídat již před svítáním; při večeřích pak míval tak hojnou spotřebu jídla, že dával nahromaděné zbytky ještě obnášet po jednotlivcích a posléze je rozhazovat k nohám služebnictvu.

Jeho smyslnost vyhledávala spíše muže, a z nich zase výhradně jedince zvlášť silné a plně vyzrálé. Vykládalo se o něm, že v Hispánii jednoho ze svých starých souložníků Ikela, když mu přinesl zprávu o skonu Neronově, nejenom veřejně co nejvášnivěji zlíbal, nýbrž i neodkladně požádal o milostnou přízeň a odvedl si ho stranou.

23/ Zahynul v třiasedmdesátém roce svého věku, v sedmém měsíci své vlády. Senát, jakmile to jen bylo možné, usnesl se dát mu postavit na té straně fora, kde byl zavražděn, sochu nad sloupem s lodními zobany, ale Vespasián toto ustanovení zrušil, protože měl podezření, že Galba na něho z Hispánie do Judeje dal tajně poslat vrahy.

Otho

1/ Předkové Othonovi pocházeli z městečka Ferentia. Byla to rodina starobylá a vážená, svůj původ odvozovala od etruských knížat. Jeho děd, Marcus Salvius Otho, jehož otec byl římský jezdec, matka však z původu nízkého, možná dokonce i nesvobodného, stal se přízní Livie Augusty, v jejímž domě vyrostl, senátorem, ale v úřední dráze nepokročil nad kvesturu.

Otec Lucius Otho, jenž po matce byl z rodu velmi slavného a spřízněného s mnoha významnými rodinami, byl takovým oblíbencem císaře Tiberia a zároveň tak neobyčejně mu byl podoben v tváři, že ho velmi mnozí pokládali za jeho zplozence. V čestných úřadech v Římě, prokonsulátě v Africe a mimořádných velitelských posláních vedl si s velikou přísností. Dokonce se v Ilyriku odvážil potrestat smrtí některé vojáky za to, že když se jim při odboji Camillově rozleželo odpadnutí od Claudia, povraždili své nadřízené, pokládajíce je za své svůdce; tuto popravu dal provést v své přítomnosti před velitelským stanem, třebaže věděl, že právě pro týž skutek byli od Claudia povýšeni na lepší místo. Tímto činem stejně rozmnožil svou slávu, jako oslabil svoji oblibu u císaře. Té však rychle znovu nabyl, když odhalil úklady římského jezdce, na něhož otroci prozradili, že připravoval Claudiovi násilnou smrt. Tehdy ho totiž jednak senát vyznamenal velmi vzácnou poctou a dal mu na Palatinu postavit sochu, jednak Claudius sám ho přibral mezi patricije a zahrnul ho velmi vybranými pochvalami, k nimž dokonce dodal: „Je to takový muž, že si ani nedovedu přát, abych měl své děti lepší, než je on.“ S Albií Terentiou, ženou urozenou, zplodil dva syny, Lucia Titiana a mladšího Marka s týmž příjmením^1, jaké měl sám; vedle toho i dceru, a tu bezmála ještě nedospělou zasnoubila Germanikovým synem Drusem.

1. s týmž příjmením – Otho.

2/ Císař Otho se narodil osmadvacátého dubna za konsulátu Camilla Arruntia a Domitia Ahenobarba^2. Hned od chlapeckých let byl tak marnotratný a rozpustilý, že proto od otce častěji sklidil výprask. Vykládalo se, že se po nocích rád toulá, a kde potká někoho mátožného nebo podnapilého, popadne ho a z napjatého pláště ho vyhazuje do výšky.

2. za konsulátu Camilla Arruntia a Domitia Ahenobarba – r. 32 n. l.

Později po otcově smrti si našel vlivnou propuštěnku císařského dvora, a aby tím účinněji dosáhl úspěchu, předstíral jí i lásku, třebaže šlo již o babu téměř nad hrobem. Jejím prostřednictvím se vlísal v přízeň Neronovu a zaujal mezi jeho přáteli místo snad nejvýznamnější; pomáhala mu v tom vzácná shoda povahových rysů, podle některých pak i vzájemnost necudného vztahu. Dosáhl tu takového vlivu, že se nerozpakoval bývalého konsula, odsouzeného pro vydírání, sám si vymíniv tučnou odměnu, znovu uvést do senátu k děkovnému projevu ještě dříve, než mu vůbec vymohl omilostnění.

3/ Jako účastník porad a tajných záměrů císařových uspořádal také v den, který Nero určil k zabití matky, hostinu na počest jich obou s vybraně veselou vlídností, aby odvrátil veškeré podezření. Rovněž Poppaeu Sabinu v době, kdy byla ještě milenkou Neronovou a kdy odvedena od svého manžela byla svěřena Othonově ochraně, přijal do domu na podkladě zdánlivého sňatku. Tehdy se však nespokojil s tím, že jí zneužil, nýbrž vzplanul k ní takovou vášní, že nemohl klidně snést, aby byl Nero jeho sokem. Tvrdí se alespoň, že nejenom odmítl Neronovy lidi, kteří byli k němu posláni, aby ji odvedli, nýbrž že jednou nevpustil ani jej samého, když stál před jeho dveřmi, nadarmo střídal hrozby a prosby a dožadoval se svěřeného pokladu. Proto musil být Othonův sňatek zrušen a on sám odklizen do Lusitánie pod záminkou místodržitelství. Na takovémto opatření Nero přestal, aby přísnější potrestání neprozradilo na veřejnosti celou frašku. Ta však i tak vešla ve známost tímto dvojverším:

Ptáš se snad, pročpak vylhanou poctou je vyhnancem Otho?

Jasnou odpověď měj: przniti začal svou choť.

Onu provincii spravoval v hodnosti bývalého kvestora po deset let, a to s podivuhodnou umírněností a zdrženlivostí.

4/ Jakmile se však konečně naskytla příležitost se pomstít, přihlásil se jako první k převratovému podniku Galbovu. V týž okamžik pojal i pro sebe velikou naději na trůn, a to již podle soudobého stavu poměrů, ještě však ve vyšším stupni pro tvrzení astrologa Seleuka. Ten mu totiž již kdysi prorokoval, že přežije Nerona, tenkrát však sám od sebe se netušené dostavil a sliboval mu, že se dokonce zakrátko stane vládcem. Proto neopomíjel Otho vůči nikomu žádného druhu pozorností a úsluh. Tak kdykoli hostil císaře, rozdával každému muži z hlídkující tělesné stráže po zlaťáku a i jinak si získával oblibu u vojáků, u každého rozdílným způsobem. Pro jednoho, který měl spor se sousedem o mez a vzal si ho za rozhodčího, vykoupil celý sousední pozemek a daroval mu jej do svobodného vlastnictví. A tak brzy nebylo téměř nikoho, kdo by nebyl přesvědčen a veřejně nevykládal, že on jediný je hoden nástupnictví na trůně.

5/ Nějakou dobu doufal, že ho Galba adoptuje, a čekal to den ode dne. Když však jeho naděje ztroskotala tím, že byla před ním dána přednost Pisonovi, obrátil se k násilí. Kromě zhrzenosti ho k tomu podněcovala i hojnost dluhů. Netajil se totiž tím, že se může udržet nad vodou jenom jako císař a že vůbec na tom nezáleží, stane-li se obětí nepřátel v seči či věřitelů na foru. Několik dní předtím vymámil na císařovu otroku za udělení šafářství milión sestertiů. O tento milión se opřel při svém významném podniku. Nejprve byla věc svěřena pěti mužům z tělesné stráže, potom deseti dalším, z nichž po dvou přivedl každý z těch prvních. Všem bylo hotově vyplaceno po deseti tisících sestertiů a přislíbeno po padesáti tisících. Tito muži získali ještě jiné; nebylo jich zrovna mnoho při nepochybné sebedůvěře, že další přibudou až při činu samém.

6/ Původní úmysl byl, hned po adopci^3 se zmocnit tábora a napadnout Galbu při večeři v paláci. Zmařil jej však ohled na kohortu, která tehdy hlídkovala, aby se nepřitěžovalo její špatné pověsti, protože právě za její stráže byl již zabit Gaius^4 a opuštěn Nero. Několik dní^5 uplynulo v nečinnosti pro nepříznivá znamení a výhrady Seleukovy.

3. po adopci – Pisona od Galby 10. I. 69.

4. Gaius – Caligula.

5. Několik dní – od 10. do 15. ledna 69.

Tedy ve stanovený den upozorniv předem spiklence, aby na něho čekali na foru před chrámem Saturnovým u zlatého milníku^6, učinil ranní pozdravnou návštěvu u Galby, byl od něho jako obvykle přijat polibkem, také stál vedle něho, když obětoval, a slyšel varovná slova věštce z dobytčích vnitřností. Když mu potom hlásil propuštěnec, že na něho čekají stavitelé – to bylo smluvené znamení – vzdálil se jakoby k prohlídce domu, který byl na prodej, a vyřítil se zadní brankou z paláce na stanovené místo. Jiní tvrdí, že předstíral horečku a že uložil svému okolí, aby ho takto omluvili, kdyby byla po něm sháňka. Potom se narychlo ukryl v ženských nosítkách a spěchal do tábora. Pro vyčerpání nosičů však vystoupil a dal se do běhu, musil se však zastavit, protože si vyzul střevíc. Tu ho jeho průvodci, ukrátivše všechny průtahy, vyzvedli na ramena a pozdravili jako imperátora. A tak se mezi blahověstným voláním a tasenými meči dostal do hlavního stanu, přičemž se k němu přidávali všichni, které potkával, nejinak než jako by byli jeho straníky a spoluspiklenci. Odtud vyslal lidi, aby zavraždili Galbu a Pisona. Aby si pak sliby získal náklonnost vojska, ničím víc se jim nezavděčil ve veřejném proslovu než slovy, že sám bude mít teprve to, co mu oni ponechají.

6. u zlatého milníku – ústřední milník, odkud se rozbíhaly všecky římské silnice, založený Augustem r. 20 př. n. l.

7/ Potom, ač den se již nakláněl, vstoupil do senátu a složil účty krátkou řečí. Prý ho uchvátila ulice a násilím donutila převzít vládu, a že se bude řídit obecným míněním všech. Pak zamířil do paláce. Vedle ostatních úlisností blahopřejících a lichotících lidí volala na něho nejnižší chátra jméno „Nero“; nejenom nedal najevo nejmenší známky, že by to odmítal, nýbrž dokonce, jak někteří zaznamenali, i na diplomech a prvních svých listech některým místodržitelům provincií připojil k svému jménu příjmení Nero. Jisté je, že strpěl, aby byly znovu postaveny Neronovy busty a sochy a že jeho prokurátory a propuštěnce vrátil na stará místa, rovněž že jako císař ze všeho nejdříve podepsal věnování padesáti miliónů sestertiů na dobudování Zlatého domu.

Říká se, že byl té noci ve spánku vyděšen a začal pronikavě úpět. Sběhnuvší se sluhové ho nalezli, jak leží před postelí na zemi a všemi druhy očistných obětí se pokouší usmiřovat ducha Galbova, který ho ve snu vyrušil a vypudil z lože. Rovněž den nato při pozorování letu ptáků strhla se prý bouřka, Otho při ní těžce upadl a znovu a znovu pro sebe mumlal řecky:

Proč na dlouhou píšťalu chtěl jsem hrát?

8/ Ale v témž čase přísahala římská vojska v Germánii věrnost Vitelliovi. Jakmile to Otho zvěděl, postaral se, aby senát vyslal poselstvo, které by vyložilo, že nový císař byl již zvolen, a vybízelo ke klidu a svornosti. Přesto se však sám po vyjednávačích i dopisem Vitelliovi nabídl za spoluvládce a zetě. Ale když válka byla nepochybná a již se blížili vojevůdci se sbory, které poslal Vitellius napřed, zažil Otho ještě náklonnost a věrnost prétoriánů vůči sobě, při níž by málem byl vyvražděn nejvznešenější stav^7. Tenkrát vzešel rozkaz, že se mají námořníkům dostat nějaké zbraně od pěchoty a dopravit k nim po lodích. Když je po setmění v táboře vybírali ze skladiště, pojali někteří prétoriáni podezření, že jde o úklad, a způsobili poplach. Tu se všichni, nemajíce nikoho za vůdce, rozběhli k paláci, dožadovali se pobití senátorů, tribuny, kteří se je pokoušeli zadržet, odehnali, některé i zabili, a tak, jak byli zkrvaveni, hledajíce, kde je císař, prodrali se až do jídelny a utišili se teprve, až ho spatřili.

7. nejvznešenější stav – senát.

Válečnou výpravu podnikl čile, ale také až ukvapeně, nejen vůbec nečekaje na příznivá znamení, ale nedbaje ani toho, že posvátné štíty^8 již opustily chrám, ale nebyly v něm dosud opět uloženy, což se od starodávna pokládá za neblahé údobí, ani toho, že právě ten den začínají své žalozpěvy a nářky^9 ctitelé Matky bohů^10. Kromě toho došlo k několika zřejmě zcela neblahověstným úkazům. Tak žertva, zabitá podsvětnímu Ditovi, jevila dobré vnitřnosti, ač při takové oběti právě opačné jsou lepší. Také na samém začátku tažení byl Otho zadržen rozvodněním Tiberu a při dvacátém milníku^11 našel dokonce silnici zahrazenu sesutou budovou.

8. posvátné štíty – s posvátnými štíty Numovými vyrukovali 1. března Saliové do římských ulic a teprve koncem měsíce je slavnostně ukládali.

9. nářky – nad smrtí miláčka Kybélina Attia.

10. Matky bohů – maloasijské Kybély.

11. při dvacátém milníku – ve vzdálenosti 30 km od Říma.

9/ Taktéž ukvapeně, třebaže nikdo nepochyboval o tom, že by se měla válka protahovat, poněvadž na nepřítele doléhal hlad i místní tíseň, rozhodl se přesto co nejrychleji svést rozhodnou bitvu, ať již proto, že nesnášel déle trvající nejistotu a doufal, že nejvíce vojska může být potřeno před příchodem Vitelliovým, ať proto, že nedovedl zvládnout zápal vojáků dožadujících se boje. Sám se však bojování vůbec nezúčastnil a vyčkával v Brixellu.

Ve třech, ale jen nevelkých bitvách zvítězil, pod Alpami^12, poblíž Placentie a U Castora^13 – tak se jmenuje to místo –, ale v poslední a největší bitvě u Bedriaca byl přemožen lstí. Když totiž vznikla naděje na ústní jednání a jeho vojáci vyšli, jako by šlo o příměří, musili se znenadání a přímo při vzájemném pozdravu pustit do boje. Tehdy se Otho hned rozhodl pro smrt, a to, jak se domnívají mnozí a ne bezdůvodně, spíše proto, že se styděl nadále si osobovat trůn za cenu tak velikých ztrát hmotných i lidských životů, než že by byl zoufal nad svými silami nebo i jenom v ně nedůvěřoval. Vždyť mu ještě zbývaly v neztenčené míře všechny sbory, které s sebou přivedl jako zálohu, a na cestě byly další z Dalmácie, Pannonie a Moesie. Ani poražení nebyli tak zkrušeni, aby nebyli chtěli k pomstění hanby podstoupit jakékoli rozhodující nebezpečí dobrovolně a třeba jen odkázáni sami na sebe.

12. pod Alpami – u Albintimilia, dn. Ventimiglia na západních hranicích italských.

13. U Castora – mezi Cremonou a Mantovou.

10/ Účastníkem této války byl můj otec Suetonius Laetus jako tribun stavu jezdeckého u třinácté legie. Ten potom často vypravovával, jak Otho ještě jako soukromník do té míry se štítil občanské války, že když kdosi při hostině vzpomněl konce Cassiova a Brutova, přímo se zhroutil. Také prý by se nebyl utkal s Galbou, kdyby nebyl spoléhal na to, že se věc dá provést bez války. Posléze k tomu, aby opovrhoval svým životem, byl prý podnícen příkladem řadového vojáka, který zvěstoval porážku vojska, a když nedokázal nikoho přesvědčit a byl obviňován buď z prolhanosti, anebo ze zbabělosti, jako by byl prchl z šiku, před jeho nohama nalehl na meč. Když to Otho spatřil, prohlásil podle otcova vyprávění: „Takovéto a tak zasloužilé lidi neuvrhnu již podruhé do nebezpečenství.“

Povzbudiv tedy bratra, synovce a jednotlivé přátele, aby se každý podle možnosti hleděl zachránit, rozloučil se se všemi objetím i polibkem a vyhledav ústraní napsal dva dopisy, útěšný list sestře a druhý vdově po Neronovi Messalině, s níž se hodlal oženit, doporučuje jí své ostatky a svou památku. Potom spálil všechnu korespondenci, aby nikomu nezpůsobila u vítěze nebezpečí nebo obvinění. Také služebnictvu rozdal peníze z toho, co měl při sobě.

11/ Tak se připravoval k smrti a jižjiž se chystal zemřít. Mezitím vznikl v táboře poplach. Jakmile Otho poznal, že ti, kdo se začínali vzdalovat a rozcházet, jsou zahrnováni potupnými výtkami jako zrádci a že jsou svazováni, prohlásil: „Přidejme životu ještě tuto noc“ – to je doslovné znění jeho pěti slov – a nařídil, že se nikomu nesmí dít násilí. Také až do večera ponechal dveře své ložnice otevřeny a poskytl slyšení každému, chtěl-li kdo k němu přijít. Potom utišil žízeň doušky studené vody, chopil se dvou dýk, vyzkoušel u obou ostří, jednu si položil pod polštář a dal zavřít dveře usnul velmi hlubokým spánkem. Teprve ke svítání procitl a probodl se jediným úderem, namířeným pod levou prsní bradavku. Mezi těmi, kdo k němu vtrhli na první zaúpění, střídavě zakrývaje a odhaluje svou ránu, dodýchal. Nato rychle – tak to sám nařídil – byl zpopelněn. Zemřel v osmatřicátém roce svého věku, v pětadevadesátém dni své vlády.

12/ Tak mohutnému duchu nikterak neodpovídalo u Othona jeho tělo a celé vzezření. Je totiž líčen jako člověk postavy spíše malé než velké, s plochýma a křivýma nohama, skoro až zženštile pečující o svůj zevnějšek; dával si vytrhávat chloupky po těle, pro nedostatek vlasů nosil na hlavě paruku, k nerozeznání dobře uzpůsobenou a přiléhavou; v tváři se dokonce denně dával holit a natírat mokrým chlebem, což si zavedl již od prvního chmýří, aby nikdy nebyl zarostlý; také často se veřejně účastnil slavností Ísidiných v plátěném obřadním rouchu. Pro toto všecko se tuším stalo, že jeho smrt, tak málo se shodující s jeho životem, vzbuzovala tím větší obdiv. Mnozí z přítomných vojáků s nesmírným pláčem zlíbali ruce a nohy mrtvému a nazývajíce ho nejstatečnějším mužem a jedinečným císařem, hned na místě v těsné blízkosti pohřební hranice končili sebevraždou. Rovněž z nepřítomných mnozí na zprávu o jeho smrti v bolesti se chopili zbraní a vzájemně se pobíjeli. Konečně veliká část lidí, která ho za života těžce proklínala, po smrti ho velebila, takže se obecně šířilo mínění, že nezahubil Galbu proto, aby uchvátil vládu, nýbrž aby obnovil republikánskou svobodu.

Vitellius

1/ O původu Vitelliů vypravují jednotliví spisovatelé různě, ba zcela rozdílně, dílem jej prohlašujíce za starobylý a vznešený, dílem však za mladý a dokonce nízký. Převedl bych tuto neshodu na protiklad těch, kdo císaři Vitelliovi lichotili a kdo ho pomlouvali, kdybych neshledával, že rozličnost mínění o stavu té rodiny vznikla již značně dříve. Dochovala se^1 knížka Quinta Elogia, věnovaná Quintu Vitelliovi, kvestoru zbožněného Augusta, v níž se vykládá, že Vitelliové pocházejí od Fauna, krále Aboriginů, a od Vitellie, která prý je na mnoha místech ctěna jako ženské božstvo, a že kdysi kralovali v celém Latiu. Poslední odnož jejich přešla prý ze Sabinska do Říma a byla přibrána mezi patricije. Její stopy se prý nadlouho uchovaly ve jménu silnice Vitelliovy, vedoucí od Janiculu až k moři, rovněž v názvu stejnojmenné kolonie, jejíž obranu rodovými silami proti Aequům si kdysi Vitelliové vymínili. Když potom za samnitské války byl poslán vojenský oddíl do Apulie, usadili se někteří z Vitelliů v Nucerii a jejich potomstvo se po dlouhém čase vrátilo do Říma a znovu zaujalo důstojnost senátorskou.

1. Dochovala se – v době Suetoniově, pro nás však ztracená práce neznámého autora, jehož jméno nadto je asi porušeno.

2/ Naproti tomu četnější spisovatelé uvádějí za původce rodu jakéhosi propuštěnce. Cassius Severus a nejinak jiní ho nadto jmenují ševcem příštipkářem; jeho syn, který nabyl značnějšího jmění dražbami a udavačstvím, zplodil prý římského jezdce s ženou nechvalné pověsti, dcerou jakéhosi pekaře Antiocha.

Ale co se rozchází, ponechme bez řešení. Jinak Publius Vitellius, pocházející z Nucerie, ať již ze starobylého rodu či z rodičů a dědů, za něž se musil stydět, byl najisto římským jezdcem a správcem Augustova jmění. Zanechal čtyři syny znamenitých důstojností a společného příjmení, rozlišené toliko předejmeními, Aula, Quinta, Publia a Lucia. Aulus zemřel v roce svého konsulátu^2, na který nastoupil spolu s Domitiem, otcem císaře Nerona, takto veliký světák a proslulý velkolepostí svých hostin. Quintus pozbyl senátorského důstojenství, když dal Tiberius vytřídit a vyloučit méně vhodné členy tohoto sboru. Publius, který doprovázel Germanika, zažaloval Gnaea Pisona jako nepřítele a vraha a dosáhl jeho odsouzení. Po dosažení prétury byl polapen^3 mezi spoluspiklenci Seianovými a dán svému bratru pod dozor. Nařízl si tehdy nožíkem žíly, strpěl však, ne tak z lítosti před smrtí jako na zapřísahání svého okolí, aby byl obvázán a léčen; později, stále ještě pod dozorem, zemřel na nemoc. Lucius se po svém konsulátu^4 stal místodržitelem v Sýrii^5 a svrchovanou obratností dokázal vylákat parthského krále Artabána nejenom k rozmluvě, nýbrž i k pokloně před korouhvemi legií. Později zastával ještě dvakrát^6 konsulát, a to řádný, spolu s císařem Claudiem, a rovněž censuru^7. Také když se císař vzdálil na výpravu do Británie, převzal péči o řízení říše. Byl to muž bezúhonný a přičinlivý; jeho pověsti zle škodila jenom láska k propuštěnce, která šla tak daleko, že jejích slin smíšených s medem, nikoli tajně a občas, nýbrž každodenně a veřejně, užíval jako léku na své choré průdušky a hrtan. Jsa člověk podivuhodné schopnosti lichotit, byl první, kdo zavedl uctívání císaře Gaia jako boha; vrátiv se totiž ze Sýrie, neodvažoval se před něho předstoupit jinak než se zahalenou hlavou, s otáčením trupu a posléze s padnutím na zem. Aby se za každou cenu zavděčil Claudiovi, ovládanému manželkami a propuštěnci, vymohl si od Messaliny jako nejvyšší vyznamenání, aby jí směl vyzouvat nohy ze střevíců; její stažený pravý střevíček ustavičně nosil mezi togou a tunikami a často jej líbal. Zlaté busty Narcissa a Pallanta si postavil mezi sošky domácích bůžků a uctíval je. Od něho pochází známý výrok „Často je oslavuj“8; pronesl jej při blahopřání Claudiovi, když pořádal stoletní hry.

2. v roce svého konsulátu – r. 32.

3. byl polapen – r. 31.

4. po svém konsulátu – r. 34.

5. místodržitelem v Sýrii – r. 35.

6. ještě dvakrát – r. 43 a 47.

7. censuru – r. 48.

8. Často je oslavuj – smysl lichotky: Žij několik set let, abys mohl více než jednou oslavovat stoletní hry.

3/ Zemřel na mrtvici druhý den po záchvatu. Přežili ho dva synové^9, které mu zrodila velmi řádná a také urozená žena Sextilia. Sám se ještě dožil jejich konsulátu, který zastávali v jediném roce v celé jeho délce, když staršího^10 vystřídal na druhých šest měsíců mladší^11. Mrtvého poctil senát státním pohřbem, rovněž sochou na řečništi s tímto nápisem: NEOCHVĚJNÉ VĚRNOSTI VŮČI CÍSAŘI.

9. dva synové – Aulus (pozdější císař) a Lucius.

10. staršího – Aula Vitellia, který byl konsulem 1. I. – 30. VI. roku 48.

11. mladší – Lucius Vitellius, konsul 1. VII. – 31. XII. téhož roku 48.

Císař Aulus Vitellius, syn Luciův, narodil se čtyřiadvacátého září, anebo podle některých sedmého září, za konsulátu Drusa Caesara a Norbana Flacca^12. Jeho horoskopu, který mu předpověděli astrologové, zděsili se jeho rodiče tou měrou, že se otec vždycky ze všech sil vynasnažil, aby za jeho života nebyla synovi nikdy svěřována správa provincie, matka zase, když byl poslán jako velitel k legiím, i později, když byl provolán císařem, hned zabědovala jako nad osudovou zkázou.

12. za konsulátu Drusa Caesara a Norbana Flacca – r. 15 n. l.

Své chlapectví a první jinošská léta strávil na Capri mezi Tiberiovými milostníky; odtud navždycky byl poznamenán příjmením „zadničník“ a vznikl dohad, že se jeho mladistvé půvaby staly pro jeho otce počátkem a příčinou vzrůstajících úspěchů.

4/ I v následujícím věku poskvrněn všelikými neřestmi zaujal význačné místo při dvoře. Gaiovi se stal blízký nadšením pro vozatajství, Claudiovi náruživostí v kostkách. Ještě více si jej však oblíbil Nero, jednak právě z obou těchto důvodů, jednak proto, že si o něho zjednal zvláštní zásluhu, když předsedal „neronovskému“ závodu. Tehdy totiž toužil Nero závodit se zpěváky ke kithaře, ale přestože to všichni po něm vyžadovali, neodvažoval se vystoupit a raději odešel z divadla; tu jej však Vitellius přivedl zpět ujišťuje ho, že jeho ústy mluví nezměnitelné přání lidu, a dokázal, že se dal uprosit.

5/ A tak náklonností tří císařů byl vyznamenán nejen úřednickými místy, ale i členstvím v nejvznešenějších kněžských sborech, potom zastával místodržitelství v Africe^13 a vrchní dozor nad státními stavbami. V tomto dvojím poslání osvědčil nestejné zásady a došel nerovného hodnocení: ve správě provincie ukázal obzvláštní bezúhonnost a vytrval v ní ještě i druhý rok, byv přidělen jako legát bratrovi^14, který se v místodržitelství stal jeho nástupcem^15; zato v římském městském úřadě se prý pokoutně zmocnil chrámových darů a ozdob a některé vyměnil, podstrčiv za zlato a stříbro mosaz a cín.

13. zastával místodržitelství v Africe – 60–61.

14. bratrovi – Luciovi.

15. nástupcem – r. 61–62.

6/ Za manželku měl Petronii, dceru někdejšího konsula, a s ní syna Petroniana, slepého na jedno oko. Toho ustanovila matka v svém posledním pořízení za dědice jen pod tou podmínkou, stane-li se nezávislým na otcovské moci. Otec jej z ní vskutku propustil, ale brzy nato, jak se alespoň věřilo, jej zahubil, nadto ho osočil z chystané otcovraždy a rozšířil o něm, že prý pro výčitky svědomí vypil jed, který zločinně připravoval pro něho. Brzy potom se oženil s Galerií z Fund, která měla otcem bývalého prétora. Také s ní měl dvě dítka obojího pohlaví, chlapec však tak silně koktal^16, že se téměř zdálo, jako by byl němý a vůbec nemohl mluvit.

16. chlapec... koktal – pozdější velitel v Dolní Germánii, odměněný čestným příjmením „Germanicus“; byl r. 70 zabit Mucianem.

7/ Proti obecnému očekávání ho poslal Galba za velitele do Dolní Germánie. Soudí se, že k tomu dopomohla přímluva Tita Vinia, muže tehdy neobyčejně vlivného, s nímž ho již dávno předtím sblížila společná záliba pro stranu „modrých“. Arci Galba prohlašoval veřejně, že je nutno nejméně se bát těch, kteří pomýšlejí jenom na žrádlo, a že se bohatstvím provincie může nasytit hluboký chřtán tohoto člověka. Bylo proto každému jasné, že tím jmenováním dal najevo spíše opovržení nežli přízeň. Je dostatečně známo, že mu při odchodu z Říma chyběly peníze na cestu. Jeho hmotné poměry byly tak nuzné, že manželce a dětem, které zanechával v městě, opatřil světničku v podnájmu, pronajav svůj dům cizím lidem na zbytek roku, a že zanesl do zastavárny perlu, kterou stáhl matce^17 z ucha, aby získal úhradu cesty. Tu na něho číhal zástup věřitelů, snažících se ho zadržet, mezi nimi lidé z měst Sinuessy a Formií, jež obral o obecní důchody. Zbavil se jich jenom tím, že jim nahnal hrůzu pomlouvačnými žalobami. Tak jednoho propuštěnce, který na něm důrazněji vymáhal dluh, zažaloval o náhradu škody, že prý od něho dostal kopanec, a vzal žalobu zpět, teprve když z něho vymámil padesát tisíc sestertiů.

17. matce – Sextilii.

Vojsko, nedobře naladěné vůči císaři a náchylné ke vzpouře, přijalo ho při jeho příchodu rádo a s otevřenou náručí jako opravdový dar bohů, syna trojnásobného konsula^18, muže v plné síle, družné povahy a otevřeného měšce. Toto staré příznivé mínění, které ho provázelo, utvrdil Vitellius ještě čerstvými doklady. Po celé cestě se líbal i s obyčejnými vojáky, které potkával, a ve stanicích a noclehárnách byl nadmíru vlídný k pasákům mezků a pocestným, takže se ráno každého zvlášť vyptával, zda už snídal, on že ano, což dokazoval dokonce říháním.

18. trojnásobného konsula – Lucius Vitellius byl konsulem r. 34, 43 a 47 n. l.

8/ Když pak vstoupil do tábora, nikomu nic neodepřel, ať žádal o cokoli, a dokonce z vlastního podnětu zrušil kárné známky postiženým, žaloby obviněným a tresty odsouzeným. Proto neuplynul ani měsíc, kdy byl – bez ohledu na den^19 a hodinu – teprve večer náhle od vojáků vytažen z ložnice a tak, jak byl v domácím úboru, byl pozdraven jakožto imperátor a obnášen po nejživějších ulicích. V ruce držel tasený meč zbožněného Julia, který kdosi sebral ve svatyni Martově a jemu při prvním blahopřání nabídl.

19. bez ohledu na den – 2. ledna r. 69; pověrčivým Římanům (a Suetoniovi) platil každý druhý den po začátku měsíce za „nešťastný“.

Do hlavního stanu se vrátil, teprve když od komína chytlo v jídelně a vyšlehly z ní plameny. Tehdy všem, na něž padl úžas a sklíčenost jakoby ze zlého znamení, řekl: „Buďte dobré mysli, to pro nás zasvitlo!“ Kromě toho nijak k vojákům vůbec neřečnil.

Když se k němu potom přidalo i vojsko z Horní Germánie, které předtím odpadlo od Galby k senátu, dychtivě přijal všemi nabízené příjmení „Germanicus“, zato příjmení „Augustus“ odmítl prozatím, příjmení „Caesar“ navždy.

9/ Ihned po zprávě o zavraždění Galby učinil opatření pro záležitosti v Germániích a rozdělil vojenské sbory ve dvě části, z nichž jednu se rozhodl poslat napřed proti Othonovi, druhou vést sám. Oddílům poslaným napřed se dostalo radostného nebeského znamení; náhle totiž přilétl z pravé strany orel, obkroužil korouhve, a když vyrazily, letěl pozvolna před nimi. Naproti tomu, když se sám dal na pochod, hromadně se zřítily s nohama náhle zlomenýma sochy, které mu byly na mnoha místech postaveny. Také vavřínový věnec, který si s největší obřadností dal nasadit na hlavu, svezl se mu do tekoucí vody. Později ve Vienně^20, když tam na tribunálu rozsuzoval, usedl mu kohout na rameni a potom na hlavě. Těmto úkazům patřičně odpovídala pozdější skutečnost; vždyť vládu, kterou mu upevnili jeho legáti, sám nebyl schopen udržet.

20. ve Vienně – Vienna, dn. Vienne jižně od Lyonu.

10/ O vítězství u Bedriaka a Othonově konci uslyšel, když byl ještě v Gallii. Bez váhání jediným ediktem rozpustil všechny prétoriánské kohorty s tím, že se pramizerně osvědčily, a nařídil jim, aby odevzdaly zbraně tribunům. Protože nalezl sto dvacet žádostí svědčících Othonovi, v nichž se vojáci dožadovali odměny za pomoc vynaloženou při zavraždění Galby, dal je vypátrat a popravit. Až potud si vedl výborně, znamenitě a tak, že vzbuzoval naději na opravdového vládce; škoda že se v dalších činech řídil spíše živelností a návyky svého dřívějšího života nežli ohledem na velebnost císařské důstojnosti.

Vždyť vydav se na návrat projížděl středem měst po způsobu triumfátorů, na řekách zase po zvláště přepychových lodích, ověnčených věnci všeho druhu, uprostřed velmi marnotratně nakupených zásob jídla. Mezi služebnictvem i vojskem vůbec neudržoval kázeň a v žert obracel loupeže i drzost všech, kteří, nespokojujíce se stravou, všude z veřejných prostředků jim poskytovanou, obohacovali se tím, že kdekteré otroky propouštěli na svobodu a lidem, kteří se jim stavěli na odpor, opláceli bitím, modřinami, často i krvavými ranami a nejednou smrtí.

Když přišel na ona pole, kde se bojovalo, odvážil se pozvednout mysl některým, kteří se s hrůzou odvraceli od zahnívajících mrtvol; učinil tak ohavným výrokem: „Znamenitě páchne zabitý nepřítel, ale ještě lépe zabitý spoluobčan.“ Nicméně k zmírnění obtížného puchu sám veřejně vypil veliké množství nesmíšeného vína a dal je též rozdávat kdekomu. Se stejnou ješitností a zpupností se vyjádřil při pohledu na prostý náhrobní kámen, označený nápisem PAMÁTCE OTHONOVĚ; řekl: „Zasloužil si takovéhle mausoleum.“ Také dýku, kterou se Otho zabil, poslal do Agrippinské kolonie, aby ji tam zasvětili Martovi. Na hřbetech apeninských konal dokonce noční slavnost.

11/ Posléze vkročil do Říma za zvuků trub, ve velitelském plášti, opásán mečem, mezi korouhvemi a prapory, přičemž jeho průvodcové byli ve vojenských pláštích a spolubojovníci měli tasenou zbraň.

Potom stále více a více nedbaje veškerého práva božského i lidského vybral si den allijské porážky^21 pro nastoupení na úřad nejvyššího pontifika, provedl volby úředníků na deset let dopředu a prohlásil se doživotním konsulem. A aby neponechal nikoho na pochybách o tom, čí vzor si vybral pro řízení státu, uspořádal na poli Martově za účasti státních kněžských sborů posmrtnou tryznu Neronovi; při slavnostní hostině potom veřejně vyzval zpěváka ke kithaře, který sklízel obdiv, aby přidal něco z „panského“ repertoáru, a když ten začal s Neronovými písněmi, sám první mu také nadšeně tleskal.

21. den allijské porážky – 18. července, den římského státního smutku na paměť porážky, kterou u Allie utrpěli Římané od Gallů r. 387 př. n. l.

12/ Po takových začátcích se řídil ve velké části svých vladařských počinů výlučně radou a libovůlí právě nejpodřadnějších herců a vozatajů, obzvláště však propuštěnce Asiatika. Ten se ještě jako mladíček dal od něho poskvrnit vzájemnou vilností, později však zhnusen uprchl z Říma. Vitellius jej zastihl v Puteolách, jak prodával lacinou limonádu, uvrhl jej do pout, hned však zase z nich propustil a opět ho měl mezi miláčky. Později zase jemu se stal Asiaticus obtížným pro přílišnou vzdorovitost a zlodějské sklony. I prodal ho pouličnímu šermířovi. Když však měl Asiaticus vystoupit na konci gladiátorských her, náhle ho dal unést; na svobodu jej však propustil teprve, když se ujal správy provincie; prvního dne vlády jej při večeři obdaroval zlatým prstenem, přestože ještě ráno, když ho všichni prosili o takovéto vyznamenání pro něho, s velikou přísností odmítal takovou poskvrnu jezdeckého stavu.

13/ Ale snad nejvíce ho vyznačovaly dvě vlastnosti, zhýralost a ukrutnost.

Svá hodování rozděloval pravidelně na tři, někdy i na čtyři doby, na snídani, obědy, večeře a pitky. Snadno stačil na všechny, protože soustavně užíval dávidel. V týž den se dával u různých přátel pozvat na různou dobu; takovéto pohoštění nepřišlo nikoho z nich levněji než na čtyři sta tisíc sestertiů. Nejproslulejší mezi ostatními byla večeře na uvítanou, kterou mu dával bratr po jeho příchodu do Říma; při ní bylo předloženo dva tisíce nejvybranějších ryb a sedm tisíc opeřenců. Ale i tuto hostinu předstihl on sám, když zasvěcoval stříbrnou mísu, které pro její obrovité rozměry říkával „štít Minervy, ochránkyně města“. Tenkrát předkládal v pestré směsici i jatýrka pyskounů, mozečky bažantí a páví, jazýčky plameňáků a mlíčí murén; opatřením toho všeho byli pověřeni kapitáni a trojřadky celého Středozemního moře od Parthska až po hispánskou úžinu. Ale jako člověk, jehož hltavost byla nejen nenasytná, nýbrž i nevčasná a nevybíravá, nikdy se neovládal ani při oběti ani na cestě, aby jednak při oltářích hned na místě a z ohniště neuchvacoval a nepojídal kusy masa a koláčů, jednak podél silnic neokoušel v krčmách jídel ještě kouřících anebo i včerejších a již nakousaných.

14/ Při své náklonnosti odsuzovat na smrt kdekoho a pro jakoukoli příčinu, dal rozmanitými druhy lstí povraždit urozené muže, své spolužáky a vrstevníky, které předtím všemožným lichocením přilákal bezmála k podílnictví na vládě. Jednomu dokonce vlastní rukou podal jedu v poháru studené vody, o kterou on požádal při záchvatu zimnice. Dále neušetřil téměř nikoho z bankéřů, věřitelů a nájemců cel, kteří na něm kdy vymáhali buďto dluh v Římě, nebo clo na cestě. Jednoho z nich dal odvést na popravu přímo při jeho ranní pozdravné návštěvě, hned však jej dal zavolat zpět, a zatímco všechni velebili jeho mírnost, dal ho usmrtit na místě, prohlašuje: „Přeji si nějaké pastvy pro oči.“ Druhému přidal k trestu i životy dvou synů, kteří se pokusili prosit za otce. Ale i římského jezdce, který vykřikoval, když ho vlekli na popravu: „Vždyť jsi mým dědicem!“, donutil, aby předložil svou poslední vůli, a když se dočetl, že v ní byl stanoven jako jeho spoludědic jistý jeho propuštěnec, poručil jej zardousit i s tím propuštěncem. Rovněž i z lidu dal některé zahubit jenom proto, že jasně spílali straně „modrých“; domníval se totiž, že tím dali najevo své opovržení k jeho osobě a svou naději na převrat. Na nikoho však nebyl hůře rozlícen než na pamfletisty a astrology. Byl-li někdo z nich udán, odsuzoval je ke ztrátě hrdla bez jakéhokoli výslechu. Byl totiž roztrpčen, že po jeho ediktu, kterým přikazoval, aby do prvního října opustili astrologové Řím a Itálii, objevil se ihned pamflet, psaný jménem chaldejských věštců^22: „Úředně se vyhlašuje, že do téhož prvního října nebude Vitellia Germanika mezi živými.“

22. chaldejských věštců – Babylónie byla pravlastí astrologie.

Nebyl bez podezření ani při smrti své matky; zakázal prý jí podat v nemoci pokrm, protože mu prorokovala chattská^23 vědma, které důvěřoval jako věštírně, že teprve tehdy bude vládnout pevně a velmi dlouho, až přežije matku. Jiní vykládají, že ona sama, z hnusu nad přítomností a z obavy před budoucností, požádala syna o jed a bez nesnází ho dosáhla.

23. chattská – z germánského kmene Chattů.

15/ V osmém měsíci jeho vlády od něho odpadla vojska v Moesiích a v Pannonii, rovněž ze zámořských vojsko v Judaei a v Sýrii; přísahala věrnost Vespasiánovi, dílem v jeho nepřítomnoti, dílem přítomnému. Aby si tedy udržel náklonnost a přízeň ostatních lidí, činil hojná obdarování veřejně i soukromě, neznaje v tom míry. Rovněž konal v Římě odvody s tak svůdnými podmínkami, že dobrovolníkům nabízel nejenom propuštění po dosaženém vítězství, nýbrž i výhody, jakých požívali vysloužilci po řádném skončení vojenské služby.

Když ho potom tiskl nepřítel na moři i na zemi, postavil proti němu z jedné strany bratra s loďstvem, nováčky a tlupou gladiátorů, z druhé sbory a vojevůdce, kteří zvítězili u Bedriaka. Utrživ všude porážku nebo zradu, vymínil si u Vespasianova bratra Flavia Sabina život a sto miliónů sestertiů. Hned také ze schodiště paláce před shromážděnými vojáky prohlásil, že se vzdává vlády, které se prý jenom nerad ujal. Poněvadž však všichni tomu křikem odporovali, rozhodl se věc odložit. Po uplynutí noci za prvního svítání sestoupil ve smutečním rouchu k řečništi a zde s mnohými slzami učinil shodné prohlášení, tentokrát je však četl z připraveného záznamu. Poněvadž ho však vojsko i lid přerušovaly, vybízely ho, aby neklesal na mysli, a o závod mu slibovaly všemožnou svou pomoc, vzmužil se a Sabina i ostatní Flaviovce, kteří se již neobávali ničeho zlého, náhlým útokem zahnal na Capitol a zapáliv chrám Jova Nejlepšího Největšího je vyřídil; bitvě a požáru přihlížel od hostiny v domě tiberiovském. Nedlouho potom začal však litovat té násilnosti a sváděje vinu na jiné přísahal před shromážděným vojskem a nutil i jiné přísahat, že nebudou mít nic víc na srdci než obecný pokoj. Tehdy si od boku odpásal dýku^24 a podával ji nejprve konsulovi, a když se ten zdráhal, ostatním úředníkům a potom jednotlivým senátorům; když ji však nikdo nechtěl převzít, odešel s výrokem, že ji položí v chrámu Svornosti. Ale na volání některých, že on sám je Svornost, vrátil se a prohlásil, nejenom že meč podrží, nýbrž že také přijme příjmení „Svornost“.

24. dýku – jako symbol vladařské moci.

16/ Radil pak senátorům, aby vyslali posly spolu s pannami vestálkami žádat o mír anebo alespoň o lhůtu k vyjednávání.

Zatímco vyčkával odpovědi, bylo mu nazítří zvěstováno po vyzvědačích, že se nepřátelé blíží. Ihned se schoval do krytých nosítek a zamířil tajně jenom se dvěma průvodci, pekařem a kuchařem, na Aventin a do otcovského domu, aby odtud prchl do Campanie. Potom však, když se rozšířila bezdůvodná a nejistá pověst, jako by bylo dosaženo míru, strpěl, aby byl odnesen zpět do paláce. Zde však shledal všechno opuštěné a i jeho průvodci se začali vytrácet. Tu se opásal opaskem naplněným zlaťáky a ukryl se v komůrce vrátného, uvázav přede dveřmi psa a zatarasiv je lehátkem s polštáři.

17/ Do paláce však vtrhly přední hlídky voje, a když jim nešel nikdo vstříc, daly se po obvyklém zvyku do prohledávání budovy. Přitom byl vytažen ze svého úkrytu a dotazován, kdo je – příchozí ho totiž neznali – a neví-li, kde je Vitellius. Oklamal je lživou výpovědí, pak však byl poznán a bez ustání prosil, aby ho zatím hlídali, třeba v žaláři, ale ušetřili ho, že má co povědět významného pro život Vespasianův. Nakonec mu však svázali ruce na záda a vložili na šíji smyčku, a tak byl v rozedraném šatě polonahý vlečen na forum; po celou délku Svaté třídy se mu dostávalo velikých ústrků i slovních urážek, hlavu mu za vlasy stahovali dozadu, jako se dělává jen zločincům, ba i bradu mu nadzvedali ostřím meče, aby si musil dát hledět do tváře a nemohl ji sklopit; někteří naň pohazovali trusem a blátem, jiní naň pokřikovali žhářů a žroutů, část lidu mu dokonce vyčítala tělesné vady – byl totiž nadměrně vysoké postavy, s tváří brunátnou ponejvíc od holdování vínu, s otylým břichem a jedním stehnem trochu zchromeným kdysi od nárazu čtyřspřeží z doby, kdy zaučoval Gaia ve vozatajství. Posléze byl na gemonských schodech domučen a dobit velmi četnými drobnými ranami a odtud hákem vlečen do Tiberu.

18/ Spolu s bratrem a synem zemřel v sedmapadesátém roce^25 života. A potvrdil se dohad těch, kteří vyložili, že znamením, jehož se mu dostalo, jak jsme se výše zmínili^26, ve Vienně, nebylo věštěno nic jiného, než že se jednou dostane do moci nějakého Galla. Vskutku byl potlačen vůdcem protivné strany Antoniem Primem, který se narodil v Tolose a v chlapeckých letech míval přezdívku Beccus^27, což znamená kohoutí zobák.

25. v sedmapadesátém roce – nesouhlasí s údajem narození v kap. 3.

26. jsme se zmínili – v kap. 9.

27. Beccus – srov. francouzské le bec „zobák“.

Kniha osmá - Božský Vespasianus, Božský Titus a Domitianus

Božský Vespasianusp2

2. Dále užíváme většinou zčešť. tvarů Vespasián a Domicián.

1/ Vlády, která byla odbojem a povražděním tří císařů delší dobu nejistá a jaksi přechodná, ujal se a konečně ji upevnil rod Flaviovců. Byl sice temných začátků a neměl žádné podobizny slavných předků, přece se však stát zaň nemusel nijak stydět, i když je známo, že Domicián po zásluze pykal za svou chtivost a ukrutnost.

Titus Flavius Petro, občan municipia Reate, činný za občanské války ve vojsku Pompeiově, buď jako centurio nebo vysloužilec, zachránil se z bitvy u Farsálu a odebral se domů; tam se potom, dosáhnuv odpuštění i propuštění, živil jako výběrčí peněz pro banku^1. Jeho syn, příjmením Sabinus, vojákem nebyl – přestože někteří o něm vykládají, že byl předním centurionem, a jiní zase, že ještě v době své činné služby odešel do výslužby pro nemoc –, působil v Asii při správě dvouapůlprocentního přístavného a zůstaly po něm sochy, které mu dala postavit jednotlivá města s tímto řeckým nápisem: POCTIVÉMU CELNÍKOVI. Později byl bankéřem u Helvetiů a tam také zemřel. Po něm zůstala manželka Vespasie Polla a dva synové, které s ní měl, z nichž starší Sabinus se vypracoval k městské prefektuře, mladší Vespasián až k hodnosti císaře. Polla pocházela z počestné rodiny nursijské; jejím otcem byl Vespasianus Pollio, třikrát vojenský tribun a náčelník tábora; její bratr byl senátorem v hodnosti bývalých prétorů. Ve vzdálenosti šesti mil^1 od Nursie, jde-li se do Spoletia, leží na vrcholku hory vesnice Vespasiae, kde je řada památek na Vespasiovce, vydávajících jasné svědectví o lesku a starobylosti té rodiny.

1. jak sám uvádí – Saturae 1, 6, 6; 1, 6, 86.

Nechci popírat, že prý, jak někteří nadhodili, Petronův otec pocházel ze Zapádí a najímal i pronajímal dělníky, kteří každoročně docházívají z Umbrie do Sabinska na zemědělské práce, že se prý však usadil v městečku Reate a tam se oženil. Ale já jsem o tom nenašel ani nejmenší stopy, třebaže jsem po tom pátral dost důkladně.

2/ Vespasián se narodil v Sabinsku nad Reatem v malé osadě jménem Falacrina dne sedmnáctého listopadu za konsulátu Quinta Sulpicia Camerina a Gaia Poppaea Sabina^2, pět let před smrtí Augustovou. Vychován byl u tety Tertully, otcovy sestry, na jejím statku blíže Cosy. Proto i jako císař často navštěvoval toto místo, kde stávala jeho kolébka, a nedovoloval provádět ve vesnici žádných změn, aby se neztratilo nic z toho, nač si kdysi zvykly jeho oči. A tetinu památku miloval tou měrou, že v slavnostní a sváteční den nikdy neopomíjel popíjet z jejího stříbrného pohárku.

2. za konsulátu Quinta Sulpicia Camerina a Gaia Poppaea Sabina – r. 9 n. l.

Nabyv dospělosti, dlouho opovrhoval širokým senátorským pruhem^3, třebaže ho jeho bratr^4 již měl, a jenom nátlaku matčinu se podařilo, aby se konečně přece oň ucházel. Dosáhla toho na něm více posměchem nežli prosbami nebo vážností; opětovně ho totiž škádlila ponižujícím označením: „lokaj svého bratra“.

3. širokým senátorským pruhem – o právo jej nosit a dávat se doprovázet lokajem do sezení senátu mohli se ucházet i synové zasloužilých příslušníků stavu jezdeckého.

4. bratr – Sabinus.

Jako vojenský tribun sloužil v Thrákii. Po kvestuře obdržel losem za provincii Krétu a Kýrénu. Brzy nato se ucházel o édilitu a préturu; oné dosáhl teprve při opětovném pokusu, a i tehdy se jen stěží umístil teprve jako šestý; zato tuto získal hned při prvním ucházení a mezi prvními. Jako prétor se snažil vším způsobem si naklonit Gaia^5, který byl na senát rozhněván; proto jednak vymohl pořádání mimořádných her na oslavu jeho vítězství nad Germány, jednak navrhl jako ztížení trestu spiklencům, aby byly jejich mrtvoly pohozeny bez pohřbu. Také vzdával v nejvznešenějším sboru císaři díky za to, že ho ráčil poctít pozváním na večeři.

5. Gaia – Caligulu.

3/ Mezitím se oženil s Flavií Domitillou, někdejší láskou Statilia Capelly, římského jezdce ze Sabraty v Africe. Byla to žena původně jenom latinského práva, ale potom jí soud rekuperátorů přiznal svobodný původ a římské občanství, když ji uznal za svou dceru Flavius Liberalis, sám rodilý ve Ferentiu a povoláním nic víc než písař u kvestora. S ní měl Vespasián tři děti: Tita, Domiciána a Domitillu. Manželku i dceru přežil, obě dvě ztrativ ještě jako soukromník. Po smrti své choti pozval zase ke společnému bydlení svou někdejší milenku Caenidu, propuštěnku a tajemnici Antoniinu; zůstala u něho, i když se stal císařem, téměř v postavení řádné manželky.

4/ Za vlády Claudiovy byl vlivným přičiněním Narcissovým poslán do Germánie jako legát legie. Odtud byl přeložen do Británie a zde se třicetkrát utkal s nepřítelem. Podrobil dva velmi mocné kmeny, více než dvacet městeček a ostrov Vectis ležící těsně u britského pobřeží, pod vrchním velením dílem Aula Plautia, legáta konsulské hodnosti, dílem samotného Claudia. Proto dostal odznaky triumfátorské a v krátkém časovém rozpětí členství ve dvou kněžských sborech; kromě toho zastával konsulát, a to ve dvou posledních měsících roku. Mezidobí až do prokonsulátu strávil v nečinnosti a v ústraní, boje se Agrippiny^6, která tehdy ještě velmi mnoho zmohla u syna a stíhala nenávistí přátele Narcissovy i po jeho smrti.

6. Agrippiny – jde o Agrippinu Mladší, matku Neronovu, zemřelou r. 59.

Potom dostav losem za provincii Afriku, spravoval ji velmi bezúhonně a získal si tu velikou vážnost, nehledíme-li k tomu, že v Hadrumetu po něm při jakémsi nepokoji házeli vodnicí. Jisté je, že se odtud nevrátil o nic zámožnější, takže maje již otřesen úvěr, musil všecky své statky zastavit bratrovi a k udržení důstojnosti snížit se k výdělkům obchodníka s mezky; proto se mu obecně říkalo „mezkář“. Byl prý také usvědčen z toho, že vymámil dvě stě tisíc sestertiů na mladíkovi, kterému proti otcově vůli vymohl právo na široký senátorský pruh, a bylo mu proto prudce láno.

Za Neronovy achájské cesty^7, jíž se účastnil mezi průvodci, když císař zpíval, častěji se buď vzdaloval, anebo byl sice přítomen, ale pospával; tím ho nesmírně těžce urazil a byl proto nejenom vykázán z družiny, nýbrž nepřipouštěn ani k hromadným pozdravným návštěvám. I uchýlil se v ústraní do malého a nepřístupného městečka a ukrýval se tu v obavách dokonce z toho nejhoršího, když mu nečekaně byla svěřena^8 správa provincie s vojskem.

7. Za Neronovy achájské cesty – r. 66.

8. byla svěřena – koncem r. 66 nebo začátkem 67.

Po celém Východě bylo rozšířeno dávné a trvalé mínění, že je stanoveno osudem, aby se osoby tou dobou vzešlé z Judeie staly pány světa. Tato předpověď, jak později ukázala skutečnost, byla řečena o římském císaři, ale Židé ji vztahovali na sebe a pustili se do odboje. Zabili místodržitele a nadto zahnali na útěk syrského legáta konsulské důstojnosti, který mu spěchal na pomoc, a zmocnili se jednoho z jeho orlů. Poněvadž bylo k potlačení tohoto povstání zapotřebí rozsáhlého vojska i velmi rázného vojevůdce, avšak takového, aby mu mohla být tak významná moc klidně svěřena, byl vybrán právě Vespasián, jehož svědomitost byla osvědčená a u něhož nebylo důvodu k nijakým obavám pro nízkost jeho původu i jména. Zvětšil tedy vojenské sbory ještě o dvě legie, osm jízdních čet a deset pomocných kohort a přibral si staršího syna^9 mezi své legáty. Sotva vstoupil do Judeie, vzbudil pozornost i u sousedních provincií; hned totiž upevnil v táboře kázeň a v několika bitvách si vedl tak udatně, že byl při obléhání jednoho opevnění zasažen kamenem do kolena a do svého štítu několika střelami.

9. staršího syna – Tita.

5/ Když po smrti Neronově a Galbově zápasili o trůn Otho a Vitellius, vzrostla mu naděje na vládu, kterou již dávno předtím pojal vzhledem k řadě věštných úkazů.

Na předměstském statku Flaviovců byl prastarý dub, zasvěcený Martovi. Ten při třech Vespasiiných porodech vyhnal vždycky náhle po nové ratolesti, neklamné znamení budoucnosti každého z dětí: první slaboučkou, která také brzo uschla, a proto děvčátko nedožilo roku; druhou velmi silnou a zdatnou, takže věštila veliké štěstí; třetí pak jako strom. Proto prý otec Sabinus, nadto utvrzen pozorováním z vnitřností žertvy, ohlásil své matce, že se jí narodil vnuk – císař; ona se prý tomu jenom smála a vyslovila podivení nad tím, že ač sama je dosud ještě při smyslech, její syn se již mate na rozumu.

Později si jako édil rozhněval císaře Gaia, že se nepostaral o to, aby byly silnice zameteny; když mu za to vojáci z nejvyššího rozkazu vycpali záhyb lemované togy blátem seškrabaným z cest, hned tu byli vykladači, že se prý jednou ušlapaný a opuštěný stát při nějakém zmatku uchýlí do jeho ochrany a takřka mu spadne do klína.

Jednou Vespasián obědval, a tu cizí pes přivlekl z rozcestí lidskou ruku^10 a upustil ji pod stolem. Jindy zase při večeři vrazil do jídelny býk rovnou z pole, kde se vytrhl ze jha, rozplašil služebníky, potom však jakoby z náhlé únavy klesl na zem rovnou u nohou hodujícího a sklonil před ním svou šíji. Také na dědovském pozemku se bez jakéhokoli zásahu bouře z kořenů vyvrátil cypřišový strom a lehl si, následujícího dne se sám narovnal a byl svěžejší a pevnější než předtím.

10. ruku – lat. manus „ruka“ může mít také právnický význam „područí“, „moc“; příhoda s lidskou rukou byla vykládána jako náznak toho, že se lidé dostanou do područí Vespasianova.

V Achájsku se mu přímo zdálo ve snu, že se k němu a k jeho lidem přiblíží štěstí, jakmile bude Neronovi vytržen zub; a tenkrát se přihodilo, že na druhý den se ve dvoraně potkal s lékařem a ten mu ukázal zub, který císaři čerstvě vytáhl.

V Judeji ho velice povzbudil los, který si vytáhl, když se obrátil na věštírnu božstva na hoře Karmélu; sliboval mu, ať si přeje a zamýšlí cokoli sebevětšího, že se to vyplní. A jeden z urozených zajatců, jménem Josef^11, když ho sázeli do pout, vytrvale a stále tvrdil, že mu je brzy sejme týž muž, ale již jako císař.

11. Josef – pozdější známý židovský řecky píšící dějepisec Flavius Iosephus.

Věštné úkazy byly hlášeny i z Říma. V posledních svých dnech dostal prý Nero ve snu výzvu, aby přivezl vůz Nejlepšího Největšího Jova z jeho svatyně do domu Vespasiánova a potom do cirku. Nedlouho potom, když vcházel Galba do volebního shromáždění při svém druhém konsulátu, socha božského Julia sama od sebe se otočila na východ. Těsně před bitvou u Bedriaka se před zraky všeho vojska utkali dva orli, druhý přemohl prvního, tu však přilétl od východu slunce třetí a zahnal vítěze.

6/ A přece, ač mu jeho okolí osvědčovalo plnou odhodlanost a přímo na něho naléhalo, sám se o nic nepokusil, až teprve byl k tomu vyzván nahodilou přízní lidí stejně neznámých jako nepřítomných.

Ze tří legií vojska v Moesii bylo posláno po dvou tisících mužů na pomoc Othonovi. Když již vyrazili na pochod, dostali zprávu o jeho porážce a sebevražedném konci. Nicméně táhli dále až do Aquileie, jako by nedůvěřovali té pověsti. Zde využili příležitosti a zvůle, zařádili si loupežením všeho druhu a z obavy, aby se nemusili po návratu odpovídat ze svých skutků a podstoupit trest, pojali úmysl vybrat si a zvolit císaře sami; uvědomili si totiž, že nejsou o nic horší než vojsko v Hispániích, které udělalo Galbu, ani než prétoriáni, kteří povýšili Othona, ani než vojáci v Germániích, kteří dopomohli k moci Vitelliovi. Když si vybírali mezi legáty konsulské hodnosti, kolik jich kde tehdy bylo, a ty i ony vždy z jiného důvodu zamítali, vyvstalo několik vojáků z třetí legie, která byla těsně před Neronovým koncem přemístěna do Moesie ze Sýrie, a neobyčejně vychvalovali Vespasiána. Tu s nimi všichni projevili souhlas a bez odkladu vepsali Vespasiánovo jméno na všechny korouhve. Tehdy sice byl tento začátek potlačen a vojáci ještě na krátkou dobu navráceni dřívější poslušnosti, ale zpráva o tom se roznesla a místodržitel Egypta Tiberius Alexander jako první vzal legie do přísahy pro Vespasiána prvního července – od toho dne byl později vskutku počítán začátek jeho vlády; teprve jedenáctého července přísahalo v jeho přítomnosti vojsko v Judeji.

Nejvíce prospěli Vespasiánovu podniku tito činitelé: Především v opisech šířený dopis zemřelého Othona, psaný Vespasiánovi, ať pravý, či podvržený, v němž mu s krajním zapřísaháním ukládal pomstu a vyslovoval přání, aby se ujal státu. Dále zároveň roztrušovaná pověst, že se Vitellius po svém vítězství rozhodl přemístit zimní ležení legií a z Germánií je přenést na Východ, kde je služba bezpečnější a pohodlnější. Kromě toho z místodržitelů provincií Licinius Mucianus a z králů parthský Vologesus; onen tím, že odložil nepřátelství, které do té doby z řevnivosti nepokrytě choval, a nabídl mu vojsko ze Sýrie; tento příslibem čtyřiceti tisíc lučištníků.

7/ Pustil se tedy do občanské války a poslal napřed své vojevůdce a sbory do Itálie. Sám zatím přešel do Alexandrie, aby měl v svých rukou klíč k Egyptu. Zde se s úmyslem vyzvědět věštbu o trvalosti své vlády odebral do chrámu Serápidova. Odklidil všechny průvodce, vešel tam zcela sám a po hojné modlitbě se konečně obrátil k bohu. Tu se mu ve snu zdálo, jak mu jeho propuštěnec Basilidés^12 přináší podle tamního zvyku posvátné byliny, věnce a koláče; ve skutečnosti nebyl tam Basilidés nikým vpuštěn, již předtím pro ochablost svalů téměř nemohl chodit, a nadto, jak bylo známo, byl tehdy daleko vzdálen. A tu hned došel list se zprávou, že byly vojenské sbory Vitelliovy u Cremony rozprášeny a on sám v Římě zabit.

12. Basilidés – i jméno propuštěncovo bylo blahověstné (řec. basileus = král).

Jako netušenému a zánovnímu císaři chyběla Vespasiánovi ještě vážnost a jakási velebnost Veličenstva. Ale i tu brzy získal. Když zasedal na tribunálu, obrátili se naň z lidu jeden slepý na obě oči a druhý se zchromenou nohou a prosili ho o pomoc pro své zdraví, jakou jim ve snu naznačil Serápis: onen že nabude zraku, naplije-li mu Vespasián do očí, tomuto že se narovná noha, ráčí-li do ní kopnout patou. Ačkoli téměř nebylo důvěry, že se to nějak podaří, a proto se ani neodvažoval to vyzkoušet, přece se nakonec na domluvy přátel veřejně před celým shromážděním o obé pokusil a – úspěch se dostavil. V týž čas bylo z návodu věštců kopáno v arkadské Tegeji na posvátném místě a nalezeny nádoby starobylé umělecké práce a na nich tvář zcela podobná Vespasiánově.

8/ Takový tedy a s tak příznivou pověstí se vrátil do Říma. Zde oslavil triumf nad Židy a k svému starému konsulátu jich přidal osm. Vzal na sebe i úřad censorský a po celou dobu vlády nepokládal nic za důležitější nežli stát bezmála zbědovaný a rozkymácený především upevnit, potom i ozdobit.

Vojáci, dílem spoléhajíce na své vítězství, dílem roztrpčeni ostudnou porážkou, pokročili ke zvůli a drzosti všeho druhu. Ale i provincie a svobodná města, jakož i některá království vedla si mezi sebou značně bouřlivě. Proto propustil Vespasián většinu Vitelliových vojáků ze služby a ostatní pokrotil, ale ani podílníkům na svém vítězství nepopřál nic mimořádného, takže jim i náležité odměny dal vyplatit pozdě. A aby nepromeškal žádné příležitosti k utužení kázně, stalo se, že napomádovaného mladého muže, když se přišel poděkovat za udělení prefektury, odmítl opovržlivým posuňkem, nadto se naň obořil velmi důrazným slovem: „Byl bych raději, kdybys páchl česnekem^13,“ a zrušil jeho jmenování. Když pak námořníci, kteří občas pochodují pěšky z Ostie a Puteol do Říma, žádali o nějaký přídavek „na podrážky“, jako by nestačilo, že je bez vyhovění vyhodil, navíc vydal rozkaz, aby napříště docházeli bosi; a od té doby dosud tak docházejí.

13. páchl česnekem – podle Varrona, který již na sklonku republiky vychvaloval zašlé časy, skutečně staří Římané páchli česnekem.

Acháji, Lykii, Rhodu, Byzantiu a Samu odňal samosprávu; taktéž drsnou Kilikii a Kommagénu, které až do té doby podléhaly domácím králům, přeměnil v provincie. Kappadokii pro stálé nájezdy barbarů přidal legie a postavil je pod místodržitele konsulské hodnosti místo dosavadního římského jezdce.

Město Řím bylo zohyzděno starými požáry a rozvalinami. Proto dovolil každému, kdo by chtěl, zmocnit se prázdných dvořišť a na nich stavět, jestliže by se k tomu neměli jejich vlastníci. Sám začal s obnovou Capitolia, jako první přiložil ruku k odklízení sutin a něco jich vynesl v koších na své šíji. Také u tří tisíc kovových desek^14, které se vesměs při požáru roztavily, začal s jejich obnovováním podle opisů odevšad sháněných; šlo o překrásný a velmi starobylý nástroj vlády, v němž byla obsažena téměř od začátku města usnesení senátu i lidu o spojenectví, smluvních poměrech a výsadách udílených kdekomu.

14. kovových desek – římský státní archív.

9/ Rovněž dal novou prací zbudovat v těsné blízkosti fora chrám bohyni Míru i chrám božskému Claudiovi na hoře Caeliu, začatý sice již Agrippinou, ale téměř do základů zničený Neronem; taktéž uprostřed města amfiteátr^15, stavbu to, kterou, jak se dozvěděl, zamýšlel již Augustus.

15. amfiteátr – tzv. amfiteátr flaviovský, později zvaný Colosseum (dn. Coliseo).

Oba přední stavy, jednak prořídlé rozmanitými popravami, jednak poskvrněné starým nedbalým doplňováním, očistil a doplnil tím, že provedl čistku mezi senátory i jezdci, vyloučil zvlášť nepohodlné jednotlivce a přibral právě nejváženější osoby z Italiků a provinciálů. A aby bylo známo, že se oba stavy neliší nějakou výsadou, nýbrž jenom pořadím důstojenství, rozsoudil spor jistého senátora a římského jezdce v ten smysl, že nelze urážet senátory, ale odpovědět na urážky je dovoleno a je součástí občanských práv.

10/ Řada právních sporů všude neobyčejně narostla, protože tu zůstávaly staré pro přerušení soudní činnosti a přistupovaly nové, jež vznikly z poměrů bouřlivé doby. Proto dal Vespasián vylosovat nový sbor, který by provedl navrácení statků uchvácených za války, mimořádně rozhodl i ony pře, jejichž dokončení před centumvirálními soudy by se sporné strany stěží mohly dožít, a omezil jejich počet na nejmenší míru.

11/ Také nevázanost a zhýralost se silně rozmohla, když ji nikdo nekrotil. Proto se z Vespasiánova podnětu rozhodl senát, že se každá žena, která navázala poměr s cizím otrokem, sama stává otrokyní; rovněž že lichváři, kteří půjčili peníze mladým pánům, nikdy nemají práva vymáhat dluh, tedy ani po smrti jejich otců.

12/ V ostatních věcech byl hned od začátku své vlády občansky prostý a mírný a setrval tak až do smrti. Nikdy nezakrýval, že vzešel ze skromných poměrů, ba často se tím i chlubil. Když se jistí lidé pokoušeli uvádět původ rodu Flaviů ve vztah k zakladatelům města Reate a k jednomu z druhů Herkulových, jehož památník stojí na Solné silnici, rovnou se jim vysmál. Také nijak dychtivě netoužil po jakýchkoli vnějších poctách, takže i v den svého triumfu, unaven zdlouhavostí a nudností slavnostního průvodu, přiznal: „Patří mi ty trampoty za to, že jsem tak pošetile v stáří zatoužil po triumfu, jako bych jím byl povinen svým předkům anebo jako bych v něj kdy byl doufal.“ Ani tribunskou moc nechtěl převzít hned a k čestnému názvu „Otec vlasti“ svolil teprve hodně pozdě. Jinak od obvyklé tělesné prohlídky ranních návštěvníků upustil již tehdy, dokud ještě trvala občanská válka.

13/ Opovážlivost přátel, strojenost advokátů a nestoudnost filosofů snášel velmi mírně. Liciana Muciana, ostudného necudu, který spoléhaje na své zásluhy o něho choval se k němu pramálo uctivě, spokojil se vždycky kárat jenom v soukromí, a když si naň výjimečně postěžoval u společného přítele, připojil dodatek: „Já jsem však přec jen muž.“ Když se Salvius Liberalis při obhajobě obžalovaného boháče odvážil říci: „Co je císaři do toho, zda má Hipparchos sto miliónů sestertiů?“, dokonce ho za to pochválil. Kynik Démétrios se s ním již po svém odsouzení potkal na cestě, a nejen se neuvolil před ním povstat a pozdravit ho, nýbrž i ještě něco proti němu mumlal; Vespasián přestal na poznámce: „Inu, pes^16.“

16. pes – přezdívka dávaná filosofům kynikům (řec. kyón = pes).

14/ Urážky a nepřátelství nijak nepřechovával v paměti ani nepomýšlel na mstu. Tak dceři svého nepřítele Vitellia vypravil velice pěknou svatbu a navíc ji obdaroval věnem a výbavou.

Když mu byl kdysi za Nerona zakázán přístup ke dvoru a ve zmatené nejistotě se ptal, co má dělat anebo kam má odejít, přikázal mu jistý úředník císařovy přijímací kanceláře, zároveň mu ukazuje dveře: „Jdi si třeba do Morové Lhoty!“17 Týž muž ho později přišel odprosit a tu se Vespasiánův hněv proti němu projevil jen pouhými slovy, a to tak, že mu dal téměř přesně stejnou radu.

17. do Morové Lhoty – v orig. smyšlené místní jméno Morbovia.

Zcela byl vzdálen toho, aby se pro nějaké podezření nebo z nějaké obavy cítil nucen dát někoho odpravit. Dokonce, když byl od přátel upozorňován, aby se měl na pozoru před Mettiem Pompusianem, protože se obecně o něm věřilo, že mu horoskop předvídá dosažení císařské důstojnosti, navíc ho učinil konsulem, v plné důvěře, že bude jednou pamětliv takovéhoto dobrodiní.

15/ Nenalezne se nikdo, kdo by bez viny byl v jeho době potrestán, ledaže se tak stalo v jeho nepřítomnosti a nevědomosti, anebo najisto proti jeho vůli a jeho oklamáním. Na Helvidia Priska, který ho po jeho návratu ze Sýrie jediný pozdravil jako pouhého soukromníka jménem „Vespasianus“ a který ho za své prétury ve svých ediktech soustavně pomíjel bez jakékoli čestné zmínky, rozhněval se teprve, když ho velmi pustými nájezdy hrubě ponížil. Ale i u něho, třebaže podepsal zprvu rozkaz k jeho vykázání z Říma, potom i rozsudek smrti, kladl velkou váhu na to, aby byl jakýmkoli způsobem zachráněn, a vyslal posly, aby zadrželi katy; vskutku by jej byl zachránil, kdyby mu nebylo falešně ohlášeno, že je již mrtev. Ostatně se vůbec nikdy nad ničí popravou neradoval, ba i nad spravedlivými výkony nejvyššího trestu slzel a naříkal.

16/ Jediná vlastnost, pro kterou musí být právem odsuzován, byla jeho hrabivost. Nespokojil se totiž tím, že znovu zavedl daně, za Galby zrušené, nýbrž přidal k nim i nové a těžké; rovněž provinciím zvýšil jejich berní břemena, některým je až zdvojnásobil. Taktéž veřejně provozoval obchody, za jaké by se musel stydět i soukromník, skupuje některé věci jenom proto, aby je potom dráže rozprodal. Neváhal prodávat ani úřady uchazečům, ani osvobození obžalovaným, ať nevinným, ať vinným. Říká se také, že z prokurátorů obvykle povyšoval k vyšším úřednickým místům právě největší vydřiduchy, aby potom, když ještě více zbohatli, přivodil jejich odsouzení; podle obecného rčení nakládal s nimi jako s houbami, patrně proto, že je suché namáčel a nasáklé ždímal.

Někteří vykládají, že jeho hrabivost pramenila již z jeho povahy, a to mu vytýkal starý pasák dobytka, který ho po jeho nastoupení na trůn poníženě prosil o bezplatné propuštění na svobodu, a když byl odmítnut, zvolal: „Liška mění srst, ale ne svou povahu.“ Naproti tomu jiní se domnívají, že k drancování a k loupení byl dohnán nezbytností, totiž vyschlou státní i císařskou pokladnou. V tom směru se příznačně vyjádřil hned na začátku své vlády, když vyznal: „Je zapotřebí čtyřiceti miliard, nemá-li se stát položit.“ A tento druhý výklad se zdá pravděpodobnějším, protože i toho, čeho nekale nabyl, velmi rozumně užil.

17/ Jsa velmi štědrý k lidem všech stavů, doplnil potřebným jednotlivcům jmění na senátorskou úroveň^18, chudé bývalé konsuly podporoval ročně pěti sty tisíci sestertiů, četná města po celém světě, která utrpěla zemětřesením nebo požárem, obnovil do lepší podoby.

18. na senátorskou úroveň – na milión sestertiů.

Zvlášť ochotně přál nadaným lidem a jejich dovednostem.

18/ Poprvé nařídil vyplácet z císařské pokladny ročně po stu tisících latinským a řeckým rétorům. Také umělce, jako toho, kdo upravil kójskou Afrodítu a rovněž kolos^19, obdařil nejen znamenitou peněžní částkou, ale i velikými dary. Rovněž mechanikovi, který se nabízel, že nepatrným nákladem dopraví veliké sloupy na Capitolium, udělil nemalou odměnu za vynález, ale od provedení upustil řka: „Musíš mi dopřát, abych také drobnému lidu poskytl obživu.“

19. kolos – kolosální, více než 25metrová socha Nerona byla předělána na sochu boha Slunce.

19/ O hrách, kterými byla zasvěcována obnovená scéna divadla Marcellova, dal znovu vystoupit i starým umělcům. Tragického herce Apella obdaroval čtyřmi sty tisíci, zpěváky ke kithaře Terpna a Diodóra dvěma sty tisíci, některé po stu tisíci, jiné přinejmenším čtyřiceti tisíci sestertii, kromě toho všechny hojnými zlatými věnci. Také však vytrvale hodoval, častěji při hojných a nákladných jídlech, aby podporoval potravináře. Výslužky dával jak mužům o saturnáliích, tak ženám na prvního března^20. Ale ani tak se neoprostil někdejší zlé pověsti, která se ho držela pro hrabivost. Alexandrijští neustali ho nazývat „slanečkářem“ – tuto přezdívku míval jeden z jejich králů^21 pro velmi ostudnou špinavost. Dokonce i o jeho pohřbu přední mimický herec Favor, který nesl jeho masku a podle ustáleného obyčeje napodoboval skutky a výroky živého, veřejně se dotázal obstaravatelů, nač přijde pohřeb a smuteční průvod, a když se dověděl, že na deset miliónů sestertiů, zvolal: „Dejte mi sto tisíc sestertiů a hoďte si mě třeba do Tiberu!“

20. na prvního března – o svátku matronalií.

21. jeden z jejich králů – Ptolemaios XIII.

20/ Postavy byl prostředně veliké, s hutnými a pevnými údy. V jeho tváři bylo podobné napětí, jako mívá kálející; o tom mu pověděl jistý vtipálek na výzvu, aby řekl něco i na něho, velice trefně: „Povím, až skončíš svou velkou potřebu.“ Zdraví se těšil neobyčejně příznivému, třebaže pro jeho udržení nepodnikal nic, než že si v lázeňské míčovně sám rytmicky třel krk i ostatní údy a že se vždy jeden den v měsíci postil.

21/ Denní pořádek míval asi takovýto: V době, kdy byl císařem, byl již brzy ráno a ještě před svítáním vzhůru. Potom přečetl dopisy a krátké zprávy všech úřadů. Nato přijímal přátele, a zatímco ho pozdravovali, sám se obouval a strojil. Po rozhodnutí všech běžných záležitostí oddával se procházce v nosítkách a potom odpočinku; vedle něho léhala některá ze souložnic, jichž si namísto zemřelé Caenidy opatřil veliký počet. Z ústraní ložnice přecházel do lázně a odtud do jídelny. V žádnou jinou denní dobu nebýval prý přístupnější a shovívavější; proto velmi snažně vyhledávali tyto chvíle domácí lidé, měli-li k němu nějakou žádost.

22/ Jak při jídle, tak i vždycky jinde byl velice přívětivý a mnohé věci obracel v žert. Sám totiž byl neobyčejně prostořeký, byť projevu až šaškovitého a obhroublého, takže se nezdržoval ani oplzlých slov. Přece se však dochovaly některé velmi vtipné jeho výroky, mezi nimi tyto: Bývalý konsul Mestrius Florus ho opravil, že se má správněji říkat plaustra,22 nikoli plostra; druhý den ho pozdravil Vespasián: „Buď zdráv, Flaure!“23 Povoliv výbojnosti jisté ženy, která si počínala, jako by do něho byla zblázněna, dal jí za soulož vysázet čtyři sta tisíc sestertiů; na uctivý dotaz pokladníka, jak má být tato položka v účtech označena, odpověděl: „Za šílenou lásku k Vespasiánovi.“

22. plaustra – spisovně bylo lat. plaustra („vozy“), ve vulgární výslovnosti plóstra.

23. Flaure – Vespasián dosadil hyperurbánní au do vlastního jména Florova; žert byl tím jedovatější, že řecky flaure znamená „darmošlape“.

23/ I řeckých veršů užíval velmi případně. Tak o jednom mladíku velice urostlém a na jistém místě od přírody mohutně vybaveném prohodil homérský verš^24:

24. homérský verš – Ílias VII 213 (cit. v překl. Otmara Vaňorného).

kráčel kročejem dlouhým a stinným oštěpem mával.

O propuštěnci Kérylovi, který značně zbohatl a ve snaze vyhnout se pohledávce státní pokladny začal vystupovat jako svobodně urozený pod změněným jménem Lachés, řekl s Menandrem^25:

25. s Menandrem – z nedochované komedie.

Lachéte, ach, Lachéte,

až zemřeš, zase budeš jako původně

jen Kérylem.26

26. jen Kérylem – vlastní jméno Kérylos („Ledňáček“) žertem uváděno ve vztah ke jménu kér („smrt“); Vespasián mínil, že stejně pohltí státní pokladna Lachétovo jmění po jeho smrti.

Nejvíce však usiloval o prostořekost při svých špinavých obchodech, aby jejich ostudnost zmírnil nějakým žertem a převedl ji na hladinu vtipu. Jeden z jeho milých úředníků žádal pro někoho, jejž vydával za svého bratra, o místo šafáře. Vespasián odložil rozhodnutí a dal si zatím předvolat uchazeče samého. Vymámiv z něho ony peníze, kterými on přislíbil odměnit svého přímluvce, neodkladně jej jmenoval. Když potom úředník v té věci znovu zaťukal, řekl mu: „Musíš si hledat jiného bratříčka; ten, kterého pokládáš za svého, je můj.“ Jednou na cestách pojal podezření, že mezkář jen proto seskočil ke kování mezků, aby poskytl čas a průtah člověku, který přišel s nějakou stížností; i zeptal se pak: „Kolik ti dal za kování?“ a vymínil si podíl na úplatku. Syn Titus mu vyčítal, že si vymyslil také daň z moči^27; Vespasián mu přisunul pod nos peníz z prvního výtěžku daně s otázkou: „Cítíš snad nějaký zápach?“, a když on popřel, dodal: „A přece je ze chcanek.“ Když mu oznamovali vyslanci, že se jejich město rozhodlo postavit mu z veřejných prostředků nemalým nákladem obrovskou sochu, přikázal jim, aby se třeba hned pustili do díla, nastavuje přitom dlaň se slovy: „Tady je základní kámen.“

27. daň z moči – daň z užívání moči při jirchářství.

Ani ve strachu před smrtí a v posledních kritických okamžicích si neodpustil žertování. Když se totiž mezi jinými zlými úkazy náhle otevřely dveře mausolea a na nebi se objevila vlasatice, vztáhl první jev na Junii Calvinu^28 z rodu Augustova, druhý na parthského krále, protože je vlasatý. A při prvním záchvatu nemoci ucedil: „Běda, myslím, že se stávám bohem.“

28. Junii Calvinu – vnučku vnučky Augustovy; lat. Calvina znamená „Holá“.

24/ Ve svém devátém konsulátu pocítil v Campanii lehký otřes svého zdraví. Hned se vrátil do Říma a zamířil do Cutilií a na reatský venkov, kde každoročně trávíval léto. Zde se jeho zdravotní stav zhoršil a navíc si sám příliš hojným užíváním studené vody také pokazil vnitřnosti. Nicméně vykonával císařské povinnosti jako obvykle, takže dokonce na lůžku přijímal návštěvy vyslanců. Náhle ho přepadl průjem až do úplného zhroucení sil. Prohlásil: „Císař musí zemřít vstoje“, a zatímco se namáhavě pokoušel povstat, skonal v rukou lidí, kteří ho pomáhali nadlehčit, třiadvacátého června, v devětašedesátém roce, sedmi měsících a sedmi dnech svého věku.

25/ Všichni se shodují v tom, že si vždycky byl plně jist horoskopem svým i svých potomků. Proto se mohl po vytrvalých spiknutích proti své osobě odvážit v senátu výroku: „Buď budou mými následovníky moji synové, anebo nikdo.“ Kdysi prý viděl ve snu váhu, umístěnou ve středu předsíně svého paláce; na jedné misce stál Claudius s Neronem, na druhé straně on se syny, a obě byly v rovnovážné poloze. To se vskutku vyplnilo, protože obojí vládli stejný počet let^29 a vyplnili stejný časový úsek.

29. stejný počet let – 27 let vládli dohromady Claudius s Neronem (r. 41–68), rovněž 27 let Vespasián s Titem a Domiciánem (r. 69–96).

Božský Titus

1/ Titus, shodně s otcem příjmením Vespasianus, byl miláčkem a oblíbencem lidského pokolení. V takovém nadbytku se mu totiž dostalo buď nadání, nebo umění, nebo štěstí k tomu, aby si získal náklonnost všech, a to, což je zvlášť nesnadné, jako císař. Naproti tomu, dokud byl soukromníkem a ještě i za vlády otcovy, sklízel nejenom nenávist, nýbrž i veřejné pokárání.

Narodil se třicátého prosince onoho roku^1, který se stal význačným násilnou smrtí Gaiovou^2, v chatrném domě blíže Septizonia, v malinké temné světničce, která je dosud uchována a ukazuje se návštěvníkům.

1. onoho roku – r. 39.

2. Gaiovou – Caligulovou.

2/ Byl vychován na dvoře společně s Britannikem a vzdělán v týchž vědách a od stejných učitelů. V té době prý znalec lidských tváří, kterého pozval Claudiův propuštěnec Narcissus, aby se podíval na Britannika, velmi vytrvale tvrdil, ten že se nestane císařem, ale Titus, který tenkrát stál vedle něho, najisto ano. Oba chlapci byli tak důvěrnými přáteli, že z onoho nápoje, jehož požití přivodilo Britannikovi smrt, upil prý také na hostině jeho soused Titus a dlouho pak zápasil s těžkou nemocí. Později pamětliv toho všeho dal mu postavit zlatou sochu v paláci a zasvětil mu i druhou, jezdeckou sochu ze slonoviny, která se ještě i dnes nosí v průvodu v cirku, a sám ji napoprvé vyprovodil.

3/ Hned v jeho chlapeckém věku zazářily jeho tělesné i duševní dary a stále více se stupňovaly, jak dospíval. V jeho vynikajícím zevnějšku byly v rovnováze vážnost i půvab, jeho tělo se vyznačovalo silou, přestože nebyl zvlášť vysoké postavy a břicho mu poněkud vystupovalo. Jedinečná byla jeho paměť a schopnost naučit se téměř všem uměním potřebným pro válku i mír. Velmi zkušeně zacházel se zbraněmi i jezdil na koni, pohotově řečnil i skládal básně, obé latinsky i řecky, a to s takovou snadností, že mohl i improvizovat. Byl však obeznámen i s hudbou, takže příjemně a znalecky zpíval a hrál na kitharu. Od mnohých jsem se dozvěděl, že rád také s velikou rychlostí zachycoval^3 ve zkratkách mluvená slova a ve hře a v žertu v tom směru závodil se svými písaři; rovněž že dovedl napodobovat rukopisy, které kdy spatřil, a často o sobě říkal, že mohl být největším padělatelem.

3. s velikou rychlostí zachycoval – vyznal se v tachygrafii, antickém těsnopisu.

4/ Jako vojenský tribun sloužil jak v Germánii, tak v Británii; zde si získal příznivou pověst pro zvláštní svědomitost a nemenší skromnost, jak je zřejmé z množství jeho soch a bust a z nápisů v obou provinciích.

Po vojenské službě působil jako obhájce na foru, spíše čestně nežli vytrvale. V této době se oženil s Arrecinou Tertullou, jejíž otec byl jen římský jezdec, ale kdysi prefekt prétoriánských kohort. Po její smrti pojal za manželku velmi urozenou Marcii Furnillu; po narození dcerky se s ní rozvedl.

Potom hned po kvestuře byl postaven v čelo legie a přinutil ke vzdání dvě velmi opevněná města v Judeji, Tarichaeae a Gamalu. Zde v jedné bitvě přišel o koně a vyšvihl se na jiného, jehož jezdec v jeho blízkosti padl v boji.

5/ Když potom držel státní kormidlo Galba, byl poslán, aby mu blahopřál; kudy šel, všude na sebe upoutával pozornost lidí, jako by byl volán k adopci. Jakmile však poznal, že je opět všecko ve varu, vrátil se z cesty a obrátil se na věštírnu Afrodítinu v Pafu, sice jen dotazem stran plavby, byl však tenkrát taktéž utvrzen v naději na trůn; ta se mu brzy vyplnila.

V Judeji byl zanechán, aby dokončil její podrobení. Při posledním obléhání Jeruzaléma zabil svými šípy dvanáct obránců stejným počtem zásahů a dobyl města o narozeninách své dcery. Vojáci mu projevovali tak velikou radost a přízeň, že ho při blahopřání pozdravili jako imperátora, a když napotom chtěl odejít z provincie, zadržovali ho, prosebně i hrozebně na něm vyžadujíce, buď aby zůstal, anebo je zároveň s sebou všechny odvedl. Odtud se zrodilo podezření, jako by se byl pokoušel odpadnout od otce a osobit si království nad Východem. Toto podezření vzrostlo, když na cestě do Alexandrie při zasvěcování býka Ápida u Memfidy měl na hlavě čelenku, arci po způsobu a zvyku starého náboženského obřadu; ale nechybělo lidí, kteří to vykládali jinak. Proto zamířil chvatně do Itálie, v Regiu a potom v Puteolách přistal na nákladní lodi, co nejrychleji spěchal do Říma a nic netušícímu otci, jako by chtěl usvědčit z pošetilosti šeptané zprávy, uvedl se slovy: „Tu jsem, otče, tu jsem.“

6/ Od té doby nepřestal vystupovat jako účastník císařské moci i ochránce říše. Spolu s otcem slavil triumf, společně s ním zastával censuru, byl mu kolegou jak v tribunské moci, tak v sedmi konsulátech. Převzav také starost o téměř všechny vladařské úkony, sám otcovým jménem diktoval dopisy i spisoval edikty, též jeho řeči v senátě přednášel místo kvestora. Rovněž se ujal prefektury nad prétoriány, kterou až do té doby spravoval vždycky výlučně římský jezdec. V ní si počínal značně nemírně a násilně; dával totiž bez rozpaků odpravovat kdekoho podezřelého, a to tak, že rozmisťoval v divadlech i v táboře nastrčené lidi, aby se jakoby s obecným souhlasem domáhali potrestání takových jedinců. Mezi nimi pozval bývalého konsula Aula Caecinu na večeři a dal ho hned, jak opouštěl jídelnu, na místě ubít; arci bylo tu nebezpečí z prodlení, protože zachytil dokonce jeho vlastnoruční koncept řeči, kterou si připravoval k oslovení vojenského shromáždění. Takovýmito opatřeními se sice pro budoucnost vydatně staral o vlastní bezpečnost, ale pro přítomnost si přivodil spoustu nenávisti, takže lze říci, že se sotva kdo jiný dostal na trůn s tak nepříznivou pověstí a s větší obecnou nechutí.

7/ Kromě z krutosti byl podezírán také z hýřilství, protože prý až do půlnoci protahoval pitky s nejrozpustilejšími ze svých důvěrných přátel; také z chlípnosti pro zástupy vyžilců i kleštěnců a pro vášnivý milostný poměr s královnou Bereníkou, které prý sliboval i manželství; posléze z hrabivosti, protože bylo známo, že při sporech, které rozsuzoval jeho otec, obchodoval a přijímal úplatky. A tak se veřejně vytvářelo i roznášelo mínění, že z něho bude druhý Nero. U Tita se však ta špatná pověst změnila k dobrému a obrátila se v nejvyšší chvály, takže na něm jako císaři nebyla shledávána žádná vada, a naopak v nejvyšší míře přednosti.

Hostiny pořádal jenom veselé, nikoli rozpustilé. Za přátele si vybíral takové osoby, že je i jeho nástupcové na trůně ponechávali jako nezbytné pro sebe i pro stát a vydatně jich užívali. Bereníku ihned po svém nastoupení odeslal z Říma, i když jim to oboustranně nebylo po chuti. Některým ze svých nejmilejších oblíbenců, přestože tak vynikali jako umělci v tanci, že potom ovládali jeviště, nejenom odepřel nadměrnou podporu, nýbrž vůbec se nechodil dívat, pokud vystupovali veřejně.

Nikomu z občanů nic neodňal, chráně se sáhnout na cizí majetek, jako snad nikdy nikdo. Ani dovolených a obvyklých darů nepřijímal. Na druhé straně však všecky své předchůdce překonával veřejnou štědrostí: když zasvěcoval amfiteátr a vedle něho rychle vybudoval lázně, uspořádal velmi nákladné a bohaté hry, také dal předvést umělou lodní bitvu ve staré naumachii, tamtéž i gladiátory a v jediném dni pět tisíc šelem všeho druhu.

8/ Svou přirozenou povahou byl nesmírně dobrotivý. Zatímco po příkladu Tiberiově všichni potomní císařové uznávali dobrodiní poskytnutá předchůdci jenom tehdy, jestliže je týmž uchazečům v stejném rozsahu zase sami udělili, Titus jako první potvrdil jediným ediktem všechna minulá obdarování a nedovolil, aby o to byl doprošován. Ve všech ostatních přáních, s nimiž se na něho lidé obraceli, sledoval velmi houževnatě zásadu, aby nikobo od sebe nepouštěl bez naděje. Ba i když mu jeho okolí namítalo, že snad slibuje více, než je schopen splnit, prohlašoval: „Od rozmluvy s císařem nesmí nikdo odcházet smuten.“ Dokonce jednou při večeři se rozpomněl, že za celý den neprokázal nikomu nic dobrého, a pronesl onen pamětihodný a právem chválený výrok: „Přátelé, den jsem promarnil.“

Obzvláště s lidem jako celkem jednal při všech příležitostech s tak velikou vlídností, že když ohlašoval gladiátorské hry, vyznal, že je uspořádá podle chuti diváků, ne podle své. A vskutku tak učinil. Nic totiž žadatelům neodepřel a sám od sebe je vybízel, aby žádali, co jen chtějí. Osobně projevoval náklonnost pro thrácké ozbrojence a často se proto jako výrazný straník hlasem i posuňkem škádlil s lidem, vždycky však bez újmy císařské velebnosti a rovněž spravedlnosti. A aby nevynechal nic, čím by si naklonil široké vrstvy lidu, koupal se někdy s ním společně v thermách^4, které založil.

4. thermách – teplých lázních.

Za něho se udály jako dílo náhody některé smutné pohromy, jako byl výbuch sopky Vesuvu^5 v Campanii a požár Říma, který trval po tři dny a tři noci, taktéž mor v takovém rozsahu, jako stěží kdy jindy. Při tolika a tak zlých neštěstích osvědčil Titus nejenom vladařskou starostlivost, ale i přímo jedinečnou otcovskou lásku, ať již utěšováním ve svých ediktech, ať poskytováním pomoci, co jen stačily jeho síly. Z bývalých konsulů dal vylosovat zvláštní sbor pro obnovu Campanie; statky těch, kdo zahynuli výbuchem Vesuvu, nebylo-li dědiců, přiřkl obnově postižených měst. Při požáru Říma zahrnoval do pohromy sama sebe, prohlásiv na veřejnosti: „Je po mně veta“, všecko umělecké vybavení svých letohrádků věnoval veřejným stavbám a chrámům a pověřil mnoho římských jezdců dohledem na urychlené provádění obnovovacích prací. Pro léčení zdraví a zmírnění chorob uchýlil se ke všeliké božské i lidské pomoci opatřením obětí a léčiv všeho druhu.

5. výbuch sopky Vesuvu – r. 79 se zničením Pompejí, Herculanea a Stabií.

K metlám té doby náleželi také řemeslní udavači a lovci pozůstalostí, kteří řádili podle staré zvůle. Titus je dal opětovně na foru zbít biči i kyji a na závěr vláčet arénou amfiteátru, potom dílem prodat v dražbě do otroctví, dílem vyvézt na nejdrsnější ostrovy. A aby navždycky dal zajít chuť těm, kdo by se chtěli opovážit podobného počínání, vydal mimo jiné zákaz, že nesmí být táž věc žalována podle většího počtu zákonů a že se po jisté několikaleté lhůtě nesmí zavádět vyšetřování o stavu^6 zemřelých.

6. o stavu – příslušnost k tomu či onomu stavu měla důsledky pro dědické právo.

9/ Hodnost nejvyššího velekněze přijal, jak sám přiznal, proto, aby si uchoval neposkvrněné ruce. Skutečně dostál svému slovu a nedošlo potom k žádné popravě, která by byla z jeho vůle nebo aspoň s jeho vědomím, přestože nechybělo důvodů mstít se; on se však zapřísahal, že raději sám zahyne, než by někoho zahubil. Dvěma mužům patricijského rodu, kteří byli usvědčeni z příprav ke státnímu převratu, neudělal nic víc, než že je napomenul, aby toho nechali, poučuje je, že císařská důstojnost je udělována osudem; mají-li mimo ni nějaká přání, nabízel jim je splnit. Hned také k matce jednoho z nich, která nežila v Římě, poslal své rychlé posly, aby ji v jejích úzkostech potěšili zprávou, že je syn zdráv. Ostatně je samé nejenom pozval k večeři s přáteli, nýbrž i následujícího dne při gladiátorských hrách je úmyslně posadil v své blízkosti, a když mu byly předloženy k prohlídce rapíry zápasníků, podal je i jim. Také se prý seznámil s horoskopem obou a prohlásil, že jim oběma hrozí nebezpečí, ale teprve jednou a od někoho jiného. I to se vskutku potvrdilo.

Bratra^7 , který nejenom neustával strojit mu úklady, nýbrž téměř řemeslně popichoval vojáky a chystal útěk, neodhodlal se ani zabít ani odklidit do vyhnanství. Nezmenšil ani prokazovanou mu úctu, nýbrž nadále, jako od prvního dne své vlády, veřejně ho označoval za svého spoluvládce a nástupce a soukromě mu s prosbami a slzami domlouval, aby k němu konečně oplátkou choval bratrské city.

7. Bratra – Domiciána.

10/ Mezitím překvapila Tita smrt, k větší pohromě pro lidstvo než pro něho samého.

Když se skončilo divadelní představení, na jehož závěru před lidem plakal v proudech slz, zamířil do Sabinska v náladě značně rozmrzelé, že mu při oběti utekla žertva a že zčistajasna zahřmělo. Potom ho hned při prvním noclehu přepadla zimnice. Když ho odtud přenášeli v krytých nosítkách, rozhrnoval prý záclony, vyhlížel k nebi a silně naříkal: „Je mi odnímán život a já jsem si toho nezasloužil. Vždyť není vůbec skutku, za který bych měl pykat, s výjimkou jenom jediného.“ Co to bylo, sám tenkrát neprozradil, a ani jinému není snadné, aby to uhodl. Někteří vyslovují domněnku, že se rozpomněl na milostný poměr, který prý měl s bratrovou ženou. Ale Domitia svatosvatě přísahala, že žádného nebylo, a jistě by nebyla popřela, kdyby vůbec k něčemu došlo, nýbrž naopak byla by se tím chlubila, jako vůbec bylo jejím zvykem velmi otevřeně se hlásit ke všem neřestem.

11/ Zemřel v témž venkovském dvorci jako jeho otec, třináctého září, dva roky, dva měsíce a dvacet dní poté, kdy jej vystřídal na trůně, v svém dvaačtyřicátém roce. Jakmile se zpráva o tom rozkřikla, obecně všichni naříkali nejinak, než kdyby jim někdo zemřel v rodině. Také senátoři se sběhli k radnici dříve, než byli ediktem svoláni, přede dveře ještě zavřené. Po jejich otevření vzdali zde mrtvému tolik díků a zahrnuli ho tolikerou chválou, jakých se nikdy nedočkal za svého života a ve své přítomnosti.

Domitianus

1/ Domitianus se narodil čtyřiadvacátého října toho roku^1, kdy byl jeho otec designovaným konsulem a měl v následujícím měsíci nastoupit na úřad, v šestém okrese města Říma, v ulici U granátového jablka^2, v domě, který později přeměnil v chrám rodu flaviovského. Dobu dospívání a prvního jinošství trávil prý v tak veliké nouzi a hanbě, že neměl ani jediné stříbrné nádoby pro svou potřebu.

1. toho roku – r. 51.

2. v ulici U granátového jablka – na Quirinalu, dn. Via Quattro Fontane.

Je dostatečně známo, že Clodius Pollio, muž hodnosti prétorské, na něhož napsal Nero básničku s názvem „Jednooký“, uchovával a nejednou ukazoval jeho vlastnoruční dopis, v kterém mu sliboval noc; někteří také tvrdili, že Domiciána zneužil i Nerva, jeho pozdější nástupce^3.

3. pozdější nástupce – v letech 96–98.

Za války vitelliovské se uchýlil na Capitolium se svým strýcem Sabinem a s částí tam bojujících vojáků. Zatímco protivníci vtrhli na pahorek a zažehli chrám, skrytě přenocoval u vrátného a ráno v přestrojení za ctitele Ísidina mezi obětníky tohoto pestrého pověrečného kultu odebral se jenom s jediným průvodcem do čtvrti za Tiberem k matce svého spolužáka a tam se tak ukryl, že ho pátrání těch, kteří mu šli v patách, nemohlo dopadnout. Teprve po vítězství vyšel ven, byl pozdraven jako Caesar^4 a převzal úřad městského prefekta s mocí konsulskou, ale jenom podle jména, neboť vlastní jurisdikci přenesl na nejbližšího kolegu.

4. Caesar – císařský princ.

Jinak veškeré moci, která vyplývala z jeho postavení císařského prince, využíval s takovou svévolí, že již tenkrát ukázal, jaký jednou bude. Nechci zacházet do podrobností a uvedu jen, že po dotěrnostech, které si dovolil k manželkám mnohých mužů, odloudil Aeliovi Lamiovi jeho choť Domitiu Longinu, aby se s ní oženil, a že v jediném dni najmenoval více než dvacet úředníků pro Řím i mimo něj, takže Vespasián říkal: „Divím se, že neposlal nástupce také mně.“

2/ Rovněž začal s vojenskou výpravou do Gallie a do Germánii, ač byla docela zbytečná a otcovští přátelé od ní odrazovali; učinil tak jenom proto, aby se mocí i důstojenstvím vyrovnal bratrovi^5.

5. bratrovi – Titovi.

Byl pro to také kárán, a aby si tím více uvědomoval svůj věk i své postavení, musil bydlit spolu s otcem; kdykoli otec a bratr byli venku nošeni v křesle, šla hned za nimi nosítka s Domiciánem; také oba dva, když slavili triumf nad Judejí, doprovázel na bělouši. Ze svých šesti konsulátů zastával jenom jediný hned od začátku roku, a to ještě mu tehdy ustoupil bratr a dopomáhal mu ke zvolení.

Dovedl podivuhodně předstíral skromnost a obzvláště zálibu v básnictví, věc jemu předtím nezvyklou a také později opovrženou a odhozenou; také veřejně přednášel. Nicméně, když parthský král Vologésus žádal o pomoc proti Alánům a vyprošoval si, aby dostal jednobo z Vespasiánových synů za vojevůdce, všemožně usiloval Domicián, aby byl raději poslán on; a poněvadž se věc zmařila, pokoušel se dary a sliby podněcovat jiné krále Východu, aby přišli se stejným přáním.

Po smrti otcově dlouho váhal, zda nemá vojsku nabídnout dvojnásobek daru bratrova, a nikdy se nerozpakoval chvástat, že ho otec v posledním pořízení ustanovil spoludědicem trůnu, že však závěť byla zfalšována. Od té doby nepřestal tajně i veřejně strojit bratru úklady. Posléze, když byl Titus zachvácen těžkou nemocí, rozkázal ho opustit jako mrtvého ještě dříve, než dodýchal. Zemřelému kromě prohlášení za boha neprokázal žádnou poctu, zato často se o něho nepřímo otíral ve svých řečech a ediktech.

3/ Na začátku císařské vlády se obvykle uchyloval na několik hodin denně do přísného ústraní a nedělal tam nic jiného, než že chytal mouchy a napichoval je zaostřeným pisátkem. Proto na čísi otázku, je-li někdo uvnitř s Caesarem, neodpověděl nevtipně Vibius Crispus: „Ani moucha.“ Potom svou manželku Domitii, s níž měl v roce svého druhého konsulátu syna, ale dvě léta po nastoupení na trůn oň přišel, prohlásil za Augustu. Tutéž Domitii později zapudil pro její vášnivě milostný poměr k herci Paridovi, avšak za krátkou dobu nedovedl snášet rozluku a uvedl ji k sobě znovu, jakoby na důtklivou žádost lidu.

Ve správě říše se jevil po nějakou dobu proměnlivým jako přibližně vyrovnaná snůška vad a předností, až potom i přednosti obrátil ve vady. Pokud lze odhadovat, kromě přirozených sklonů přispěl nedostatek k jeho hrabivosti, strach k zuřivosti.

4/ Hry pořádal vytrvale s velikou nádherou a nákladem, nejenom v amfiteátru, ale i v cirku, kde kromě obvyklých závodů dvojspřeží předvedl i dvojí bitvu, jezdeckou a pěší, v amfiteátru pak i námořní. Jinak štvanice a zápasy gladiátorské uváděl i v noci při záři pochodní, a to nejen boj mužů, ale i žen. Kromě toho se účastnil her pořádaných kvestory – od těch se časem upustilo, ale Domicián je zase obnovil – a činil to s takovou pravidelností, že poskytoval lidu možnost žádat vždy o dvě dvojice z jeho šermířské školy a těm pak dával vystupovat na konci pořadu ve dvorské výstroji. Po celou dobu, kdy se díval na gladiátory, stával mu u nohou v nachovém šatu trpaslík s maličkou a ohyzdnou hlavou. Mnoho s ním rozprávěl, někdy i vážně; alespoň jednou ho slyšeli, jak se ho ptá: „Nevíš, proč se mi zlíbilo při posledním jmenování postavit v čelo Egypta Rufa?“ Pro utkání dvou téměř opravdových loďstev v umělé lodní bitvě dal poblíž Tiberu vykopat velikou nádrž a obestavět ji sedadly; přihlížet vydržel i při největších lijácích až do konce.

Dával i hry stoletní, počítaje sto let nikoli od posledních her Claudiových, nýbrž od toho roku, kdy je kdysi pořádal Augustus^6. Při nich v den her v cirku omezil počet jednotlivých okruhů ze sedmi na pět, aby se snáze dala provést celá stovka závodů.

6. pořádal Augustus – od her Augustových z r. 17 př. n. l. by bylo uplynulo 110 let teprve r. 94 n. l.; slavil je tedy Domitian o šest let dříve.

Zřídil také závod ku poctě Capitolského Jova s tím, aby se opakoval po pěti letech. Byl trojí, hudební, jezdecký a tělocvičný, a rozdávalo se při něm podstatně více cen než nyní. Závodili totiž také řečníci prozaickými řečmi řeckými i latinskými a kromě zpěváků ke kithaře také kitharisté doprovázející sbor a sóloví hráči na kitharu; na stadiu pak běhaly i dívky. Závodu předsedal císař v opánkách a purpurovém plášti řeckého střihu, na hlavě maje zlatý vínek s podobami Jova, Junony a Minervy, vedle něho seděli kněz Jovův a sbor kněží flaviovských^7 ve stejném ústroji, jenom s tím rozdílem, že na jejich víncích byl také obraz císařův.

7. kněží flaviovských – k uctívání členů rodu flaviovského, prohlášených za bohy; obřadním místem byl chrám Vespasianův na foru, ve zbytcích dosud uchovaný.

Rovněž slavil každoročně na albské hoře svátky ke cti Minervině, pro kterou zřídil zvláštní sbor; jeho náčelníci byli vybíráni losem a pořádali znamenité štvanice i divadelní hry a nadto závody řečníků i básníků.

Peněžitý dar rozdával lidu třikrát, a to po třech stech sestertiích. Při gladiátorských hrách poskytl lidu velmi štědré pohoštění o svátku „sedmi pahorků“8. Při něm dal roznášet jídlo v koších senátorům a jezdcům, v košíčcích lidu, a sám si jako první zakousl. Na druhý den dal rozhazovat poukázky na dárky všeho druhu, a poněvadž jich většina spadla mezi sedadla lidu, ohlásil ještě dodatkem rozdat po pěti stech poukázkách na jednotlivé klínovité oddíly sedadel stavu jezdeckého a senátorského.

8. o svátku „sedmi pahorků“ – prosincová římská slavnost.

5/ Zprvu obnovil velmi mnoho nádherných staveb zničených požárem, mezi nimi i Capitolium, které předtím znovu vyhořelo; ale na věnovacích nápisech uváděl vesměs jenom své jméno, bez jakékoli zmínky o někdejším původci. Nově však vybudoval na Capitoliu chrám Jovovi Strážci a forum, které se nyní jmenuje Nervovým, rovněž svatyni rodu Flaviova, stadion, odeon a naumachii, jejíhož stavebního kamene bylo později užito k dobudování „největšího cirku“, který vyhořel na obou bočních stranách.

6/ Vojenské výpravy podnikl dílem o své vůli, dílem z nezbytnosti; o své vůli proti Chattům; z nezbytnosti jednu proti Sarmatům, když tam byla pobita legie spolu s legátem, dvě proti Dákům, první, když tam byl potlačen bývalý konsul Oppius Sabinus, druhou po záhubě prefekta prétoriánských kohort Cornelia Fuska, kterého předtím pověřil vrchním vedením války. Nad Chatty a Dáky po nestejně příznivém průběhu bitev slavil dvojí triumf^9, k oslavě vítězství nad Sarmaty jenom zanesl svůj vavřínový věnec Capitolskému Jovovi.

9. dvojí triumf – nad Chatty r. 83 a 89, nad Dáky r. 86 a 89.

Občanskou válku, kterou zvířil Lucius Antonius, vrchní velitel v Horní Germánii, skončil bez osobní účasti díky podivuhodné šťastné okolnosti; náhle totiž právě ve chvíli, kdy došlo k bitvě, rozmrzl Rýn a zabránil barbarům, že nemohli přes něj přejít ke sborům Antoniovým. O tomto vítězství se dozvěděl dříve z věštných znamení nežli ze skutečných zpráv, neboť v Římě právě v ten den, kdy bylo bojováno, objal ohromný orel svými křídly jeho sochu a vydal ze sebe velmi radostný křik. Krátce potom se rozlétla zpráva o zabití Antoniově, ba velmi mnozí tvrdi-li, že viděli dokonce přinášet jeho uříznutou hlavu.

7/ Také v obecném životě provedl mnoho změn. Odklidil veřejné rozesílání výslužek a místo nich obnovil starší zvyk přímých hostin. K dřívějším čtyřem klubům závodníků v cirku přidal dva, „zlaté“ a „purpurové“. Hercům zakázal vystupovat na jevišti, povolil jim však právo předvádět své umění v soukromých domech. Zakázal vyklešťování mužů a snížil ceny kleštěnců, kteří ještě zbyli obchodníkům s otroky. Když se jednou urodilo množství vína při současné neúrodě obilí, přišel k názoru, že se přílišným pěstováním vína zanedbává zemědělství; i vyhlásil ediktem, že nikdo nesmí v Itálii zakládat nové vinice, v provinciích že mají být odbourány a v nejlepším případě omezeny na polovinu; avšak na provedení ediktu netrval. Některá z nejvyšších úřednických míst zpřístupnil i propuštěncům a římským jezdcům. Zakázal, že se nesmějí dvě legie utábořit v jediném ležení a že si nikdo nesmí u vojenské pokladny uložit více než tisíc sestertiů, protože vznikl dojem, že Lucius Antonius, který se pokusil o přípravy k převratu v zimním ležení dvou legií, značně se spoléhal právě na množství uložených peněz. Vojákům přidal po třech zlaťácích, čímž jim zvýšil žold o třetinu^10.

10. o třetinu – z 9 na 12 zlaťáků.

8/ Soudcovské právní činnosti se věnoval pilně a svědomitě, velmi často zasedaje i mimořádně na tribunálu na foru. Stranická rozhodnutí centumvirálních soudů rušil; rekuperátory opětovně napomenul, aby nepodléhali překrucování ve sporech o propouštění z otroctví. Úplatné soudce trestal a s nimi vždy i příslušný sbor. Sám dal tribunům lidu podnět, aby hrabivého édila žalovali z úplatkářství a žádali od senátu, aby zavedl vyšetřování proti němu. Brzdění úředníků v Římě i správců provincií věnoval tolik péče, že nikdy nevykonávali svou povinnost skromněji a spravedlivěji; v dobách po Domiciánovi jsme zažili, že většina úředníků i správců byla obžalována ze zločinů všeho druhu.

Když převzal starost o nápravu mravů, zarazil zlozvyk, aby si v divadle mohl kdekdo sedat na jezdecká místa. Hanopisy šířené mezi lid, v nichž byli napadáni přední mužové a ženy, potlačil, a to ne bez potupy pro jejich původce. Jistého muže kvestorské důstojnosti vyloučil ze senátu pro jeho zálibu v mimice a tanci. Nestoudným paním odňal právo užívat nosítek a přijímat odkazy i dědictví. Římského jezdce, který se rozvedl s manželkou a obžaloval ji z cizoložství, aby potom se s ní znovu oženil, vyškrtl ze seznamu soudců. Několik lidí z obou stavů^11 dal odsoudit podle zákona Scantiniova^12.

11. z obou stavů – senátorského a jezdeckého.

12. podle zákona Scantiniova – pro pederastii s pokutou deseti tisíc sestertiů.

Mravnostní provinění panen vestálek, která jeho otec i bratr přehlíželi, přísně trestal, a to různě, zprvu prostou smrtí, později podle starodávného obyčeje^13. Neboť zatímco sestrám Oculatám a rovněž Varronille ještě povolil zvolit si druh smrti a jejich svůdce vykázal z města, později představenou vestálek Cornelii, která byla kdysi osvobozena a potom po dlouhém čase znovu žalována a usvědčena, poručil zakopat do země a ty, kdo s ní smilnili, k smrti umrskat na comitiu^14; výjimku učinil jen u muže prétorské důstojnosti, kterému shovívavě povolil vyhnanství, protože i při obnoveném soudě byla jeho účast sporná, vyšetřování nejistá a vlastní přiznání vynuceno mučením.

13. podle starodávného obyčeje – pohřbením vestálky zaživa a umrskáním jejího svůdce.

14. na comitiu – sněmoviště přiléhající k severní straně římského fora.

A aby také náboženská úcta k bohům nebyla ničím poskvrňována beztrestně, dal náhrobek, který vystavěl svému synu jeho propuštěnec z kamenů určených pro chrám Capitolského Jova, vojáky rozbořit a kosti i popel v něm obsažený utopit v moři.

9/ V svých začátcích do té míry se štítil veškerého vraždění, že v době, kdy byl otec ještě mimo Řím, rozpomněl se na Vergiliův verš^15:

15. Vergiliův verš – Georgica II 538.

než začal bezbožný lid k svým hodům vražditi býky

a zamýšlel vydat edikt zakazující užívání býků jako žertev.

Rovněž ještě jako soukromník a po nějakou dobu jako císař téměř vůbec nikdy neposkytl podezření z hrabivosti a lakoty, nýbrž naopak často podal významné doklady nejenom své zdrženlivosti, ale přímo i štědrosti. Pro celé své okolí měl vždy dlaň otevřenou, a nic lidem nepřipomínal důrazněji a ostřeji, než aby nic nedělali hamižně. Nepřijímal dědictví, jestliže ti, kdo mu je odkazovali, měli děti. Taktéž zrušil odkaz Rustika Caepiona, který v své závěti učinil opatření, aby jeho dědic každoročně vyplácel jednotlivým senátorům jistou peněžitou částku při jejich vstupu do radnice. Obviněné, jejichž jména visela u státní pokladny již před uplynulým pětiletím, vesměs vysvobodil z trapného postavení a vůbec povolil, že se peníze smějí žalobou vymáhat jenom do roka a ještě s tou podmínkou, že žalobce, který při nevyhraje, bude potrestán vyhnanstvím. Tajemníkům kvestorů, kteří obchodovali – bylo to obvyklé, přece však proti zákonu Clodiovu – udělil milost pro přestupky již spáchané. Zbytkové statky, které tu a tam zůstaly po rozdělení polností mezi veterány, ponechal jako vydržené jejich starým držitelům. Udavačným žalobám u císařské pokladny odzvonil tím, že zavedl těžký trest pro jejich původce; obecně se roznesl jeho výrok: „Císař, který netrestá udavačů, přímo je podněcuje.“

10/ Avšak ani svou laskavost ani zdrženlivost si Domicián neudržel, přece však značně rychleji klesl ke krutosti nežli k hrabivosti. Jednoho žáka pantomimického herce Parida, dosud nedospělého a k tomu ještě těžce nemocného, dal zabít jenom proto, že svým nadáním a vzezřením zdánlivě velice připomínal svého učitele. Stejně naložil s Hermogenem z Tarsu pro nějaké narážky v jeho dějepisném díle, ba i písaře, kteří je opisovali, ukřižoval. Jistého otce rodiny, protože se vyjádřil, že se thrácký gladiátor sice dovede vyrovnat s gladiátorem s rybou na přilbě, nikoli však s pořadatelem her^16, dal vytáhnout z hlediště do arény, opatřit nápisem: „Štítonoš^17, který bezbožně^18 hovořil“ a předhodit jej psům.

16. s pořadatelem her – tj. s Domitianem, který byl zaujat proti thráckým gladiátorům.

17. štítonoš – tj. thrácký gladiátor; občan ztotožněn tak s oním druhem gladiátorů, kterého se ujímal.

18. bezbožně – Domitian vzal výrok za urážku Veličenstva.

Zahubil mnoho senátorů, mezi nimi i několik bývalých konsulů; z těch Civiku Cereala přímo v jeho úřadě místodržitele Asie, Salvidiena Orfita a Acilia Glabriona ve vyhnanství, jakožto strůjce převratu, ostatní z rozmanitých velmi malicherných důvodů: Aelia Lamiu pro jisté poťouchlé, ale již dávné a neškodné vtipy, že totiž, když kdosi potom, co mu byla odlákána^19 manželka, chválil jeho hlas, řekl: „Vedu spořádaný život“, a že Titovi, který ho vybízel, aby uzavřel nové manželství, odpověděl: „Snad se nechceš oženit také ty?“; Salvia Cocceiana, že oslavoval narozeniny císaře Othona, který byl jeho strýcem; Mettia Pompusiana, protože se o něm vykládalo, že má horoskop věštící císařství, že s sebou nosí na pergamenu mapu světa a opis řečí králů a vojevůdců vybraných z dějin Tita Livia a že svým otrokům dal jména „Mago“ a „Hannibal“; Sallustia Luculla, legáta v Británii, že dovolil, aby nový druh kopí byl pojmenován „lucullským“; Junia Rustika, že vzdal chválu Paetu Thraseovi a Helvidiu Priskovi a že je pojmenoval přesvatými muži. Posledního obvinění využil Domicián k tomu, aby vypudil z města a z Itálie všechny filosofy. Dal zabít i Helvidiova syna, že prý v jevištním výstupu pod maskou Parida a Oinóny tepal rozvod jeho manželství^20; též Flavia Sabina, jednoho ze svých dvou bratranců^21, že ho v den konsulských voleb, kdy byl zvolen na příští rok, ohlásil hlasatel nedopatřením nikoli jako konsula, avšak jako imperátora.

19. odlákána – Domitianem.

20. rozvod jeho manželství – s Domitií.

21. dvou bratranců – míněni synové Flavia Sabina staršího, Flavius Sabinus mladší a Flavius Clemens.

Ale po vítězství v občanské válce jeho ukrutnost značně stoupla. Na většinu přívrženců protivné strany, ve snaze vypátrat i skryté účastníky odboje, vymyslil si nový způsob mučení při výsleších; dal je totiž pálit ohněm ve stydké končině, některým i ruce uřezat. Je dostatečně známo, že jenom dvěma ze známějších spiklenců udělil milost, jednomu tribunovi ze stavu senátorského a jednomu centurionovi; ti totiž, aby tím snáze ukázali svou neúčast na vině, prokazovali se pohlavně zrůdnými; proto prý nemohli získat vůbec nějakou vážnost ani u vojevůdce ani u vojáků.

11/ Jeho ukrutnost však byla nejenom veliká, ale i potutelná a netušená. Pokladníka v předvečer dne, kdy ho dal ukřižovat, pozval do své ložnice, přiměl ho usednout vedle na lehátku, propustil ho s pocity bezpečí a veselí a ještě ho obmyslil výslužkou se stolu. Arrecinovi Clementovi, bývalému konsulu, jednomu ze svých důvěrných přátel a špehů, ve chvílích, kdy již pomýšlel na jeho odpravení, prokazoval stejnou, ba snad ještě větší přízeň, a naposled při vycházce ve společných nosítkách a spatření jeho udavače se zeptal: „Přeješ si, abychom zítra vyslechli toho praničemného otroka?“

A aby tím opovržlivěji zneužíval lidské trpělivosti, nevyřkl nikdy vážnější odsouzení, aniž předeslal ujištění o své mírnosti. A tak nebývalo bezpečnější známky ukrutného konce jeho řeči, než jestliže se na jejím začátku objevila vlídnost. Když jednou uvedl do radnice několik mužů obžalovaných z urážky Veličenstva, předeslal v svém projevu, že dnes chce vyzkoušet, jak drahý je senátu; tím snadno dosáhl toho, že byli navíc odsouzeni k popravě „podle zvyku předků“. Potom, zaleknuv se krutosti trestu, zakročil ke zmírnění nenávisti těmito slovy – nepokládám za nevhodné seznámit čtenáře s jejich doslovným zněním: „Dovolte, otcové a přísedící, abych dosáhl od vaší oddanosti, i když vím, že toho dosáhnu jenom nesnadně, abyste popřáli odsouzeným svobodnou volbu druhu smrti. Vždyť tak jednak ušetříte své oči hrozné podívané, jednak všichni poznají, že jsem se účastnil schůze senátu.“

12/ Jeho pokladna se vyčerpala nákladnými stavbami a hrami, jakož i zvýšením žoldu, které sám povolil. Proto se zprvu pokusil ke zmírnění nákladů s vojskem snížit počet vojáků. Když však poznal, že se tím dává do rukou barbarům a že přesto nadále vězí v peněžních nesnázích, nijak se už neostýchal přikročit k všelikému drancování. Všude byly rozchvacovány statky živých i mrtvých, jakmile se našel jakýkoli žalobce a jakékoli obvinění. Stačilo, byl-li komu vytýkán jakkoli malicherný čin nebo výrok proti císařovu Veličenstvu. Byla zabavována docela cizí dědictví, vyskytl-li se jenom jediný člověk, který tvrdil, že od nebožtíka slyšel ještě za jeho živobytí, že po něm bude dědit císař. Nad jiné se zvláštní krutostí byla vymáhána daň židovská. U státní pokladny byli udáváni i lidé, kteří se nehlásili k Židům, ale vedli prý židovský způsob života, anebo ti, kdo zastírali svůj původ a neplatili dávky ukládané tomu národu. Pamatuji se, že jsem v svých raných jinošských letech byl přítomen tomu, jak prokurátor a velmi početný sbor poradců prohlíželi devadesátiletého starce, zda je obřezán.

Již od mládí nebyl občansky mírný, nýbrž zpupný a neumírněný jak v slovech, tak v skutcích. Otcově milence Caenidě, když ho po svém návratu z Istrie chtěla, jako obvykle, políbit, nastavil ruku. Protože těžce nesl u bratrova zetě^22, že i on má bíle oblečené sluhy, zvolal homérskými slovy^23:

22. u bratrova zetě – Titovým zetěm byl Flavius Sabinus, manžel Titovy dcery Julie, pozdější milenky Domitianovy.

23. homérskými slovy – Ílias II 204 (cit. v překl. Otmara Vaňorného).

nedobrá vláda je mnohých.

13/ Když však dosáhl císařství, neváhal se chvástat v senátu, on že dal trůn otci i bratru, oni že mu jej vrátili, a když k sobě znovu uváděl po předchozím rozvodu manželku, napsal v ediktu, že byla zpět povolána na božské lože. Rovněž rád slyšel, když bylo v amfiteátru v den pohoštění voláno: „Pánovi a paní zdar!“ Ale i při capitolském závodu, když ho všichni naprosto jednomyslně prosili, aby obnovil v původním důstojenství Palfuria Suru, který byl kdysi vypuzen ze senátu, tentokrát však získal vítězný věnec mezi řečníky, nepokládal obecenstvo za hodno odpovědi a jenom hlasem biřicovým mu nařídil mlčení. Se stejnou zpupností, když jménem svých prokurátorů diktoval úřední oběžník, zahájil takto: „Pán a bůh náš přikazuje, aby se dálo toto.“ Odtud potom bylo zavedeno, že ho, ať písemně či ústně, nikdo neoslovoval jinak. Pokud šlo o sochy na Capitoliu, dovolil, aby mu byly stavěny výhradně zlaté a stříbrné; rovněž musily mít určitou váhu. Brány a oblouky se čtyřspřežími a triumfálními ozdobami postavil v jednotlivých městských čtvrtích tak skvělé a v takovém počtu, že na jeden z nich kdosi napsal řecké slovo: „Stačí“24.

24. „Stačí“ – v orig. slovní hříčka (do češtiny nepřeložitelná) mezi řeckým slovem arkei („stačí“, zde ve smyslu: „už jich je dost“), vyslovovaným arkí, psaným v lat. písmenech ARCI, a latinským jménem ARCVS („oblouk“).

Konsulem byl sedmnáctkrát, častěji než kterýkoli z jeho předchůdců; sedm prostředních konsulátů šlo v nepřetržité řadě za sebou. Všechny však zastával téměř jen podle jména a nikdy déle než do 1. května, namnoze jen do třináctého ledna. Po svých dvou triumfech přijal příjmení „Germanicus“ a podle svých příjmení přejmenoval měsíc září na „Germanicus“ a říjen na „Domitianus“, protože v onom se ujal vlády, v tomto se narodil.

14/ Takovýmito skutky se stal u všech předmětem hrůzy a nenávisti, až byl posléze potlačen spiknutím nejdůvěrnějších přátel a propuštěnců spolu za účasti manželčiny. Již dávno tušil poslední rok a den svého života, ba i hodinu a způsob smrti. Jako mladíčkovi to všechno předpověděli chaldejští vědci. Také již kdysi, když při večeři odmítl okusit hřibů, vysmál se mu veřejně otec, jako by neznal svůj osud a nevěděl, že by se spíše měl obávat meče. Proto na Domiciána nesmírně působila i nejmenší podezření a vždycky mu naháněla strach a úzkost. K tomu, aby upustil od svého ediktu o vyhlazení vinic, nepřimělo ho, jak se soudí, nic více, než že byly tehdy rozšiřovány pamflety s těmito řeckými verši^25:

25. řeckými verši – epigram Euéna z Askalónu (Anthologia Palatina IX 75); hovoří réva.

Jen si mne ohlodej, kozle, však natolik roditi budu,

aby byl k úlitbě mok, až tebe prořízne nůž.

Z téhož strachu, přestože jinak dychtil po poctách všeho druhu, odmítl nově vymyšlené vyznamenání, které mu nabídl senát, aby při každém konsulátu kráčeli před ním mezi liktory a sluhy také losem vybraní římští jezdci v slavnostním rouchu a s vojenskými kopími.

Ale v době, kdy se již blížilo tušené nebezpečí, byl den ode dne sklíčenější. Stěny sloupořadí, v kterých se obvykle procházel, dal obložit zrcadlově lesklými kameny, aby se mu na nich jevil obraz všeho toho, co se děje za jeho zády. Většinu zajatců vyslýchal výhradně v ústraní a sám a přitom ještě držel rukou jejich pouta.

A aby své sluhy přesvědčil o tom, že ani pro obecné dobro se nemá nikdo opovážit zabít svého patrona, odsoudil k smrti svého tajemníka Epafrodíta^26, protože se soudilo, že kdysi opuštěnému Neronovi svou rukou pomáhal k provedení sebevraždy.

26. Epafrodíta – byl u dvora již za Nerona a zřejmě podržel svůj úřad i za Flaviovců.

15/ Posléze i svého bratrance Flavia Clementa, muže opovrženíhodného nezájmu o veřejný život, jehož mladičké ještě syny prohlásil za své nástupce a zrušiv jejich původní jména pojmenoval jednoho Vespasiánem a druhého Domiciánem, dal pro zhola neodůvodněné podezření zavraždit krátce po jeho konsulátu. Tímto činem si nejvíce uspíšil svůj konec.

Po celých osm měsíců bylo hlášeno tolik zásahů blesků, že při posledním zvolal: „Ať si to již uhodí, do koho bude chtít.“ Blesk sjel do Capitolia i do chrámu rodu flaviovského, rovněž do císařského paláce, a to přímo do jeho ložnice. Taktéž prudká vichřice odervala z podstavce jeho triumfální sochy desku s nápisem a mrštila ji na nejbližší pomník. Strom, který kdysi v době, kdy byl Vespasián ještě soukromníkem, povalen povstal, tehdy znovu náhle se zřítil. Praenestská Fortuna, jejíž přízni se po celou dobu své vlády na nový rok poroučel, dříve pravidelně vydávala vždy radostnou a stejnou věštbu, v posledním roce však mluvila velmi smutné věci a učinila i výslovnou zmínku o krveprolití. Domiciánovi se zdálo ve snu, jak Minerva, kterou pověrčivě uctíval, opouští svatyni a prohlašuje, že ho již dále nemůže chránit, protože prý ji Juppiter odzbrojil.

Ale nic ho neskličovalo více nežli odpověď astrologa Asklétarióna a jeho potomní soud. Na tomto muži, který byl udán a nezapíral, že rozšiřoval, co svým uměním zvěděl o budoucnosti, vyzvídal císař, jaký konec sám pro sebe očekává. Astrolog odpověděl, že brzy bude rozsápán psy. Domicián ho dal neodkladně popravit, aby však usvědčil jeho umění z pošetilosti, poručil jej zároveň co nejpečlivěji pohřbít. Mezi přípravami k vyplnění rozkazu se událo, že náhlá vichřice smetla pohřební hranici a polospálenou mrtvolu rozdrásali psi. To vyprávěl při večeři mezi ostatními novinkami dne mimický herec Latinus, který příběh pozoroval, když náhodou šel kolem.

16/ V předvečer svého skonu poručil, aby mu nabídnuté africké ovoce bylo uschováno na zítřejší den, a dodal: „Bude-li možno ho užít.“ Obrátiv se k svému okolí tvrdil, že na druhý den měsíc ve znamení Vodnáře krvavě zrudne a že se stane něco, o čem budou mluvit lidé po celém světě. Avšak okolo půlnoci se tak vyděsil, že seskočil z lůžka. Potom ráno vyslýchal věštce ze zvířecích útrob, poslaného z Germánie, který na výzvu, aby podal výklad blesku, předpověděl změnu na trůně, a odsoudil ho na smrt^27. Když si poněkud prudčeji třel na čele zhnisanou bradavici, vytryskla mu krev; tu prohodil: „Kéž by byla jen ta!“ Tu na dotaz, kolik je hodin, řekli mu úmyslně, že je poledne, ač byla teprve jedenáctá hodina, které se obával. Zaradoval se z té odpovědi, jako by byla nebezpečná chvíle již překonána, a chvátal, aby věnoval péči svému tělu. Tu ho zadržel jeho komorník Parthenios a ohlásil, že tu je kdosi s nějakou důležitou a neodkladnou zprávou. A tak odeslav všechny přítomné, odebral se do ložnice a zde byl zabit.

27. odsoudil ho na smrt – rozsudek nebyl již vykonán a věštec dostal od Domitianova nástupce Nervy milost i odměnu.

17/ O způsobu nástrah a provedení vraždy se rozšířily asi tyto zprávy: Když spiklenci váhali, kdy a jak jej mají napadnout, to jest, zda v lázni či při jídle, nabídl jim svou radu a pomoc Domitillin^28 šafář Stefanos, tehdy obviněný pro peněžní zpronevěru. Pro odvrácení pozornosti nosil po několik dní levou paži jako chromou ve vlněném obvazu, těsně před okamžikem činu do něho ukryl dýku, ohlásiv se, že přináší vyzrazené spiknutí, a dosáhl proto slyšení. Ve chvíli, kdy císař četl udání, které mu podal, a byl jím ohromen, bodl ho do slabin. Raněného a na odpor se stavějícího napadli a sedmi ranami dobili vojenský přidělenec Clodianus, Partheniův propuštěnec Maximus, vrchní komorník Satur a jeden muž z gladiátorské školy. Chlapec, který podle obyčeje pečoval o domácí bůžky v ložnici a byl přítomen vraždě, vykládal navíc toto: Hned při první ráně prý dostal od Domiciána rozkaz, aby mu podal dýku ukrytou pod polštářem a aby svolal sluhy, ale v hlavách lůžka našel jenom ulomený jilec a kromě toho shledal všechny dveře zavřeny. Císař prý mezi tím popadl Stefana, povalil jej na zem a dlouho s ním zápolil, snaže se brzy vychvátit mu zbraň, brzy svými, byť rozdrásanými prsty vypíchnout mu oči.

28. Domitillin – míněna Flavia Domitilla, manželka Flavia Clementa.

Zavražděn byl osmnáctého září v pětačtyřicátém roce svého věku, v patnáctém roce vlády. Jeho mrtvolu vynesli na obyčejných nosítkách hrobaři a jeho stará chůva Fyllis ji spálila na svém předměstském dvorci při Latinské silnici, ostatky jeho však tajně zanesla do chrámu rodu flaviovského a smísila s popelem Titovy dcery Julie, kterou rovněž odchovala.

18/ Postavu měl urostlou, tvář skromnou a plnou červeně, oči veliké, ale krátkozraké. Jinak byl hezký a sličný, zvláště v mládí, a to celým tělem s výjimkou noh, na nichž měl příliš krátké prsty. V pozdějších letech ho hyzdila také pleš, obtloustlé břicho a hubené nohy, ale ty mu zchřadly teprve po dlouhé nemoci. Byl si tak dobře vědom, že mu měkké rysy jeho obličeje získávají u lidí oblibu, že se jednou v senátě odvážil chvástat takto: „Je jisté, že až dosud se vám líbilo mé smýšlení i má tvář.“ Svou plešatost nesl těžce, takže vztahoval hned na sebe jako výsměch, jestliže ji někdo někomu jinému vytýkal v žertu nebo v hádce. Přesto do spisku, který vydal o pěstování vlasů s věnováním příteli, vložil, útěchou stejně pro něho jako pro sebe, také tento odstavec:

„Nevidíš sám, jak postavou já jsem krásný a velký?29

29. Nevidíš sám... – verš Homérovy Íliady XXI 108 (cit. v překl. Otmara Vaňorného).

A přece mé vlasy čeká stejný osud. Statečně však snáším, že má kštice zestárla již v mládí. Věz, že nad krásu není nic půvabnějšího, ale také nic pomíjivějšího.“

19/ Nesnášeje tělesné námahy téměř nikdy nechodil po městě pěšky, na výpravách a v šiku dost zřídka jezdil na koni, vytrvale se však dával nosit v nosítkách. Cvičení v těžké zbroji nepěstoval vůbec, zato s nadšením střílel z luku. Velmi mnoho lidí mělo příležitost přihlížet k tomu, jak ve svém albském ústraní často kosil stovky divokých zvířat, přičemž svými šípy úmyslně zasahoval hlavy některých tak, aby dvěma zásahy vytvářel na nich jakoby rohy. Někdy jimi mířil na mladého otroka, který stál dost daleko a místo terče musil držet rozevřenou ruku své pravice, a střílel tak dovedně, že šípy vesměs procházely mezi otrokovými prsty, aniž je poranily.

20/ Pěstování svobodných umění se vzdal, jakmile nastoupil na trůn. Přesto se vsak s velikými náklady staral o obnovení vyhořelých knihoven, dávaje shánět odevšad opisy a posílaje do Alexandrie písaře, aby je opisovali a opravovali. Nikdy však nevynaložil námahu na to, aby se obeznámil s dějepisectvím a s básnictvím, ba ani aby si osvojil aspoň nejnutnější výcvik ve slohu. Kromě zápisků a úředních listin císaře Tiberia nečetl nic; dopisy, řeči a edikty skládali za něho jiní. Naproti tomu řečnil ne bez uhlazenosti a někdy se mu dařily pamětihodné výroky. „Přál bych si,“ řekl, „být tak sličným, jak si sobě připadá Mettius.“ A čísi hlavě, na níž se střídaly nazrzlé vlasy s prošedivělými, dal pojmenování „sníh politý moštem“. Také říkal: „Velmi politováníhodné je postavení vládců, poněvadž odhalí-li spiknutí, věří se jim teprve, když jsou mrtvi.“

21/ Ve volných chvílích se bavil hrou v kostky, a to i ve všední dny a v ranních hodinách. Koupal se již dopoledne a obědval do sytosti, takže po večeři stěží pojedl matiovské jablko^30 a vypil skleničku vína. Hostiny pořádal časté a bohaté, avšak vždy jaksi v chvatu; aspoň nikdy se neprodlužovaly přes západ slunce a nenásledovaly po nich pitky. Před spaním totiž musil se ještě projít, a to zcela sám a na místech, kam neměl nikdo přístup.

30. matiovské jablko – nazvané tak podle jména pěstitele Matia.

22/ Jeho vášnivost byla nezřízená. Vytrvalé souložení pokládal za druh cvičení a nazýval je řecky „lůžkovým zápolením“. Šířilo se o něm, že své souložnice sám zbavoval porostu a že se koupal s nejsprostšími nevěstkami.

Se svou neteří^31, která mu byla ještě jako panna nabízena za manželku, velmi vytrvale odmítal se oženit, protože již byl poután vztahem k Domitii. Nedlouho potom však, když se vdala za jiného^32, sám od sebe ji svedl, a to ještě za života Titova. Když potom přišla o otce i o manžela, miloval ji velmi plamenně a veřejně, ba stal se jí i příčinou smrti, donutiv ji k vyhnání plodu, který s ním počala.

31. Se svou neteří – Julií, dcerou Titovou.

32. za jiného – za Flavia Sabina mladšího.

23/ Jeho zavraždění nesl lid lhostejně, vojáci velmi těžce. Hned se pokusili nazvat ho zbožnělým a byli připraveni ho i pomstít, jenom se jim nedostávalo vůdců. Ale i to o něco později provedli, velmi vytrvale si vyžadujíce původce vraždy k potrestání. Zato senátoři se radovali tak nesmírně, že o závod zaplnili radnici a nezdrželi se, aby mrtvého nedrásali nejpotupnějšími a nejtrpčími výkřiky všeho druhu. Také dali přinést hned žebříky, strhnout před celým shromážděním medailóny s jeho podobiznami a na místě je o zem rozbít, posléze všude vyškrabat jeho jméno na nápisech a vyhladit všechnu památku na něho.

Několik měsíců, než byl zavražděn, promluvila lidským hlasem na Capitoliu vrána: „Všechno bude v pořádku“ a nechybělo ani veršovce, který dal tomu úkazu takovýto výklad:

Nedávno usedla vrána, kde tarpejský vrchol^33 se tyčí.

33. tarpejský vrchol – starší a též básnický název pahorku capitolského.

„Bude zas dobře“ dí, nemohouc povědět: „Jest.“

Vypráví se, že Domitianus sám měl sen, jak mu vzadu na šíji narostl zlatý hrb, a pokládal za jisté, že je tím věštěn blaženější a radostnější stav státu, který přijde teprve po něm. A vskutku se to v krátké době vyplnilo zdrženlivostí a umírněností jeho nástupců na trůnu.34

34. A vskutku... – bez zásluhy Domitianova snu okřála římská říše za Nervy (96–98), Traiana (98–117), Hadriana (117 až 138), Antonia Pia (138–161) a Marka Aurelia (161–180).

O význačných literátech

Gramatikové^1a rétoři^2

1. gramatikové – „grammaticus“ znamenalo u Římanů odborník zabývající se filologií v širším smyslu, tedy i literární historií, kritikou, estetikou a výkladem textů (nikoli tedy pouze „lingvista“).

2. rétoři – u Římanů tak byli označováni učitelé a teoretikové řečnictví (na rozdíl od pouze výkonných řečníků, jimž se většinou říkalo „oratores“). – Některé rukopisy mají u titulu tento rejstřík: Grammatici: Aelius Praeconius, Sevius Nicanor, Aurelius Opilius, M. Antonius Gnipho, M. Pompilius Andronicus, L. Orbilius, L. Ateius Philologus, P. Valerius Cato, Cornelius Epicadus, Curtius Nicia, Laeneus, Q. Caecilius, M. Verrius Flaccus, L. Crassicius, Scribonius Aphrodisius, C. Iulius Phriginus, C. Melissus, M. Pomponius Marcellus, Q. Remmius Palaemon, Valerius Probus. Item rhetores: Plotius Gallus, L. Voltacius Pilutus, M. Epidius, Sex. Clodius, C. Albusius Silus, L. Caestius Pius, M. Portius Latro, Q. Curtius Rufus, L. Valerius Primanus, Verg. Flavus, L. Statius Ursulus, P. Clodius Quirinalis, M. Antonius Libelaris, Sex. Julius Gabinianus, M. Fabius Quintilianus, Julius Tiro.

1/ Zastara se v Římě gramatika nepěstovala, tím méně byla jakkoli ctěna; to bylo ovšem v době, kdy obec byla ještě nevzdělaná a plná válek a dosud se příliš nezabývala vznešenými naukami. Také začátky oboru byly nevalné; vždyť nejstarší učenci, kteří byli básníky a zároveň napůl Řeky (myslím Livia a Ennia, o nichž je dochována zpráva, že učili doma i mimo Řím oběma jazyky), pouze seznamovali Řím s řeckými autory anebo předčítali to, co snad sami latinsky sepsali. Neboť tvrzení některých, že týž Ennius vydal dvě knihy o písmenech a slabikách a také o básnických rozměrech, vyvrací oprávněně Lucius Cotta^3 tím, že toto dílo nepatří básníkovi, ale pozdějšímu Enniovi, od něhož se dochovaly také knihy o nauce ptakopravců.

3. Lucius Cotta – snad se jedná o Gaia Cottu, řečníka a akademického filosofa, který byl konsulem r. 75 př. n. l.

2/ Studium gramatiky tedy zavedl do Říma poprvé tuším Kratés z Mailu, vrstevník Aristarchův. Mezi druhou a třetí punskou válkou přibližně v době Enniovy smrti byl poslán králem Attalem^4 k senátu; když spadl v palatinské čtvrti do kanalizační šachty a zlomil si nohu, po celý čas svého vyslaneckého pobytu a nemoci pořádal často hojné veřejné výklady a neustále diskutoval a Římané začali napodobovat jeho příklad. Činili tak aspoň v té míře, že dosud málo známé básně svých zesnulých přátel nebo jakýchkoli jiných autorů, jež uznali za vhodné, pečlivě rozebírali a předčítáním i komentáři s nimi seznamovali ostatní. Tak to učinil Gaius Octavius Lampadio s Naeviovou punskou válkou, sepsanou souvisle v jediném svazku, rozděliv ji do sedmi knih, potom Quintus Vargunteius s Enniovými Letopisy, které ve stanovené dny předčítal hojně shromážděnému obecenstvu, Laelius Archelaus a Vettius Philocomus se Saturami svého blízkého přítele Lucilia, jež podle vlastních zmínek poznal Pompeius Lenaeus u Archelaa a Valerius Cato^5 u Philocoma.

4. králem Attalem – pergamský král Attalos II., nastoupil teprve r. 159; Suetonius tudíž patrně myslí na pergamské poselstvo Eumena II. z r. 168.

5. Valerius Cato – viz Gram. kap. 11.

3/ Gramatiku všestranně zvelebili a rozhojnili Lucius Aelius z Lanuvia a jeho zeť Servius Clodius, římští rytíři, oba velmi a v různých ohledech zkušení ve vědě i ve správě státu. Aelius měl dvě příjmení: nazýval se totiž také Praekoninem, protože jeho otec vykonával funkci prekona, hlasatele, a Stilonem, poněvadž často skládával řeči mnohým šlechticům. Byl takovým ctitelem aristokracie, že doprovázel do vyhnanství Metella Numidského. Servius, který si úskokem přivlastnil dosud nevydaný spis svého tchána a zavržen jím opustil zahanben a rozmrzen město, byl potom postižen pakostnicí. Protože ji nemohl snášet, natřel si nohy jedovatou látkou a umrtvil si je, takže mu tato část těla zůstala zaživa mrtvá.

Potom postupně vzrostla jak práce v tomto oboru, tak jeho vážnost: ani nejslovutnější mužové nezůstali stranou a psali o něm a máme zprávy, že někdy bývalo v Římě více než dvacet vyhledávaných škol. Ceny otroků-gramatiků a jejich odměny byly velmi vysoké: tak je známo, že Lutatia Daphnida, jejž Laevius Melissus nazývá, pohrávaje si tak s jeho jménem, miláčkem Pánovým^6, koupil Quintus Catullus za 700 tisíc sestertiů a zakrátko jej propustil a že nesmírně bohatý římský jezdec Aeficius Calvinus zjednal za 400 tisíc sestertiů ročně Lucia Apuleia, aby vyučoval v Osce. Gramatická studia totiž pronikla i do provincií a v cizině, zejména v Jižní Gallii, vyučovali někteří velmi slavní učitelé, mezi nimi Octavius Teucer, Sescenius Iakchus a Oppius Chares, který tam vykonával učitelské povolání až do velmi pozdního stáří, když už mu přestávaly sloužit nohy i zrak.

6. miláčkem Pánovým – slovní hříčka spočívá v tom, že Dafnis je v mytologii jméno sicilského pastýře, vynálezce búkolského básnictví, jejž učil Pán, bůh stád a pastýřů, hře na sýringu.

4/ Název gramatikové převládl díky řeckému způsobu; zpočátku se ale tito učenci nazývali literáti. I Comelius Nepos rozlišuje ve svém spisku literáta od vzdělance. Říká, že literáty jsou běžně nazýváni ti, kdo jsou schopni něco správně, bystře a zasvěceně říci nebo napsat; ostatně že se takto mají ve vlastním slova smyslu nazývat ti, kdož se zabývají výkladem básníků a jimž u Řeků říkají gramatikové. Z jednoho dopisu Messaly Corvina plyne, že gramatikové byli označováni jako „literátoři“; Messala totiž říká, že nemá nic společného s Furiem Bibaculem ani s Ticidou nebo s literátorem Catonem (myslí nepochybně Valeria Catona, proslulého básníka a gramatika). Někteří činí rozdíl mezi literátem a literátorem (jako Řekové mezi gramatikem a gramatistou), přičemž za literáta považují opravdového učence, za literátora člověka učeného jen povrchně. Tento názor potvrzuje Orbilius, a to hned dokladem, když praví: „Byla-li u našich předků vedena na prodej osoba z něčí čeledi, nepsalo se na návěští jen tak hned, že je dotyčný otrok literát, ale obvykle literátor, tj. člověk nikoli s dovršeným vzděláním, nýbrž jen povrchně zasvěcený.“

Staří gramatikové učili i rétorice a od mnohých jsou dochovány příručky z obou disciplín. Později, ačkoli už existovala dělba zaměstnání gramatika a řečníka, lidé přece, vedeni, jak myslím, onou starou zvyklostí, podrželi nebo nově zřídili některé druhy řečnických cvičení, například tzv. problemata, parafráze, útěšné řeči nebo aitiologie a další podobné. To proto, aby učitelé rétoriky nedostávali do rukou hochy úplně nevědomé a naukou nedotčené. Ale pozoruji, že dnes se takováto průprava díky pohodlnosti a řečnické neschopnosti některých lidí – nemyslím, že by důvodem byla přesycenost – zanedbává. Ale z doby svého mládí si pamatuji, že jeden muž jménem Princeps vždy každý druhý den jednou přednášel a jednou disputoval, v některé dny ještě ráno pořádal vědecké rozpravy a odpoledne přednášel bez řečnického pultu. Od pamětníků jsem také slýchával, že někteří přišli k řečnické a veřejné činnosti rovnou z gramatikovy školy a dostalo se jim uznání jako vynikajícím advokátům.

Slavní profesoři, o nichž může být – alespoň co se mne týče – něco řečeno, byli asi tito:

5/ První, kdo získal slávu a vážnost vyučováním, byl Sevius Níkánór; kromě příruček, z nichž prý však většina byla zničena, složil také satiru, v níž prozrazuje následujícími verši, že byl propuštěncem a že měl dvojí příjmení:

Sevius Níkánór řekne, že Marciův libertus není.

Sevius Níkánór řekne – je Marcius totéž co Pothos.

Někteří autoři udávají, že se kvůli jakési pohaně uchýlil na Sardinii a tam že skončil své dny.

6/ Aurelius Opilius, propuštěnec jakéhosi epikurejce, vyučoval nejprve filosofii, potom rétorice a nakonec gramatice. Když rozpustil školu, následoval odsouzeného Rutilia Rufa do Asie, kde ve Smyrně spolu s ním zestárl. V té době tam složil několik knih z různých vědních oborů, mimo jiné jedno dílo o devíti knihách, jež, jak sám říká, uspořádal podle počtu Múz a nazval jejich jmény, což zdůvodňuje docela vtipně tím, že pokládá spisovatele a básníky za chráněnce těchto bohyní. Všiml jsem si, že jeho příjmení je ve většině knižních seznamů a titulů psáno s jedním -l-, zatímco on sám je uvádí v akrostichu svého spisku „Pinax“7 s dvěma písmeny.

7. „Pinax“ – řecky: malba na dřevěné tabuli.

7/ Marcus Antonius Gnipho se narodil v Gallii jako svobodný občan, byl však odložen a jeho pěstoun jej propustil na svobodu a poskytl mu vzdělání, podle některých pramenů v Alexandrii u Dionysia Skytobrachiona (tomu bych ovšem jen tak nevěřil, neboť mezi oběma postavami je jistý časový nepoměr). O Gniphonovi se říká, že byl mimořádně nadaný, že měl výjimečnou paměť a že znal stejně dobře řecky jako latinsky. Navíc prý měl laskavou a vlídnou povahu, nikdy nesmlouval o výši platu a dostával tím více díky štědrosti svých posluchačů. Zprvu vyučoval v domě božského Julia, který byl tehdy ještě chlapcem, a potom ve svém soukromém domě. Učil i rétorice, a to tak, že denně vykládal řečnictví, vlastní řeči ale přednášel nanejvýš jednou týdně^8. Podle tradice navštěvovali jeho školu i slavní mužové, mimo jiné Marcus Cicero, dokonce i v době, kdy už zastával úřad prétora^9. Ačkoli Gnipho nepřekročil padesátku, napsal toho mnoho, i když o něm Ateius Philologus uvádí, že napsal pouze dva svazky o latinském jazyce, neboť ostatní spisy prý nepocházejí od něho, nýbrž od jeho žáků; leckde se v nich prý najde i Ateiovo vlastní (řecky psané) jméno.

8. jednou týdně – tj. každý devátý den (orig. „nundinis“).

9. úřad prétora – Marcus Tullius Cicero (116–43 př. n. l.) byl prétorem r. 66.

8/ Marcus Pompilius Andronicus, syrské národnosti, byl pro svůj zájem o epikurejskou filosofii považován za příliš nedbalého pro činnost gramatika a za člověka nevalně způsobilého k vedení školy. Když tedy viděl, že Řím před ním dává přednost nejen Antoniu Gniphonovi, ale i jiným a horším, odešel do Kým, kde žil jako soukromý učenec a mnoho psal; byl však tak nemajetný a potřebný, že byl nucen komusi prodat za 16 tisíc sestertiů kritické poznámky k Enniovým Análům, své stěžejní dílo. Orbilius o něm říká, že je, když bylo ještě neznámé, odkoupil a postaral se, aby bylo uveřejněno pod autorovým jménem.

9/ Lucius Orbilius Pupillus z Beneventa, když zůstal sám po smrti rodičů, jež nepřátelé lstivě zahubili oba v jediném dni, byl nejprve úředním pomocníkem, nato sloužil v Makedonii jako svobodník a potom u jízdy. Po ukončení vojenské služby se znovu zabral do studia, jímž se zevrubně zabýval už od mládí. Dlouho pak vykonával učitelské povolání ve své vlasti, až ve svých padesáti letech za konsulátu Ciceronova^10 odešel do Říma, kde mu učitelská činnost přinášela více slávy než zisku – vždyť ještě jako vetchý stařec prohlašuje v jednom spise, že je chudý a bydlí v podkrovním pokojíku. Vydal též knihu nazvanou Mé strasti, která obsahuje stížnosti na bezpráví, jež trpěli učitelé díky přezíravosti nebo ctižádosti rodičů. Jeho vystupování však bylo nepříjemné nejen vůči vědeckým odpůrcům, jež napadal při každé příležitosti, ale i vůči žákům, jak naznačuje i Horatius, nazývaje jej „lískovka“11, nebo Domitius Marsus, když píše:

10. za konsulátu Ciceronova – v r. 63 př. n. l.

11. „lískovka“ – Horatius, Epistulae 2, 1, 70; orig. „plagosus“, tj. rád rozdávající rány, štědrý ranami.

...jestliže Orbilius zbil některé holí a bičem.

Dokonce si neodpustil dorážet ani na vysoce vážené muže: když byl ještě jako neznámá osoba svědkem při hojně navštíveném soudním jednání a když se ho Varro Murena, obhájce protivné strany, zeptal, co dělá a jakým zaměstnáním se živí, odpověděl, že přenáší hrbaté ze slunce do stínu; Murena byl totiž hrbáč. – Žil téměř až do sta let věku a již dávno ztratil paměť, jak se dovídáme z Bibaculova verše:

Kdepak je Orbilius, co zapomněl nauku svou?

Jeho mramorovou sochu lze spatřit v Beneventu po levé straně hradu^12; představuje jej, jak sedí a je oděn řeckým pláštěm, se dvěma knižními regály po boku. Zanechal syna Orbilia, který byl rovněž profesorem gramatiky.

12. po levé straně hradu – „in Capitoli“: obecně znamená latinské slovo „Capitolium“ hlavní místo, chrámový hrad Juppitera, Junony a Minervy, jaké vznikly ve staroitalských městech; v užším smyslu je „Capitolium“ toto místo v Římě, Kapitol.

10/ Lucius Ateius Philologus se narodil v Athénách. Capito Ateius, známý právník, o něm říká, že byl řečníkem mezi gramatiky a gramatikem mezi řečníky. A Asinius Pollio nám o něm v knize, v níž vytýká Sallustiovým spisům násilnou snahu po zastaralých výrazech, podává tuto zprávu: „V tom ohledu mu byl největší oporou jakýsi Ateius Praetextatus, proslulý latinský gramatik, který potom poslouchal deklamace a řečníkům radil a sám se krátce nazýval Philologus.“ Ateius sám napsal Laeliu Hermovi, že udělal značný pokrok v řecké literatuře a v latinské aspoň nějaký a že poslouchal Antonia Gniphona a potom jako jeho nástupce vyučoval; že byl učitelem mnohých slavných mladých mužů, mezi nimi i bratří Claudiů, Appia a Pulchra^13, s nimiž pobýval též v provincii jako průvodce. Zdá se, že si dal jmého Philologus z toho důvodu, že se stejně jako Eratosthenes, který si poprvé přivlastnil toto příjmení, pokládal za muže vzdělaného v mnoha různých naukách. Je to zjevné z jeho příruček, jakkoli málo se jich dochovalo; jejich bohatství však přece naznačuje druhý Ateiův dopis témuž Hermovi: „Nezapomeň doporučit můj materiál ostatním. Víš, že jsem jej shrnul ze všech oblastí vědy do osmi set knih.“ Později udržoval důvěrné styky s Gaiem Sallustiem, jejž velmi ctil, po jeho smrti pak s Asiniem Pollionem. Když přistoupili ke spisování historických děl, byl Sallustiovi nápomocen výtahem z celých římských dějin, z nichž si historik mohl vybrat údaje, které chtěl, Polliona vyzbrojil radami o stylistice. Tím více se divím, jak mohl Asinius soudit, že archaické výrazy a vazby vybírával Sallustiovi Ateius, když přece věděl, že jemu samotnému nedoporučoval nic jiného, než aby užíval srozumitelné, běžné a zároveň jemu samému vlastní řeči a aby se co nejvíce vyhýbal Sallustiovu temnému stylu a přílišné smělosti metafor.

13. Appia a Pulchra – Appius Claudius a Publius Clodius Pulcher, synové Gaia Claudia Pulchra, prétora v letech 55–52.

11/ Publius Valerius Cato, podle některých pramenů propuštěnec jakéhosi Bursena z Gallie, o sobě sám říká v pamfletu nazvaném Indignatio^14, že se narodil jako svobodný a v dětství osiřel a tím snadněji že mohl být za zvůle Sullovy doby připraven o otcovský majetek. Vyučoval mnohé urozené muže a byl uznáván za mimořádně schopného učitele zejména pro ty, kdo se chtěli věnovat básnictví, jak aspoň může být zřejmo z těchto veršíků:

14. Indignatio – doslova hněv, rozhořčení.

Gramatik Cato, latinská Siréné,

básníky čte a sám je taky dělá.

Kromě gramatických příruček psal také básnické skladby, z nichž došly uznání zejména Lydia a Diana. Lydii připomíná Ticida ve verši:

Lydia je ta kniha, již učenci nejvýše cení

a Dianu Cinna takto:

Našeho Catona básni, „Dianě“, věčná buď sláva!

Žil až do vysokého stáří, ale v chudobě, neřkuli v bídě. Když jeho statek v Tusculu propadl věřitelům, uchýlil se Cato do skrovné chaloupky, jak svědčí Bibaculus^15:

15. Bibaculus – překlady obou básní převzaty ze sbírky Římská lyrika, přel. F. Stiebitz a kol., str. 80.

Mého Catona dům-li někdo vidí,

roubenici suříkem malovanou,

a ty Priápy, strážce zahrádečky,

žasne, jakýmže studiem se mohl

dobrat takové moudrosti ten člověk,

když ho hrozny jen dva, tři kapustičky

s trochou samopše v jedné malé jizbě

živí téměř až do krajního stáří.

A dále:

Galle, věřitel po celičkém Římě,

tuhle prodával Catonovu vilu,

my pak jsme žasli nad tím vzácným mistrem,

skvělým básníkem, velkým dramatikem,

že je schopen rozřešit každý problém,

avšak z dluhu se vyzout nedovede.

Hle, vtip Kratétův, hle, duch Zenodotův!

12/ Cornelius Epicadus byl propuštěncem diktátora Lucia Cornelia Sully a zřízencem kněžského kolegia augurů. Protože se těšil velké přízni také u Sullova syna Fausta, udával o sobě zásadně, že je propuštěncem obou. Doplnil poslední knihu Sullova nedokončeného díla o jeho politických činech.

13/ Staberius, zvaný Erós, Thrák koupený na trhu otroků a propuštěný vzhledem ke své vědecké horlivosti, učil mimo jiné Bruta a Cassia. Někteří uvádějí, že byl tak šlechetný, že za Sullovy doby přijímal zdarma a bez jakéhokoli honoráře do učení syny proskribováných.

14/ Curtius Nikia byl přívržencem Gnaea Pompeia a Gaia Memmia, ale když Pompeiovi jeho manželka^16 vyzradila, že jí Nikia přinášel dopisy s milostnými návrhy od Memmia, Pompeia si rozhněval a byl mu zakázán přístup do jeho domu. Byl také důvěrným přítelem Marka Cicerona, v jehož dopise Dolabellovi^17 čteme o Nikiovi toto: „V Římě se neděje nic, co bych myslel, že se toužíš dovědět. Leda snad chceš vědět to, že jsem se stal rozhodčím mezi naším Nikiou a Vidiem. Pokud tomu rozumím, jeden tvrdí, že za jakési dva veršíky je odpovědný Nikiás. Druhý, náš Aristarchos, je athetuje. Já jako starodávný kritik mám posoudit, zda básníkovi patří, nebo zda jsou podvržené.“ A jinde v dopise Attikovi^18: „K tomu, co píšeš o Nikiovi: kdyby tomu se mnou bylo tak, že bych se mohl těšit z jeho ušlechtilé přítomnosti, bez váhání bych si přál, aby byl u mne. Ale provincie pro mne znamená samotu a ústraní. Kromě toho znáš, jak je Nikia náš křehký, změkčilý a navyklý na svůj způsob života. Jak bych mu tedy chtěl být na obtíž, když on mi nemůže být k potěše? V každém případě je mi jeho náklonnost drahá.“ – Nikiovy Knihy o Luciliovi pokládá za zdařilé také Santra.

16. jeho manželka – Mucia.

17. v dopise Dolabellovi – Cicero, Ad familiares 9, 10, 1.

18. v dopise Attikovi – Cicero, Ad Atticum 12, 28, 2.

15/ Lenaeus, propuštěnec Pompeia Velikého a jeho průvodce na téměř všech vojenských výpravách, se po smrti Pompeiově i jeho synů začal živit jako učitel. Měl školu v Carinách u chrámu bohyně Tellus, tedy ve čtvrti, kde bývalo rodinné sídlo Pompeiů. Zachoval tak velikou lásku památce svého někdejšího pána, že historika Sallustia^19, který Pompeia nazval člověkem hladkého jazyka, ale nestoudné mysli, napadl nelítostnou satirou: je prý děvkař, žrout, pobuda, povaleč, netvor v životě i v díle, a nadto otřesně nevzdělaný zloděj výrazů Catona a jiných starých autorů. – Udává se také, že ještě jako hoch unikl z okovů, utekl se do vlasti, a když získal vědecké vzdělání, vrátil svému pánu svou cenu jako výkupné; byl prý vsak propuštěn zdarma díky svému nadání a učenosti.

19. Sallustia – Sallustiovy výroky o Pompeiovi byly patrně v jeho jen zlomkovitě zachovaném spise „Historiae“.

16/ Quintus Caecilius Epirota, rodem z Tuscula, byl propuštěncem římského rytíře Attika, téhož, kterému jsou adresovány Ciceronovy listy. Když Epirota vyučoval dceru^20 svého bývalého pána, provdanou za Marka Agrippu, jejich styky se staly podezřelými, a byl proto zapuzen. Uchýlil se pak ke Corneliu Gallovi a žil s ním ve velmi důvěrných stycích, což bylo Gallovi Augustem vytýkáno jako jedno z nejtěžších provinění. Po Gallově odsouzení a smrti si otevřel školu, ale snažil se, aby měl jen málo žáků a aby byli už jinošského věku. Neučil nikoho, kdo nedosáhl sedmnácti let, s výjimkou hochů, jejichž rodičům nemohl tuto službu odepřít. Byl prý první, kdo disputoval spatra latinsky a kdo začal přednášet a vykládat Vergilia a jiné básníky, jak je doloženo také ve dvou verších Domitia Marsa:

20. dceru – míněna je Caecilia Attica (zemř. r. 32); za Marka Vipsania Agrippu se provdala ve svých patnácti letech r. 36 a porodila mu dceru Vipsanii Agrippinu, pozdější manželku Tiberiovu (srov. Tib., kap. 7).

......................

a

Epiroto, ty chůvou jsi docela mladičkým pěvcům.

17/ Marcus Verrius Flaccus, propuštěnec, se proslavil zejména svou vyučovací metodou: aby rozvíjel vlohy svých svěřenců, nechával mezi sebou soutěžit vždy stejně pokročilé žáky, přičemž stanovil předem nejen látku, kterou měli písemně zpracovat, ale i odměnu, kterou si měl odnést vítěz; tou bývala nějaká stará, krásná nebo zvlášť vzácná, kniha. Proto si jej zvolil dokonce i Augustus za učitele pro své vnuky^21. Verrius pak přestěhoval svou školu na Palatin, ovšem s podmínkou, že už nebude přijímat další žáky, a vyučoval v síni domu Catullů, který byl tehdy součástí císařského paláce. Ročně pobíral 100 tisíc sestertiů platu. Zemřel ve vysokém věku za vlády Tiberiovy. Byla mu zbudována socha v Praeneste v hoření části fora, poblíž polokruhového prostoru, kde Verrius kdysi uveřejnil kalendář^22, který sám uspořádal a dal vyrýt do mramorové zdi.

21. pro své vnuky – míněni Gaius a Lucius (srov. Aug., kap. 26).

22. kalendář – tyto tzv. Fasti Praenestini jsou ve fragmentech dochovány dodnes (Praeneste – starobylé město v Latiu vých. od Říma).

18/ Lucius Crassicius, tarentský rodák, byl stavu propuštěneckébo a příjmením se jmenoval Pasiklés. Potom si však změnil jméno na Pansa. Zpočátku byl činný v divadelních kruzích a byl nápomocen autorům mimů, poté učil ve škole, až se vydáním svého komentáře ke Smyrně^23 proslavil natolik, že se o něm psalo takto:

23. ke Smyrně – drobný učený epos Gaia Helvia Cinny.

Crassiciovi pouze prý Smyrna hodlá se svěřit.

Zanechte, nevzdělanci, naděje na sňatek s ní!

Pouze za Crassicia, jak tvrdí, provdat se míní –

– tajné hlubiny její jsou totiž známy jen mu.

Ale ačkoli byl již učitelem mnohých urozených mužů, mimo jiné Julia Antonia, syna triumvirova, a ačkoli byl kladen naroveň dokonce Verriu Flakkovi, rozpustil znenadání školu a stal se stoupencem filosofie Quinta Sextia.

19/ Scribonius Afrodisius byl otrokem i žákem Orbiliovým, byl však vykoupen a propuštěn Scribonií^24, dcerou Libonovou a někdejší manželkou Augustovou. Zabýval se učitelským povoláním v tomtéž období jako Verrius; s jeho knihou O pravopise sepsal Scribonius polemiku, v níž napadal Verriovy vědecké názory i osobní život.

24. Scribonií – viz Aug., kap. 62.

20/ Gaius Julius Hyginus, propuštěnec Augustův, byl hispánské národnosti; podle některých však pocházel z Alexandrie^25 a po dobytí tohoto města byl jako chlapec přiveden do Říma Caesarem. Pilně poslouchal a napodobil řeckého gramatika Comelia Alexandra, jejž pro jeho znalost starých dějin mnozí nazývali Polyhistor, jiní Historia. Hyginus byl představeným Palatinské knihovny^26, nicméně měl i mnoho žáků. Velmi důvěrně se stýkal s básníkem Ovidiem a s historikem Clodiem Licinem, někdejším konsulem, který o něm podává svědectví, že zemřel velmi chudý a že byl za života podporován jeho, Clodiovou, štědrostí. – Hyginovým propuštěncem byl Julius Modestus, který svou vědeckou prací kráčel ve stopách bývalého pána.

25. z Alexandrie – Alexandrie bylo dobyto r. 47 př. n. l.

26. Palatinské knihovny – byla na Palatinu vedle chrámu Apollinova (srov. Jul., kap. 42, Aug., kap. 29).

21/ Gaius Melissus se narodil ve Spoletu jako svobodný občan, ale kvůli rozvratu mezi rodiči byl odložen. Dostalo se mu vyššího vzdělání přičiněním jeho vychovatele a jako gramatik byl dán darem Maecenatovi. Když viděl, že si ho Maecenas oblíbil a že s ním zachází jako s přítelem, zůstal jeho otrokem, ačkoli se o něj hlásila jeho matka, a dal přednost současnému životnímu postavení před svým pravým původem. Byl proto brzo propuštěn a dokonce doporučen přízni Augustově. Z jeho pověření na sebe vzal úkol postarat se o uspořádání knihovny v portiku Octaviině^27. Jak o sobě sám říká, začal ve svých šedesáti letech skládat svazečky Pošetilostí – dnes nesou titul Žerty^28 – a vydal jich sto padesát. Později k nim přidal ještě další jiného obsahu. Vytvořil také nový typ togáty a nazval jej trabeátou^29.

27. v portiku Octaviině – viz Aug., kap. 29.

28. svazečky Pošetilostí ... „Žerty“ – orig. „libellos Ineptiarum... Iocorum“, častý název i starších sbírek vtipných výroků slavných Římanů.

29. togáty... „trabeátou“... togáta byl druh komedie, v níž byly (na rozdíl od palliáty) jednajícími postavami měšťané z italských měst – římská národní komedie; trabeáta (od slova „trabea“ – druh togy, starobylé královské slavnostní roucho) – římská národní komedie z vyšších kruhů.

22/ Marcus Pompeius Marcellus, protivně pedantský strážce čistoty latinského jazyka, v jedné obhajobě (občas totiž také vedl pře) tak dlouho dovozoval, že se protivník dopustil jazykového přestupku, že se Cassius Severus obrátil k soudcům a požádal o odklad, aby si také jeho klient mohl sehnat nějakého gramatika, protože Marcellus si prý patrně myslí, že jeho spor s protivníkem se nebude týkat právní podstaty, ale jazykových přestupků. Jednou zase káral jakýsi výraz v Tiberiově státnické řeči, a když Ateius Capito tvrdil, že dotyčné slovo jednak latinské je, a i kdyby nebylo, jistě se latinským od této chvíle stane, řekl na to Marcellus: „Capito lže; ty, Caesare, můžeš totiž udělit občanské právo lidem, ale ne slovu.“ Asinius Gallus na něj složil tento epigram, v němž prohlašuje, že Marcellus býval dříve pěstním zápasníkem:

V zápasech krýt si hlavu se učil a teď nám káže

mluvnici; výřečnost nemá – vždyť pusu mu poničil box.

23/ Quintus Remmius Palaemon z Vicetie, domácí otrok^30 jakési ženy, se prý nejprve vyučil tkalcovství, a potom když doprovázel syna své paní do školy, získal vědecké vzdělání. Později byl propuštěn, vyučoval v Římě a zaujímal přední postavení mezi gramatiky, ačkoli měl špatnou pověst pro všechny možné neřesti a ačkoli dokonce podle veřejného výroku Tiberiova a potom Claudiova byl tím posledním, komu by mělo být svěřováno vzdělávání hochů a jinochů. Získával si však lidi jak znalostmi, tak lehkostí slovního projevu. Kromě toho dovedl spatra básnit a své básnické skladby psal v rozličných neobvyklých rozměrech. Byl do té míry nadutý, že nazval Marka Varrona prasetem; vychloubal se, že věda stojí a padá s ním, že jeho jméno se v Búkolikách^31 neobjevilo náhodou, ale že Vergilius tak věštil jeho, Palaemonovo, předurčení být jednou soudcem všech básníků i básní; taky se chvástal, že ho jednou pro slávu jeho jména ušetřili lupiči.

30. domácí otrok – orig. „verna“, tj. otrok v domě narozený.

31. v Búkolikách – ve 3. ekloze Vergilíových Zpěvů pastýřských, Búkolik, vystupuje pastýř jménem Palaemon jako rozhodčí v básnickém zápase.

Natolik se oddal přepychu, že se koupal vícekrát než jednou denně a nemohl vyjít s penězi, ačkoli pobíral 100 tisíc sestertiů ročně ze školy a skoro tolik také ještě ze svého osobního jmění, o něž se nadmíru pečlivě staral: zřídil si dokonce dílnu k výrobě oděvů na prodej a velmi důkladně šlechtil své pole – je známo, že réva, již vlastnoručně pěstoval, dávala 360 vinných hroznů. Ale největší a všeobecně přetřásaná byla jeho smyslná vášeň k ženám. Říká se, že ho kdosi, kdo se v tlačenici nemohl přes všechnu snahu vyhnout jeho pokusu o polibek, docela chytře pokáral: „Mistře, ty snad chceš olizovat každého, koho kdy vidíš pospíchat?“

24/ Markus Valerius Probus z Berytu dlouho usiloval o hodnost centuriona, až se z omrzelosti dal na vědu. Četl některé staré knihy u učitele gramatiky v provincii, kde památka starých autorů ještě žila a neupadla docela do zapomenutí jako v Římě. Tuto četbu si pak chtěl vštípit hlouběji a seznámit se ještě s dalšími knihami tohoto druhu; byl si sice vědom, že se jimi šmahem pohrdá a že přinášejí čtenářům víc hany než slávy nebo zisku, ale přece se přidržel svého záměru, shromáždil množství rukopisů a vlastní péčí opravil jejich čtení, text rozčlenil a opatřil poznámkami. Věnoval se pouze tomuto a žádnému jinému odvětví gramatiky a neměl ani tak žáky jako spíše několik stoupenců. Nikdy neučil tak, že by se prosazoval jako učitel: vpouštíval k sobě vždy v odpoledních hodinách jednoho, dva nebo nanejvýš tři až čtyři žáky, vleže s nimi dlouho besedovával v lidovém jazyce a mezitím – ale to velmi zřídka – něco čítával. Vydal jen velmi málo rozsahem skrovných spisků o některých subtilních otázkách, zanechal však vynikající sbírku poznámek o starém latinském jazyce.

25/ Také s rétorikou právě tak jako s gramatikou se u nás začalo pozdě a bylo to ještě o něco obtížnější, neboť jak je známo, bylo dokonce občas zakázáno ji provozovat. Aby o tom nebylo pochybností, uvedu staré usnesení senátu a censorský edikt: „Za konsulátu Gaia Fannia Strabona a Marka Valeria Messally^32 vznesl prétor Marcus Pomponius dotaz k senátu. Bylo pojednáno o filosofech a o rétorech a senátoři v té věci usnesli, že Marcus Pomponius má jako prétor dbát a postarat se způsobem, jaký uzná za vhodný vzhledem ke státu i ke svému úřadu, aby v Římě filosofové a rétoři nebyli.“ A po nějakém čase o tom nařídili censoři Gnaeus Domitius Ahenobarbus a Lucius Licinius Crassus^33 toto: „Doneslo se nám, že jsou lidé, kteří zavedli nový učební obor, k nimž chodí mládež do školy a kteří si dali jméno »latinští rétoři«. Mladí lidé u nich vysedávají po celé dny a zahálejí. Naši předkové ustanovili, čemu se mají podle jejich vůle jejich děti učit a jaké školy mají navštěvovat. Tyto novoty, jež neodpovídají zvyklosti a mravu předků, neschvalujeme a neshledáváme správnými. Proto považujeme za svou povinnost, abychom jak vůči těm, kdož ty školy mají, tak vůči těm, kdo tam uvykli chodit, projevili svůj úsudek: neschvalujeme to.“

32. „Za konsulátu... Valeria Messally“ – r. 161 př. n. l.

33. censoři... Lucius Licinius Crassus – r. 92 př. n. l.

Zvolna se však i rétorika začala jevit užitečnou a ctihodnou a mnozí se jí začali věnovat, neboť byla schopna poskytnout jim ochranu i slávu. Cicero se až do doby, kdy dosáhl praetury^34, cvičil v řečnictví řecky, latinsky dokonce ještě ve stáří, a to s konsuly Hirtiem a Pansou^35, jež nazýval svými žáky a velkými dětmi^36. O Gnaeu Pompeiovi dochovali někteří historikové zprávu, že se právě za občanské války navrátil ke zvyku řečnických cvičení, aby pohotověji oponoval velmi schopnému mladému Gaiu Curionovi, který hájil Caesara. Marcus Antonius a Augustus se prý těchto cvičení nevzdali ani za mutinské války^37. Císař Nero veřejně deklamoval v prvém roce své vlády^38 a už dvakrát předtím. Přemnozí řečníci vydali své deklamace knižně.

34. Cicero... praetury – srov. Gram. kap. 7.

35. s konsuly Hirtiem a Pansou – Aulus Hirtius a Gaius Vibius Pansa, konsulové v r. 43 př. n. l., oba padli v roce svého konsulátu v bitvě u Mutiny, viz Aug. kap. 11. Zprávy o tomto přátelství podává Cicero ve své korespondenci.

36. žáky a velkými dětmi – srov. Cicero Ad Atticum 14, 22, 1 aj.

37. za mutinské války – r. 43 př. n. l., srov. Aug., kap. 11 a 84.

38. Nero... v prvém roce své vlády – r. 54 n. l.

Proto když řečnictví vyvolalo u lidí velký zájem, vznikla spousta profesorů a učitelů. Prospívali natolik, že někteří se z nízkých poměrů povznesli až ke stavu senátorskému a k nejvyšším hodnostem. Ale vyučovací metodu neměli všichni stejnou, dokonce i u jednotlivců bývala proměnlivá, neboť každý cvičil žáky různými způsoby. Měli totiž ve zvyku rozvíjet znamenité výroky všemi možnými řečnickými figurami, příklady a příběhy a vyprávět jednou stručně a zhuštěně, jindy šířeji a obsáhleji; občas překládali řecké spisy, chválili nebo haněli slavné muže; dokazovali také o státních a občanských institucích, jednou že jsou užitečné a nezbytné, jindy – škodlivé a zbytečné; často dovozovali nebo vyvraceli pravdivost mýtů. Tento druh tzv. these nazývají Řekové „vyvracení důkazy“ a „potvrzení důkazy“39.

39. these... „vyvracení důkazy“ a „potvrzení důkazy“ – thesis – v rétorice úvodní věta, na niž navazuje nějaká otázka nebo výklad (zvi. úloha, zadaná k filosofickému nebo řečnickému zpracování), lat. propositum; vyvracení a potvrzení důkazy – V textu uvedeno řeckými technickými termíny.

Pak se tyto žánry pozvolna přežily a pole ovládla „kontroverse“40. Staré kontroverse si braly látku buď z historie (jak je tomu ostatně u některých dodnes), anebo ze skutečných událostí, jestli se náhodou nějaká nedávno přihodila. V takovém případě bývaly přednášeny i s místními jmény. Tak je tomu aspoň s vydanými sbírkami, z nichž bude vhodné na ukázku jednu nebo dvě kontroverse uvést doslova:

40. „kontroverse“ – „controversia“, spor, rozpor; v řečnictví cvičné projevy na téma vymyšlených soudních případů, největší sborník kontroverzí sestavil Seneca Starší (Řečník; otec filosofa Seneky).

„Když jednou v létě přišli městští mladíci do Ostie, kráčeli po břehu a potkali rybáře rozkládající sítě. Dojednali si s nimi cenu, za niž koupí úlovek, a peníze složili. Dlouho čekali na vytažení sítí, a když se konečně dočkali, nebyla v síti ani jedna ryba, ale zato uzavřený koš se zlatem. Tu si činili právo na úlovek jak kupci, tak rybáři.“

„Když jednou obchodník s otroky vyváděl v Brundisiu skupinu otroků na prodej z lodi, oblékl z obavy před přístavními celníky jednomu sličnému a drahocennému chlapci pláštík s amuletem^41. Úskok mu snadno prošel. Přišli do Říma, věc vyšla najevo a pro chlapce je před soudem žádáno propuštění na svobodu, neboť prý z vůle pána svobodným byl.“

41. pláštík s amuletem – srov. Jul., kap. 84; orig. „bullam“ (amulet) „et praetextam“ (pláštík): togu praetextu, tj. lemovanou nachem, nosili mj. svobodní hoši do 17 let; bulla byla vyduté, většinou zlaté polokulovité tělísko, nošené jako amulet a později jako šperk svobodných hochů, který se odkládal v 17 letech s praetextou.

Řekové dříve nazývali tyto řečnické spory syntase, brzy však dostaly jméno kontroverse, a to buď kontroverse fiktivní nebo kontroverse soudní.

Stěží bude možno shledat více slavných profesorů, kteří dodnes něco znamenají, než jsou ti, o nichž zde podám zprávu:

26/ Lucius Plotius Gallus: Cicero o něm uvádí v listu Marku Titiniovi^42 toto: „Vzpomínám si ještě, že za mého dětství začal poprvé vyučovat latině jakýsi Plotius. Byl u něho nával, protože se v jeho škole učili ti nejhorlivějsí studenti, a mně bylo líto, že to není možné také mně. Mírnil mne však názor předních učenců, kteří se domnívali, že nadání se lépe tříbí řeckými studiemi.“ O tomtéž Gallovi (žil totiž velmi dlouho) říká Marcus Caelius^43 v řeči, jíž obhajuje sám sebe z nařčení pro násilí, že jeho žalobci Atratinovi sestavil obžalobu, a aniž ho jmenoval, nazývá jej jarmarečním řečníkem^44 a vysmívá se mu, že je nafoukaný, povrchní a sprostý.

42. Marku Titiniovi – Ciceronův dopis se nedochoval.

43. Marcus Caelius – v procesu r. 56 obhajoval M. Caelia Cicero (řeč Pro M. Caelio Rufo), hlavním žalobcem byl Lucius Sempronius Atratinus. Caelius byl osvobozen.

44. jarmarečním řečníkem – orig. „hordearium rhetorem“, vl. ječmenným, ječmenem živeným, tedy nafouklým, nabubřelým.

27/ Lucius Voltacilius Pilutus byl prý otrokem a dokonce prý byl jako vrátný po starém mravu přikován k řetězu. Byl však pro své nadání a vědecké vzdělání propuštěn, a když jeho pán kohosi žaloval, vyhotovil a spolupodal žalobní listinu. Potom se stal učitelem rétoriky, učil Gnaea Pompeia Velikého a sepsal v řadě knih činy jeho otce^45 a jeho samého – podle mínění Comelia Nepota jako „první propuštěnec, který začal psát historii, jež bývala doposud sepisována vždy jen těmi nejvznešenějšími“.

45. jeho otce – míněn Gnaeus Pompeius Strabo (zemřel r. 87 př. n. l.)

28/ Marcus Epidius si otevřel, veřejně pohaněn pro jakési pletichaření, řečnickou školu a učil mezi jinými Marka Antonia a Augusta. Když jednou tito státníci vytýkali Cannutiovi, že je v otázkách správy státu přívržencem bývalého konsula Isaurika, odpověděl jim, že by jako žák dal přednost Isaurikovi před pletichářem Epidiem. Tento Epidius o sobě prohlašoval, že je potomkem Gaia Epidia z Nucerie, který se podle tradice kdysi vrhl do pramene řeky Sarna, okamžitě se stal neviditelným, zakrátko se objevil se zlatými rohy a byl přijat mezi bohy.

29/ Sextus Clodius ze Sicílie, profesor řečnictví latinského i řeckého, měl špatný zrak a ostrý jazyk – říkával, že jeho krátkozrakost zavinilo přátelství s triumvirem Markem Antoniem^46; o Antoniově manželce Fulvii^47, která měla jednu tvář odulou, prohlásil, že provokuje ostrá pera^48. Ale nebyl proto Antoniovi méně milý, spíše naopak. Když se potom stal Antonius konsulem, dostal od něho Clodius obrovský dar, jak mu vytýká Cicero ve Filippikách^49: „Z žertu si držíš učitele-rétora podle volby své a svých kumpánů a dovolil jsi mu, aby na tvůj účet vtipkoval, jak chce. Je to docela vtipný člověk, jenže dělat vtipy na tebe a na tvé přátele není žádný problém. A jaký honorář ten rétor dostal! Slyšte, slyšte, otcové senátoři, a udělejte si obraz o ztrátách, jaké trpí stát! Připsal jsi rétorovi Sextu Clodiovi v leontinské rovině dva tisíce jiter půdy – navíc nezdaněné –, aby ses za tak vysoký honorář naučil, jak nemít rozum.“

46. s triumvirem Markem Antoniem – narážka na Antoniovu vlastní krátkozrakost.

47. manželce Fulvii – srov. Aug. kap. 62.

48. provokuje ostrá pera – orig. „temptare acumen stili“ – dvojsmyslně: vzbuzuje chuť jednak píchnout ji (perem – stilus) do odulé tváře, jednak napsat na ni epigram (v ostrém stylu).

49. ve Filippikách – Cicero, Orationes Philippicae 2, 17, 11–15.

30/ Gaius Albucius Silus z Novarie zastával ve svém rodném městě úřad édila. Když v této hodnosti jednou předsedal soudu, ti, v jejichž neprospěch rozsoudil, ho uchopili za nohy a stáhli z tribuny. Byl tím tak rozhořčen, že hned spěchal k městské bráně a odtud do Říma, kde byl přijat do kroužku řečníka Planka. Když se Plancus chystal deklamovat, měl ve zvyku vyzvat vždy napřed někoho, aby mluvil před ním. Tuto úlohu na sebe vzal Silus a splnil ji tak, že Plancus musel mlčet, neboť neměl odvahu změřit s ním síly.

Proslaviv se tím, zřídil si Albucius vlastní auditorium: když bylo určeno téma pro kontroversi, začínával vsedě, a potom jak se rozehříval, vstával a tak přednášel až do konce; jeho cvičné řeči však byly velmi různé: jednou deklamoval ve výpravném a hledaném stylu, jindy, aby nebyl pokládán za naprostého školometa, stylem úsečným, neumělým a jen taktak že neužíval lidových výrazů. Vedl také soudní spory, ovšem dosti zřídka, neboť vyhledával jen ty nejokázalejší a nešlo mu v nich o nic jiného, než aby si zařečnil. Později zanechal veřejného působení – částečně ze studu, částečně ze strachu. Při jednom sporu před soudním dvorem centumvirů^50 navrhl totiž protivníkovi, jemuž vytýkal nevděčnost vůči rodičům, přísahu, a udělal to takhle krasořečnicky: „Přísahej při popelu svého otce a matky, který leží nepohřben,“ a tak dále podobně. Protivník se návrhu chopil, soudcové jej nezamítli a Albucius při ztratil, což mu bylo všeobecně bráno velmi za zlé. – Podruhé hájil v Mediolanu při vyšetřování vraždy před prokonsulem Luciem Pisonem obviněného; když liktoři krotili přílišné nadšení obecenstva, rozohnil se Albucius natolik, že se dal do nářku nad současným stavem Itálie, v níž začínají opět vládnout provinciální poměry, a navíc se dovolával Marka Bruta, jehož sochu tam mohli shromáždění vidět, jako dárce a ochránce svobody, a málem si to odpykal.

50. před soudním dvorem centumvirů – pod kompetenci tohoto starého, už z doby republiky pocházejícího soudního dvora, který měl několik sekcí, spadaly především případy soukromého práva.

Již jako stařeček se vrátil nemocen vředovou chorobou do Novarie. Promluvil zde ke shromážděnému lidu na způsob táborového řečníka ve dlouhém projevu o příčinách, z nichž se odhodlal zemřít, a už se nedotkl jídla.

Poznámka^51.

51. Za text životopisů řečníků kladou někteří vydavatelé ještě zlomky dalších kapitol, sestavené podle rejstříku před textem a doplněné o zlomky ze spisu křesťanského autora Hieronyma, který čerpal z dnes ztracených míst Suetoniovýcb životopisů: 31 - Lucius Cestius Pius, řečník ze Smyrny, byl učitelem latinské rétoriky v Římě. 32 - Marcus Porcius Latro, latinský deklamátor, spáchal sebevraždu ze zoufalství nad těžkou zimnicí. 33 - Quintus Curtius Rufus 34 - Lucius Valerius Primanus 35 - Verginius Flavus 36 - Lucius Statius Ursulus z Tolosy je velmi vyhledávaným učitelem rétoriky v Gallii. 37 - Publius Clodius Quirinalis, rétor z Arelate, je velmi významným učitelem rétoriky v Římě. 38 - Marcus Antonius Liberalis, latinský rétor, žije v nejzavilejším nepřátelství s Palaemonem. 39 - Sextus Julius Gabinianus, řečník velmi slavného jména, byl učitelem v Gallii. 40 - Marka Fabia Quintiliana přivedl do Říma císař Galba. Quintilianus byl Hispánec z města Calagurry, byl prvním, kdo měl v Římě veřejnou státní školu a byl placen ze státní pokladny. Proslavil se. 41 - Julius Tiro.

Básníci

Poznámka^1.

1. Někteří vydavatelé uvádějí u titulu tento rejstřík, sestavený podle Hieronyma: L. Livius Andronicus, Cn. Naevius, T. Maccius Plautus, Q. Ennius, Statius Caecilius, P. Terentius Afer, M. Pacuvius, L. Accius, Sex. Turpilius, C. Lucilius, P. Quintus Atta, L. Afranius, L. Pomponius, T. Lucretius Carus, M. Furius Bibaculus, C. Valerius Catullus, P. Terentius Varru, D. Laberius, P. Publilius Lochius, Cornificius, M. Bavius, C. Cornelius Gallus, Aemilius Macer, Quintilius Varus, P. Vergilius Maru, Albius Tibullus, Sex. Propertius, Q. Horatius Flaccus, L. Varius Rufus, P. Ovidius Naso, Philistio, A. Persius Flaccus, M. Annaeus Lucanus.

Terentius

Poznámka^1.

1. Životopis se zachoval v úvodu Donatova (pol. 4. stol.) komentáře k Terentiovým komediím.

1/ Publius Terentius Afer, narozený v Kartágu, byl v Římě otrokem senátora Terentia Lucana, který mu pro jeho nadání a půvab nejen dal vzdělání jako svobodnému, ale také jej záhy propustil. Někteří autoři se domnívají, že byl Terentius zajatcem. Fenestella ovšem poukazuje na to, že tomu tak v žádném případě být nemohlo, poněvadž se Terentius narodil i zemřel v období mezi koncem^2 druhé a vypuknutím třetí punské války, a protože i kdyby byl zajat Numidy a Gaetuly, nebyl by se mohl dostat do rukou římského vojevůdce, neboť obchodní styky mezi Afrikou a Itálii byly navázány až po zničení Kartága.

2. mezi koncem... punské války – v letech 201–149 př. n. l.

Terentius žil v nejdůvěrnějších stycích s mnoha urozenými muži, nejúže byl však spřátelen se Scipionem Africkým a s Gaiem Laeliem. Soudí se, že si ho oblíbili i pro jeho tělesnou krásu – ale i to Fenestella vyvrací tvrzením, že Terentius byl starší než oba tito muži, ačkoli Nepos uvádí, že všichni tři byli vrstevníky a ačkoli Porcius těmito verši navozuje podezření o jejich intimním soužití:

Chce šlechtice povyrazit, jejich chvály dočkat se,

žádostivým sluchem vpíjí Scipionův božský hlas,

u Laelia nebo Phila obědvat prý krásné je,

že ho mají v lásce, věří; pro mladistvou krásu svou

často bývá jejich hostem na výletech^3 v Albanu.

3. na výletech v Albanu – Albanum: podle blízkosti starého latinského města Alby tak byly nazvány nádherné letohrádky, z nichž později vzniklo město Albanum, dn. Albano.

Přišel ale o majetek, do bídy se navrátil.

Není o něm ani slechu, zmizel v Řecku dalekém,

ve Stymfalu v Arkádii zemřel. Nic tu nezmohlo

přátelství se Scipionem, Laeliem a Furiem;

všichni tři v té době vedli snadný život vznešených.

Pro něj ovšem nenajali ani někde prostý dům,

kam by mohl otrok přinést o pánově smrti zvěst.

2/ Terentius napsal šest komedií^4. Když první z nich, Dívku z Andru, nabízel édilům k provozování, uložili mu, aby ji napřed přečetl před Caeciliem^5. Přišel právě ve chvíli, když jeho posuzovatel ležel u jídla, a tak prý Terentius, protože byl uboze oděn, přečetl začátek kusu vsedě na lavici vedle lehátka. Ale po několika málo verších ho Caecilius vyzval, aby ulehl, a Terentius pojedl s ním, a teprve potom pročetl další verše za Caeciliova obdivného úžasu. Jak touto komedií, tak i pěti dalšími získal stejné uznání u lidu, ačkoli Volcacius^6, když vyčísluje tituly jich všech, píše toto:

4. šest komedií – Andria (Dívka z Andru, uvedena r. 166), Heautontimorumenos (Sebetrapič – 163), Eunuchus (Kleštěnec – 161), Phormio (161), Adelphoe (Bratři – 160), Hecyra (Tchyně – 160).

5. před Caeciliem – popisovaný děj se udál nejméně dva roky před skutečným uvedením „Dívky z Andru“.

6. Volcacius – verš Volcaciův je sporný, bývá čten i překládán různě.

Je „Tchyně“7 šestý kus a bude výjimkou.

7. „Tchyně“ – Hecyra byla neúspěšně provozována už r. 165, obecenstvo ji přijalo teprve, když ji autor uvedl o Římských hrách r. 160.

„Kleštěnec“ byl zato uveden dvakrát v jediném dni a byl odměněn cenou, jakou předtím nedostala komedie žádného autora, totiž osmi tisíci sestertii – proto je u titulu^8 uvedena i částka. A úvodním odstavcům Bratří dává Varro dokonce přednost před začátkem Menandrova kusu.

8. u titulu – v tzv. didaskaliích, poznámkách, které obsahovaly údaje o době uvedení hry a o jeho okolnostech.

Dost běžný je názor, že ve spisovatelské činnosti pomáhali Terentiovi Laelius a Scipio; jeho rozšíření napomohl Terentius sám, neboť vyvracet se jej snažil jen velmi povrchně, například v prologu k^9 Bratřím:

9. v prologu k „Bratřím“ – v. 15–21.

A závistníci říkají, že autor náš

prý od šlechticů dá si v psaní pomáhat;

v tom sami vidí nejhroznější pohanu,

však autor má to za čest. Vždyť se líbí těm,

kdo zas jsou milí vám a lidem všem:

vždyť každý skromně jejich pomoc přijímá

ať v míru, válce nebo v obchodech.

Zdá se ovšem, že se hájil tak povrchně z toho důvodu, že věděl, že Laeliovi i Scipionovi jsou tyto pověsti docela milé. Nicméně zmohutněly a přetrvaly až do pozdější doby.

3/ Gaius Memmius praví v řeči, jíž se obhajuje: „Publius Africanus si vypůjčil Terentiovu masku a to, co si skládal pro soukromou zábavu, uvedl na scénu jeho jménem.“ O Gaiu Laeliovi praví Nepos, odvolávaje se na věrohodné svědectví, že když mu jednou o březnových Kalendách^10 na puteolském sídle jeho žena připomínala, aby chodil včas ke stolu, prosil ji, aby ho nerušila; ale když přece přišel do jídelny pozdě, poznamenal, že se mu dnes psaní výjimečně dařilo; požádali ho, aby přečetl, co napsal, a Laelius prý zarecitoval verše, které jsou v „Sebetrapiči“11:

10. o březnových Kalendách – 1. březen, matronalia, římský svátek žen.

11. v „Sebetrapiči“ – v. 723.

Bůh ví, mne přilákal sem Syrus svými sliby smělými!

4/ Santra soudí, že kdyby už bylo Terentiovi bývalo při psaní zapotřebí pomoci, nebyl by mohl využít ani tak Scipiona a Laelia, kteří tehdy byli příliš mladí; že by mu spíše mohl být užitečný Gaius Sulpicius Gallus, učený muž, za jehož konsulátu začal Terentius uvádět o hrách své kusy, nebo Quintus Fabius Labeo a Marcus Popillius, oba bývalí konsulové a básníci; že proto Terentius sám neoznačuje ty, kteří mu prý snad pomáhali, jako mladé lidi, ale jako muže, kteří prokázali lidu „pomoc ať v míru, válce nebo v obchodech“.

Poté co vydal své komedie, odešel, nepřekročiv ještě pětadvacet let – buď aby se vyhnul pověstem, podle nichž vydával cizí díla pod svým jménem, nebo aby se seznámil s řeckými obyčeji a mravy, jež ve svých spisech zobrazoval ne zcela přesně. Už se do Říma nevrátil. O jeho smrti podává Volcacius tuto zprávu:

Šest komedií složil lidu římskému,

pak vstoupil na loď, nikdo už ho nespatřil;

jel do Asie – jeho život končí tím.

5/ Quintus Cosconius uvádí, že Terentius zahynul na moři^12 při návratu z Řecka i se sto osmi komediemi^13, přeloženými z Menandra, podle tvrzení ostatních zemřel za konsulátu^14 Gnaea Cornelia Dolabelly a Marka Fulvia Nobiliora v arkadském městě Stymfalu nebo na Leukadii, kde onemocněl z žalu a rozčilení nad ztrátou svých zavazadel, jež poslal na loď napřed a mezi nimiž byly i nově napsané divadelní hry.

12. zahynul na moři – takovouto smrt připisuje tradice také Menandrovi.

13. se sto osmi komediemi – tento počet komedií patří Menandrovi.

14. za konsulátu... Marka Fulvia Nobiliora – r. 159 př. n. l.

Byl prý střední postavy, štíhlý a osmahlý. Zanechal dceru, která se potom provdala za římského rytíře, a zůstaly po něm sady o výměře dvaceti jiter při Appiově silnici u Martova pole. Tím nepochopitelnější jsou Porciovy verše

... nic tu nezmohlo

přátelství se Scipionem, Laeliem a Furiem,

všichni tři v té době vedli snadný život vznešených.

Pro něj ovšem nenajali ani někde prostý dům,

kam by mohl otrok přinést o pánově smrti zvěst.

Afranius dává Terentiovi přednost přede všemi komickými básníky a ve svých Compitaliích^15 píše:

15. ve svých „Compitáliích“ – Compitalia, římský svátek (v prosinci) na počest lárů, ochránců křižovatek a rozcestí, slavený u jejich kapliček; zde titul divadelní hry (Afranius napsal asi 40 kusů, dnes nedochovaných).

Ne, Terentiovi se žádný básník nerovná.

Volcacius si ho ale cení méně nejen než Naevia, Plauta a Caecilia, ale i než Licinia a Atilia. Cicero mu v básni Louka^16 vzdává chválu takto:

16. „Louka“ – orig. „Leimon“ (z řec. leimón), báseň jinak neznámá.

Ty také, Terentie, jenž jediný vybranou mluvou

Menandra vyjádřils nově a uvedls v latinské řeči,

předvádíš nám jej teď – až příliš klidnými tóny,

vše říkáš uhlazeně, a každé tvé slovo je sladké.

A Gaius Julius Caesar^17:

17. Caesar – báseň jinak neznámá; překlad Caesarových veršů převzat ze sbírky Římská lyrika, str. 106 (se změnou prvních veršů kvůli shodě začátku básně Ciceronovy a Caesarovy).

Ty také k velikým duchům se řadíš, a docela právem,

Menandre poloviční, jak čisté milovník řeči.

Kéž by pak k jemným tvým dílům se družila komická síla,

aby se vyrovnala tvá zdatnost Řekům, a tys měl

podobnou čest, a proto jen neležel beze vší úcty!

Terentie, jen to mě sužuje, to že ti chybí!

Vergilius

Poznámka^1.

1. Životopis je dochován v úvodu Donatových (pol. 4. stol.) výkladů k Vergiliovým básním; většina badatelů jej nepovažuje za dílo Suetouiovo.

Publius Vergilius Maro, mantuánec, se narodil z chudých rodičů. Zvláště o jeho otci některé prameny uvádějí, že se zabýval hrnčířským řemeslem; podle většiny zpráv zprvu sloužil jako nádeník u jakéhosi Magia, úředního posla, brzy se však pro svou přičinlivost stal jeho zetěm^2 a rozmnožil malé jmění skupováním výnosných lesů a chovem včel. Vergilius se narodil za prvého konsulátu Gnaea Pompeia Velikého a Marka Licinia Crassa o říjnových Idách^3 ve vesnici Andy nedaleko Mantuy. Jeho matka měla v těhotenství sen, že porodila vavřínovou větev, která jakmile se dotkla země, zapustila kořeny a ihned vyrostla do podoby dospělého stromu, plného různých plodů a květů. Příštího jitra se s manželem ubírala k blízkému statku, odbočila z cesty a dole v příkopě slehla. Zrozené dítě prý ani neplakalo a mělo tak ušlechtilý výraz, že již tehdy zde byla nepochybná naděje na jeho příznivou sudbu. K tomu se přidala ještě jiná předpověď: topolová ratolest, hned při narození dítěte zaražená podle krajového zvyku do země na příslušném místě, zakrátko zesílila tak, že se vyrovnala topolům, zasazeným o mnoho dříve. Topol byl proto nazván Vergiliovým stromem a stal se dokonce posvátným, neboť těhotné ženy a šestinedělky jej zbožně uctívaly, slibovaly zde i přinášely oběti.

2. zetěm – Vergilius se prý oženil s Magiovou dcerou Magií Pollou.

3. o říjnových Idách – Vergilius se narodil 15. října r. 70 př. n. l.

Útlé mládí prožil Vergilius v Cremoně až do dosažení dospělosti, kdy v patnácti letech za druhého konsulátu týchž úředníků, za jejichž prvního konsulátu se narodil, oblékl mužskou togu^4. A snad nikoli jen náhodou právě v ten den zemřel básník Lucretius. Vergilius pak odešel z Cremony do Mediolana a zanedlouho do Říma.

4. v patnácti letech... oblékl mužskou togu – rukopisy mají „v 17 letech“, což by lépe odpovídalo obyčeji, neshodoval by se s tím však údaj o druhém konsulátu Pompeiově a Crassově. Mužskou togu (toga virilis) oblékali dospělí jinoši v 17 letech a vstupovali tak mezi svobodné občany.

Byl vysoké a mohutné postavy, snědé pleti s tváří vesničana. Jeho zdraví bylo nepevné – měl totiž potíže zvlášť se žaludkem, krkem a s bolestmi hlavy, často také krvácel. V jídle a v požívání vína byl velmi uměřený. Byl smyslně nakloněn chlapcům, z nichž nejraději měl Cebeta a Alexandra, kterého v druhé ekloze nazývá Alexidem a jejž mu daroval Asinius Pollio. Oba chlapci měli dobré vzdělání, Cebes byl dokonce básníkem. Podle obecného názoru udržoval Vergilius milostné styky s Plotií Hieriou^5. Ale Asconius Pedianus tvrdí, že Plotia později, když už byla starší, ráda vyprávěla, jak Vergilius vyzván Variem, aby s ní žil, velmi rozhodně odmítl. Jinak je o jeho životě známo, že byl opravdu svými slovy i smýšlením tak řádný, že mu v Neapoli říkali „Parthenias“6, a když si ho někdy v Římě, kam docházel velice zřídka, na ulici prohlíželi, uchýlil se před lidmi, kteří ho sledovali a ukazovali si na něho, do nejbližšího domu. Když mu Augustus nabízel jmění jakéhosi exulanta, nedokázal je přijmout.

5. s Plotií Hieriou – podle Serviova (koncem 4. stol.) komentáře k Vergiliovi ji básník opěvuje ve Zpěvech pastýřských pod jménem „Amaryllis“.

6. „Parthenias“ – řecky parthenos = panna, narážka na Vergiliovu cudnost. Snad má tato přezdívka souvislost i s Vergiliovým vztahem k Neapoli, básnicky zvané Parthenopé.

Díky štědrým darům přátel vlastnil skoro deset miliónů sestertiů, v Římě měl dům na Esquilinu v sousedství zahrad Maecenatových. Ale nejčastěji pobýval v klidném ústraní Campanie a Sicílie.

Rodiče ztratil teprve v pokročilém věku (jeho otec oslepl). Přišel také o dva vlastní bratry, nezletilého Silona a již dospělého Flakka – jeho skon oplakává jako „smrt Dafnidovu“7. Mezi jinými studiemi se věnoval také medicíně a obzvláště matematice. Vedl také soudní spor, jeden jediný a víckrát už ne, neboť jak vypráví Melissus, byl velmi zdlouhavý v řeči a téměř se podobal člověku nevzdělanému. Básnění se začal věnovat již jako hoch, když složil dvojverší na učitele Ballistu, který byl nařčen ze zbojnictví a ukamenován:

7. „smrt Dafnidovu“ – Zpěvy pastýřské, ekloga 5, 20.

Pod touto kamennou horou zde pohřbený Ballista leží;

poutníče, nocí i dnem můžeš zas bezpečně jít.

Potom složil Catalepton, Priapea, epigramy, Kletby^8 a v šestnácti letech napsal Ciris a Komára^9. Obsah Komára je takovýto: když pastýř znavený vedrem usnul pod stromem a z močálu se k němu plížil had, přiletěl komár a bodl pastýře žahadlem do obličeje. Tu pastýř zabil komára, usmrtil hada a komárovi postavil náhrobek s nápisem^10:

8. „Catalepton“... „Kletby“ – „Catalepton“, „Drobnosti“ (drobné básně psané lyrickými metry a elegickým distichem): většina jich patrně od Vergilia skutečně pochází; stejně jako další menší skladby jsou shrnuty v tzv. Appendix Vergiliana. „Priapea“, „Priapské básně“:jejich jméno je odvozeno od Priápa, boha zahrad, vinic a plodnosti; rukopisy dochovaly trojí Priapea (od Vergilia nepocházejí). Epigramy: 14 dalších malých básní, některé jsou skutečně Vergiliovy. „Kletby“, „Dirae“: obsahují kletby kohosi, komu veteráni zabrali statek (Vergiliovy patrně nejsou).

9. „Ciris“ a „Komára“ – od Vergilia rovněž nepocházejí, ačkoli u „Komára“ („Culex“) pro Vergiliovo autorství mluví závažná antická svědectví. V epylliu „Ciris“ se vypráví o tom, jak Scylla z lásky zradila svého otce a byla proměněna v mořského ptáka.

10. s nápisem – Culex v. 413–414.

Komáre malý, tu poslední službu tvé zásluze vzdávám,

já, svého stáda strážce, který ti za život vděčím.

Vergilius napsal také Etnu, jejíž pravost je sporná. Když se brzy nato začal zabývat líčením římských dějin, přešel zaražen obtížností látky ke Zpěvům pastýřským^11. Chtěl v nich především oslavit Asinia Polliona, Alfena Vara a Cornelia Galla, neboť se zasloužili o to, že vyvázl beze škody při rozdílení polí, která byla po vítězství u Filipp na příkaz triumvirů přidělována veteránům v severní Itálii. Poté vydal Zpěvy rolnické^12 k poctě Maecenatově, neboť ten, ačkoli Vergilia ještě dobře neznal, poskytl mu pomoc proti zlobě jednoho veterána, který ho bezmála zabil v hádce týkající se sporu o polnosti. Nakonec začal pracovat na Aeneidě^13, básni pestré a bohaté obsahem, který se takřka rovná látce obou básní Homérových; kromě toho se v ní pojednává společně o postavách z dějin řeckých i římských a je v ní, což bylo Vergiliovým hlavním cílem, podán i výklad o vzniku města Říma a o původu Augustova rodu.

11. ke Zpěvům pastýřským – Bucolica (řecky Búkolika = plur. neutra) 41–39 př. n. l.

12. Zpěvy rolnické – Georgica, 36–30/29 př. n. l.

13. na Aeneidě – Vergilius na tomto díle pracoval v letech 29 až 19 př. n. l.

Při psaní Zpěvů rolnických prý každý den ráno nadiktoval větší množství veršů, které složil, ty pak po celý den znovu probíral a zhušťoval je na nepatrný počet a vtipně o tom říkával, že báseň rodí jako medvědice a stejně jako ona potom mláďata olizuje, on přivádí verše k dokonalosti. Aeneidu nejprve sepsal prózou a rozdělil do dvanácti knih a pak ji začal básnicky upravovat po částech, jak který úsek právě chtěl, aniž dbal na pořadí. A aby se vůbec nebrzdil v rozmachu, nechal některé části nedokončeny, jiné jen jaksi podepřel lehce načrtnutými verši – říkal o nich žertem, že je do básně vložil jako pilíře, aby ji podepíraly, dokud se jí nedostane pevných sloupů.

Zpěvy pastýřské dokončil během tří let, Zpěvy rolnické za sedm, Aeneidu psal jedenáct roků. Zpěvy pastýřské vydal s takovým úspěchem, že byly často dokonce přednášeny herci na scéně. Zpěvy rolnické předčítal Augustovi, který se na zpáteční cestě z vítězné bitvy u Aktia zdržoval v Atelle, aby si zde vyléčil krční nemoc, po celé čtyři dni sám, a kdykoli už mu nestačil hlas, střídal se s ním ve čtení Maecenas. Vergiliova recitace bývala líbezná a plná podivuhodných půvabů. Tak podle Seneky prý básník Julius Montanus říkával, že by Vergilia rád o něco připravil, kdyby se mohl zmocnit jeho hlasu, způsobu řeči a mimiky, neboť verše, které v jeho přednesu znějí dobře, jsou bez něho prázdné a bezduché.

Aeneida byla už tehdy, kdy na ní autor sotva začal pracovat, tak proslulá, že se Sextus Propertius nerozpakoval pronést takovéto proroctví^14:

14. proroctví – Sextus Propertius, elegie 2, 34, 65–67 (překlad R. Mertlíka).

Ustupte, básníci římští, a ustupte s nimi i řečtí;

nad samu Iliadu rodí se většího cos.

A sám Augustus – byl totiž právě mimo Řím na výpravě proti Kantabrům – vymáhal na Vergiliovi prosebnými a v žertu i výhrůžnými dopisy, „aby mu“, jak sám píše, „poslal z Aeneidy buď první náčrt básně nebo kterýkoli úryvek“. Vergilius mu však přednesl teprve mnohem později, když už byla látka dokonale zpracována, pouze tři knihy, druhou, čtvrtou a šestou. Šestá kniha prý udělala velký dojem na Octavii: byla přítomna předčítání a při oněch verších o svém synu „Budeš však Marcellem jednou“ omdlela a jen stěží ji přivedli k vědomí. Přednášel i před větším obecenstvem, ale nikoli často a většinou ta místa, u nichž si nebyl jist, aby si lépe ověřil úsudek lidí. Erós, Vergiliův písař a propuštěnec, už v pozdním stáří prý rád vyprávěl, jak Vergilius jednou při recitování dva neúplné verše doplnil spatra: Zatím měl napsáno „Mísénos, Aiolův syn“ a dodal „jenž uměl nad jiné lidi“ a stejně inspirován připojil k polovičnímu verši „polnicí volat mužstvo“ slova „a tím je vzněcovat k bitvě“15; a Erótovi bned poručil, aby obojí do svitku připsal.

15. „Budeš však... k bitvě“ – Aeneis VI, 884; 164; 165 (z překladu O. Vaňorného).

Když bylo Vergiliovi dvaapadesát let, chtěl dát Aeneidě konečnou úpravu. Předsevzal si uchýlit se do Řecka a do Asie a po celé tři roky se zabývat pouze zdokonalujícími opravami, aby se po zbytek života mohl plně věnovat filosofii. Ale po cestě se v Athénách setkal s Augustem, který se vracel z Východu do Říma, rozhodl se neodlučovat se od něho a dokonce se zároveň s ním vrátit. Tu když si prohlížel sousední město Megaru za příliš prudkého slunečního žáru, pocítil slabost, kterou si nepřetržitou plavbou zhoršil natolik, že v Brundisiu přistál ještě o hodně churavější. Zde zemřel za několik málo dní jedenáctého dne před říjnovými Kalendami za konsulátu Gnaea Sentia a Quinta Lucretia^16. Jeho tělesné pozůstatky byly přeneseny do Neapole a pochovány u třetího milníku puteolské silnice. Na náhrobek si složil toto dvojverší^17:

16. jedenáctého dne... Quinta Lucretia – Vergilius zemřel 21. září r. 19 př. n. l.

17. dvojverší – je jím stručně vyjádřen život i dílo Vergiliovo (není pravděpodobné, že by si je složil sám).

Život mi Mantua dala a vzala Kalabrie zase,

teď mě má Parthenope; zpěvy mé – šalmaj, lán, boj.

Svými dědici učinil polovinou Valeria Procula, svého nevlastního bratra, čtvrtinou Augusta, dvanáctinou Maecenata a zbylou částí Lucia Varia a Plotia Tukku, kteří na rozkaz Caesarův připravili posmrtné vydání Aeneidy. Dochovaly se o tom verše Sulpicia Kartáginského^18:

18. Sulpicia Kartáginského – jeden z pozdějších starověkých filologů, kteří pořizovali další vydání Aeneidy. Žil až po Suetoniovi a toto místo je tedy třeba považovat (v případě, že životopis je dílem Suetoniovým) za pozdější vsuvku.

Přikázal Vergilius nám v prudkých plamenech zničit

skladbu, v níž oslaven je trojský válečný rek.

Varius s Tukkou v tom brání; a také ty, Caesare velký,

nesvolíš k tomu a dbáš, by měl své dějiny Řím.

Málem jen nešťastná Trója už podruhé polehla ohněm,

taktak že nový žár nezničil Pergamský hrad.

Než odjížděl z Itálie, vyjednal Vergilius s Variem, že Aeneidu spálí, kdyby se s ním něco stalo; Varius to ale odepřel udělat. Nemocný Vergilius tedy na pokraji smrti ustavičně žádal o skříňku se svitky, hodlaje Aeneidu spálit sám, když mu ji ale nikdo nepodal, nic sice jmenovitě o Aeneidě v závěti neustanovil, ale odkázal témuž Variovi spolu s Tukkou své spisy s tou podmínkou, že nevydají nic, co už nevydal on sám. Aeneidu ovšem vydal na Augustův příkaz Varius, ale upravil ji jen povšechně, takže dokonce případně nedokončené verše ponechal v původním stavu. Právě tak mnozí pozdější vydavatelé, kteří se je snažili doplnit, toho nebyli schopni; potíž byla v tom, že téměř všechny Vergiliovy poloviční verše mají dokonale plný význam – a výjimkou onoho známého, „kterého v Tróji ti již...“19. Gramatik Nisus říkal, že jak slyšel od starců, zaměnil Varius pořadí dvou knih, nynější druhou knihu přesunul na třetí místo^20 a navíc opravil začátek první knihy vynecháním těchto veršů:

19. „kterého v Tróji ti již...“ – Aeneis III, 340 (překlad O. Vaňorného).

20. na třetí místo – události popisované v 2. a 3. knize Aeneidy předcházejí chronologicky před událostmi knihy prvé. Z toho patrně vznikly domněnky o změnách v pořadí.

Já, který kdysi jsem skládal k pastýřské píšťale zpěvy,

potom jsem opustil lesy a blízká pole jsem učil

plnit, co hospodář velí – byť někdy žádal i příliš

(bylo to rolníkům milé), teď však o válečných hrůzách,

o zbraních, o muži zpívám...

O nepřátele neměl Vergilius nikdy nouzi, a není divu, vždyť jich měl dost i Homér. Když vznikly Zpěvy pastýřské, Búkolika, napsal na ně jakýsi Numitorius Antibúkolika, která parodovala jen dvě eklogy, ale zato tím nejnevkusnějším způsobem. První parodie začíná

Tityre, hřeje tě toga, tak pročpak se přikrýváš bukem?21

21. „Tityre...“ – autor parodie (Bucol. 1,1) si pohrává se slovem tegmen – kryt, přikrývka, pak teprve stinná (ochranná) koruna (stromu); kromě toho jsou verše narážkou na skutečnost, že Vergilius dával ve svých eklogách vystupovat pod maskou pastýřů urozeným a vzdělaným Římanům (odívajícím se togou).

a druhá

Pověz mi, Damoeto: „keho stádo“ – latinsky je to?22

22. „Pověz mi...“ – zde parodie (Bucol. 3,1) využívá Vergiliovy otázky „cuius pecus“ (či je to stádo?) a tendence vulgární latiny užívat zájmena tázacího (cuius – koho, čí) jako trojvýchodného přivlastňovacího tázacího zájmena – cuium pecus (střed. rod). V překladu je použito vulgární formy českého tázacího zájmena koho – keho.

Ne. Ale takhle se mluví u kmotra Aegona na vsi.

Jiný protivník, když Vergilius přednášel ze Zpěvů rolnických slova „v lehkém oděvu orej a sej“23, podotkl: „Nachladíš se a budeš mít horečku.“ Také proti Aeneidě vznikla kniha; má titul Bič na Aeneu a napsal ji Carvilius Pictor. Marcus Vipsanius nazývá Vergilia sebrancem Maecenatovým, vynálezcem nového a nesprávného způsobu nápodoby^24, jež sice není nabubřelá ani zase suchopárná, ale užívá běžných výrazových prostředků, a tím je nenápadná. Herennius sebral Vergiliova autorská nedopatření, Perellius také literární krádeže. Též osm knih Shod Quinta Octavia Avita obsahuje převzaté verše a jejich původ.

23. „v lehkém oděvu...“ – Georg. I. 229 (překlad O. Vaňorného); latinský originál má „nudus“ (nahý).

24. způsobu nápodoby – orig. „novae cacozeliae“, srov. „novátorství“ – Aug., kap. 86.

Asconius Pedianus se v knize, kterou napsal proti Vergiliovým pomlouvačům, zabývá velmi malým počtem těchto výtek, zpravidla těmi, které se vztahují k historické skutečnosti a k tomu, že si prý Vergilius přivlastnil velké množství Homérových míst. A říká, že Vergilius sám se proti tomuto obvinění obvykle hájil takto: „Proč se také oni nepokusí o takovou literární krádež? Však poznají, že je snadnější sebrat Herculovi kyj než Homérovi verš.“ – A přece, praví Pedianus, se Vergilius rozhodl odjet, takže všechno urovnal k plné spokojenosti svých nepřátel.

Horatius

Quintus Horatius Flaccus z Venusie byl, jak sám uvádí^2, synem propuštěnce, výběrčího peněz pro banku (všeobecně se má za to, že jeho otec byl prodavačem slanečků^3; tak Horatiovi kdosi při jedné slovní potyčce vyčetl: „Kolikrát jsem viděl tvého otce smrkat do rukávu^4!“). Povolán k filippskému tažení vojevůdcem Markem Brutem sloužil jako tribun vojska. Po porážce Brutovy strany byl omilostněn a opatřil si místo kvestorského písaře. Ale potom byl představen napřed Maecenatovi^5 a nato Augustovi a zaujal významné místo mezi jejich přáteli. Maecenas dostatečně dosvědčuje svou lásku k němu známým epigramem^6:

2. výběrčího peněz pro banku – srov. Vesp., kap. 1.

3. prodavačem slanečků – toto domnění vzniklo patrně proto, že Horatius byl často – i vlastním přičiněním (Epist. 2, 2, 61) – kladen do souvislosti s helénistickým básníkem Biónem, jehož otec prý provozoval toto zaměstnání.

4. smrkat do rukávu – podle Diogena Láertského se takto mluvilo také o Biónovu otci.

5. Maecenatovi – r. 38 představil Horatia Maecenatovi Vergilius a Varius.

6. známým epigramem – překlad převzat ze sbírky Římská lyrika, str. 150.

Horatie, nemám-li tě už radši

než své útroby, spatři svého druha

vychrtlejšího, než je stará herka –

– ale ještě více ve své poslední vůli takovýmto testamentárním přípisem k Augustovi: „Buď pamětliv Horatia Flakka stejně jako mne!“ Augustus Horatiovi nabídl místo svého osobního sekretáře, jak naznačuje tímto listem Maecenatovi: „Dříve jsem stačil sám na vyřizování přátelské korespondence, teď však, protože jsem příliš zaměstnán a nemocen^7, chtěl bych ti odvést našeho přítele Horatia. Přijde tedy od stolu příživníků k tomuto stolci vladařskému a bude mi pomáhat ve vyřizování korespondence.“ A ani když Horatius odmítl, Augustus na něho nijak nezanevřel a nepřestal se k němu chovat přátelsky. Dochovaly se dopisy^8, z nichž na důkaz toho něco málo uvádím: „Můžeš mít v mém domě všechna práva, jako by to byl náš společný dům. Budeš tak činit náležitě, nikoli bezdůvodně, neboť já chci, aby tomu tak mezi námi bylo, dovoluje-li to tvůj zdravotní stav.“ A jinde: „Také od našeho přítele Septimia můžeš uslyšet, jak na tebe vzpomínám, neboť náhodou jsem se před ním o tobě zmínil. Jestli jsi totiž ty pyšně pohrdl naším přátelstvím, já se tak vynášet nebudu.“ Nadto o něm Augustus mezi jinými žerty říkal, že je „čistý ptáček“ a „nejzábavnější chlapík“, a při každé příležitosti ho zahrnoval velkorysými dary. A Horatiovy básnické sbírky se mu tak líbily a natolik věřil, že budou žít věčně, že mu svěřil nejen složení Stoletní písně^9, ale i básnickou oslavu vítězství Tiberia a Drusa^10, svých adoptivních synů, nad Vindeliky, a přiměl jej proto, aby po dlouhé přestávce^11 přidal ke třem knihám Ód ještě čtvrtou. Když přečetl některé z Horatiových Rozmluv^12, takhle si postěžoval, že v nich o něm není ani zmínky: „Věz, že se na tebe hněvám, protože v přemnoha básních tohoto druhu nerozmlouváš zrovna se mnou. Bojíš se snad, že by ti bylo před příštími pokoleními k necti, kdyby bylo zjevné naše blízké přátelství?“ A vymohl si na Horatiovi báseň, jež byla věnována jemu. Začíná takto^13:

7. nemocen – viz Aug., kap. 80.

8. dochovaly se dopisy – dnes neznámy

9. složení Stoletní písně – Carmen saeculare (r. 17 př. n. l.).

10. Tiberia a Drusa – zvítězili nad Vindeliky, alpským kmenem, r. 15 př. n. l. (srov. Aug., kap. 21); Horatius, Carmina (Ódy) 4,4 a 14.

11. po dlouhé přestávce – 1.–3. kniha Ód vyšly r. 23 př. n. l., 4. kniha r. 13.

12. „Rozmluv“ – Horatius napsal kromě čtyř knih Ód (Carmina) sbírku Epód (Iambi), 2 knihy Satir neboli Sermones a 2 knihy Listů (Epistulae), jimž rovněž říkal sermones – rozmluvy či besedy.

13. začíná takto – Epistulae 2, 1, 1–4.

Jestliže neseš sám tak veliké břemeno, říši

italskou zbraněmi chráníš a zušlechťuješ ji mravy,

zákony zlepšuješ ji, pak hřešil bych na blahu obce,

kdybych tě dlouhou řečí chtěl, Caesare, okrádat o čas.

Postavou byl Horatius malý a silný podle vlastního popisu v Satirách^14 a podle tohoto Augustova listu: „Onysius mi přinesl tvou knížku; přičítám ti ji k dobru jako omluvu^15, i když je tak malinká. Zdá se mi, že se bojíš, aby tvé knížky nebyly větší, než jsi sám. Vysoký sice nejsi, ale při těle přece jsi! Mohl bys tedy psát na džbáncích, aby byl objem tvé knihy stejně okrouhlý jako tvé břicho.“

14. v „Satirách“ – Sat. 2, 3; Epistulae 1, 20, 24; 1, 4, 15.

15. jako omluvu – místo bývá čteno i překládáno různě.

Říká se, že v milostných požitcích neznal míru (pro své styky s nevěstkami si prý dal zřídit ložnici, obloženou zrcadly, aby se mu naskýtal obraz soulože všude, kam by se podíval).

Žil většinou v ústraní svého sabinského nebo tiburského vesnického statku, a dodnes ukazují jeho dům u háje v Tiburu^16. – Dostaly se mi do rukou také elegie pod jeho jménem a prozaický list, jímž se doporučuje Maecenatovi; ale obojí pokládám za podvržené: elegie mají totiž vulgární styl a dopis je dokonce nejasný, což je nedostatek, jímž Horatius naprosto netrpěl.

16. v Tiburu – Horatiův sabinský statek, jejž mu r. 33 daroval Maecenas, ležel blíže Tiburu; za těmito slovy v rukopisech patrně vypadla pasáž obsahující výčet Horatiových děl.

Narodil se šestého dne před prosincovými Idami za konsulátu Lucia Cotty a Lucia Torquata, zemřel pátý den před prosincovými Kalendami v roce konsulátu Gaia Marcia Censorina a Gaia Asinia Galla devětapadesát dnů po smrti Maecenatově v sedmapadesáti letech.17 Za svého dědice veřejně prohlásil Augusta, neboť mu nápor nemoci nedovolil úředně uzavřít testamentární spis. Byl pohřben a pochován na konci esquilinského hřbitova vedle hrobu Maecenatova.

17. narodil se... v sedmapadesáti letech – 8. prosince r. 65př. n. l. až 27. listopadu r. 8 př. n. l.

Lucanus

Marcus Annaeus Lucanus z Cordoby podal první důkazy o svém nadání ve Chválách Neronových při soutěži, jež bývala pořádána vždy jednou za pět let^1, a brzy nato předčítal svou Válku občanskou^2 (již vedli Pompeius s Caesarem), takže si dovolil říci v kterési své předmluvě, srovnávaje své mládí a své básnické počátky s Vergiliem: „...a kolik mi ještě schází do »Komára«?3“

1. vždy jednou za pět let – tzv. Neronia; srov. Nero, kap. 12. Konala se v r. 60 n. l.

2. „Válku občanskou“ – Pharsalia neboli Belli civilis libri X, Lucanovo hlavní dílo (dochovalo se).

3. do „Komára“ – viz Vergilius.

V raném mládí, kdy se dozvěděl, že jeho otec žije už dlouho kvůli neshodám v manželství na venkově^4...p3 ...Nero ho povolal z Athén, učinil jej členem kroužku svých přátel a vyznamenal ho dokonce úřadem kvestora. Ale Lucanus si nedokázal císařovu přízeň udržet. Nelibě totiž nesl, že Nero kdysi při jeho přednášce náhle – a prý jenom aby se občerstvil – odešel z řádně svolané schůze senátu. Od té doby se Lucanus nemírnil vůči císaři ani ve slovech, ani ve zjevných činech. Tak jednou na veřejných záchodcích vypustil s ohlušujícím hřmotem větry a zadeklamoval přitom tuto polovinu Neronova verše:

4. ...na venkově – za těmito slovy předpokládají vydavatelé delší mezeru v textu.

3. V textu je mezera.

...jako by pod zemí hřmělo...,

což zahnalo na překotný útěk všechny, kteří tam s ním seděli. Kromě toho v hanlivé básni krutě zostudil jak císaře, tak nejvlivnější přátele. Nakonec se stal bezmála vůdcem Pisonova spiknutí^5: často otevřeně hlásal slávu tyranobijců, nešetřil pohrůžkami a ve své bezuzdnosti před každým na potkání přetřásal císařovo bezživotí. Po odhalení spiknutí už ale neprojevil tolik vnitřní odhodlanosti: povolně se přiznal, snížil se k nejpokornějším prosbám a mezi spiklenci dokonce udal svou nevinnou matku, protože doufal, že před císařem – matkovrahem mu taková hanebnost bude na prospěch.

5. Pisonova spiknutí – srov. Nero, kap. 36.

Když pak dosáhl svobodné volby způsobu smrti, sepsal pro svého otce testamentární dovětek, týkající se oprav některých jeho veršů, dal si připravit bohatou hostinu a potom nastavil ruce lékaři, aby mu otevřel žíly.

Vzpomínám si také, že jeho básně se četly a vykládaly, jejich prodejní úprava však bývala nejen náročná a pracná, ale až nevkusná.

Persius

Poznámka^1.

1. Mnozí vydavatelé neřadí tento životopis mezi díla Suetoniova, neboť podle řady rukopisů je součástí komentáře gramatika Valeria Proba.

Aules^2 Persius Flaccus se narodil v den před prosincovými Nonami za konsulátu Fabia Persika a Lucia Vitellia^3, zemřel osmého dne před prosincovými Kalendami za konsulátu Publia Maria a Afinia Galla^4. Narodil se v Etrurii ve městě Volaterry jako římský rytíř, spřízněný po pokrevní i švagrovské linii s muži stavu senátorského, zemřel na svém statku při silnici Appiově u osmého milníku.

2. Aules – forma jména (-es) potvrzuje Persiův etruský původ.

3. ...Lucia Vitellia – Persius se narodil 4. prosince r. 34 n. l.

4. ... Afinia Galla – Persius zemřel 24. listopadu r. 62 n. l.

Jeho otec Flaccus jej zanechal osiřelého, neboť zemřel, když bylo Persiovi asi šest let. Persiova matka Sisennia se později provdala za římského rytíře Fusia, ale i toho za několik málo let pochovala. Flaccus studoval až do svých dvanácti let ve Volaterrách, potom se vzdělával v Římě u gramatika Remmia Palaemona a u rétora Verginia Flava. Když mu bylo šestnáct let, navázal přátelství s Anneaem Cornutem a nikdy ho neopustil. Od něho získal základy filosofického vzdělání.

Už od útlého mládí byli jeho přáteli básník Caesius Bassus a Calpurnius Sura, který zemřel v mladém věku ještě za Flakkova života. Jako vlastního otce ctil Servilia Noniana. Cornutovým prostřednictvím^5 se seznámil také s Lucanem. Ten natolik obdivoval Flakkovu tvorbu, že když z ní Flaccus obvyklým způsobem předčítal, Lucanus se sotva zdržel slov, že tohle je skutečné básnictví na rozdíl od jeho vlastních hříček. Později poznal Flaccus také Seneku, ale jeho génius ho nezaujal. U Cornuta se stýkal se dvěma veleučenými a ctihodnými muži, kteří se tehdy horlivě oddávali filosofii, s Claudiem Agathurnem, lékařem ze Sparty, a s Petroniem Aristokratem z Magnesie. Ty nad jiné obdivoval a napodoboval, ačkoli byli Cornutovými vrstevníky a on sám byl mladší. Skoro celých deset let byl velkým oblíbencem Thrasey Paeta^6, takže několikrát s ním byl dokonce na cestách. Paetus měl za manželku Flakkovu příbuznou Arrii.

5. Cornutovým posluchačem – za těmito slovy mají rukopisy (patrně jako pozdější vsuvku) slova: „Cornutus byl totiž v té době tragickým básníkem stoické (básnické?) nauky a zanechal filosofické spisy. Ale...“ (Jiných zpráv o Cornutově básnické činnosti nemáme.)

6. Thrasey Paeta – srov. Nero, kap. 37.

Flaccus měl velice vlídnou povahu, byl cudný jako panna a sličného zjevu; jeho vztah k matce, sestře a tetě byl příkladný. Byl řádný a počestný. Matce a sestře zanechal asi dva milióny sestertiů, ale v závěti se obracel pouze na matku: žádal ji, aby dala Cornutovi sto tisíc sestertiů, jak říkají jedni, podle jiných padesát tisíc, dvacet liber stříbrného náčiní a asi sedm set knih – nebo celou jeho knihovnu. Cornutus si však vzal jen knihy a peněz se zřekl ve prospěch Flakkových dědiček, jeho ženských příbuzných^7.

7. ...jeho ženských příbuzných – doslova: „ve prospěch sester, jež bratr učinil dědičkami“; výše v textu se však mluví jen o jedné sestře.

Flaccus nepsal často a tvořil pomalu. I tuto knihu^8 zanechal v nedokončeném stavu. Z poslední knihy bylo odstraněno několik veršů, aby se zdála být dokončena. Cornutus provedl zběžnou úpravu textu a předal knihu k vydání Caesiu Bassovi, který ho prosil, aby ji sám vydal. Ještě v raném mládí napsal Flaccus také praetextu^9, knihu zápisků z cesty a krátkou báseň o Thraseově tchyni, Arrii starší^10, která předešla sebevraždou svého manžela. – To všechno však doporučil Cornutus Flakkově matce zničit. Vyšlá kniha ihned vyvolala obdiv a byla rychle rozebrána.

8. I tuto knihu – tj. sborník šesti satir (dochovány), k nimž býval tento životopis připojován jako úvod.

9. praetextu – viz Gram., kap. 21.

10. Arrii starší – Thraseova tchyně se jmenovala stejně jako jeho manželka Arria a byla chotí Caeciny Paeta, účastníka Scribonianova spiknutí za Claudia. Když Caecina obdržel příkaz k sebevraždě, probodla se dýkou nejprve sama a pak vyzvala k témuž činu svého manžela.

Flaccus zemřel na chorobu žaludku ve třiceti letech.

Když odrostl škole^11 a učitelům, začal se usilovně zabývat skládáním satir. Přivedla ho k tomu četba desáté knihy Lucilia; napodobil její začátek, přičemž zlehčoval napřed sám sebe a potom všechny ostatní a napadal zde současné básníky a řečníky do té míry, že haněl dokonce i současného vládce Nerona. Jeho verš na Nerona zněl:

11. Když odrostl škole – následující odstavec už patrně nepatří k životopisu, ale je samostatným úvodem jiného autora ke komentáři k Persiovým satirám.

Král Midas oslí má uši,12

12. „Král Midas...“ – Persius, Sat. 1, 121.

a Cornutus jej sám upravil aspoň změnou jména takto:

Kdo oslí uši by neměl?,

aby Nero nevztahoval tato slova na sebe.

Juvenalis

Poznámka^1.

1. Biografie pravděpodobně nepochází od Suetonia, neboť o době, v níž tento básník žil, už ve svých životopisech Suetonius nepojednává.

Junius Juvenalis, neznámo zda syn nebo schovanec zámožného propuštěnce, se skoro půl života zdokonaloval v řečnickém umění – spíše ze záliby, než že by se připravoval pro učitelskou nebo veřejnou dráhu. Pak složil vtipnou kratší satiru ve verších na tanečníka a básníka Parida, nadýmajícího se pýchou kvůli nepatrnému půl roku, strávenému u vojska. S vynaložením velké píle pak tento literární druh zdokonalil. Přesto se však dlouho neodvážil^2 ani před malým obecenstvem cokoli přednést, potom ale dvakrát nebo třikrát vystoupil a u hojného publika byl přijat s tak velkým úspěchem, že pak do nových básní včlenil i své rané verše^3:

2. dlouho neodvážil – Juvenalis začal psát satiry teprve po smrti Domitianově ve svých 45–50 letech.

3. rané verše – Sat. 7, 90–93 (překlad Z. K. Vysokého).

Co ti dát nemůže šlechta, to udělí herec. Ty dbáš snad

Camerinů a Barey ještě a o domy šlechty?

Prefektem Pelopea tě učiní, tribunem opět Filomela.4

4. Filomela – Pelopea a Filomela byly hlavní role tanečníka Parida v pantomimách.

Miláčkem dvora byl tehdy herec a řadě jeho ctitelů se dnes a denně dostávalo poct a povýšení. Juvenál tedy vzbudil podezření, že obrazně kritizuje současné poměry^5, a byl ihned, ačkoli mu bylo osmdesát let, odstraněn z Říma a poslán pod záminkou vojenského povýšení jako velitel ke kohortě, která ležela táborem v nejzazších končinách Egypta. Císař uznal za vhodné potrestat jej právě takto, neboť chtěl, aby druh trestu odpovídal lehkému a vlastně směšnému prohřešku. Ale Juvenál zemřel ve velmi krátké době steskem a omrzelostí.

5. současné poměry – Juvenalis psal své satiry až za císařů Trajána a Hadriána, kritizoval však dobu Domitianovu, v níž žil také Paris.

Život Plinia Staršího

Poznámka^1.

1. Z knihy „O slavných dějepiscích“ (De illustribus historicis). Zachováno v rukopisech Pliniovy „Přírodní historie“ (Naturalis historia).

Plinius Secundus z Nového Coma zprvu horlivě sloužil v jízdním vojsku a potom několikrát za sebou zastával velice svědomitě též vznešený úřad císařského prokurátora. Při tom všem se však věnoval vědě s takovým úsilím, že sotva který spisovatel zabývající se pouze literaturou a stojící stranou veřejné činnosti toho napsal více. Tak shrnul Plinius ve dvaceti knihách všechny války^2, které kdy byly vedeny s Germány, a vydal též sedmatřicet knih Přírodní historie^3.

2. všechny války – Plinius sloužil také u římských okupačních jednotek v Germánii a zde patrně začal sepisovat toto (dnes nedochované) dílo.

3. „Přírodní historie“ – Naturalis historiae libri XXXVII, encyklopedické dílo, které je dodnes důležitým svědkem starověkého vědění.

Zahynul při živelní pohromě v Campanii^4. Velel tehdy misénskému loďstvu a při výbuchu Vesuvu se dal na loďce po moři, aby příčiny tohoto jevu prozkoumal z větší blízkosti. Protože mu nepříznivý směr větru zabránil ve zpáteční plavbě, udusil se Plinius pod spoustou prachu a popela, nebo, jak se někteří domnívají, byl zabit svým otrokem, kterého, umdlévaje žárem, prosil, aby urychlil jeho smrt.

4. při živelní pohromě v Campanii – výbuch Vesuvu 24. srpna r. 79 n. l. Srov. Tit., kap. 8. Podrobněji líčí tuto událost Pliniův synovec a adoptivní syn Plinius mladší (Epist. 6, 16; 6, 20).

Život Passiena Crispa

Poznámka^1.

1. Životopis se dochoval ve scholiích k Juvenálovi a bývá obecně považován za Suetoniovo dílo.

Passienus Crispus, občan města Visellium, začal svou první řeč v senátě takto: „Otcové senátoři a ty, Caesare!“2; za tento neupřímný projev ho Tiberius mimořádně vychválil. O vlastní újmě vedl Passienus řadu sporů před centumvirálním soudem^3 a z toho důvodu byla v basilice Juliově^4 postavena jeho socha. Měl dvě manželky, napřed Domitii a poté Agrippinu (první byla teta císaře Nerona, druhá jeho matka). Měl dva milióny sestertiů. Ucházel se o přízeň všech císařů, ale zvlášť o přízeň Gaia Caesara (Caliguly); když byl císař na kterési cestě, běžel za ním Passienus pěšky^5. Když se ho Gaius mezi čtyřma očima zeptal^6, má-li také jako on sám poměr s vlastní sestrou^7, odpověděl Passienus pokud možno zdvořile a opatrně: „Zatím ne“ – aby císaře zápornou odpovědí neobvinil ani aby sám sebe nezneuctil lží, kdyby přisvědčil. Zahynul intrikami Agrippiny, již učinil svou dědičkou, a dostalo se mu státního pohřbu.

2. „Otcové senátoři...“ – obvyklé oslovení senátu znělo „patres conscripti“ (shromáždění otcové nebo otcové senátoři); císař měl formálně pouze postavení prvního ze senátorů (princeps).

3. před centumvirálním soudem – srov. Gram., kap. 30.

4. v basilice Juliově – soudní dvorana na římském foru, srov. Cal., kap. 37.

5. pěšky – srov. Cal., kap. 26.

6. Když se ho Gaius... zeptal – rukopisy mají místo „Gaius“ zřejmě omylem „Nero“.

7. s vlastní sestrou – srov. Cal., kap. 24.

Poznámky

Životopisy dvanácti císařů

O význačných literátech

Básníci

1. Někteří vydavatelé uvádějí u titulu tento rejstřík, sestavený podle Hieronyma: L. Livius Andronicus, Cn. Naevius, T. Maccius Plautus, Q. Ennius, Statius Caecilius, P. Terentius Afer, M. Pacuvius, L. Accius, Sex. Turpilius, C. Lucilius, P. Quintus Atta, L. Afranius, L. Pomponius, T. Lucretius Carus, M. Furius Bibaculus, C. Valerius Catullus, P. Terentius Varru, D. Laberius, P. Publilius Lochius, Cornificius, M. Bavius, C. Cornelius Gallus, Aemilius Macer, Quintilius Varus, P. Vergilius Maru, Albius Tibullus, Sex. Propertius, Q. Horatius Flaccus, L. Varius Rufus, P. Ovidius Naso, Philistio, A. Persius Flaccus, M. Annaeus Lucanus.

Seznam a výklad vlastních jmen

- Aboriginové, bájní praobyvatelé Itálie

- Acerronius Proculus, Gnaeus, konsul r. 37 n. l.

- Acilius (1), málo významný latinský zpracovatel řecké Élektry Sofokleovy

- Acilius (2), hrdinský voják desáté legie Caesarovy, který se osvědčil v námořním boji u Massilie

- Acilius Aviola, Manius, konsul r. 54 n. l., prokonsul Asie r. 65–66 n. l.

- Acilius Glabrio, Manius, konsul r. 91 n. l., musil na příkaz Domitianův zápolit se lvem, později vypuzen do vyhnanství a popraven r. 95

- Actius, komický herec za Tiberia

- Actorius Naso, Marcus, současník diktátora Caesara, původce nezachovaného díla o Caesarovi a jeho době, proticaesarovsky laděného

- Adminius, syn británského krále Cynobellina, vzdal se Caligulovi

- Aelia Paetina, druhá manželka Claudiova; Claudius s ní měl dceru Antonii; přesto ji zapudil

- Aelianus, viz Aemilius

- Aelius Plautius Lamia, Lucius, náhradní konsul r. 80 n. l., manžel Domitie Longiny, dcery Gnaea Domitia Corbulona; tu mu unesl ještě za vlády Vespasiánovy Domitian; posléze dal Domitian Lamiu zabít

- Aelius Seianus, viz Seianus

- Aemilia, viz Lepida

- Aemiliovské předměstí v Římě, snad v místech pozdějšího fora Trajánova

- Aemilius Aelianus, prostořeký Corduhan, žalován za Augusta

- Aemilius Lepidus Paulus, Lucius (1), hratr triumvira Lepida, konsul r. 50 př. n. l., úplatkem získaný pro Caesara; proskribován r. 43 př. n. l., zemřel v Milétě

- Aemilius Lepidus Paulus, Lucius (2), náhradní konsul r. 34 př. n. l., spolu s Luciem Munatiem poslední volený censor r. 22 př. n. l.; byl ženat s Cornelií, dcerou Publia Cornelia Scipiona, konsula r. 39 př. n. l., a Scribonie, pozdější manželky Octavianovy

- Aemilius Mamercus, vzdálený příbuzný Caesarův

- Aemilius Papus, prétor r. 205 př. n. l., velitel na Sicílii ke konci druhé války punské; pod ním tam sloužil praděd Augustův

- Aemilius Paulus, Lucius, syn Aemilia Lepida Paula, censora z r. 22 př. n. l., manžel vnučky Augustovy Julie, konsul r. 1 n. l., účastnil se spiknutí proti Augustovi, zemřel r. 13 nebo 14 n. l.

- Aenaria, ostrov jihozápadně od Neapole

- Aeneas (řec. Aineiás), po Hektorovi nejstatečnější z obránců Tróje, podle báje uvedl zbytek Trojanů do nové vlasti v Latiu; svého otce Anchísa zachránil z hořící Tróje

- Aequové, kmen sídlící v středoitalském Sahinsku

- Aesculapius, řecky Asklépios, bůh lékařství; v Římě měl chrám na ostrůvku v Tiberu

- Aeserninus, Marcus Claudius Marcellus, vnuk Asinia Polliona, konsula r. 40 př. n. l., syn jeho dcery Asinie a Marka Claudia Marcella Aesernina, konsula r. 22 př. n. l.

- Aesius Proculus, krasavec popravený Caligulou

- Afranius, Lucius (1), úspěšný skladatel togát (komedií z římského života) v 2. polov. 2. stol. př. n. l.

- Afranius, Lucius (2), Pompeiův legát v Hispánii, zabit Caesarovými vojáky po bitvě u Thapsu r. 46 př. n. l.

- Afrika, střední úsek afrického severního pobřeží, kdysi republika Karthagiňanů, od r. 146 př. n. l. římská provincie

- Afrodíté Kójská, obraz bohyně lásky malovaný na ostrově Kóu slavným Apellein; Afrodíté v Pafu, bohyně s věštírnou v Pafu na ostrově Kypru

- Agamemnón, syn Átreův, mytický král v Mykénách, vůdce Řeků na výpravě proti Tróji

- Agerinus, Lucius, propuštěnec Agrippiny Mladší, neprávem viněný z pokusu zabít Nerona r. 59 n. l.

- Agrippa (1), Marcus Vipsanius (asi 62–12 př. n. l.), římský vojevůdce a literát, přítel a zeť Augustův; Augustovi mj. vybojoval vítězství u Aktia

- Agrippa (2), Marcus, vnuk Augustův, syn jeho dcery Julie a Marka Vipsania Agrippy, narozený po smrti otcově (odtud zván Postumus); Augustem zprvu adoptován (Agrippa Julius Caesar), potom poslán do vyhnanství do Surrenta; Tiberiem zahuben r. 14 n. l.

- Agrippina (1), Vipsania, dcera Marka Vipsania Agrippy z jeho prvního manželství (s Attikovou dcerou Pomponií); provdána za Tiberia, r. 12 př. n. l. s ním nucené rozvedena; později se provdala za Gaia Asininia Galla

- Agrippina (2), „Starší“, dcera Marka Vipsania Agrippy z jeho třetího manželství (s Augustovou dcerou Julií); provdána za Germanika; podezírala Tiberia ze zavraždění manželova, vypovězena na ostrov Pandatarii, skončila hladovkou r. 33 př. n. l.

- Agrippina (3), „Mladší“, dcera Germanikova a Agrippiny Starší; provdána zprvu za Gnaea Domitia Ahenobarba (s ním měla syna Nerona), podruhé za Passiena Crispa, potřetí za svého strýce, císaře Claudia

- Agrippinská kolonie („Colonia Agrippina“), hlavní město v Dolní Germánii, nazvané tak podle Germanikovy dcery Agrippiny, zde narozené; dn. Koln (Kolín nad Rýnenr)

- Ahenobarbus viz Domitius; Nero Acháia, jméno Řecka jakožto římské provincie, jíž se stalo r. 146 př. n. l.

- Achilleus, mytický hrdina, syn Péleův a Thetidin, vítěz nad Hektorem u Tróje, jíž mu nebylo souzeno dobýt; podle pohomérské pověsti snažili se rodiče chlapce uchránit před věštěnou předčasnou smrtí, dali ho vychovávat v dívčích šatech mezi dcerami krále Lykoméda na Skyru, ale zájem o zbraně ukázané řeckým poselstvem ho prozradil

- Aiax, řec. Aiás, syn Telamónův, mytický statečný řecký bojovník před Trójou; podle pohomérské pověsti po prohraném sporu s Odysseem o zbroj Achilleovu upadl v šílenství a procitnuv z něho nalehl na meč

- Aigisthos, syn Thyestův, podle řecké báje v nepřítomnosti Agamemnonově svedl jeho manželku Klytaimnéstru a s ní společně Agamemnona po jeho návratu od Tróje zavraždil

- Aitólie, krajina v západní části středního Řecka

- Akté, propuštěnka, milenka Neronova

- Aktion, mys v západořecké Akarnánii; u něho zvítězilo r. 31 př. n. l. Augustovo loďstvo (vedené Agrippou) v námořní bitvě nad Antoniem

- Aláni, sarmatský kmen mezi Kavkazem a dolním tokem Volhy

- Alhanum, městečko nedaleko Říma, dn. Albano

- Albia Terentia, manželka Lucia Salvia Othona, matka císaře Othona

- Albská hora („Mons Albanus“), dn. Monte Cavo; k tamnímu chrámu Jovovu konán průvod o svátcích latinských

- Albulské lázně („aquae Albulae“), sirný pramen blíže Tiburu (Tivoli), dn. Aque Albule

- Alexandr Veliký (356–323 př. n. l.), král makedonský a výbojný tvůrce obrovské říše

- Alexandreia, propuštěnka, chůva Neronova

- Alexandrie, přístavní město v Egyptě, založené Alexandrem Velikým

- Alfenus Varus, Publius, náhradní konsul r. 39 př. n. l., právník doby Augustovy

- Alkmaión, mytický syn Amfiaráův, zabil svou matku Erifýlu

- Allobrogové, keltský kmen v Gallii, usedlý v pozdějším Dauphiné a Savojsku

- Amazonky, mytické asijské bojovné ženy

- Ambróni, keltský kmen nejistých sídel

- Amor (řec. Erós), syn Venušin (Afrodítin), bůh lásky

- Ampius Balbus, Titus, tribun lidu r. 63 př. n. l., v občanské válce pompeiovec; po Caesarově vítězství poslán do vyhnanství, ale Cicero mu u Caesara vymohl povolení k návratu; jeho historický spis, z něhož citoval Suetonius v živ. Jul. kap. 77, musil být napsán až po Caesarové smrti

- Ancus Marcius, viz Marcius

- Ancharia, první manželka Gaia Octavia, otce Augustova, matka Octavie Starší

- Aníkétos, propuštěnec, někdejší vychovatel Neronův; r. 59 n. l. náčelník misenského loďstva, pomáhal Neronovi v úkladech proti životu Agrippininu a Octaviinu; zemřel ve vyhnanství na Sardinii

- Anio (Anien), řeka ve střední Itálii, levý přítok Tiberu

- Annaeus, viz Cornutus; Seneca

- Annius Cimber, Titus, prétor r. 43 př. n. l., římský rétor, milovník jazykových archaismů

- Antikyra, lázeňské místo v středořecké Fókidě při zálivu Korintském

- Antiochie, město v Kárii, v jihozápadní Malé Asii

- Antiochos z Kommágény, Antiochos IV. Epifanés, král v severovýchodní části Sýrie, dosazený do Kommágény, která předtím byla v letech 17–38 n. l. již římskou provincií, Caligulou r. 38 n. l. na trůn; přechodně mu jej potom Caligula odňal, ale Claudius zase vrátil r. 41; r. 60 dostal ještě kus Arménie; ale římská přízeň nebyla trvalá, r. 72 se Kommagéné stala znovu římskou provincií

- Antistius, lékař v 1. stol. př. n. l.

- Antistius, Lucius, tribun lidu v době Caesarově

- Antistius Labeo („Pyskatý“), Marcus, nar. 50 př. n. l., praetor, proslulý právník; netajil se smýšlením republikánským

- Antium, přímořské město v Latiu, dn. Porto d’Anzio

- Antonia (1) „Starší“, nar. 39 př. n. l., starší dcera triumvira Marka Antonia a jeho čtvrté manželky Octavie, provdaná za Lucia Domitia Ahenobarba, bába Neronova

- Antonia (2) „Mladší“, nar. 36 př. n. l., mladší dcera triumvira Marka Antonia a jeho čtvrté manželky Octavie, provdaná za Tiberiova bratra Drusa, matka Germanikova a Claudiova; Tiberiovi prozradila spiknutí Seianovo; svého vnuka Caligulu vychovala; Caligula jí za to splatil smrtí

- Antonia (3), dcera císaře Claudia a Aelie Paetiny; provdána zprvu za Gnaea Pompeia Velikého, po jeho popravě za Fausta Cornelia Sullu; když ten byl r. 62 n. l. zabit v Massilii, odmítala se znovu provdat; údajně se zapletla do spiknutí Pisonova a byla Neronem usmrcena

- Antonius, Gaius (1), strýc triumvirův, konsul (s Ciceronem) r. 63 př. n. l., censor r. 42 př. n. l.

- Antonius, Gaius (2), bratr triumvirův; jako legát Caesarův r. 49 př. n. l. poražen v Ilyrii, r. 42 př. n. l. zabit z příkazu Brutova

- Antonius, Iullus, syn triumvira Antonia a jeho třetí manželky Fulvie, konsul r. 10 př. n. l. Oženil se s Octaviinou dcerou Marcellou. Protože se dopustil cizoložství s Augustovou dcerou Julií, snad se záměry na trůn, dal Augustus rozkaz k jeho popravě; Antonius se jí vyhnul sebevraždou r. 2 př. n. l.

- Antonius, Lucius, bratr triumvirův, tribun lidu r. 44 př. n. l., konsul r. 42, obléhán od Octaviana v Perusii, vzdal se r. 40 př. n. l. a asi brzy potom zemřel

- Antonius, Marcus, triumvir (82–30 př. n. l.), konsul r. 44 a 43 př. n. l., člen druhého triumvirátu 43–38 př. n. l., octl se v konfliktu s Octavianem a ve vleku egyptské Kleopatry, poražen r. 31 př. n. l. u Aktia, spáchal sebevraždu

- Antonius Musa, propuštěnec, lékař; studenou hydroterapií vyléčil r. 23 př. n. l. Augusta a bohatě odměněn; u Marcella se stejná jeho metoda minula účinkem

- Antonius Primus, Marcus, rodák z Tolosy, r. 69 n. l. velitel Galbův, přešel k Vespasianovi a vítězně bojoval proti Vitelliovi

- Antonius Saturninus, Lucius, náhradní konsul r. 82 n. l., jako velitel v Horní Germánii r. 88–89 n. l. uchystal povstání proti Domitianovi, ale Lucius Appius Maximus Norbanus je včas potlačil

- Apellés z Askalónu, tragický herec v 1. stol. n. l.

- Ápis, posvátný egyptský býk, černý s bílou lysinkou na čele

- Apollodóros Pergamský, významný řecký rétor v 1. stol. př. n. l., žijící ponejvíce v Římě

- Apollofanés, propuštěnec, podvelitel Sexta Pompeia r. 38 př. n. l., spolu s Démocharem zvítězil nad loďstvem Caesarovým v Messinské úžině; po Caesarové vítězství u Naulochu r. 36 př. n. l. přešel k Caesarovi

- Apollón (u Římanů Apollo), řecké božstvo čistoty, básnictví a věštění; A. Dalekostřelný jako božstvo smrtící; A. Delfský měl proslulou věštírnu v Delfách v středořecké Fókidě na úpatí Parnassu; A. Didymský ctěn v Didymě jižně od Milétu; A. Paián jako pěvec k lyře; A. Temenský měl chrám v Temenu, městské čtvrti v Syrakúsách

- Apollónia, ilyrské město, pozdější Polina

- Apollónios Molón z Alabandy, řecký rétor na ostrově Rhodu; Římané ho poznali r. 81 př. n. l. jako vyslance v Římě; na Rhodos jako k učiteli za ním putovali mj. Cicero i Caesar

- Aponius Saturninus, bývalý prétor, klímající při dražbě, snad totožný se senátorem Aponiem, kterého Ios. Flavius uvádí k r. 41 n. l.

- Aponský pramen, dn. Albano Bagni u severoitalské Paduy

- Appius Claudius Caecus („Slepý“), censor r. 312 př. n. l., mj. zakladatel silnice z Říma do Capuy, po něm nazvané (via Appia)

- Appuleins, Sextus, konsul r. 14 n. l., prasynovec Augustův

- Apulie, krajina v již. Itálii

- Aquila, viz Pontius

- Aquileia, venetské město při Jaderském moři

- Aquilius Niger, blíže neznámý (nám ztracený) pramen Suetoniův pro zprávy o bitvě u Mutiny z r. 43 př. n. l.

- Aquitanie, jihozápadní část Gallie

- Aréios Didymos z Alexandrie, řecký eklektický filosof v druhé pol. 1. stol. př. n. l., učitel Augustův; kvůli němu ušetřil Augustus města Alexandrie po jeho dobytí

- Arelate, římská kolonie v jižní Gallii, dn. Arles

- Argeios, otrok nebo propuštěnec, šafář Galbův, obstaral jeho pohřeb

- Archeláos, král v Kappadokii, nejvýchodnější části Malé Asie

- Aricia, město v Latiu při silnici Appiově, jihovýchodně od Říma, dn. Riccia

- Ariminum, přímořské město v středoitalské Umbrii, dn. Rimini

- Aristarchos ze Samothráky (asi 216–144 př. n. l.), řecký gramatik, ředitel alexandrijské knihovny

- Arkadie, krajina ve středu Peloponnésu

- Arménie, asijská země mezi Taurem a Kavkazem; přes starší výboje stala se, a ještě jen přechodně, římskou provincií teprve za Trajána r. 114 n. l.

- Arrecina Tertulla, dcera Marka Arrecina Clementa, prefekta pretoriánů za Caliguly, sestra následujícího, první manželka Titova

- Arrecinus Clemens, Marcus, konsul r. 73 n. l., bratr předchozí, důvěrný přítel Domitianův, ale přece jím odpraven

- Arruntius Camillus Scribonianus, Lucius, syn Marka Furia Camilla, adoptovaný Luciem Arruntiem, konsul r. 32 n. l.; jako místodržitel Dalmácie vzbouřil se r. 42 n. l. proti Claudiovi, ale pětidenní vzpouru nepřežil

- Artabános III. (zemř. asi r. 40 n. l.), král parthský v době Tiberiově a Caligulově

- Arvernové, keltský kmen v jižní Gallii, usazený v krajině, která podnes nese jméno Auvergne

- Asconius Pedianus, Quintus (asi 3–88 n. l.), římský gramatik, vykladač děl Ciceronových a Vergiliových

- Asellius Sabinus, jinak neznámý spisovatel žertovného dialogu z doby Tiberiovy, snad totožný s níže uvedeným Asilliem

- Asie, od r. 133 př. n. l. římská provincie v Malé Asii

- Asillius, jeden z vychovatelů mladého Caliguly, snad osoba totožná s výše uvedeným Aselliem Sabinem

- Asinius Gallus, Gaius (1) (asi 41 př. n. l.–33 n. l.), syn níže uvedeného Gaia Asinia Polliona, konsul r. 8 př. n. l., řečník a dějepisec; vzal si za manželku Vipsanii Agrippinu (po jejím nuceném rozvodu s Tiberiem); r. 30 n. l. odsouzen senátem k smrti, držen ještě tři roky ve vězení

- Asinius Gallus, Gaius (2), vnuk níže uvedeného Gaia Asinia Polliona, r. 46 n. l. zapleten do spiknutí, ale potrestán od Claudia pouhým vyhnanstvím

- Asinius Marcellus, Marcus, konsul r. 54 n. l.

- Asinius Pollio, Gaius (76 př. n. l.–5 n. l.), slavný řečník, literát a kritik, přítel Vergiliův a Horatiův, zakladatel veřejné knihovny v Římě

- Asklépiadés Mendétský, řecký gramatik, pocházející z města Mendés v nilské deltě v Egyptě

- Asklétarión, blíže neznámý astrolog za Domitiana

- Asprenas, viz Nonius

- Astura, městečko v Latiu na ostrově ve stejnojmenné řece, dn. Torre d’Astura

- Asturie, krajina v severní Hispánii

- Atalanta, mytická arkadská lovkyně, spolu s Meleagrem účastnice honu kalydónského

- Ateius, Lucius, athénský Řek, v Římě (v 1. pol. 1. stol. př. n. l.) jako propuštěnec, gramatik a rétor, sám se poprvé u Římanů zval filologem

- Ateius Capito, Gaius, náhradní konsul r. 5 n. l., římský právní teoretik

- Atella, starobylé oskické město mezi Capuí a Neapoli

- Athenodóros, blíže neznámý soustolovník pozdějšího císaře Claudia v době Augustově

- Atia, dcera Marka Attia Balba a Caesarovy sestry Julie, druhá manželka Gaia Octavia, matka Augustova, zemřela r. 43 př. n. l.

- Atilius (pol. 2 stol. př. n. l.), římský skladatel komedií a tragédií

- Atius Balbus, Marcus, manžel Caesarovy sestry Julie, děd Augustův, otec jeho matky Atie, r. 59 př. n. l. člen sboru dvaceti mužů, kteří měli rozdělovat území v Campanii

- Atticus, Titus Pomponius (109–32 př. n. l.), římský historik a knihkupec, přítel a korespondent Ciceronův. Adoptoval jej boháč Quintus Caecilius (odtud jej Suetonius jmenuje Caeciliem Attikem). Attikův životopis napsal Cornelius Nepos

- Atticus Vestiuus (Marcus Julius), čtvrtý manžel Statilie Messaliny, usmrcen Neronem r. 65 n. l. v roce svého konsulátu

- Attika, krajina ve středním Řecku s hlavním městem Athénami

- Audasius, Lucius, osnovatel osvobození vyhnaných potomků Augustových v poslední době jeho vlády

- Aufidius Lurco, děd Livie Drusilly

- Augustalové, kněžský sbor bratří pečujících o kult zbožněných císařů

- Augustus, čestné jméno, propůjčené senátem r. 27 př. n. l. Octavianovi (Gaiu Octaviovi), viz živ. Aug.

- Aurelia, matka diktátora Caesara, zemřela r. 54 př. n. l.

- Aureliova silnice, vedoucí z Říma do Pisy

- Aurelius, viz Cotta

- Aurunculeius Cotta, Lucius, legát Caesarův v Gallii, padl na území Eburonů r. 53 př. n. l.

- Autronius Paetus, Lucius (omylem Suetoniovým takto místo správ. Publius), r. 66 př. n. l. zvolený, právě tak jako Publius Cornelius Sulla, za konsula na r. 65, ale spolu s ním odsouzený pro nezákonné ucházení se o úřad; přední účastník spiknutí Catilinova

- Aventin, jeden ze sedmi pahorků Říma, a to na jižní straně města.

- Avernské jezero – u Cum v Campanii Aviola, viz Acilius

- Axius, Quintus, římský senátor, přítel Ciceronův a Varronův

- Baje, lat. Baiae, lázeňské město v Campanii západně od Neapole, dn. Baja

- Bakchos, jiné jméno boha plodnosti a vína Dionýsa

- Balbillus, astrolog v době Neronově, asi totožný s astrologem, který je jménem Barbillus doložen pro dobu Vespasianovu

- Balbus, viz Ampius; Atius; Cornelius

- Baleárské ostrovy v Středozemním moři proti španělskému pobřeží, dn. Mallorca a Menorca

- Basilidés, podle Tacita (Historiae 2, 78) kněz, který prorokoval Vespasianovi na hoře Karmelu totéž, co anonymně shrnuje Suetonius v živ. Vesp. kap. 5; snad osoba totožná, která se u Suetonia objevuje se jménem (jako „propuštěnec Basilidés“) teprve ve snu v Alexandrii, tamtéž kap. 7.

- Batávové, germánský kmen sídlící u dolního Rýna

- Bato, Dalmatinec (Suetonius ho v živ. Tib., kap. 20 nepřesně jmenuje vůdcem „pannonským“), původce povstání proti Římanům z r. 6 n. l., vzdal se r. 9 n. l. Tiberiovi; byl internován v Ravenně

- Bauli, lokalita v Campanii blíže Bají Beccus, přezdívka Antonia Prima

- Bedriacum, severoitalská lokalita mezi Cremonou a Mantovou, dn. Beverara

- Beneventum, starobylé město v středoitalském Samnitsku, dn. Benevento

- Bereníké, nejstarší dcera krále v Judaei Héróda Agrippy I., narozená r. 28 n. l., sestra a milenka Héróda Agrippy II., milenka Titova (o třináct let starší)

- Bérytos, město ve Foiníkii, dn. Bejrút

- Bessové, thrácký kmen, který sídlil na pohoří Bhodopé

- Bibactilus, viz Furius

- Bibulus, Marcus Calpurnius, římský politik a vojevůdce, jehož úřední dráha probíhala paralelně (byť ve stínu) s Caesarovou: spolu s ním byl édilem r. 65, prétorem r. 62, konsulem r. 59 př. n. l.

- Bíthýnie, krajina v Malé Asii mezi Propontidou a Černým mořem; římské výboje ji zasáhly již r. 74 př. n. l., jako provincie byla organizována r. 65 př. n. l.

- Blaho (lat. Salus), bohyně blaha římského státu

- Bogudés, král v Mauretánii v době Caesarově, manžel Eunoin

- Bononia, město v předalpské Gallii, dn. Bologna

- Botér, propuštěnec Claudiův, o němž se proslýchalo, že byl pravým otcem Claudie, dcery Claudiovy manželky Plautie Urgulanilly

- Bovillae, starobylé městečko v Latiu při silnici Appiově

- Breukové, kmen při řece Sávě v dolní Pannonii

- Británie, římskou provincií se stala teprve r. 43 n. l.

- Britannicus, Tiberius Claudius Caesar (41–55 n. l.), syn císaře Claudia a jeho třetí manželky Valerie Messaliny; otráven Neronem

- Brixellum, severoitalská lokalita, dn. Brescello mezi Parmou a Mantovou

- Brukter, příslušník germánského kmene Brukterů, usedlého mezi řekami Lippou a Enží

- Brundisium, přístavní město v jihoitalské Calabrii, dn. Brindisi

- Brutus, Decimus Junius, Caesarův vojevůdce, posléze účastník spiknutí proti němu; Antoniem obléhán v Mutině, prchl do Makedonie a usmrcen na rozkaz Antoniův

- Brutus, Lucius Junius, legendární první konsul r. 509 př. n. l. a zakladatel římské republiky

- Brutus, Marcus Junius (85–42 př. n. l.), římský řečník a literát (mj. napsal oslavný spis na Catona Utického po jeho smrti r. 46 př. n. l.), Caesarem ustanovený místodržitel předalpské Gallie, jeden z vůdců spiknutí proti Caesarovi; po bitvě u Filipp r. 42 př. n. l. nalehl na meč

- Burrus, prefekt prétoriánů, otrávený Neronem

- Byzantion, starobylá řecká kolonie na západním břehu thráckého Bosporu, v místě nynějšího Cařihradu, uchovala si samostatnost za makedonského krále Filipa i Alexandra Velikého a za diadochů, jakož i později dlouho jako spojenec Římanů

- Caecilius, Statius (asi 220–168 př. n. l.), římský skladatel komedií

- Caecilius Atticus, viz Atticus

- Caecilius Metellus, viz Metellus

- Caecina, Aulus, syn onoho Aula Caeciny, kterého (v zachované řeči) hájil Cicero; v občanské válce bojoval proti Caesarovi jak zbraněmi, tak zvláštním pamfletem

- Caecina Alienus, Aulus, kvestor r. 68 n. l., konsul 69, vojensky se exponoval r. 69 pro Vitellia, ale navázal tajná jednání s Vespasiánovci; od Vespasiána odměněn, posléze se však proti němu spikl s Epriem Marcellem; spiknutí odhaleno zachycením dopisu a Caecina po hostině z návodu Titova zabit

- Caelins, jeden ze sedmi pahorků Říma, a to na jihovýchodní straně města

- Caenis, propuštěnka, milenka Vespasiánova, nápisně doložená jako „Antonia Augustae liberta Caenis“, zemřela před r. 75 n. l.

- Caepio, viz Fannius; Rustius; Servilius

- Caesar, Gaius, viz Caligula

- Caesar, Gaius Julius (1) (100–44 př. n. l.), diktátor, viz živ. „Božský Julius“

- Caesar, Gaius Julius (2) (20 př. n. l.–4 n. l.), starší vnuk Augustův, syn Marka Agrippy a Augustovy dcery Julie, adoptován Augustem r. 17 př. n. l., jako patnáctiletý designovaný konsul, poslán na Východ, v Arménii smrtelně zraněn

- Caesar, Lucius Julius (1), stoupenec Marka Catona, který mu před sebevraždou r. 46 př. n. l. doporučil syna a přátele, vydal Uticu Caesarovi, přijat na milost, brzy potom zavražděn

- Caesar, Lucius Julius (2) (17 př. n. l.–2 n. l.), mladší vnuk Augustův, syn Marka Agrippy a Augustovy dcery Julie, adoptován Augustem r. 17 př. n. l., jako patnáctiletý designovaný konsul, poslán do Hispánie, zemřel v Massilii

- Caesar Strabo, Gaius Julius (zemř. 87 př. n. l.), řečník a tragik; v řeči „Za Sardiňany“ hájil r. 103 př. n. l. ostrovany proti vydírání proprétora Tita Albucia

- Caesario (Kaisarión), syn egyptské královny Kleopatry, údajně z otce Caesara-diktátora, popraven Augustem

- Caesetius Flavus, Lucius, tribun lidu r. 44 př. n. l., přičiněním Caesarovým vypuzen ze senátu

- Caesius Bassus, římský lyrik a metrik v 1. stol. n. l., vydavatel Satir Persiovýeh

- Caesonia, třetí manželka Caligulova, matka (po třech starších dětech) Julie Drusilly (2)

- Caesonius Primus, Titus, římský jezdec, od Tiberia postaven v čelo nově zřízené úřední péče o rozkošné požitky

- Calagurrští, tělesní strážci Augustovi, pocházející z Calagurris, města v severní Hispánii na řece Ebru, dn. Calahorra

- Caligula, vlastně Gaius Caesar, syn Germanikův a Agrippiny Starší, císař v letech 37–41 n. l., viz živ. Calig.

- Calpenus, Quintus, senátor a právní zástupce, za Caesara vystoupil v gladiátorském zápase

- Calpumia, dcera Lucia Pisona, manželka diktátora Caesara

- Calpurnius, viz Piso

- Calvina, viz Junia

- Calvinus, viz Domitius

- Calvus, Gaius Licinius (82–asi 47 př. n. l.), básník mladořímské školy, druh Catullův

- Camilla, viz Livia Medullina

- Camillus, Marcus Furius, římský vojevůdce a opětovný diktátor, pověstmi opředený zachránce Říma z gallské (keltské) okupace na zač. 4. stol. př. n. l.

- Camillus Scrihonianus, viz Arruntius Camillus

- Campanie, krajina v střední Itálii, ležící při pobřeží Tyrrhénského moře mezi Latiem a Lucanií

- Canace, viz Kanaké

- Caninius Rebillus, Gaius, v letech 52–51 př. n. l. Caesarův legát v Gallii, jednodenní konsul jmenovaný Caesarem po náhlé smrti Quinta Fabia Maxima pro poslední den v prosinci r. 45 př. n. l.

- Cannutius, Tiberius, tribun lidu r. 44 př. n. l., odpůrce Antoniův; v perusijské válce se přidal k nepřátelům Octavianovým a byl popraven

- Cantabrie, krajina při severním pobřeží Hispánie, obývaná bojovnými Cantabry

- Canns, pištec, oblíbenec Galbův

- Capella, viz Statilius

- Capito, viz Ateius; Fonteius; Gabinius

- Capitolium, jeden ze sedmi pahorků Říma ve středu města, s proslulým chrámem Jova, Junony a Minervy

- Capri (lat. Capreae), ostrov jižně od Neapole

- Capua, město v Campanii

- Capys, mytický Trojan, druh Aeneův

- Carinae, římská čtvrť na západní straně pahorku Esquihna

- Camulus, muž obviněný za Tiberia, vyhnul se odsouzení sebevraždou

- Cascové, dva bratři toho jména mezi spiklenci proti Caesarovi, Publius Servilius Casca a Gaius Casca

- Cassius, Lucius, velitel 10 lodí Pompeiových, po bitvě u Farsálu pokusil se napadnout Caesara přepravujícího se přes Helléspont, ale přes svou vojenskou převahu se mu vzdal

- Cassius Chaerea, tribun prétorské kohorty, Caligulou vytrvale odměňovaný, zavraždil Caligulu 24. I. 41 n. l.; po nastoupeni Claudiově popraven

- Cassius Longinus, Gaius (1) (před 85–42 př. n. l.) r. 44 př. n. l. prétor, jeden z vůdců spiknutí proti Caesarovi; po porážce u Filipp r. 42 př. n. l. se dal zabít propuštěncem

- Cassius Longinus, Gaius (2), náhradní konsul r. 30 n. l., osleplý vynikající právník; za Nerona jako potomek vraha Caesarova vyhnán na Sardinii; teprve za Vespasiána povolán zpět do Říma a zde se vysokém věku zemřel

- Cassius Longinus, Lucius, řádný konsul r. 30 n. l.; oženil se r. 33 s Germanikovou dcerou Drasillou; její bratr Caligula mu ji po svém nastoupení na trůn (r. 37 n. l.) odloudil

- Cassius Padovský, muž z lidu, který vyhrožoval, že zapíchne Augusta; byl poslán do vyhnanství

- Cassius Parmský, Gaius, římský básník a skladatel pamfletů, jeden z vrahů Caesarových; po bitvě u Aktia r. 31 př. n. l. uprchl do Athén a byl zabit na rozkaz Octavianův

- Cassius Scaeva, hrdinský centurio Caesarův, který se vyznamenal r. 48 př. n. l. v boji u Dyrrhachia

- Cassius Severus, schopný řečník doby Augustovy, pro jedovatou prostořekost potrestán vyhnanstvím na ostrově Serifu; zde v bídě zemřel r. 32 n. l.

- Castor (řec. Kastor) a Pollux (řec. Polydeukés), božští blíženci, ochránci v bitvách a na širém moři; jejich římský chrám byl zván buď aedes Castorum (chrám Castorů, přičemž Castory byli míněni i Castor i Pollux), anebo prostě jménem prvního z nich aedes Castoris (chrám Castorův)

- Castricius, muž, který r. 22 př. n. l. prozradil Augustovi chystané spiknutí Licinia Mureny a Fannia Caepiona

- Catilina, Lucius Sergius (kolem 108–62 př. n. l.), prétor r. 68 př. n. l., po opětovné neúspěšné kandidatuře na konsulát osnoval státní převrat; spiknutí odhaleno, Catilina padl v boji u Pistorie

- Catilinovci, stoupenci předchozího

- Cato (Censorius), Marcus Porcius (234–149 př. n. l.), římský státník, konsul r. 195 př. n. l., censor r. 184, jeden z nejvýznamnějších spisovatelů archaické římské literatury; svými „Počátky“ (Origines) zahájil kolem r. 168 př. n. l. latinsky psané dějepisectví

- Cato (Uticensis), Marcus Porcius (95–46 př. n. l.), pravnuk předchozího, nesmlouvavý republikán a stoik, po vítězství Caesarově skončil sebevraždou v severoafrické Utice

- Catullus, Gaius Valerius (84–kolem 54 př. n. l.), čelný básník mladořímské školy, zprvu odpůrce Caesarův

- Catullus Valerius, v. Valerius Catullus (2)

- Catulus, Quintus Lutatius (1), římský konsul r. 102 př. n. l., spolu s Mariem r. 101 př. n. l. vítěz nad Kimbry

- Catulus, Quintus Lutatius (2), syn předchozího, římský konsul r. 78 př. n. l., jménem senátu a lidu slavnostně zasvětil novostavbu chrámu Capitolského (odtud čestné příjmení Capitolinus).

- Cerrinius Gallus, senátor v době Augustově, náhle oslepl a byl jen osobní návštěvou Augustovou odvrácen od rozhodnutí skončit život hladovkou

- Cestius Gallus, Gaius, římský velitel, před Titem neúspěšně obléhal Jeruzalém, zemřel r. 67 n. l.

- Cicero, Marcus Tullius (106–43 př. n. l.), nejvýznamnější římský řečník, původce četných (z větší části zachovaných) děl řečnických i filosofických, zabit pochopy Antoniovými na svém dvorci u Formií

- Cicero, Quintus Tullius (102–43 př. n. l.), mladší bratr předchozího, jako proprétor spravoval Asii r. 61–58, rovněž jako protivník Antoniův zabit

- Cimber, viz Annius; Tillius

- Cincinnatové, potomci Lucia Quinctia Cincinnata, konsula z r. 460 př. n. l.; Caligula jim v své době odepřel tradiční příjmení Cincinnatus (lat. cincinnus = kadeř)

- Cinna, Gaius Helvius, člen mladořímské básnické školy, r. 44 př. n. l. tribun lidu; při pohřbu Caesarové utracen, protože osudně zaměněn s Luciem Corneliem Cinnou (2)

- Cinna, Lucius Cornelius (1), stoupenec Mariův, dobyl Říma a vynutil si čtyřnásobný konsulát v letech 87–84 př. n. l.; na svém tažení proti vracejícímu se Sullovi ubit vzbouřenými vojáky v Anconě r. 84 př. n. l. Byl otcem Cornelie, druhé manželky Caesarovy

- Gnna, Lucius Cornelius (2), syn předešlého, stoupenec Lepidův, poté Sertoriův; Caesar umožnil proskribovanému návrat do Říma a vrácení čestných práv, takže byl r. 44 př. n. l. prétorem; přidal se vsak k Caesarovým vrahům a měl se stát při pohřbu Caesarovu obětí davu (viz pozn. u Gaia Helvia Cinny).

- Circei, městečko na hranici mezi Latiem a Campanii, dn. Circello

- Gvica Cerealis, místodržitel v Asii za Domiciána

- Claudia (1), dcera Appia Claudia Caeka, zpupně si počínající v tlačenici

- Claudia (2), vnučka Appia Claudia Caeka, pomohla r. 204 př. n. l. vyprostit loď s nářadím Kybéliným

- Claudia (3), vestálka, dcera (nikoli sestra) Appia Claudia Pulchra, konsula z r. 143 př. n. l.; vstoupila na triumfální vůz svého otce (nikoli bratra), aby ho svou nedotknutelností chránila před tribunem lidu, který mu chtěl triumf překazit

- Claudia (4), dcera Publia Clodia a Fulvie, první manželka Octavianova, rozvedená r. 41 př. n. l.

- Claudia (5), dcera Plautie Urgulanilly, první manželky potomního císaře Claudia

- Claudia Augusta, dcera císaře Nerona z jeho druhého manželství s Poppaeou Sabinou; zemřela ještě v dětském věku

- Claudilla, viz Junia

- Claudius, plným jménem Tiberius Claudius Drusus, syn Tiberiova bratra Drusa a Antonie Mladší, císař v letech 41–54, viz živ. Claud.

- Claudius Atta, příslušník rodu Claudiů na samém začátku republiky

- Claudius Caecus, viz Appius

- Claudius Caudex, římský konsul r. 264 př. n. l.

- Claudius Crassus Regillianus, římský konsul r. 471 a 451 př. n. l., člen sboru deseti mužů pro sepsání zákonů

- Claudius Drusus, Tiberius, viz Claudius (císař)

- Claudius Nero, Gaius, římský konsul r. 207 př. n. l., vítěz nad Hasdrubalem v bitvě u Seny Gallské (nad řekou Metaurem)

- Claudius Nero, Tiberius (1), první manžel Livie Drusilly a otec pozdějšího císaře Tiberia, prétor r. 42 př. n. l.

- Claudius Nero, Tiberius (2), syn předchozího, viz Tiberius

- Claudius Pulcher, Publius, římský konsul r. 249 př. n. l., poražený od Kartagiňanů v bitvě u Drepana; zemřel ve vyhnanství

- Clemens (1), otrok Augustova vnuka Agrippy

- Clemens (2), viz Flavius

- Clitumnus, říčka v středoitalské Umbrii, dn. Clitumno

- Clodianus, účastník na zavraždění Domiciánově

- Clodius Macer, Lucius, vojenský velitel v Africe r. 68 n. l., z příkazu Galbova zabit

- Clodius Pollio, prétor v pol. 1. stol. n. l., napadán Neronem v satirické básničce

- Clodius Pulcher, Publius, r. 62 př. n. l. pronikl do domu Caesarova k ženské slavnosti, r. 61 kvestor na Sicílii, r. 59 přešel k plebejcům, aby se stal r. 58 tribunem lidu; jako tribun navrhl několik zákonů; r. 52 př. n. l. zabit Anniem Milonem v pouličním boji

- Clodiův zákon, jeden ze zákonů, navržených předchozím r. 58 př. n. l., zakazoval tajemníkům kvestorů v provinciích provozovat jakékoli obchody

- Clunia, město v sev. Hispánii, dn. Coruňa del Conde

- Cluvius Rufus, senátor, snad konsul před r. 41 n. l., Neronův hlasatel v závodech r. 65 a násl.

- Codeta menší, pláň přesně neurčitelné polohy v Římě

- Columbus, gladiátor otrávený Neronem

- Comum, Nové (lat. Novum Comum), město v zapádské Gallii, dn. Como

- Corduba, město v jižní Hispánii, dn. Cordova

- Cordus, viz Cremutius

- Corfinium, město v střední Itálii, dn. Pontinia u města Popoli

- Cornelia (1), dcera Gnnova, druhá manželka Caesarova, matka Juliina

- Cornelia (2), představená vestálek, zaživa zakopána do země za Domiciána

- Cornelius, centurio, člen Octavianova poselstva k senátu r. 43 př. n. l.

- Cornelius Balbus (starší), římský jezdec, přítel Caesarův, skladatel jeho (nezachovaného) životopisu

- Cornelius Balbus mladší, synovec předchozího, vystavěl v Římě kamenné divadlo r. 13 př. n. l.

- Cornelius Fuscus, prefekt prétoriánských kohort za Domiciána, nešťastně válčil proti Dákům a padl

- Cornelius Gallus, viz Gallus

- Cornelius Laco, viz Laco

- Cornelius Nepos, viz Nepos

- Cornelius Phagita, pronásledovatel osob Sullou proskribováných r. 82 př. n. l., dopadl v Sabinsku Caesara a propustil za výkupné; Caesar se mu za to později nemstil

- Cornelius Sabinus, tribun kohorty prétoriánů, přední účastník zavraždění císaře Caliguly; ač dostal od Claudia milost, nechtěl přežít smrt spoluspiklenců a nalehl na meč

- Cornelius Salicito, jinak neznámý degenerovaný příslušník rodu Corneliů s příjmením podle ostudného života (živ. Jul., kap. 59)

- Cornificius, Lucius, vojenský velitel Octavianův, konsul r. 35 př. n. l., místodržitel Afriky; z podnětu Augustova obnovil starý chrám Dianin v Římě na Aventinu

- Cornutus, Lucius Annaeus, římský stoický filosof, gramatik a rétor v pol. 1. stol. n. l.; Nero jej vypudil z Říma

- Corvinus, viz Mesalla

- Cosa, město v Etrurii

- Cosconius, Quintus, nepříliš významný římský filolog a právník na zač. 1. stol. př. n. l.

- Cossutia, první manželka Caesarova

- Cotta, Aurelius, jeden z Caesarových příbuzných, kteří mu vymohli milost u Sully. Nelze rozhodnout, zda míněn Gaius Aurelius Cotta, konsul r. 75 př. n. l., či jeho bratr Marcus Aurelius Cotta, konsul r. 74 př. n. l.

- Cotta, viz též Aurunculeius

- Cottius, Marcus Julius, za Augusta římský prefekt čtrnácti obcí v alpském území, v kterém jeho otec Donnus byl ještě samostatným králem

- Crassus, Licinius, slavný římský řečník (140–91 př. n. l.); mj. proslovil jako censor r. 92 př. n. l. řeč proti svému kolegovi Gnaeu Domitiu Ahenobarbovi

- Crassus, Marcus Licinius (115–53 př. n. l.), římský boháč, přemožitel Spartakův, konsul r. 70 př. n. l., s Pompeiem a Caesarem člen 1. triumvirátu r. 60, znovu konsul r. 55, táhl na Východ, zabit od Parthů po porážce u Karrh

- Crassus Frugi, Marcus Licinius, konsul r. 27 n. l., Claudiův legát, vyznamenaný za vojenské úspěchy v Mauretánii a v Británii; posléze dal Claudius jeho i jeho manželku popravit

- Cremona, severoitalské město, dosud Cremona

- Cremutius Cordus, Aulus, římský historik občanských válek a doby Augustovy; za Tiberia byl Seianem obžalován pro republikánské smýšlení; jeho historické dílo spáleno édily a on sám dohnán k sebevraždě r. 25 n. l.; četba díla, jehož exemplář zachránila dcera, uvolněna za Caliguly; dnes kromě citátových zlomků (např. o smrti Ciceronově) dílo ztraceno

- Cumae, starobylé město u Neapole v Campanii, v 1. stol. př. n. l. středisko epikurejských filosofů

- Curio, Gaius Scribonius starší, tribun lidu r. 90 př. n. l., konsul r. 76, jako řečník vystupoval ostře proti Caesarovi

- Curio, Gaius Scribonius mladší, syn předchozího, kvestor r. 54 př. n. l., zprvu republikán, od tribunátu lidu r. 50 př. n. l. výrazný caesarovec; jako Caesarův legát válčil v Africe s Jubou a padl

- Curius, Quintus, kvestor, kolem r. 70 př. n. l. vyloučen ze senátu, přidružil se ke Catilinovi; jeho milenka Fulvie prozradila Catilinovy záměry Ciceronovi

- Curtiovo jezero, asi starobylá studna na římském foru; podle pověsti místo, kam se r. 362 př. n. l. vrhl mladý jezdec Marcus Curtius, aby usmířil podsvětní bohy

- Cutiliae, sabinské město u Reate se studenými léčivými prameny, dn. Contiglione

- Cynobellinus, král v Británii v 1. stol. n. l.

- Dákové, kmen původně thrácký, usazený v 1. stol. n. l. na území dn. Rumunska

- Dalmaté, kmen při východním pobřeží Jaderského moře

- Dareios, chlapec z parthských rukojmí Caligulových

- Datos, herec v atellské frašce za Nerona

- Démétér, řecká bohyně úrody

- Démétrios, kynický filosof v 1. stol. n. l.

- Démocharés, podvelitel Sexta Pompeia r. 38 př. n. l.

- Dertosa, hispánský přístav na řece Ebru, dn. Tortosa

- Diana, staroitalská bohyně, ochránkyně rodících žen; brzy ztotožňována s řeckou bohyní lovu Artemidou

- Dídó, mytická Foiníčanka, zakladatelka Kartága

- Diodóros, zpěvák ke kithaře za Vespasiana

- Diogenés, řecký gramatik na ostrově Rhodu za Tiberia

- Diomédés, propuštěnec, hospodářský správce za Augusta

- Dionýsios, syn stoického filosofa Aréia Didyma

- Dioskúridés, rytec v době Augustově

- Dis, bůh podsvětí

- Dolabella, Gnaeus Cornelius (1), stoupenec Sullův, konsul r. 81 př. n. l., triumfoval nad Thráky r. 78; zažalován Caesarem r. 77 z vyděračství; od něho pocházejí ostré proticaesarovské výroky, citované Suetoniem

- Dolabella, Gnaeus Cornelius (2), příbuzný Galbův, zabit v Římě Vitelliem

- Dolabella, Publius Cornelius, tribun lidu r. 47 př. n. l., neúspěšný legát Caesarův; r. 43 př. n. l. proskribován, skončil násilnou smrtí

- Domitia Lepida, viz Lepida

- Domitia Longina, manželka Aelia Lamie, potom r. 70 n. l. manželka císaře Domiciána, r. 83 poslána do vyhnanství pro cizoložství s hercem Paridem, r. 89 na přání lidu povolána zpět; r. 96 věděla o spiknutí proti Domiciánovi a přežila ho nejméně o 40 let

- Domitianus (1), mladší syn Flavia Vespasiana a Flavie Domitilly, císař od 13. IX. 81 do 18. IX. 96 n. l.; viz živ. Dom.

- Domitianus (2), jeden ze synů Domiciánova (císařova) bratrance Flavia Clementa, týmž císařem utracený

- Domitilla, viz Flavia

- Domitius Ahenobarbus, Gnaeus (1), tribun lidu r. 104 př. n. l., konsul r. 96, censor r. 92

- Domitius Ahenobarbus, Gnaeus (2) (okolo 75–31 př. n. l.), legát Antoniův, přešel k Octavianovi a zemřel krátce po bitvě u Aktia

- Domitius Ahenobarbus, Gnaeus (3) (zemř. r. 40 n. l.), otec Neronův, syn Luciův a Antonie Starší, manžel Agrippiny Mladší, konsul r. 32 n. l.

- Domitius Ahenobarbus, Lucius (1), zakladatel rodiny Ahenobarbů („Rudovousů“) v začátcích římské republiky

- Domitius Ahenobarbus, Lucius (2), (okolo 100–48 př. n. l.), prétor r. 58 př. n. l., konsul r. 54; zahynul na útěku po bitvě u Farsálu r. 48 př. n. l.

- Domitius Ahenobarbus, Lucius (3) (okolo 45 př. n. l.–25 n. l.), děd Neronův, manžel Antonie Starší, konsul r. 16 př. n. l., bojoval v Germánii, nakonec odvolán

- Domitius Calvinus, Gnaeus, tribun lidu r. 59 př. n. l., konsul poprvé r. 53, podruhé r. 40, v občanské válce bojoval na straně Caesarové, místodržitel v Hispánii

- Domitius Marsus, římský básník doby Augustovy, mj. skladatel sbírky epigramů s názvem „Bolehlav“ (Cicuta)

- Doryforos, propuštěnec a milenec Neronův

- Drusilla, viz Julie; Livia

- Drusus (1), příjmení jedné větve rodu Liviů, získané prý odtud, že kterýsi jeho příslušník někdy v 3. stol. př. n. l. zabil keltského náčelníka Drausa

- Drusus (2), děd císaře Tiberia

- Drusus, Gaius, blíže neznámý římský historik z 1. stol. n. l.

- Drusus Caesar (1), syn císaře Tiberia z prvního manželství s Vipsanií Agrippinou, konsul poprvé r. 15 n. l., podruhé r. 21; měl za manželku svou sestřenici Livillu; ta ho z návodu Seianova zahubila jedem r. 23 n. l.

- Drusus Caesar (2), syn Germanikův a Agrippiny Starší; Tiberiem obžalován, senátem odsouzen jako nepřítel státu, umořen hladem ve sklepeních Palatia r. 33 n. l.

- Drusus Caesar (3), syn císaře Claudia z první manželky Plautie Urgulanilly, jako větší chlapec se zadusil při hře

- Drusus Nero (38–9 př. n. l.), bratr císaře Tiberia, syn Livie Drusilly a pohrobek Tiberia Claudia Nerona, r. 18 př. n. l. kvestor, r. 13 místodržitel Gallii, r. 12 městský prétor, r. 9 konsul, válčil v Germánii, zemřel po pádu z koně. Měl za manželku Antonii Mladší a s ní syny Germanika a (pozdějšího císaře) Claudia a dceru Livillu

- Dyrrhachion, ilyrské pobřežní město, dn. Draě

- Egnatius Rufus, Marcus, prétor r. 20 př. n. l., ucházel se protizákonně o konsulát na r. 19, zosnoval spiknutí proti Augustovi, v žaláři usmrcen

- Egypt, římskou provincií se stal r. 30 př. n. l.

- Eklogé, věrná chůva císaře Nerona; pomáhala uložit jeho popel do rodinného hrobu Domitiů

- Élektra, u tragiků dcera Agamemnonova a Klytaimnéstřina, sestra Orestova; s ním mstí svého úkladně zavražděného otce

- Eleusis, přímořské město v Attice, známé mystériemi Démétřinými

- Ennia (Thrasylla), manželka prefekta prétoriánů Naevia Sertoria Macrona; dopomáhala k vládě Caligulovi, přesto však byla i s manželem od něho donucena k sebevraždě

- Ennius, Quintus (239–169 př. n. l.), rodák z jihoitalských Rudií, tvůrce římského eposu „Letopisy“ (Annales)

- Epafrodítos, propuštěnec, v dvorské službě od Nerona po Domitiana

- Epidius Marullus, viz Marallus

- Eratosthenés z Kyrény, všestranný helénistický učenec, působil v Alexandrii od r. 235 př. n. l.

- Eryx, hora a město na Sicílii blíže Drepana s chrámem Venušiným, dn. San Giuliano

- Esquilin, jeden ze sedmi pahorků římských, a to na východní straně města

- Etiopie, africká země, dn. Habeš

- Etiopové, afričtí černoši, dn. Habešané

- Etna, sopka na Sicílii

- Etrurie, středoitalská krajina při západním pobřeží poloostrova Apeninského, dn. Toscana

- Euforión z Chalkidy, učený helénistický básník v 2. pol. 3. stol. př. n. l.

- Eufrat, řeka v Mezopotámii

- Eunoé, královna v Mauretánii, manželka Bogudova, údajně jedna z Caesarových milenek

- Eurípidés, slavný řecký tragik 5. stol. př. n. l.

- Eutychos (1), oslař u Aktia, r. 31 př. n. l.

- Eutychos (2), závodník oceňovaný Caligulou

- Fabius Africký, míněn Africanus Fabius Maximus, konsul r. 10 př. n. l., který potom jako prokonsul spravoval provincii Afriku

- Fabius Labeo, Quintus, římský konsul r. 183 př. n. l.

- Fabius Maximus, Quintus, římský konsul r. 45 př. n. l.

- Faethón, syn Hélia (boha Slunce), podle řecké báje ztroskotal při řízení slunečního vozu, způsobil světový požár a byl zahuben bleskem Diovým

- Falacrina, osada u Reate (v. t.), rodiště Vespasiánovo

- Fannius Caepio, původce protiaugustovského spiknutí z r. 22 př. n. l. (viz též Murena); byl Augustem obžalován, na útěku dopaden a popraven

- Faón, propuštěnec Neronův; pomáhal mu na útěku z Říma

- Farmakússa, ostrov nedaleko Milétu

- Farnakés, syn Mithridáta Velikého

- Faros, ostrov u egyptské Alexandrie s proslulým majákem

- Farsálos, město v Thessalii, kde Caesar porazil Pompeia r. 48 př. n. l., dn. Farsa

- Faunus, mytický král Aboriginů v Latiu, vnuk Saturnův; ztotožňován s řeckým bohem Pánem

- Faustus Sulla, viz Sulla

- Favonius, Marcus, horlivý následovatel Catona Utického, spílal Octavianovi, popraven r. 42 př. n. l.

- Favor, přední mimický herec za Vespasiána

- Felix, propuštěnec za Claudia, manžel tří královen

- Fenestella (asi 52 př. n. l.–19 n. l.), římský historik, jehož dílo se nedochovalo

- Ferentium, město v Etrurii, dn. Ferento blíže Viterba

- Fidenae, městečko nad Tiburem, 9 km severně od Říma

- Figulus, viz Nigidius

- Filémón, otrok Caesarův; za pokus zabít Caesara popraven

- Filip(pos), makedonský král, otec Alexandra Velikého, zavražděn r. 336 př. n. l.

- Filippoi, makedonské město, u něhož r. 42 př. n. l. zvítězili Antonius a Octavianus nad Caesarovými vrahy Brutem a Cassiem

- Filopoimén, Titus Vinius, propuštěnec vyznamenaný Augustem

- Flaminiova silnice, vedoucí z Říma na sever do Arimina

- Flavia Domitilla (1), kterou uznal za dceru Flavius Liberalis, manželka Vespasiánova

- Flavia Domitilla (2), dcera císaře Vespasiána a Flavie Domitilly (1)

- Flavia Domitilla (3), manželka Flavia Clementa, synovce císaře Vespasiána

- Flaviovci, rod, z něhož pocházeli císařové Vespasián, Titus a Domitian

- Flavius Clemens, syn Flavia Sabina, bratranec císařů Tita a Domiciána; jeho synové, přejmenovaní Domiciánem na Vespasiána a Domiciána, byli Domiciánem zavražděni

- Flavius Liberalis, otec Flavie Domitilly (1), tchán císaře Vespasiána

- Flavius Petro, Titus, občan municipia Reate, děd císaře Vespasiána

- Flavius Sabinus (1), syn Flavia Petrona, celník a bankéř, manžel Vespasie Polly, otec císaře Vespasiána

- Flavius Sabinus (2), syn Flavia Sabina (1) a Vespasie Polly, městský prefekt, bratr císaře Vespasiána

- Flavius Sabinus (3), syn Flavia Sabina (2), bratranec císařů Tita a Domiciána

- Flora, bohyně vegetace; Flořiny hry k její poctě se konaly v květnu

- Foibé, propuštěnka, důvěrnice Augustovy dcery Julie

- Foiníčané, obyvatelé Foiníkie, krajiny na západním břehu Sýrie na svahu Libanonu

- Fonteins Capito, konsul r. 67 n. l., místodržitel v Germánii r. 68; Galba ho pokládal za nebezpečného protivníka a dal ho zabít

- Fonteins Capito, Gaius, konsul r. 12 n. l., později r. 23–24 místodržitel v Asii

- Formiae, město v jižním Latiu při silnici Appiově

- Fortuna, bohyně Štěstěny; Fortuna Praenestská, viz Praeneste

- Forum Appi („Tržiště Appiovo“), osada v Latiu, kterou založil Appius Claudius Caecus při silnici Appiově, dn. Forappi

- Fucinské jezero v střední Itálii, dn. Lago di Celano

- Fulvia, manželka Marka Antonia; Antonius byl jejím třetím manželem; předtím byla provdána za Publia Clodia Pulchra, tribuna lidu, usmrceného r. 52 př. n. l., a za Gaia Scribonia Curiona, tribuna lidu z r. 50 př. n. l.

- Fundi, město v Latiu, dn. Fondi blíže Terraciny

- Furius Bibaculus, Marcus (1. stol. př. n. l.), římský autor posměšných veršů a prozaické sbírky anekdot s názvem „Plody nocování“ (Lucubrationes)

- Furius Camillus, viz Ammtius

- Furius Leptinus, z prétorské rodiny, gladiátor za Caesara r. 46 př. n. l.; jiný pramen mluví v téže souvislosti o senátoru Fulviu Setinoví

- Fuscus, viz Cornelius

- Fyllis, chůva Domiciánova

- Gabinius Capito, Aulus, tribun lidu r. 67 př. n. l., konsul r. 58 př. n. l.

- Gabinius Secundus, Publius, římský vojevůdce za Claudia; pro přemožení germánského kmene Kauchů dostal čestné příjmení Cauchicus („Kaušský“)

- Gades, starobylá foinícká kolonie na ostrově při pobřeží jižní Hispánie, dn. Cadix při ústí Guadalquiviru

- Gaetulský, viz Lentulus

- Gaius (císař), viz Caligula

- Galba, Gaius Sulpicius (1), děd císařův, autor nezachovaného historického díla, které zahrnovalo snad celé římské dějiny až do jeho doby

- Galba, Gaius Sulpicius (2), bratr císaře Galhy, konsul r. 22 n. l., skončil sebevraždou

- Galba, Servius Sulpicius (1), zakladatel rodiny

- Galba, Servius Sulpicius (2), konsul r. 144 př. n. l., předtím jako místodržitel Hispánie zavdal svou krutostí podnět k odboji Viriathovu

- Galba, Servius Sulpicius (3), Caesarův legát v Gallii, účastník spiknutí proti Caesarovi z r. 44 př. n. l.

- Galba, Servius Sulpicius (4), otec císařův, náhradní konsul r. 5 př. n. l.; za první manželku měl Mummii Achájskou, za druhou Livii Ocellinu

- Galba, Servius Sulpicius (5), syn Servia Sulpicia Galby (4) a Mummie Achájské, po adopci macechou Livií Ocellinou Lucius Livius Ocella, císař od 9. VI. 68 do 15. I. 69, viz živ. Galb.

- Galeria z Fund, druhá manželka císaře Vitellia

- Gallie, území obývané Gally (Kelty): Gallie předalpská, severní Itálie; Gallie zaalpská: jednak Gallie Narbonská, římská provincie od r. 120 př. n. l. (z názvu „provincia“ vzniklo fr. jméno Provence), jednak ostatek Gallie (Aquitanie na jihozápadu, Gallie Keltská čili Lugdunská ve středu, Gallie Belgická na severovýchodě), dobytý Caesarem v letech 58–50 př. n. l. a organizovaný v římskou provincii brzy po r. 16 př. n. 1,

- Gallius, Marcus, senátor, bojoval na straně Antoniově proti Octavianovi; proto nechtěl přijmout jeho jméno potomní císař Tiberius, jehož Gallius adoptoval a učinil dědicem

- Gallius, Quintus, prétor r. 43 př. n. l.; pro údajně chystaný útok na Augusta zavražděn

- Gallové, obyvatelé keltského původu, viz Gallie

- Gallus, Gaius Cornelius (69–26 př. n. l.), nejstarší z římských elegiků, předchůdce Tibullův, Propertiův a Ovidiův (jeho básnická sbírka, v níž opěval milenku přezvanou Lycoris, se nedochovala), přítel Vergiliův; byl v letech 30–27 př. n. l. prvním místodržitelem Egypta; o motivech jeho sebevraždy viz živ. Aug. kap. 66.

- Gallus, viz též Asinius; Cerrinius; Cestius; Plotius; Sulpicius

- Gamala, město v Judaei u jezera Genezaretského

- Gergovia, lokalita ve střední Gallii, dn. Mont Gergovie blíže města Clermont-Ferrand

- Germanicus (15 př. n. l.–19 n. l.), syn Drusův a Antonie Mladší, synovec Tiberiův, který ho za života Augustova r. 4 n. l. adoptoval, konsul r. 12 n. l., velel římskému vojsku v Germánii, r. 17 slavil triumf, pak poslán na Východ, zemřel v Antiochei, údajně otráven Gnaeem Calpurniem Pisonem

- Germánie, končina na východ od Gallie; za Augusta a Tiberia organizována jako vojenské pohraničí, za Domiciána rozdělena na Horní a Dolní

- Geryon, nejspíše jméno místního severoitalského božstva, ztotožňovaného s mytickým řeckým netvorem, nad nímž vyhrál a jehož stáda odehnal Héraklés

- Gesoriacum, přímořské město na severu Gallie, dn. Boulogne-sur-mer

- Getové, thrácký kmen v dolním Podunají

- Glabrio, viz Acilius

- Glykiás, sluha Publia Claudia Pulchra

- Glykón, lékař ve vojsku konsula Pansy r. 43 př. n. l.

- Gracchové, bratři Tiberius Sempronius Gracchus, tribun lidu r. 133 př. n. l., a Gaius Sempronius Gracchus, tribun lidu r. 123 a 122 př. n. l., vůdcové strany populárů a původci reformních zákonů (leges Semproniae)

- Hadrametum, město při severoafrickém pobřeží, dn. zříceniny u Sousse v Tunisku

- Halótos, kleštěnec, Claudiův ochutnávač jídla, dopomohl k jeho otrávení r. 54 n. l.; stvůra Neronova, za Galby prokurátor

- Hannibal (1), velký vůdce Kartágiňanů (246–183 př. n. l.), který za druhé války punské nebezpečně ohrožoval Římany ve vlastní Itálii

- Hannibal (2), otrok Mettia Pompusiana v době Neronově, pojmenovaný jménem kartáginského vojevůdce Hannibala (1)

- Harpokras, vyznamenávaný propuštěnec Claudiův; nakonec jej dal Claudius přece jen usmrtit

- Hasdrubal, vojevůdce Kartágiňanů, bratr Hannibalův, padl v Itálii u Seny Gallské (Sena Gallica, dn. Senigallia) r. 207 př. n. l.

- Haterius, Quintus, senátor za Tiberia, výborný řečník, dotkl se Tiberia v senátě r. 14 n. l., zemřel r. 26 téměř devadesátiletý

- Hekabé (lat. Hecuba), manželka mytického trojského krále Priama. Podle různých bájí byla uváděna jako její matka Euagoré, Euthoé, Glykippé, Metópé, Télekleia

- Hektór, mytický statečný obránce Tróje; jeho mrtvé tělo vláčel v Homérově Íliadě Achilleus kolem Tróje

- Helespont (řec. Helléspontos), nyn. úžina Dardanelská mezi Evropou a Asií

- Hélios („Slunce“), propuštěnec Neronův

- Helvétiové, keltský kmen, usazený v 1. stol. př. n. l. na území dnešního Švýcarska; v pokusu proniknout odtud do Gallie a zde se usadit zabránil Helvétiům Caesar a donutil je k návratu

- Helvidins Priscus, stoik republikánského smýšlení, tribun lidu r. 56 n. l., zapleten r. 66 do procesu svého tchána Thrasey Paeta, relegován, Galbou rehabilitován, prétor r. 70; urážel Vespasiána, zahuben

- Helvius Cinna, viz Cinna

- Héraklés (lat. Hercules), podle řecké báje syn Diův a Alkmény, manželky thébského krále Amfitryóna, v šílenství zabil své děti i manželku Megaru, dceru tbébskébo krále Kreonta. Za to se musil odebrat do služby do Argu k Eurystheovi a zdolat dvanáct uložených prací (zabít nemejského lva, lemskou hydru, zaplašit stymfalské ptáky atd.)

- Hercules, viz Héraklés

- Hermaeum, svatyňka, zasvěcená bohu Hermovi-Mercuriovi

- Hermogenés z Tarsu, blíže neznámý řecký dějepisec, popraven za Domiciána

- Hiempsal, král numidský (na zač. 2. stol. př. n. l.), syn Micipsův, spoluvladař Adherbala a Jugurthy; Jugurthou zavražděn

- Hilarión, propuštěnec Augustův, písař jeho posledního pořízení

- Hipparchus, boháč za Vespasiána

- Hirtius, Aulus, velitel Caesarův a pokračovatel jeho „Zápisků“ (Commentarii), r. 43 př. n. l. konsul, spolu s Pansou porazil Antonia u Mutiny, ale v bitvě padl

- Hispánie, země na poloostrovu Pyrenejském, římská provincie od r. 197 př. n. l. Rozeznávala se Hispánie Tarraconská, severovýchodní část, zvaná tak podle města Tarraco, dn. Tarragona v Katalánsku, a Hispánie Zadní, zabírající ostatek směrem na západ. Hispánská úžina (lat. fretum Hispanicum, častěji též fretum Gaditanum), dn. průliv gibraltarský

- Homér, řecký vynikající básník na počátku řecké literatury (asi v 8. stol. př. n. l.); jemu se přičítají dvě zachované velké epické básně, Ílias a Odysseia

- Horatius Flaccus, Quintus (65–8 př. n. l.), římský vynikající básník doby Augustovy; viz živ. Hor.

- Hortalus, viz Hortensius

- Hortensius Hortalus, Quintus (114–50 př. n. l.), slavný římský řečník, současník Cicerónův; Hortalus, jeho vnuk, otec čtyř dětí

- Hyginus, Gaius Julius, Augustův propuštěnec a ředitel Palatinské knihovny v Římě, spisovatel z oboru zemědělství, ale i jinak polyhistor

- Hylas, herec v pantomimách, zmrskaný za Augusta

- Chaerea, viz Cassius

- Chaldejští věštci, pocházející z Mezopotámie

- Chariklés, lékař v Římě za Tiberia

- Chattové, germánský kmen, usedlý v dn. Hessensku a Duryňsku

- Chios, ostrov v Egejském moři

- Chréstos, podněcovatel Židů v Římě za Claudia

- Ianiculum, návrší na západě Říma, dn. Gianicolo

- Ianos, římský bůh, ochránce bran a průchodů; jeho chrám v severovýchodní části římského fora byl za válek otevřen a jen v době míru uzavřen. Bůh sám byl zobrazován se dvěma obličeji, hledícími k východu a k západu

- Icius, Lucius, mladík z jezdecké rodiny, předváděn Augustem jako zakrslík

- Ida, pohoří v Tróadě (na severozápadě Malé Asie)

- Ikaros, bájný syn Daidalův, jenž se na útěku z Kréty na voskových křídlech, která mu otec zhotovil, zřítil do moře

- Ikelos, propuštěnec Galbův

- Herda, město ve východní Hispánii, dn. Lérida

- Ílijští, obyvatelé Ília (viz nasl.)

- Ílion, osada na místě předhistorické rozbořené Tróje v severozápadním cípu Malé Asie, časem vzrostlá v město. Ílion mělo většinou samosprávu, r. 281 př. n. l. připadlo pod moc Seleukovců, později bylo autonomní pod římskou svrchovaností

- Ilyricum, kraj mezi východními Alpami, Dunajem a Jaderským mořem, zaujímaný Ilyry, s pozdně uvedenými (od 4. stol. př. n. l.) řeckými osadami, postupně dobývaný (zprvu jen na pobřeží) Římany; trvalé římské obsazení teprve po zlomení ilyrskopannonského povstání za Tiberia v letech 11–9 př. n. l.

- Imbrex, viz Licinius

- Íó, mytická dcera krále v Argu Ínacha, milenka Diova, od žárlivé Héry proměněná v krávu

- Ísidóros, kynik v době Neronově

- Ísis, egyptská bohyně, jejíž kult s jinými východními kulty pronikl do Itálie

- Isthmos, šíje Korintská; isthmické hry, konané v Korintě

- Istrie (lat. Histria), krajina na hranicích Ilyrica a Itálie, od konce 3. stol. př. n. l. napadaná Římany, v letech 178/177 př. n. l. podrobená

- Italikové, mimořímští obyvatelé Itálie

- Jeruzalém (Hierosolyma), město v Judaei

- Josef, židovský, řecky píšící dějepisec (jako propuštěnec Vespasiánův) Iosephus Flavius, 37–po 96 n. l.

- Juba I., numidský král v 1. pol. 1. stol. př. n. l., spoluvladař svého otce Hiempsala, stranil Pompeiovi, od Caesara r. 46 př. n. l. u Thapsu poražen spáchal sebevraždu

- Juba H., syn předchozího, vychovaný v Římě, Octavianem dosazený na královský trůn v Numidr a Mauretánii, manžel Kleopatřiny dcery Selény, zemřel r. 23 n. l. Řecky píšící historik a odborný spisovatel

- Judaea, Palestina, organizačně náležela k římské provincii Sýrii

- Jugurtha (kolem r. 155–104 př. n. l.), král numidský, adoptovaný syn Micipsův, zprvu spoluvladař Micipsových synů Adherbala a Hiempsala; po smrti Micipsově (r. 118 př. n. l.) se spoluvladařů násilně zbavil, Římané s ním vedli vleklou válku (111–106 př. n. l.), posléze Jugurtha zajat, 1.I. 104 veden v Římě v triumfálním průvodu Mariově a potom zardoušen v římském vězení Tullianu

- Julie (1), teta Caesarova, oslavená jeho pohřební řečí

- Julie (2), sestra Caesarova, provdaná za Marka Atia Balba, babička Octavianova; oslavena Octavianovou pohřební řečí

- Julie (3), dcera Caesarova a jeho druhé manželky Cornelie, provdaná zprvu za Servilia Caepiona, potom za Gnaea Pompeia Velikého

- Julie (4), dcera Augustova a jeho druhé manželky Scribonie, provdaná zprvu za svého bratrance Marcella, potom za Marka Agrippu, posléze za Augustova pastorka Tiberia; poslána do vyhnanství na ostrov Pandatarii

- Julie (5), vnučka Augustova, dcera Marka Agrippy a Augustovy dcery Julie (4), provdaná za Lucia Paula; poslána do vyhnanství na ostrov Trimetus

- Julie (6), dcera Germanikova a Agrippiny Starší, viz Livilla (2)

- Julie (7), dcera Titova a Marcie Furnilly, provdaná za Flavia Sabina

- Julie Drusilla (1), dcera Drusa, syna Tiberiova, a Livilly; dal ji zabít Claudius

- Julie Drusilla (2), dcera Caligulova a Caesoniina

- Julius, viz Caesar; Marathus; Saturninus; Vindex

- Junia Calvina, vnučka vnučky Augustovy

- Junia Claudilla, dcera Marka Silana, první manželka Caligulova

- Junius, viz Brutus; Novatus; Pysticus; Silanus

- Juno, římská bohyně, manželka Jovova, ztotožňována s řec. Hérou

- Juppiter, nejvyšší římský bůh, ztotožňován s řec. Diem (Zeus)

- Juvenalis, Decimus Junius (2. pol. 1. stol.–po r. 127 n. l.), římský satirik; viz živ. Juv.

- Kanaké (lat. Canace), podle řecké báje byla znásilněna bratrem a zabila se dýkou, kterou jí poslal otec Aiolos

- Kantabrie, nejsevernější přímořská část Hispánie, obývaná Kantabry

- Kappadokie, krajina ve východní části Malé Asie; římskou provincií se stala r. 17 n. l.

- Karmélos, pohoří v palestinské Galilei

- Kartágo, Nové, město v jihovýchodní Hispánii, založené z afrického Kartága ve dvacátých letech 3. stol. př. n. l., dn. Gartagena

- Kaspické brány – průsmyk v Kaspickém pohoří mezi Arménií a Médií, na jih od Kaspického moře

- Kassiopé, lokalita na severovýchodě ostrova Korkýry (Kerkyra, Corfu) s chrámem Dia Kassia

- Kauchové, germánský kmen mezi ústím Labe a Emže

- Kelados, propuštěnec, v přátelských stycích s Augustem

- Keraunské hory, pohoří v Épeiru (v dn. Albánii)

- Kérylos, zbohatlý propuštěnec v době Vespasiánově

- Kilikie, krajina při jihovýchodním pobřeží Malé Asie; jako římská provincie organizována r. 64 př. n. l.

- Kimbrové, germánský kmen, původně usazený na poloostrově jutském; r. 113 př. n. l. pronikli k alpským hřebenům a po několika vítězných bitvách, svedených s Římany, byli poraženi a zničeni od Gaia Maria v severní Itálii u Vercell r. 101 př. n. l.

- Kinara, ostrov v Egejském moři

- Kleopatra, poslední královna egyptská, dcera Ptolemaia Auléta, vládla po otcově smrti (51 př. n. l.) se svým mladším bratrem a manželem Ptolemaiem; vlivem svého osobního kouzla udržela říši za Caesara a ještě rozšířila za Antonia, který ji dokonce pojal za choť; po Antoniově porážce u Aktia r. 31 a jeho sebevraždě neuspěla získat pro sebe vítězného Octaviana a dala se r. 30 uštknout jedovatým hadem

- Klusák („Incitatus“), oblíbený kůň Caligulův

- Kommágené, krajina v severní Sýrii, sousedící s Kilikií

- Korint, řecké město v severovýchodním cípu Peloponnésu, rozbořeno od Římanů r. 146 př. n. l. a obnoveno po stu letech Caesarem

- Kós, jeden ze sporadských ostrovů před kárským pobřežím

- Kosmos, otrok Augustův

- Kotiso, král Getů, resp. Dáků v dolním Podunají v době Augustově

- Kratés z Malin, řecký gramatik pergamský, teoretický odpůrce svého vrstevníka Aristarcha ze Samothráky (v. t.)

- Kréta, ostrov v Středozemním moři; římskou provincií od r. 67 př. n. l.

- Kynégeiros, hrdinný Athéňan, bratr Aischylův, snažil se po bitvě u Marathónu (r. 490 př. n. l.) zabránit odjezdu perské lodi tím, že se jí z moře chytil nejprve pravicí, pak levicí, a když mu byly uťaty obě ruce, aspoň svými zuby

- Kýréné, starobylá řecká osada v severoafrické Libyi a kraj kolem ní; římskou provincií se stal r. 74 př. n. l.

- Kýrós, zakladatel perské říše v 6. stol. př. n. l.; jeho smrt byla v románovém zpracování Xenofóntovy Kýrúpaideie zcela idealizována

- Kyzičtí, obyvatelé ostrovního fryžského města Kyziku v Propontidě (při Marmarském moři)

- Labeo, viz Antistius; Fabius

- Laberius, Decimus, římský jezdec, skladatel mimů za Caesara

- Labienns, Titus, řečník a historik v době Augustově, který stranil Pompeiovcům; četba jeho zakázaného díla uvolněna za Caliguly

- Laco, Cornelius, prefekt prétoriánů za Galby

- Laelius, Gaius, římský konsul r. 140 př. n. l., přítel Scipiona Afrického

- Laetorius, Gaius, mladý patricij v 1. pol. 1. stol. n. l.

- Lachés, změněné jméno propuštěnce Kéryla v době Vespasiánově

- Lakedaimonští, obyvatelé Sparty na Peloponnésu

- Lamia, viz Aelius

- Lanuvium, starobylé město v Latiu, jihovýchodně od Říma

- Láodikeia, jméno několika měst, založených v Přední Asii v době helénistické

- Larové, u Římanů původně venkovská božstva, uctívaná na rozcestích; v městech uctívána na křižovatkách, též jako ochránci rodin, měst, ha i celého státu; od doby Augustovy s nimi uctíván i Genius císařův

- Latinská silnice („via Latina“), silnice vedoucí z Říma do Capuy

- Lavicum (též Labicum), městečko v Latiu, jihovýchodně od Říma

- Lentulus, Gnaeus, konsul r. 3 př. n. l.

- Lentulus Augur, Gnaeus, boháč v době Tiberiově, císařem dohnán k sebevraždě

- Lentulus Gaetulský, Gnaeus Cornelius, římský konsul r. 26 n. l., legát v Horní Germánii v letech 29–39 n. l., švagr Seianův, účastník spiknutí proti Caligulovi, popraven r. 39 n. l. Příjmení „Gaetulský“ (Gaetulicus) zdědil po svém otci Cossovi Comeliovi Lentulovi, konsulu r. 1 př. n. l., přemožiteli severoafrických Gaetulů r. 6 n. l.

- Leontini, město na Sicílii (dn. Lentini) v úrodné rovině, která poskytovala zejména kvalitní pšenici

- Lepida, rozvedená manželka Quiriniova; odsouzena za Tiberia

- Lepida, Aemilia (1), dcera Augustovy vnučky Julie a Lucia Aemilia Paulla, konsula r. 1 n. l., snoubenka potomního císaře Claudia, zapuzená jím kolem r. 12 n. l.

- Lepida, Aemilia (2), dcera Mania Aemilia Lepida, konsula r. 11 n. l., manželka pozdějšího císaře Galby; její matka zpolíčkovala Agrippinu Mladší, která ohrožovala klid jejího manželství

- Lepida, Domitia, teta Neronova, sestra jeho otce Gnaea Domitia

- Ahenobarba, provdána za Marka Valena Messalu Barbata, podruhé za Fausta Cornelia Sullu, potřetí za Gaia Appia Junia Silana; z podnětu Neronovy matky Agrippiny Mladší zabita r. 54 n. l.

- Lepidus, Marcus Aemilius (1), otec triumvirův; jako konsul r. 78 př. n. l. usiloval po smrti Sullově o zrušení jeho opatření, táhl r. 77 na Řím, od senátu prohlášen za velezrádce, poražen od Pompeia utekl se na Sardinii a tam téhož roku zemřel

- Lepidus, Marcus Aemilius (2), syn předchozího, spolu s Antoniem a Octavianem účastník druhého triumvirátu r. 43 př. n. l., předtím konsul poprvé r. 46 spolu s Caesarem, potom podruhé r. 42, posléze zbaven triumvirátu zůstal jen pontifikem, zemřel r. 13 nebo 12 př. n. l.

- Lepidus, Marcus Aemilius (3), syn triumvirův a Brutovy sestry Junie, „mladý Lepidus“, r. 31 př. n. l. chystal spiknutí proti Octavianovi, prozrazen a popraven

- Lepidus, Marcus Aemilius (4), manžel Caligulovy sestry Drusilly, Caligulou připravován za následníka trůnu, r. 39 n. l. jako spiklenec proti jeho životu popraven

- Lepidus Paulus, viz Aemilius

- Leptinus, viz Furius

- Libitina, příjmení Venuše; v jejím chrámečku sídlilo pohřební bratrstvo

- Libo, viz Scribonius

- Licinius, viz Calvus; Crassus

- Licinius Imbrex, málo známý římský skladatel komedií v 2. pol. 2. stol. př. n. l.

- Licinius Mucianus, Gaius, místodržitel v Sýrii v letech 67–69 n. l., po jistém kolísání mezi Vitelliem a Vespasiánem vojensky podporoval v Římě Vespasiána při nastoupení r. 69, náhradní konsul podruhé r. 70 a potřetí r. 72, zemřel r. 77 n. l.

- Licinus, propuštěnec, v přátelských stycích s Augustem

- Licinus, Gaius Clodius, konsul r. 4 n. l.

- Licinus, viz Porcius

- Ligurie, krajina při zálivu Janovském

- Lítice („Furiae“), bohyně pomsty

- Livia Drusilla, manželka zprvu Tiberia Nerona, s nímž měla syny Tiberia (pozdějšího císaře) a Drusa, potom manželka Augustova (jako taková jmenována též Augusta, Julia Augusta, Livia Augusta)

- livia Medullina Camilla, sestra Furia Camilla Scriboniana, snoubenka Claudiova

- Livia Ocellina, macecha císaře Galby, druhá manželka jeho otce Servia Sulpicia Galby

- Livia Orestilla, manželka Gaia Pisona, uchvácená Caligulou, ale brzy zapuzená, později poslaná do vyhnanství

- Livilla (1), dcera Drusa (bratra Tiberiova) a Antonie Mladší, provdána za Drusa (syna Tiberiova); ten byl později lstí její a Seianovou zahuben; popravena r. 31 n. l.

- Livilla (2), dcera Germanikova a Agrippiny Starší; dal ji zabít Claudius

- Livius, Titus (59 př. n. l.–17 n. l.), význačný římský historik, autor díla „Od založení města“ (Ab urbe condita) o 142 knihách

- Livius Andronicus, Lucius (2. pol. 3. stol. př. n. l.), Řek z jihoitalského Tarenta, jako propuštěnec v Římě latinsky přebásnil Homérovu Odysseiu a skládal první dramata

- Livius Drusus, Marcus, mladší, jako tribun lidu r. 91 př. n. l. obnovil zákony bratří Gracchů, narazil na odpor senátu, zavražděn v svém domě

- Livius Drusus, Marcus, starší, r. 122 př. n. l. tribun lidu, r. 112 konsul

- Livius Ocella, Lucius, viz Galba (císař)

- Livius Salinator – („Solnař“, protože jako censor r. 204 př. n. l. zavedl dávku ze soli), konsul r. 219 a 207 př. n. l.

- Locri, město v jihoitalském Bruttiu

- Lollia, manželka Aula Gabinia Capitona, uváděna mezi milenkami Caesarovými

- Lollia Paulina, manželka Memmia Begula, poté r. 38 n. l. druhá manželka Caligulova, jím brzy zapuzená; později se o ni ucházel Claudius; proto jí jeho manželka Agrippina Mladší připravila smrt r. 49 n. l.

- Lollius, Marcus, konsul r. 21 př. n. l., Augustův vojevůdce, poražený v Germánii r. 16 př. n. l., průvodce a opatrovatel Augustova pastorka Gaia při jeho cestě na Východ

- Longina, viz Domitia

- Longinus, viz Cassius

- Luca, město v severní Etrurii, dn. Lucca

- Lucanus, Marcus Annaeus (39–65 n. l.), římský epik, synovec filosofa Seneky; viz živ. Luc.

- Lucceius, Lucius, přítel Ciceronův, neúspěšný uchazeč o konsulát na r. 60 př. n. l., historik první války občanské; Cicero ho (marně) vybízel, aby nadneseně vylíčil jeho politické zásluhy

- Lucilius, Gaius (asi 180–102 př. n. l.), zakladatel římské satiry

- Lucretius Carus, Titus (asi 96–55 př. n. l.), vynikající autor filosofické epické básně „O přírodě“ (De rerum natura)

- Lucrinské jezero, mořský záliv u Bají, od moře oddělený umělou hrází, du. Maricella

- Lucullus, Lucius Licinius, konsul r. 74 př. n. l., zemřel šílený r. 56 př. n. l.

- Lucullus, viz též Sallustius

- Lucusta, travička za doby Neronovy

- Lugdunum, římská kolonie ve středu Gallie, založená r. 44 př. n. l. Luciem Munatiem Plankem a Markem Aemiliem Lepidem; rodiště Claudiovo; dn. Lyon

- Luna, starobylé přístavní město v Etrurii, kde se nakládal na lodi kararský mramor, dn. Luni

- Lurco, viz Aufidius

- Lusitanci, obyvatelé Lusitanie, dn. Portugalska a jihozápadního Španělska

- Lutatius, viz Catulus

- Lyčané, obyvatelé Lykie, krajiny na jihozápadním pobřeží Malé Asie; Lykie ustavena jako římská provincie r. 74 n. l.

- Macro Naevius Sertorius, velitel prétoriánů za Caliguly, manžel Ennie Naevie; posléze Caligulou utracen

- Maecenas, Gaius Cilnius, politický spolupracovník Augustův, ochránce soudobých básníků, epikurovec a literát; v zahradách na Esquilinu, v něž Maecenas jako první začal přeměňovat pusté pohřebiště, byla i vysoká vyhlídková věž

- Magó, otrok Mettia Pompusiana v době Domiciánově, pojmenovaný jménem kartáginského vojevůdce Magóna, bratra Hannibalova

- Makedonie, krajina na sever od Řecka; římskou provincií se stala spolu s Řeckem r. 146 př. n. l.

- Mallia, tvůrkyně kostýmů v době Augustově

- Mallonia, blíže neznámá žena, statečně odpírající svodům Tiberiovým

- Mamercus, viz Aemilius

- Mamurra, římský jezdec, Caesarův inženýr v Gallii, stíhaný posměšnými verši Catullovými

- Marathus, Julius, propuštěnec, blíže neznámý římský historik z 1. stol. n. l.

- Marcella, jméno dvou stejnojmenných sester Marka Marcella, synovce Augustova

- Marcellus, Gaius, manžel Augustovy vlastní sestry Octavie, otec Marka Marcella a obou Marceli

- Marcellus, Gaius Claudius, konsul r. 50 př. n. l., politicky stoupenec Catona (Utického), bratranec Marka Claudia Marcella

- Marcellus, Marcus (43–23 př. n. l.), synovec Augustův, syn jeho sestry Octavie z jejího prvního manželství; měl se stát Augustovým nástupcem, oženěn s jeho dcerou Julií, ale předčasně zemřel ve dvaceti letech; po něm pojmenováno divadlo Marcellovo, vystavěné Augustem

- Marcellus, Marcus Claudius, konsul r. 51 př. n. l., politicky stoupenec Catona (Utického), bratranec Gaia Claudia Marcella

- Marcellus, viz též Aeserninus; Asinius

- Marcia Furnilla, druhá manželka Titova

- Marcius Ancus, čtvrtý z římských králů

- Marcius Philippus, Lucius, konsul r. 56 př. n. l., druhý manžel Caesarovy neteře Atie a tím otčím Augustův; mj. obnovil v Římě chrám Herculův a Múz, který stál v sousedství sloupení Octaviina v jižní části pole Martova

- Marius, Gaius (156–86 př. n. l.), římský vojevůdce a politik, začal jako homo novus, úspěšně válčil s Jugurthou, mezi lety 107–100 šestkrát konsulem; zásahem Sullovým proskribován, uchýlil se do Mauretánie; po návratu z vyhnanství krvavě se pomstil protivníkům; zvolen posedmé konsulem na r. 86, ale před půlí ledna zemřel

- Marobod, náčelník („král“) germánských Markomanů; v Itálii pobyl dvakrát, zprvu v mládí v Římě jako rukojmí, později jako uprchlík, kdy mu Římané vykázali k pobytu Ravennu

- Mars, staroitalské božstvo polní úrody a brzy hlavně války; Martovo pole v Římě, rozlehlá pláň při zákrutu Tiberu, místo volebních shromáždění, cvičení ve zbrani i procházkového oddechu

- Marsové, statečný kmen usedlý v střední Itálii kolem jezera Fucinského (Lago di Celano)

- Marsus, viz Domitius

- Marullus Epidius, Gaius, tribun lidu r. 44 př. n. l., Caesarem zbavený úřadu

- Masgabas, oblíbenec Augustův, pohřbený na Capri

- Masintha, nuinidský urozený mladík, Caesarem urputně hájený

- Massilia, řec. Massalia, starobylá řecká kolonie při ústí Rhónu, význačné obchodní město jižní Gallie, dn. Marseille

- Matius, Gaius (84–kolem 4 př. n. l.), přítel Caesarův a později Octavianův, korespondent Ciceronův, autor třídílné kuchařské příručky

- Mauretánie, země v severní Africe, dn. západní Alžírsko a Maroko; římskou provincií byla Mauretánie od r. 40 n. l.

- Maximus, propuštěnec Partheniův, účastník zavraždění císaře Domiciána

- Mazakové, jezdci z Mauretánie

- Mediolanum, město v sev. Itálii, dn. Milano (Milán)

- Medullina, viz Livia

- Meleagros, podle báje syn Oinea, krále v aitolském Kalydónu, vypravil se s řeckými hrdiny proti kanci, kterým dala uražená bohyně Artemis pustošit otcovo území

- Memfis, hlavní město středního Egypta, dosud trosky jižně od Kaira

- Memmius, Gaius, římský prétor r. 58 př. n. l. a místodržitel v Bíthýnii r. 57–56 př. n. l.; jemu věnoval své velké básnické dílo Lucretius

- Memmius Regulus, Publius (takto podle nápisných svědectví; u Suetonia omylem Gaius), náhradní konsul r. 31 n. 1. správce provincie Acháie od r. 36, manžel Lollie Pauliny; Caligula mu ji přebral r. 38; Memmius zemřel r. 61 n. l.

- Menandros (kolem r. 300 př. n. l.), řecký čelný básník nové komedie, přední vzor Terentiův; řada originálů Menandrových objevena (i v poslední době) na papyrech

- Ménas, propuštěnec, velitel loďstva Sexta Pompeia

- Menekratés, zpěvák ke kithaře za Nerona

- Messala Barbatus, Marcus Valerius, syn Marka Valeria Messaly Barbata Appiana, konsula r. 12 př. n. l., otec Valerie Messaliny, třetí manželky Claudiovy

- Messala Corvinus, Marcus Valerius (kolem 64 př. n. l.–8 n. l.), konsul r. 31 př. n. l., vojevůdce, řečník, spisovatel a ochránce básníků

- Messala Messalinus, Marcus Valerius, syn Marka Valeria Messaly Corvina, konsula r. 31 př. n. l., sám konsul r. 3 př. n. l., přemožitel dalmatského Batona

- Messalina, Statilia, dcera Tita Statilia Taura, konsula r. 44 n. l.; po předchozích třech manželstvích provdala se počtvrté za Attika Vestina, popáté r. 66 n. l. za císaře Nerona, jehož byla třetí manželkou

- Messalina, Valeria, dcera Marka Valeria Messaly Barbata, třetí manželka císaře Claudia, matka Octaviina a Britannikova; Claudius ji dal popravit

- Messana, město na severu Sicílie, dn. Messina

- Mestrius Florus, milovník spisovné výslovnosti za Vespasiána

- Metellus Makedonský, Quintus Caecilius, jako praetor r. 148 př. n. l. porazil makedonského krále Andriska (odtud čestné příjmení); jako censor r. 131 př. n. l. brojil proslulou řečí proti neženatosti mladých Římanů

- Metellus Numidský, Quintus Caecilius, konsul r. 109 př. n. l., do r. 106 úspěšně bojoval v Numidii (odtud čestné příjmení); r. 100–99 pobýval v dobrovolném vyhnanství na Rhodu

- Mettius Pompusianus, konsul za Vespasiána, zahuben od Domiciána

- Mettius Rufus, Marcus Junius, místodržitel v Egyptě za Domiciána v letech 89–94 n. l.

- Mevania, město v středoitalské Umbrii, dn. Bevagna

- Milétos, starobylé město v maloasijské Iónii při ústí řeky Maiandru

- Milo, Titus Annius, tribun lidu r. 57 př. n. l., prétor r. 55, souzen pro zabití Publia Clodia r. 52 a přes obranu Ciceronovu odsouzen; z vyhnanství v Massilii se vrátil r. 48 př. n. l.

- Minerva, staroitalská bohyně, ochránkyně řemesel a odborných dovedností; časem ztotožňována s řeckou Athénou. Minervinými svátky byly tř. quinquatrus, slavené pět dní od 19. do 23. května zprvu především řemeslníky, lékaři a učiteli, později spojené se závody básníků a řečníků

- Mínós, mytický krétský král

- Mír (Pax), u Římanů zvláštní ženské božstvo; chrám Míru (templům Pacis) vévodil v Římě foru Vespasiánovu

- Miseuum, přístav západně od Neapole, dn. Capo Miseno

- Mithridátés VI. Eupatór, pontský král, znepřátelený s Římany

- Mnéstér, herec v pantomimách za Caliguly

- Modestus, Gaius Julius, římský spisovatel o starožitnostech v době Tiberiově

- Moesie, území nyn. východní Jugoslávie a Bulharska; římskou provincií se stala od r. 9 n. l.

- Molón, viz Apollónios

- Mucia, manželka Gnaea Pompeia, uváděna mezi milenkami Caesarovými

- Mucianus, viz Licinius

- Mummia Achájská, matka císaře Galby, první manželka jeho otce Servia Sulpicia Galby, pravnučka korintského vítěze Lucia Mummia

- Mummius Achájský, Lucius, konsul r. 146 př. n. l., vyvrátil a vyplenil Korint, odtud čestné příjmení („Achájský“, tj. vítěz nad Řeckem)

- Munatius Plancus, Lucius (1), Caesarův legát a později místodržitel v Gallii, konsul r. 42, censor r. 22 př. n. l.

- Munatius Plancus, Lucius (2), konsul r. 13 n. l.

- Munda, hispánské městečko nad Guadalquivirem, kde r. 45 př. n. l. porazil Caesar syny Pompeiovy

- Murena, Lucius Licinius, adoptovaný Aulem Terentiem Varronem a tím švagr Maecenatův, kolega Augustův v konsulátu r. 23 př. n. l.; spolu s Fanniem Caepionem osnoval r. 22 př. n. l. spiknutí proti Augustovi, prozrazen a popraven

- Musa, viz Antonius

- Mutina, město v severní Itálii, dn. Modena

- Múzy, v řeckém bájesloví dcery Diovy a Mnémosyniny, většinou v počtu devíti, bohyně zpěvu a básnického nadšení, později každá s vymezenou specializací

- Mylae, přímořské město na severní Sicílii, západně od dn. Messiny

- Mytilény, hlavní město ostrova Lesbu se dvěma přístavy (odtud plurál)

- Naevia, viz Ennia

- Naevius, Gnaeus (asi 270–201 př. n. l.), rodák z Campanie, římský dramatik a epik; epicky zpracoval první válku punskou

- Náis, viz Servilia

- Narbo, staré přístavní město v jižní Gallii, obnovené r. 118 př. n. l. jako římská kolonie, dn. Narbonne

- Narcissus, vlivný propuštěnec Claudiův

- Naso, viz Actorius

- Naulochus, přístav na severním pobřeží ostrova Sicílie, západně od dn. Messiny

- Nauplios, v řecké báji otec Palamédův; pomstil se za smrt synovu tím, že vlákal Odysseovy lodi mezi útesy

- Neapol, starobylá řecká kolonie v Campanii

- Nemausus, od doby Augustovy římská kolonie v jižní Gallii, dn. Nîmes

- Nemi (lacus Nemorensis), jezero v Latiu v Albských horách s hájem a chrámem Dianiným

- Neoptolemos, tragický herec v 2. pol. 4. stol. př. n. l.

- Nepos, Cornelius (1. stol. př. n. l.), skladatel zachovaného latinského biografického díla o slavných mužích i jiných nezachovaných spisů

- Neptun, staroitalské božstvo, původně ochránce polí proti suchu, brzy ztotožňován s řeckým Poseidonem, vládcem moře

- Nero (1), syn Germanikův a Agrippiny Starší; na Tiberiovo obvinění prohlášen od senátu za nepřítele státu a umořen hladem na ostrově Pontii

- Nero (2), syn Gnaea Domitia Ahenobarba a Agrippiny Mladší, dcery Germanikovy, císař v letech 54–68; viz živ. Ner.

- Nero Tiberius, viz Claudius Nero

- Neropolis, přejmenování města Říma, prý chystané císařem Neronem

- Nerulum, městečko v jihoitalské Lucanii

- Nerva, Marcus Cocceius, narozen kolem 35 n. l., konsul poprvé 71, podruhé 90, císař 96–98 jako přímý nástupce zavražděného Domiciána

- Nigidius Figulus, Publius (zemř. r. 45 př. n. l.), římský filosof směru pýthagorovského a podivínský polyhistor

- Níkánór, syn stoického filosofa Aréia Didyma

- Níkomédés IV. Filopatór, poslední král bíthýnský do r. 74 př. n. l., v testamentu odkázal svou říši Římanům

- Níkón, blahověstné jméno osla („Vítěz“) u Aktia r. 31 př. n. l.

- Níkopolis, město severně od mysu Aktia

- Niobé, podle řecké pověsti pyšná manželka Amfiónova v Thébách, od bohů potrestána náhlou smrtí všech svých dětí

- Nola, starobylé campanské město, severovýchodně od Neapole, dosud Nola

- Nomentská silnice, vedoucí do města Nomentum (dn. Mentana), severovýchodně od Říma

- Nonius Asprenas, mladík za Augusta, který se v cirku pochroumal pádem z koně a obdržel pro sebe i potomky čestné příjmení Torquatus; později obžalován Cassiem Severem z travičství; Caligula mu čestné příjmení odňal

- Norbanus Flaccus, Gaius, konsul r. 15 n. l.

- Norické království, území mezi Raetií ze strany západní a Pannonií ze strany východní

- Novaria, město v severní Itálii, dn. Novara

- Novatus, Junius, původce podvrženého dopisu Agrippy Postuma

- Novius Niger, Lucius, kvestor r. 62 př. n. l., tribun lidu r. 58 př. n. l., odpůrce Caesarův; ten ho dal uvrhnout do vězení

- Nuceria, město v Campanii blíže Pompeií, dn. Nocera

- Nursia, město v středoitalské Umbrii, dn. Norcia

- Nymfy, v bájesloví ženské půvabné oživovatelky hájů, studánek a jeskyň

- Nymphidius Sabinus, Gaius, prefekt prétoriánů za Nerona, vydával se za syna císaře Caliguly a chystal se zmocnit trůnu, zabit od Galby

- Nýsa, dcera bíthýnského krále Níkoméda

- Ocella, viz Livius

- Ocellina, viz Livia

- Octavie (1), nevlastní sestra Augustova, dcera Gaia Octavia z prvního manželství s Ancharií; provdala se za Sexta Appuleia

- Octavie (2), vlastní (starší) sestra Augustova, dcera Gaia Octavia z druhého manželství s Atií, vnučka Caesarovy sestry Julie; provdala se zprvu za Gaia Marcella, pak za Marka Antonia; zemřela r. 11 př. n. l.

- Octavie (3), dcera císaře Claudia z jeho třetího manželství s Valerií Messalinou, sestra Britannikova; provdala se zprvu za Lucia Silana, potom za Nerona

- Octaviové, praděd a děd Augustův

- Octavius, náčelník ve Velitrách

- Octavius, prostořeký muž, který pozdravil Caesara jako královnu

- Octavius, Gaius (1), syn Gaia Octavia Rufa, od něhož se odvozovala jedna ze dvou rodin Octaviů

- Octavius, Gaius (2), otec Augustův, v jezdecké rodině první senátor, prétor r. 61 př. n. l., vzorný prokonsul v Makedonii r. 60–59, zemřel r. 58 v Nole

- Octavius, Gaius (3) (63 př. n. l.–14 n. l.), syn Gaia Octavia (2) a Atie, adoptován Gaiem Juliem Caesarem (odtud Caesar Octavianus), viz živ. Aug.

- Octavius, Gnaeus, syn Gaia Octavia Rufa, od něhož se odvozovala jedna ze dvou rodin Octaviů

- Oculaty, sestry, zneuctěné vestálky za Domiciána

- Odysseus (lat. Ulixes), mytický syn Láertův, manžel Pénelopin, král na Ithace, statečný bojovník před Trójou

- Oedipus, viz Oidipús

- Ohrada, římské sněmovní shromaždiště, původně ohrazené dřevěným plotem, později rozsáhlá krytá mramorová budova na poli Martově, obklopená loubím. Začal ji stavět Caesar, pokračoval Lepidus a dokončil r. 26 př. n. l. Agrippa („Saepta Iulia“). V císařské době brzy pozbyla svého původního určení, protože se od doby Tiberiovy úředníci přestali volit a byli jmenováni. Proto se jejích prostor začalo užívat k jiným účelům, např. ke schůzi senátu nebo ke gladiátorským a jiným hrám, také k příjemným procházkám

- Oidipús (lat. Oedipus), podle řecké báje syn Laiův; oslepil se, když poznal, že jeho manželkou je jeho matka Iokasté

- Oinóné, první manželka trojského Parida, jenž před ní dal přednost Meneláově manželce Heleně

- Olympie, posvátný okrsek v Élidě na Peloponnésu, na pravém břehu řeky Alfeia, dějiště olympijských her, o nichž se vedly zápisy od r. 776 př. n. l.; pro tamní chrám Diův vytvořil slavný sochař Feidiás sochu Dia olympijského

- Oppius, Gaius, přítel Caesarův, jejž již v starém věku někteří pokládali (neprávem) za pokračovatele Caesarových „Zápisků“ (Commentarii). Suetonius znal z jeho péra životopis Caesarův, nám nedochovaný.

- Oppius Sabinus, Gaius, konsul r. 84 n. l., jako legát Moesie za Domiciána poražen v boji s Dáky a zabit

- Orbilius Pupillus, Lucius, zatrpklý římský gramatik v 1. stol. př. n. l.

- Orcus, podsvětní říše zemřelých

- Orestés, v řecké báji syn Agamemnonův, zabil matku Klytaimnéstru, aby pomstil násilnou smrt otcovu

- Orestilla, viz Livia

- Orfitus, viz Salvidienus

- Osca, město v severní Hispánii, dn. Huesca

- Ostia („Ústí“), v starém věku přístav v místě, kde se Tiber vlévá do moře; dnešní Ostii dělí od moře skoro tři kilometry široký nános

- Otho, římský císař (15. I.–16. IV. 69 n. l.), plným jménem Marcus Salvius Otho, syn Lucia Salvia Othona; viz Salvius a živ. Oth.

- Paconius, Marcus, legát Gaia Junia Silana, obžalován za Tiberia pro urážku Veličenstva a zabit

- Pacuvius, Marcus, slavný římský tragik z 2. stol. př. n. l.

- Paetina, viz Aelia

- Paetus, viz Autronius

- Paetus Thrasea, římský senátor, napsal životopis Catona Utického; účastník spiknutí Camilla Scriboniana; Neronem dohnán spolu se statečnou manželkou Arrií k sebevraždě

- Pafos, město na ostrově Kypru s věštírnou Afrodítinou

- Palaemon, viz Remmius

- Palatin, Palatium, jeden ze sedmi římských pahorků, a to ve středu města, od doby Augustovy místo císařských rezidencí, postupně přestavovaných a přistavovaných

- Palfurius Sura, vypuzen ze senátu za Domiciána

- Pallas, vlivný propuštěnec Claudiův

- Palumbus, gladiátor za Domiciána

- Pán, řecký bůh stád a pastýřů

- Panerós, římský lichvář, jemuž vypravil Nero nádherný pohřeb

- Pániskové, drobní bůžci na způsob Pána

- Pandataria, ostrov při campanském pobřeží (dn. Ventotene)

- Pannonie, země na východ od Norica, ohraničená na severu a východu Dunajem, na jihu Sávou; od r. 9 n. l. římská provincie

- Pansa, Gaius Vibius, konsul r. 43 př. n. l., spolu s Hirtiem porazil Antonia u Mutiny, ale krátce po boji podlehl svému zranění

- Papina Mutilus, Marcus, náhradní konsul r. 9 n. l., s Quintem Poppaeem Secundem spolunavrhovatel sňatkového zákona z r. 9 n. l., jímž se doplňoval sňatkový zákon Augustův z r. 18 př. n. l.

- Papus, viz Aemilius

- Parilia, slavnost k poctě staroitalské pastýřské bohyně Pales, konaná v den založení města Říma 21. dubna

- Paris (1), syn mytického trojského krále Priama; před svou manželkou Oinónou dal přednost Meneláově manželce Heleně a unesl ji ze Sparty do Tróje

- Paris (2), jméno dvou oblíbených herců, z nichž jeden působil v době Neronově, druhý, mladší, za Domiciána a od něho byl ze žárlivosti na ulici zabit

- Parrhasios, řecký vynikající malíř v 5. stol. př. n. l.

- Parthenios (1) z Nikáie (1. stol. př. n. l.), propuštěnec v Římě, helénistický básník elegií a skladatel „Milostných příběhů“ (Erótika pathémata), prozaické sbírky pro potřebu básníka Cornelia Galla

- Parthenios (2), komorník Domiciánův

- Parthenopé, staré a též básnické jméno města Neapole

- Parthové, jízdní lučištníci íránského původu, kdysi sídlili na jihovýchod od Kaspického moře, časem se rozšířili a vpadali na západ do Sýrie, na jihu do Mezopotámie

- Parthsko, země obývaná Parthy, od 2. stol př. n. l. skutečná východní velmoc, z jejíhož podceňování vyléčila Římany zdrcující porážka Crassova r. 53 př. n. l. u Karrh

- Pásifaé, v řecké báji manželka krétského krále Mínóa; bůh Poseidon, ošizený Mínóem o býka, pomstil se tím, že vzbudil u Pásifay nepřirozenou lásku k tomuto zvířeti; Pásifaé si dala od umělce Daidala zhotovit model krávy a do něho se ukryla; z milostného spojení s býkem zrodila Mínótaura

- Passienus Crispus, Gaius (1. pol. 1. stol. n. l.), senátor doby Tiberiovy, konsul podruhé r. 44 n. l., manžel Agrippiny Mladší (3); ta mu mezi lety 44–48 n. l. připravila smrt; viz živ. Pass.

- Patavium, starobylé město v severní Itálii, dn. Padua

- Patrobius Neronianus, propuštěnec Neronův, Galbou potrestaný, odkoupil hlavu usmrceného Galby a pohodil ji

- Paulina, viz Lollia

- Paulus, viz Aemilius

- Pedianus, viz Asconius

- Pedius, Quintus, příbuzný Caesarův a jeho legát v Gallii a v Hispánii, jako konsul (současně s Octavianem) r. 43 př. n. l. navrhl zákon o potrestání vrahů Caesarových; téhož roku náhle zemřel

- Pergamon, město na severozápadě Malé Asie, královské sídlo Attalovců

- Persius Flaccus, Aulus (34–62 n. l.), římský satirik, viz živ. Pers.

- Perusia, východoetruské město, dn. Perugia

- Petreios, Marcus, legát Antonia, konsula r. 62 př. n. l., později v letech 54–49 Pompeiův legát v Hispánii, posléze r. 46 př. n. l. s Catonem Utickým poražen u Thapsu

- Petro, viz Flavius

- Petronia, manželka Vitelliova

- Petronianus, syn císaře Vitellia a Petroniin, otcem zahubený

- Phagita, viz Cornelius

- Philippus, viz Marcius

- Philns, Lucius Furius, římský konsul r. 136 př. n. l., neúspěšně bojoval v Hispánii; jedna z osob rozmlouvajících v Ciceronově dialogu „O státě“ (De re publica)

- Phoebus (řec. Foibos), příjmení boha Apollina (Apollona)

- Picensko, krajina při jadranském pobřeží Itálie, na jih od Ancony

- Pinarius, římský jezdec, popravený Augustem

- Pinarius Scarpus (podle Suet. Lucius), vnuk Caesarovy sestry, Antoniův legát v Kýréně, po porážce u Aktia přešel k Octavianovi

- Piso, Gaius Calpurnius, r. 38 n. l. manžel Livie Orestilly; Caligulou poslán do vyhnanství, Claudiem povolán zpět; r. 65 n. l. zosnoval spiknutí proti Neronovi, prozrazen a donucen k sebevraždě

- Piso, Gnaeus Calpurnius (1), účastník spiknutí Catilinova z r. 66 př. n. l., jako správce Hispánie byl r. 64 př. n. l. pro svou krutost úkladně zavražděn

- Piso, Gnaeus Calpurnius (2), r. 18 n. l. legát v Sýrii, Germanikem pro zpupnost vykázán z provincie, obžalován z travičství a z velezrady, zemřel násilnou smrtí v Římě r. 20 n. l.

- Piso Caesoninns, Lucius Calpurnius, konsul r. 58 př. n. l., tchán Caesarův, jako správce Makedonie napadán Ciceronem

- Piso Frugi Licinianus, Lucius Calpurnius, syn Lucia Calpurnia Pisona, konsula r. 27 n. l., od Nerona poslán do vyhnanství, Galbou zavolán zpět, 10. ledna 69 jím adoptován a určen za následníka trůnu (se jménem Servius Sulpicius Galba Caesar), ale pátý den potom spolu s Galbou od vojáků ubit

- Piso Frugi Pontifex, Lucius Calpumius, prokonsul v severní Itálii v letech 25–14 př. n. l., za Tiberia městský prefekt, zemřel osmdesátiletý r. 32 n. l.

- Pitholaus (pravděpodobně Marcus Voltacilius), osoba odlišná od Pompeiova biografa Lucia Voltacilia Pitholaa, skladatel zlolajných básniček proti Caesarovi

- Placentia, město v severní Itálii, dn. Piacenza

- Plancus, viz Munatius

- Platón (427–347 př. n. l.), vynikající athénský filosof, zakladatel Akadémie

- Plantia Urgulanilla, druhá manželka Claudiova, s níž se rozvedl

- Plautius, viz Aelius

- Plautios, Aulus (1), náhradní konsul r. 29 n. l., místodržitel v Pannonii v letech 39–42 a v Británii v letech 43–47 n. l.

- Plautios, Aulus (2), mladík Neronem zneuctěný a popravený

- Plautius Rufus, Gaius, účastník spiknutí proti Augustovi

- Plinius Secuudus, Gaius (23 nebo 24 n. l.–79 n. l.), římský encyklopedista a historik, viz živ. Plín.

- Plotius Gallus, Lucius, rétor, oddaný přítel vůdce strany populárů Maria

- Polemón II., král v Pontu za Nerona, vzdal se r. 63 n. l. říše ve prospěch Římanů

- Polla, viz Vespasia

- Pollentia, město v severní Itálii, dn. Pollenza

- Polilo, viz Asinius; Clodius

- Pollux, viz Castor

- Polybios (1), propuštěnec Augustův, písař jeho posledního pořízení

- Polybios (2), propuštěnec Claudiův, těšil se váženému společenskému postavení; zabit r. 47 n. l. pro cizoložství s Messalinou

- Polykratés, tyran na ostrově Samu v 2. pol. 7. stol. př. n. l.

- Pompeia (1), dcera Quinta Pompeia Rufa, manželka Caesarova (po Cornelii); pro podezření z důvěrných styků s Publiem Clodiem byla Caesarem zapuzena

- Pompeia (2), dcera Gnaea Pompeia, sestra Sexta Pompeia, obdarovala na Sicílii mladičkého Tiberia

- Pompeius, jistý jezdec římský za Tiberia

- Pompeius, Gnaeus (1) (106–48 př. n. l.), římský státník a vojevůdce; jako mladík za Sully vítězně bojoval proti Mariovcům (čestné příjmení Magnns, „Veliký“); po vojenských úspěších v Asii předčasně směřoval k samovládě; nuceně uzavřel r. 60 první triumvirát s Caesarem a Crassem; dočasné spojenectví s Caesarem se změnilo druhou občanskou válkou v otevřené nepřátelství, jež pro Pompeia skončilo zdrcující porážkou u Farsálu r. 48 a zavražděním na útěku do Egypta

- Pompeius, Gnaeus (2), manžel Antonie, dcery Claudiovy a Paetininy; Caligula mu odňal zděděné čestné příjmení Magnus „Veliký“; Claudius ho dal před r. 47 n. l. ubodat

- Pompeius, Sextus (1), syn Gnaea Pompeia (1), pokračoval v občanské válce proti Caesarovi; po porážce u jihohispánské Mundy r. 45 př. n. l. uchytil se s dobrým loďstvem na Sicílii; teprve r. 36 byl Markem Vipsaniem Agrippou, vojevůdcem Octavianovým, poražen u Naulochu; jeho vojsko se vzdalo, Pompeius sám prchl, ale byl r. 35 př. n. l. z rozkazu Antoniova zavražděn v Efesu

- Pompeius, Sextus (2), konsul r. 14 n. l.

- Pompeius Macer, Augustem pověřený pořádáním knihoven; asi totožný s přítelem Ovidiovým

- Pompeius Rufus, Quintus, otec Pompeie, manželky Caesarovy

- Pomponius Flaccus, Lucius, konsul r. 17 n. l., zemřel jako legát v Sýrii r. 33 n. l.

- Pomptinské bažiny na pobřeží Latia mezi Antiem a Circeiemi Pompusianus, viz Mettius

- Pontia, ostrov u pobřeží Latia, jihozápadně od Circeí, dn. Ponza

- Pontius Aquila, Lucius, tribun lidu r. 45 př. n. l., odvážil se Caesara přehlížet; jeden z jeho vrahů; o málo později padl jako legát Decima Bruta u Mutiny r. 43 př. n. l.

- Pontius Nigrinus, Gaius, konsul r. 37 n. l.

- Pontos, maloasijské území při jižním pobřeží Černého moře; římským výbojem zasaženo r. 74 př. n. l., jako provincie organizováno r. 63 př. n. l.

- Pontští, obyvatelé Pontu (viz Pontos)

- Popillius Laenas, Marcus, konsul r. 173 př. n. l., r. 159 censor

- Poppaea Sabina, provdaná zprvu za Rufria Crispina a za Othona, od r. 62 n. l. druhá manželka Neronova, matka Claudie Augusty; Nero těhotnou Poppaeu zabil r. 65 kopancem

- Poppaeus Sabinus, Gaius, konsul r. 9 n. l., legát v Moesii, zemřel r. 35 n. l.

- Poppaeus Secundus, Quintus, náhradní konsul r. 9 n. l., s Markem Papiem Mutilem spolunavrhovatel sňatkového zákona (viz Papius)

- Porcius Licinus (ke konci 2. stol. př. n. l.), římský kritik a epigramatik, nenávistný odpůrce Terentiův

- Porius, gladiátor za Caliguly

- Posidés, kleštěnec za Claudia

- Postumia, manželka Servia Sulpicia, uváděna mezi milenkami Caesarovými

- Praeneste, město v Latiu, východně od Říma, dn. Palestrina; v praenestské věštírně Fortunině se věštilo z hůlek s písmeny, která se sestavovala ve věštebný výrok

- Priamos, mytický král v Tróji

- Priapus (řec. Priápos), bůh plodnosti živočišné i rostlinné

- Probus, Marcus Valerius (asi 20–80 n. l.), římský Aristarchos, obstaral kritický text mnoha římských básníků

- Proculus, viz Acerronius; Aesius

- Propertius, Sextus (asi 50–15 př. n. l.), římský elegik

- Proserpina, u Římanů takto obměněné jméno řecké chthonické bohyně. Persefony, podle báje dcery Démétřiny (Cereřiny), unesené do podsvětí bohem Hádem (Plutonem)

- Psyllové, africký lid, vyznačující se zvláštní odolností proti hadímu jedu

- Ptolemaion, hrobka egyptských Ptolemaiů

- Ptolemaios, král mauretánský (23–45 n. l.), syn a nástupce Juby II.; zavražděn v Římě z rozkazu Caligulova

- Ptolemaios Aulétés, egyptský král (80–52 př. n. l.), Egypťany vyhnaný, ale od Římanů za velký úplatek znovu dosazený

- Pulcher, viz Claudius; Clodius

- Punské války, války mezi Římany a Kartágiňany o ovládnutí západní části Středozemního moře: I. (r. 264–241 př. n. l.), II. (r. 218 až 201 př. n. l.), III. (r. 149–146 př. n. l.)

- Puteoli, přímořské město v Campanii, s přístavem a dvorci římských boháčů, dn. Pozzuoli

- Pyladés, herec za Augusta, vykázaný z Itálie

- Pyrallis, prostitutka, milenka Caligulova

- Pyrgi, přímořské město v jižní Etrurii, severozápadně od Říma, dn. Santa Severa

- Pyrrhos, král v Épeiru, válčil s Římany v letech 282–272 př. n. l.

- Quintilius, viz Varus

- Quirinius, římský boháč, který zažaloval manželku z travičství

- Rabirius, Gaius, senátor, byl r. 63 př. n. l. v odstupu 37 let obžalován tribunem lidu Labienem z velezrady pro účast na událostech z r. 100 př. n. l., spojených se smrtí tribuna lidu Saturnina (v. t.); proti odsouzení, vyřčenému duumviry (Gaiem a Luciem Caesarem), hájili tehdy Rabiria řečníci Hortensius a Cicero

- Rabirius Postumus, Gaius, adoptivní syn předchozího; když byl r. 54 př. n. l. odsouzen tribun lidu Aulus Gabinius, že se dal podplatit králem Ptolemáiem Aulétem, byl zažalován i Rabirius a rovněž odsouzen; oba dva, neúspěšně hájení Ciceronem, byli z vyhnanství povoláni zpět za Caesarovy diktatury

- Raetie, území alpských Keltů od Innu k Rýnu; stala se římskou provincií za Tiberia

- Ravenna, severoitalské město, které v starém věku leželo při pobřeží Jaderského moře; do nové doby se pádskými nánosy ocitlo ve více než desetikilometrové vzdálenosti od moře

- Reate, městečko v středoitalském Sabinsku, dn. Rieti

- Rebilus, viz Caninius

- Regilli, sabinské městečko v střední Itálii

- Regillianus, viz Claudius

- Regium, jihoitalské město, dn. Reggio

- Regulus, viz Memmius

- Remmius Palaemen, římský gramatik v pol. 1. stol. n. l.

- Rhaskuporis II., thrácký náčelník, zavražděný r. 19 n. l.

- Rhiános, učený helénistický básník v 3. stol. př. n. l.

- Rhodos, ostrov se stejnojmenným městem blíže jihozápadního pobřeží Malé Asie

- Romolus, mytický zakladatel Říma, podle tradice r. 754 př. n. l.

- Rubico(n), říčka, která tvořila hranici mezi Umbrií (ještě vlastní Itálií) a předalpskou Gallii; ústí severně od Ravenny do Jaderského moře

- Rubria, vestálka, znásilněná Neronem

- Rufilla, žena jmenovaná Antoniem jako potenciální milenka Octavianova

- Rufio, syn Caesarova propuštěnce, pověřený velením nad třemi legiemi

- Rufrius Crispinus (mladší), pastorek Neronův, syn jeho druhé choti Poppaey Sabiny z jejího dřívějšího manželství s Rufriem Crispinem, prefektem prétoriánů r. 47 n. l.

- Rufus, viz Cluvius; Egnatius; Mettius; Plautius; Pompeius

- Rufus, Gaius Octavius, kvestor, otec Gnaea a Gaia, od nichž se odvozovaly dvě rodiny Octaviů

- Rusticus, Junius Arulenus, tribun lidu r. 66 n. l., prétor r. 69, stoik, vychválil Thraseu Paeta; pro tuto literární činnost popraven od Domiciána

- Rustius Caepio, Říman doby Domiciánovy, který v závěti zavázal dědice, aby odměňovali senátory za účast na schůzích

- Rutilius Rufus, Publius, římský stoik, žák Panaitiův, konsul r. 105 př. n. l.; později odsouzen pro domnělé vyděračství, žil delší dobu ve vyhnanství

- Řecko, viz Acháia

- Sabina, viz Poppaea

- Sabinsko, kraj ve střední Itálii, severovýchodně od Říma

- Sabinus, viz Asellius; Cornelius; Flavius; Nymphidius; Oppius; Poppaeus; Titurius

- Sabrata, přímořské město v africkém Tripolsku

- Salassové, alpský kmen v dnešním Savojsku

- Salicito, viz Cornelius

- Saliuator, viz Livius Salinator

- Saliové, sbor kněží Mariových, kteří konali vždy v první polovině března procesí městem s posvátnými štíty, zpívajíce starobylou píseň a provozujíce tance ve zbroji

- Sallustius Crispus, Gaius (86–35 př. n. l.), římský historik, píšící slohem mírně archaizujícím; z jeho spisů se zachovalo „Spiknutí Catilinovo“ a „Válka s Jugurthou“ vedle úryvků z „Historií“

- Sallustius Lucullus, legát v Británii, zahuben Domiciánem

- Salvia Titisenia, žena, jmenovaná Antoniem jako potenciální milenka Octavianova

- Salvidienus Orfitus, jméno dvou senátorů, z nichž jednoho zahubil Nero, druhého Domicián

- Salvidienus Salvius Rufus, Quintus, Octavianem designovaný za konsula, jako velitel Octavianova vojska proti Antoniovi navázal s Antoniem tajná jednání, senátem odsouzen, popraven

- Salvius Cocceianus, synovec císaře Othona, utracen Domiciánem

- Salvius Liberalis Nonius Bassus, Gaius, odvážný advokát za Vespasiána, konsul za Domiciána

- Salvius Otho, Lucius, otec císaře Othona, syn Marka Salvia Othona, oblíbenec císaře Tiberia, náhradní konsul r. 33 n. l., vážen za Claudia, jehož uchránil před spiknutím; s manželkou Albií Terentiou měl staršího syna Lucia Salvia Titiana, mladšího Marka Salvia Othona (pozdějšího císaře)

- Salvius Otho, Marcus, děd císaře Othona, přízní Augustovy choti Livie Drusilly se stal z jezdce senátorem

- Salvius Titianus, Lucius, bratr císaře Othona, konsul poprvé r. 52 n. l., podruhé r. 69 n. l.

- Samnité, bojovné kmeny ve střední Itálii

- Samos, ostrov se stejnojmenným městem blíže pobřeží maloasijské Iónie

- Santra, římský filolog 1. stol. př. n. l.

- Sardiňané, obyvatelé ostrova Sardinie, jenž se stal římskou provincií od r. 238 př. n. l.

- Sarmate, íránští kočovníci v jihoruských stepích, pronikali jednak na západ, jednak na jihozápad

- Sarnus, řeka v Campanii, dn. Samo

- Satur, vrchní komorník Domiciánův, účastník jeho zavraždění

- Saturnálie, římské prosincové svátky na počest boha Saturna, spojené s nadílkami a hodováním

- Saturninus, viz Antonius; Aponius

- Saturninus, Julius, historik z 1. stol. n. l., z jehož díla se téměř nic nedochovalo

- Saturninus, Lucius Appuleius, tribun lidu r. 103 a znovu r. 100 př. n. l., vůdce opozice proti senátu a prosazovatel radikálních změn ve prospěch populárů, přišel s jinými o život ukamenováním na Capitoliu

- Saturnus, staroitalský bůh rolnictví, zobrazovaný se srpem

- Scaeva, viz Cassius

- Scantiniův zákon ještě z doby republiky, proti pederastii („de nefanda Venere“)

- Scarpus, viz Pinarius

- Scipio, Publius, syn Publia Cornelia Scipiona Nasiky, po adopci (Quintem Metellem Piem) obvykle zván Quintus Caecilius Metellus Pius Scipio, pontifex r. 57 př. n. l., tchán Pompeiův a spolu s ním konsul r. 52, po jeho smrti velitel senátního vojska v Africe, poražen Caesarem u Thapsu r. 46, skončil sebevraždou

- Scribonia, druhá manželka Octavianova; z tohoto manželství vzešla dcera Julia

- Scribonianus, viz Arruntius

- Scribonius, astrolog v době Augustově

- Scribonius Curio, viz Curio

- Scribonius Libo, Marcus (u Suetonia Lucius), právník Pompeiův, upadl u Tiberia v podezření z osnování převratu r. 15 n. l., obžalován teprve r. 16 n. l., skončil sebevraždou

- Scutarius, vysloužilec za Augusta

- Seianus, Titus Aelius, prefekt prétoriánů za Tiberia, po jeho odchodu na Capri vševládný v Římě, toužil po samovládě, prozrazen, zatčen a i s rodinou popraven r. 31 n. l.

- Seléné („Luna“), dcera Marka Antonia a Kleopatřina, provdaná za krále Jubu II.

- Seleukos, astrolog v pol. 1. stol. n. l.

- Seleukos I., jeden z diadochů po smrti Alexandra Velikého (r. 323 př. n. l.), ke konci 4. stol. král syrský, na zač. 3. stol. též makedonský

- Seleukos Homérikos („znalec Homéra“), alexandrijský gramatik, literárně činný v Římě za Augusta a Tiberia; Tiberiem dohnán k sebevraždě

- Semíramis, mytická královna assyrská, podle pověsti založila Babylón, ovládla také Egypt, Libyi a většinu Etiopie, chystala se na Indii, žena neobyčejně bystrá i chlípná

- Seneca, Lucius Annaeus (1) (kolem 54 př. n.l.–kolem 39 n. l.), otec filosofův, rétor, skladatel zachovaných „Controversií“ a mj. též nezachovaného historického díla, v němž vylíčil římské dějiny od začátků válek občanských až do začátku vlády Caligulovy

- Seneca, Lucius Annaeus (2) (kolem 4 př. n. l.–65 n. l.), stoický filosof a literát, senátor za Caliguly, r. 41 z návodu Messaliny poslán do vyhnanství, r. 49 zásluhou Agrippiny Mladší povolán zpět a ustanoven vychovatelem jejího syna Nerona; r. 65 obviněn z účasti na spiknutí Pisonovu a dohnánk sebevraždě. Ve svých literárních pracích užíval moderního stylu, vyznačujícího se odporem k složitým periodám, zálibou v nespojovaných krátkých větách a sklonem k rétorské pointovanosti

- Senonové, keltský kmen, který kolem r. 400 př. n. l. pronikl z Gallie do Itálie a měl vůdčí úlohu při keltské okupaci Říma v r. 387 př. n. l.

- Septizonium, římská budova blíže neznámá; jenom jméno měla shodné s pozdějším Septizoniem císaře Septimia Severa

- Serápis, božstvo původně babylónské (Sarápis), z něhož se v Egyptě za Ptolemaiovců stal Serápis, spojovaný s nejvyšším božstvem nebeským i podsvětním

- Sertorius, Quintus, politik a vojevůdce, stoupenec Mariův, v čele Lusitanců a zbytků někdejších Mariovců zmocnil se celého římského území v Hispánii a organizoval je jako samostatnou říši proti Římu s rezidencí v severohispánské Osce. Na hlavu nepřemoženého Sertoria vypsal vysokou cenu Pompeius; zrádný pomocný velitel Perpena při hostině Sertoria zavraždil r. 72 př. n. l., byl však sám potom od Pompeia přemožen a zavražděn

- Servilia, matka Marka Junia Bruta (pozdějšího Caesarova vraha) a dcery Tertie, prý milenka Caesarova

- Servilia Náis, přítelkyně Gnaea Domitia Ahenobarba

- Servilius Caepio, Quintus, první manžel Caesarovy dcery Julie

- Servilius Nonianus, Marcus, římský historik, konsul r. 35 n. l., zemřel r. 59 n. l.

- Servilius Vatia („Křivonohý“) Isauricus, Publius (1), konsul r. 79 př. n. l., získal (pro sebe i pro potomky) čestné příjmení „Isaurský“ po podrobení Isaurů, kmene sídlícího pod maloasijským pohořím Taurem; zemřel ve vysokém věku r. 44 př. n. l.

- Servilius Vatia Isauricus, Publius (2), syn předchozího, konsul poprvé r. 48 př. n. l. (spolu s Caesarem), podruhé r. 41 př. n. l.

- Servius Tullius, šestý král římský

- Sextilia, manželka Lucia Vitellia, matka císaře Vitellia, zemř. r. 69 n. l.

- Sextius, Quintus, římský filosof v době Augustově, zakladatel vlastního směru blízkého stoicismu

- Sibylské knihy, obsahující věštby a rady k usmiřování bohů, byly u Římanů uchovávány v chrámu Jovově na Capitoliu, později v chrámu Apollinově na Palatinu, a často, zvláště šlo-li o válku, konsultovány

- Sicílie, ostrov v Středozemním moři, římská provincie od r. 240 př. n. l.

- Sigambrové, germánský kmen v Porýní mezi řekami Lippou a Siegem

- Silanus, Appius Junius, tchán Claudiovy dcery Octavie, Claudiem zahuben

- Silanus, Decimus Junius, konsul r. 62 př. n. l., zemřel před r. 57 př. n. l.

- Silanus, Lucius Junius, syn Appiův, manžel Claudiovy dcery Octavie; Claudiem zahuben

- Silanus, Marcus Junius, otec Junie Claudilly, manželky Caligulovy, náhradní konsul r. 15 n. l., vlivný u Tiberia i v senátě; r. 38 n. l. Caligulou donucen k sebevraždě

- Silius, Gaius (1), konsul r. 13 n. l., legát v Horní Germánii v letech 14–21, obžalován Seianem, skončil sebevraždou r. 24 n. l.

- Silius, Gaius (2), milenec a manžel Claudiovy třetí manželky Valerie Messaliny

- Silvanus mladší, plným jménem Marcus Plautius Silvanus, městský prétor r. 24 n. l., v témž roce spáchal sebevraždu

- Sinuessa, město v jižním Latiu při silnici Appiově

- Sirény, v Homérově Odyssei kouzelné bytosti s dívčí hlavou a ptačím tělem; svým zpěvem vábily plavce, připravujíce jim záhubu

- Skythové, bojovní kočovníci mezi dolním Dunajem a Donem; jejich jméno přenášeno i na jiné kmeny

- Slunce (lat. Sol), staroitalský bůh světla slunečního, později ztotožňovaný s řeckým Héliem

- Smyrna, starobylé přístavní město ve středu západního pobřeží Malé Asie, dn. Izmir

- Sosius, Gaius, stoupenec Marka Antonia, prétor r. 49 př. n. l., designovaný konsul r. 39, správce Sýrie od r. 38; ve válce v Judaei dobyl Jeruzaléma r. 37, konsul r. 32, bojoval u Aktia r. 31 proti Octavianovi, později zajat, ale dostal milost; žil ještě r. 14 př. n. l.

- Spartakovci, stoupenci vůdce otroků gladiátora Spartaka (padl r. 72 př. n. l.)

- Spiculus, gladiátor za Nerona

- Spoletium, město v středoitalské Umbrii, dn. Spoleto

- Sporus, kleštěnec, „manželka“ Neronova

- Spurinna, haruspex (věštec z vnitřností obětovaných zvířat), který varoval Caesara před 15. březnem r. 44 př. n. l.

- Statilia, viz Messalina

- Statilius Capella, římský jezdec z africké Sabraty, milenec Flavie Domitilly

- Statilius Tanrus, Titus, náhradní konsul r. 37 př. n. l., podruhé konsul r. 26 př. n. l., triumfátor (pro vítězství v Africe) r. 34 př. n. l., budovatel amfiteátru na poli Martově

- Statilius Taurus Corvinus, Titus, syn Tita Statilia Taura, konsula r. 11 n. l., sám konsul r. 45 n. l., účastník spiknutí proti Claudiovi

- Statius, viz Caecilius

- Stefanión, herec, Augustem vykázaný z Říma

- Stefanos, šafář Flavie Domitilly, manželky Vespasiánova synovce Flavia Clementa

- Stellatské území, pruh úrodné země jižně od města Cales v Campanii

- Stoichadské ostrovy, dn. Iles d’Hyéres, jihovýchodně od Toulonu

- Strabo, viz Caesar

- Subura, ulice mezi římskými pahorky Esquilinem, Viminalem a Quirinalem, kde bydleli a obchodovali většinou drobní lidé

- Suetonius Laetus, otec spisovatele Suetonia Tranquilla

- Sulla, astrolog za Caliguly

- Sulla, Faustus Cornelius, konsul r. 52 n. l., druhý manžel Antonie, dcery císaře Claudia a Aelie Paetiny, vypověděn do Massilie r. 58, zabit r. 62 n. l.

- Sulla, Lucius Cornelius (138–78 př. n. l.), římský státník, vůdce optimátů proti Mariově straně populárů

- Sulla, Publius Cornelius byl r. 66 př. n. l., stejně jako Publius Autronius Paetus, zvolen konsulem na r. 65, byl však, stejně jako Autronius, odsouzen pro nezákonné ucházení; oba byli nahrazeni konsuly Luciem Aureliem Cottou a Luciem Manliem Torquatem. Tehdy vzniklo v prosinci r. 66 tzv. první spiknutí Catilinovo, za nímž v opatrné vzdálenosti stáli Caesar a Crassus, ale pro nedostatečnou organizovanost z něho sešlo

- Sulpicius, viz též Galba

- Sulpicius, Servius, konsul r. 51 př. n. l.

- Sulpicius Camerinus, Quintus, konsul r. 9 n. l.

- Sulpicius Flavus, poradce Claudiův při jeho historických pracích

- Sulpicius Gallus, Gaius, římský konsul r. 166 př. n. l., muž chválený pro vědecké znalosti

- Surrentum, městečko při zálivu Neapolském, dn. Sorrento

- Svatá třída, římská ulice, která vedla z návrší Velie přes forum na Capitolium

- Svébové, germánské kmeny, usazené kolem Mohanu

- Svoboda (lat. Libertas), božské zosobnění svobody osobní, pak i státní

- Svornost (lat. Concordia), božské zosobnění svornosti mezi občany; též příjmení císaře Vitellia

- Syrákúsy, starobylá řecká kolonie na Sicílii

- Sýrie, od r. 64 př. n. l. římská provincie

- Talarius, jeden z vychovatelů mladého Caliguly

- Tanusius Geminus, římský historik v pol. 1. stol. př. n. l.; ve spise (nám nedochovaném) psal o dějinách poslední doby římské republiky

- Tarichaeae, město v Judaei u jezera Genezaretského

- Tarpejská skála, západní skalnatý svah Capitolia; Tarpejský vrchol, Capitolium

- Tarquinius Priscus, pátý král římský

- Tarracina, přímořské město v Latiu, dn. Terracina

- Tarraco, město v severovýchodní Hispánii, dn. Tarragona

- Tarsos, hlavní město v maloasijské Kilikii

- Tatius, Titus, legendární král sabinský a potom spoluvladař Romulův

- Taurus, viz Statilius

- Tedius Afer, prostořeký nastávající konsul za Augusta, skončil sebevraždou

- Tegea, arkadské město ve středním Peloponnésu

- Télefos, otrok a nomenclator jisté pani; chystal se napadnout Octaviana i senát

- Tellus („Země“), bohyně úrody zemské

- Terentia (1), viz Albia

- Terentia (2), manželka Maecenatova, s níž se Maecenas pro její intimní vztahy k Augustovi dal několikrát rozvést a opět sezdat

- Terentilla, žena jmenovaná Antoniem jako potenciální milenka Augustova

- Terentius Afer, Publius (okolo 190–159 př. n. l.), jemný římský skladatel komedií, viz živ. Ter.

- Terentius Varro, viz Varro

- Terpnos, zpěvák ke kithaře za Vespasiána

- Tertia, dcera Serviliina a sestra Marka Junia Brata

- Tertulla (1), manželka Marka Crassa, uváděna mezi milenkami Cacsarovými

- Tertulla (2), žena jmenovaná Antoniem jako potenciální milenka Octavianova

- Tertulla (3), teta císaře Vespasiána, u níž byl vychován

- Tertulla Arrecina, viz Arrecina

- Tetrinius, lupič v době Caligulově

- Teutonové, kmen usazený na dolním Labi, účastnil se tažení Kimbrů a zničen od Maria u Aquae Sextiae (dn. Aix-en-Provence) r. 102 př. n. l.

- Thallos, potrestaný tajemník Augustův

- Thasos, ostrov blíže thráckého pobřeží

- Theodóros Gadarský, řecký teoretik řečnictví, rodem z předoasijské Gadary v Předjordání, učitel mladého Tiberia

- Theogenés, řecký astrolog v ilyrské Apollónii

- Thermus, Marcus, římský prétor, v jehož družině sloužil v Asii mladý Caesar

- Thessalové, kmen v severním Řecku v krajině Thessalii

- Thrák, příslušník kmene obývajícího Thrákii; přeneseně též gladiátor s thráckou výzbrojí

- Thrákie, severovýchodní část balkánského poloostrova; římskou provincií se stala r. 46 n. l.

- Thrasea, viz Paetus

- Thrasyllos, řecký astrolog, který po setkání s Tiberiem na ostrově Bhodu provázel ho do Říma a žil zde až do své smrti r. 36 n. l.

- Thurii, město v jihoitalské Calabrii, blíže dn. Rossana

- Thyateira, město v maloasijské Lýdii

- Tiberius (1) (42 př. n. l.–37 n. l.), plným jménem původně Tiberius Claudius Nero (odtud přezdívkou Biberius Caldius Mero), syn Tiberia Claudia Nerona a Livie Drusilly; adoptován Augustem r. 4 n. l. (Tiberius Iulius Caesar), římský císař v letech 14–37 n. l.; viz živ. Tib.

- Tiberius (2), viz Claudius

- Tiberius (3), zvaný jinde Tiberius Gemellus (protože z dvojčat), vnuk císaře Tiberia, syn Drusův a Livillin, bratranec Caligulův, jím adoptovaný a později zahubený

- Tiberius Alexandr, místodržitel Egypta, jako první vzal legie do přísahy pro Vespasiána

- Tiberius Claudius Nero (1), manžel Livie Drusilly, otec (pozdějšího císaře) Tiberia a (pohrobka) Drusa

- Tiberius Claudius Nero (2), viz výše Tiberius (1)

- Tibur, město v Latiu na kopci severovýchodně od Říma, oblíbené letní sídlo zámožných Římanů, dn. Tivoli

- Tigellinus, Sofonius, jedna z nejzlotřilejších stvůr doby Claudiovy a Neronovy, po Burrově smrti prefekt prétoriánů, skončil sebevraždou r. 69 n. l.

- Tigránés, syn Artavasdův, arménský král; Augustus, který ho přivedl do Říma, vrátil ho Arménům na jejich žádost a dal jej Tiberiem Claudiem Neronem dosadit na trůn. Tigránés zemřel před r. 6 př. n. l.

- Tillius Cimber, Lucius, zprvu straník Caesarův, pak organizátor jeho zavraždění

- Tíridátés, bratr Vologésův, král arménský, vzdal se Římanům, ale Nero mu královské důstojenství okázale navrátil

- Titianus, viz Salvius

- Titinius, Marcus, Caesarův vojevůdce v Gallii

- Titiové, kněžský sbor sabinského ritu

- Titisenia, viz Salvia

- Titurius Sabinus, Quintus, Caesarův legát v Gallii, upadl do léčky náčelníka Eburonů Ambioriga a zabit r. 53 př. n. l.

- Titus, nar. 41 n. l., císař od 24. VI. 79 do 13. IX. 81, viz živ. Tit.

- Titus Tatius, viz Tatius

- Tolosa, staré město v Galbi Narbonské, dn. Toulouse

- Toranius, kuplíř v době Augustově

- Toranius, Gaius, édil (spolu s Octavianovým otcem Gaiem Octavianem) kolem r. 65 př. n. l., r. 58 Octavianův poručník, prétor kolem r. 62, v občanské válce Pompeiovec, r. 43 př. n. l. proskribován Octavianem

- Torquatus, viz Nonius Asprenas

- Trallští, obyvatelé města Tralles v maloasijské Kárii

- Trebatius Testa, Gaius, římský jezdec, učený právník, též literárně činný, přítel Ciceronův a později také Caesarův

- Trebijští, obyvatelé města Trebie v středoitalské Umbrii, dn. Trevi

- Treverové, germánský kmen při dolní Moselle; jeho jméno žije dosud ve jméně města Trevíru (Trier).

- Triton, mořský bůh, u Řeků syn Poseidonův a Amfitrítin, později Tritoni ve větším množství ve společnosti Néreoven, bytosti troubící na ulitu

- Trója, viz Ílion

- Tubero, Quintus Aelius, syn Ciceronova přítele Lucia Aelia Tuberona, právník, též literárně činný

- Tullius, viz Cicero; Servius

- Tumus, mytický náčelník Rutulů, význačná postava v druhé půlce Vergiliovy Aeneidy

- Tusculum, starobylé městečko jihovýchodně od Říma, blíže dn. Frascati; již koncem republiky s množstvím dvorců zámožnějších Římanů

- Tuscus, syn chůvy Neronovy, místodržitel v Egyptě, Neronem vykázán z Říma

- Tyros, přímořské město ve Foiníkii

- Umbrie, krajina ve střední Itálii v úvodí horního a středního Tiberu

- Urgulanilla, viz Plautia

- Valeria, viz Messalina

- Valerius Cato, Publius (1. pol. 1. stol. př. n. l.), gramatik a básník, zakladatel tzv. mladořímské básnické školy

- Valerius Catullus (1), viz Catullus

- Valerius Catullus (2), mladík zprzněný Caligulou

- Valerius Messala, viz Messala

- Varius Rufus, Lucius (74–14 př. n. l.), básník tragédií, přítel Vergiliův a Horatiův

- Varro, Marcus Terentius (116–27 př. n. l.), proslulý římský polyhistor, Pompeiův legát v Hispánii; Caesar ho r. 49 př. n. l. zajal, ale smířil se s ním a pověřil ho vytvořením první veřejné knihovny v Římě

- Varro Murena, viz Murena Lucius

- Varronilla, zneuctěná vestálka v době Domiciánově

- Varus, viz Alfenus

- Varus, Quintilius, Augustův vojevůdce, poražen v Germánii v lese Teutoburském r. 9 n. l.

- Vatikán, římský pahorek na západním břehu Tiberu

- Vatinius, Publius, kvestor r. 63 př. n. l., jako tribun lidu r. 59 př. n. l. navrhl v intencích Caesarových několik zákonů; Caesarův legát v Gallii r. 58, prétor r. 54, v občanské válce legát Caesarův, konsul r. 46 př. n. l.

- Vectis, ostrov u britského pobřeží, dn. Isle of Wight proti Portsmouthu

- Vei, městečko v jižní Etrurii, severozápadně od Říma

- Velabrum, potravinové tržiště v Římě na levém břehu Tiberu

- Velitrae, město v Latiu, dn. Velletri

- Venus (Venuše), bohyně lásky, podle báje byla matkou Aeneovou a bábou jeho syna Iula, od něhož odvozoval svůj původ rod Juliů

- Venusia, město v Apulii u hranic Lucanie, dn. Venosa

- Venuše, viz Venus

- Veranius Flaccus, snad míněn odborný spisovatel doby Ciceronovy (Veranius), který psal o auspiciích a pontifikálním právu, muž starší než Verrius Flaccus, poněvadž u něho byl již Veranius excerpován; méně pravděpodobná je záměna se jménem právníka Grania Flacca

- Vergilius Maro, Publius (70–19 př. n. l.), čelný římský básník; viz živ. Verg.

- Verginius Flavus, římský rétor v pol. 1. stol. n. l., skladatel učebnice řečnictví; byl r. 65 n. l. Neronem poslán do vyhnanství

- Verrius Flaccus, Marcus (asi 60 př. n. l.–25 n. l.), římský gramatik a starožitník, autor cenného díla „O významu slov“ (De verborum significatu), zachovaného jen ve výtazích Pompeia Festa a Paula Diacona

- Vespasia Polla, dcera Vespasiána Polliona, manželka Tita Flavia Sabina, matka Flavia Sabina a pozdějšího císaře Flavia Vespasiána

- Vespasiae, vesnice v středoitalské Umbrii, blíž Nursie

- Vespasianus (1), Flavius, syn Tita Flavia Sabina, císař od 1. VII. 69 do 23. VI. 79; viz živ. Vesp.

- Vespasianus (2), jeden ze synů Domiciánova (císařova) bratrance Flavia Clementa, Domiciánem utracený

- Vespasianus Pollio, třikrát vojenský tribun, otec Vespasie Polly

- Vesta, starořímská bohyně ohně v krbu, symbolu života rodinného i státního; v rodinném kultu uctívána v atriu jednotlivých domů, o státní kult pečovaly panny Vestiny, vestálky

- Vestinus Atticus, viz Atticus

- Vesuv, sopka v Campanii

- Vettius, Lucius, římský jezdec, druh Catilinův; prozradil spiknutí a byl zabit, údajně Vatiniem z návodu Caesarova

- Vibius Crispus, Quintus (13–kolem 93 n. l.), řečník a zámožný advokát, náhradní konsul r. 61 n. l., místo držitel Afriky v letech 71 až 72 n. l.

- Vicetia, město v severní Itálii, dn. Vicenza

- Vienna, starobylé město Allobrogů, od Augusta římská kolonie, dn. Vienne, jižně od Lyonu

- Vindelikové, keltský kmen, usazený mezi Dunajem, Innem a Alpami v nyn. Švábsku; jejich území připojil Tiberius r. 15 př. n. l. k provincii Raetii

- Vindex, Gaius Julius, rodem z Aquitánie, římský senátor, místodržitel v Gallii; odpadl od Nerona a stal se vůdcem rozsáhlého povstání, chtěje založit v Gallii samostatnou říši; po řadě válečných úspěchů poražen u Vesontia (dn. Besançon) a spáchal sebevraždu r. 68 n. l.

- Vinicius, původce spiknutí v Beneventu proti Neronovi

- Vinicius, Lucius, triumvir mincovní r. 16 př. n. l., konsul r. 5 př. n. l., ve stycích s Augustem a jeho rodinou

- Vinius, Titus (1), (21 nebo 22–69 n. l.), Galbův legát v Hispánii, konsul r. 69 n. l., zabit Galbou

- Vinius, Titus (2), viz Filopoimén

- Vipsanius, viz Agrippa

- Viriathus, neurozený Lusitanec, původně pastýř, statečný vůdce odboje Lusitanců proti Římu v letech 147–139 př. n. l., mistr partyzánské války; posléze zvolen Lusitanci králem a uznán od Římanů, ale r. 139 př. n. l. s jejich vědomím zákeřně zavražděn

- Vitellia, lokální ženské božstvo jinak neznámé

- Vitelliova silnice, vedoucí od západořímského pahorku Ianiculu k moři

- Vitellius, viz též Petronianus

- Vitellius, Aulus (1), strýc císařův, jeden ze čtyř synů Publia Vitellia (1); jmenován náhradním konsulem od 1. VII. 32 n. l. a téhož roku zemřel

- Vitellius, Aulus (2), císař od 11. IV. 69 do 21. XII. 69, syn Lucia Vitellia (1), viz živ. Vit.

- Vitellius, Lucius (1), otec císařův, jeden ze čtyř synů Publia Vitellia (1), konsul poprvé r. 34 n. l., podruhé r. 43, potřetí r. 47, místodržitel Sýrie r. 35, censor r. 48

- Vitellius, Lucius (2), bratr císařův, syn Lucia Vitellia (1), konsul od 1. VII. do 31. XII. r. 48, místodržitel Afriky v letech 61–62, padl r. 69 v boji proti Flaviovcům

- Vitellius, Publius (1), děd císařův, římský jezdec, správce Augustova jmění

- Vitellius, Publius (2), strýc císařův, jeden ze čtyř synů Publia Vitellia (1), prétor r. 14 n. 1. doprovázel Germanika v Germánii, zažaloval Pisona pro zahubení Germanikovo, zapleten do spiknutí Seianova

- Vitellius, Quintus (1), kvestor za Augusta

- Vitellius, Quintus (2), strýc císařův, jeden ze čtyř synů Publia Vitellia (1), za Tiberia pro zhýralost vyloučen ze senátu

- Vítězství (Victoria), ženské božstvo římské, odpovídající řecké bohyni Níké

- Volaterrae, starobylé město v Etrurii, dn. Volterra

- Volcacius Sedigitus („Šestiprstý“), římský autor troskovitě známé básně „O básnících“ (De poetis)

- Vologésus I., parthský král, bratr Tíridátův, vládl v letech 52–78 n. l.

- Vonónés, parthský král na zač. 1. stol. n. l., r. 11 n. l. vypuzen Artabánem III., od Quinta Caecilia Metella internován v maloasijském městě Pompeiopolis a r. 19 n. l. při pokusu o útěk zavražděn

- Xenofón (okolo 430–okolo 354 př. n. l.), řecký vojevůdce a spisovatel

- Xenón, řecký epikurejský filosof v Athénách v 2. pol. 1. stol. př. n. l.

- Xerxés, perský král (485–465 př. n. l.), syn Dareiův, podnikl třetí výpravu proti Řecku v letech 480–479 př. n. l., překročiv Helespont po dvou lodních mostech

- Zahradní pahorek (Collis hortorum) v Římě, dn. Monte Pincio

- Zapádí, severoitalská krajina na sever řeky Pádu

- Zénodotos (325–360 př. n. l.), helénistický učenec, ředitel alexandrijské knihovny

- Zeus, gen. Dia, nejvyšší řecký bůh; Zeus Kassios, ctěný na hoře u Kasiopy na Korkýře

Ediční poznámka

Ze starší doby nemáme jediný překlad ze Suetonia, třebaže byl tento autor už ve středověku velmi oblíben, jeho díla se opisovala a četla. Stejně se k němu vrací i doba nejnovější, jak o tom svědčí četné překlady v mnoha jazycích.

Na konci minulého století se u nás začal zabývat Suetoniem V. Kubelka. Přeložil životopis Caesarův a uveřejnil ho ve Výroční zprávě gymnasia v Uherském Hradišti r. 1896. Celý překlad pak vyšel v Praze 1903 a dočkal se druhého vydání (1923).

Ale Kubelkův překlad je dnes už zastaralý a nedostupný, a proto dosáhl netušeného úspěchu nový překlad B. Ryby (Odeon 1966); ještě téhož roku si enormní čtenářský zájem vynutil druhé vydání. Nyní vycházejí Životopisy dvanácti císařů v Rybově překladu již potřetí. (Jednotlivě vyšel překlad životopisu Caesarova a Neronova ve sbírce Antická próza, sv. III, Odeon 1972.)

Suetoniovy životy římských gramatiků, rétorů a několika spisovatelů, pokud se zachovaly jako torzo jeho spisu O význačných literátech, vycházejí v češtině poprvé (str. 407–447). Překladatelka J. Nechutová užila těchto vydání:

- C. Suetonius, I, De grammaticis et rhetoribus, coll. Giorgo Brugnoli, Lipsiae, Teubner 1960, C. Suetoni Tranquilli quae supersunt omnia, fasc. II (De grammaticis et rhetoribus, Deperditorum librorum reliquiae), rec. C. L. Roth, Lipsiae, Teubner 1907.

s přihlédnutím k:

- C. Suetoni Tranquilli De grammaticis et rhetoribus, edidit, apparatu et commentario criticis instruxit R. P. Robinson, Paris 1925

- Suetonius with an English Translation by J. C. Rolfe, II, 8. vyd., Oxford–London 1965

- Suetonio, Grammatici e retori, testo con traduzione e note italiane di Francesco della Corte, Torino 1968.

- C. Suetoni Tranquilli, De grammaticis et rhetoribus liber. Těsto, introduzione... per cura di C. Bione, Palermo 1941.

Redakce

autor: Gaius Suetonius Tranquillus

název: Životopisy dvanácti císařů

název originálu: De vita Caesarum (Lipsko, 1907)

překlad, poznámky a seznam vlastních jmen: Bohumil Ryba

překlad a poznámkami životopisy gramatiků, rétorů a básníků: Jana Nechutová.

předmluva: B. Mouchová.

vydalo: Nakladatelství Svoboda (servis)

rok vydání: 1998

verze: 2015.03.28

konverze, EPUB: em