Kdo je a kdo není kamarád

ARKADIJ STRUGACKIJ

BORIS STRUGACKIJ

Jedenatřicátého prosince loňského roku přesně v devatenáct hodin nula nula minut ležel Andrej T. v posteli a s trpkou pokorou přemítal o minulosti, přítomnosti i budoucnosti. Snadno si spočítáme, že do silvestrovské půlnoci zbývalo pouhopouhých pět hodin, avšak Andrejovi T. tato okolnost nižádných rozkoší neslibovala, jelikož Andrej T. nejen ležel (představa, že by se mu v posledních hodinách starého roku zničehonic zachtělo povalovat se v kanafasu je vyloženě komická), on byl upoután na lůžko a kolem bolavého krku se mu vinul mohutný obklad.

Andrej T. tedy ležel v posteli a s trpkou pokorou rozjímal o tom, jaký má v životě pech. Veškeré jeho nezměrné zkušenosti, nastřádané za čtrnáct let života, to dokazovaly s přesvědčivostí vpravdě bolestnou.

Stačilo například, aby člověk z jakéhokoli důvodu (a třeba opravdu zanedbatelného, o to teď nejde) neotevřel doma učebnici zeměpisu, a už ho ráno nelítostně tasili, samozřejmě se všemi logicky plynoucími důsledky. Stačilo, aby se člověk jen chvilinku přehraboval ve věcech na stole staršího bratra (přirozeně naprostou náhodou, v níž byste nenalezli ani stín nějakých špatných úmyslů), který už studuje na vysoké škole, a už se tam jako na potvoru musí povalovat japonská elektronická hračička, co člověku bez dlouhých průtahů vypadne z rukou a poroučí se na podlahu, o niž vzápětí nepěkně křápne. Zase se všemi důsledky z tohoto faktu vyplývajícími. Stačí, aby člověk projedl s obtížemi uspořený rubl ve zmrzlině (smetanová, čokoládová a ovocná porce, to vše v lahodném sirupu) - a doslova dva kroky od cukrárny se vynoří pouliční prodavač, který zrovna nabízí posledních pár výtisků oblíbeného sborníku Zahraniční detektivka.

Ano, ano, Andrej T. neměl štěstí. Štěstí se z jeho života vytratilo zhruba před třemi lety, kdy dostal k narozeninám los a vyhrál na něj budík.

Jenže ona i smůla přece musí někde mít své meze. Dostat angínu několik hodin před příchodem Nového roku, to už není obyčejná smůla.

To je osud. Úděl.

Inu, zákon namazaného krajíce, jak praví táta. Což je dost dobře možné. Táta totiž vyslovuje naprosto zdravé soudy poměrně často. o zmíněném chlebu s máslem se táta šířil už někdy na úsvitu dějin, konkrétně před zmíněnými třemi lety.Andrej se tehdy rozhodl, že významný reprezentant německé vědy a kultury, jak pravila legenda křížovky, se jmenuje Butterbrot. Nejspíš si ho popletl s Guttenbergem a i se správnými dvěma té si toho Butterbrota vepsal do příslušného sloupce místo správného Heisenberga, čímž vysokoškolského bratra uvedl do stavu nepopsatelného a urážlivého veselí a musel z jeho úst vyslechnout, že ten jeho významný představitel německé vzdělanosti je v ruském překladu prostě chleba s máslem. od těch dob uplynulo hodně vody, ale na podlahu, chodník či prostě na zem muselo namazanou stranou dopadnout ještě hodně chlebů, než se tento Velký zákon v jeho hlavě spolehlivě zakořenil v celé své nezvratné platnosti: krajíc namazaný máslem zásadně dopadá tím máslem (případně šunkou, sýrem nebo zavařeninou) dolů a není před tím úniku.

Před tím zkrátka není úniku.

Když člověk dá Milce Ponomarjovové opsat kontrolku, dočká se koule, sardele neboli bajle za to, že ji údajně opisoval od Milky.

Jakmile člověk úplně nenápadně a nikomu nepřekážeje zakotví u televizoru, aby se v tichosti potěšil jedním ze sedmnácti zastavení jara, je tento člověk bez meškání odvelen k almaře, napěchován do svěracího parádního oblečku a zavlečen na oslavy narozenin babičky Varji, která televizi nevlastní ze zásady.

A když nakonec člověk usmýkaný zeměpisem a literaturou v srdci dlouho a s láskou hýčká čistý sen o novoročním veselí, jakož i o zasloužených zimních prázdninách na Gribanovské vartě, musí se všecek zdrcen smířit s tím, že všechno je pryč, rozuměj v háji, protože ho sklátí hnisavá angína, a on aby ještě osudu blahořečil, že to není svrab, mor a malomocenství.

V devatenáct nula pět se Andrej T. pokusil zjistit, zda se situace nezměnila k lepšímu a rozhodl se pro experimentální polknutí nasucho.

Situace se nezměnila, v krku ho bolelo dál. Což znamená, že do sebe marně soukal odporné hořké pilulky, marně si zkrápěl těžce zkoušené hlasivky hnusnými kloktadly, marně na krku snášel škrabavou vlněnou šálu. Neměla máma radši poslechnout babičku Varju a obložit mu krk očištěnými slanečky? Andrej T. Však v hloubi duše věděl, že ani toto krajní, barbarské opatření by k ničemu nevedlo. Silvestrovská noc je ztracená, ztracené jsou celé prázdniny, ztraceno je vše, pro co žil a pracoval po celý poslední měsíc druhého čtvrtletí. Uvědomovat si takovou tragédii bylo natolik nesnesitelné, že se Andrej T. obrátil na záda a povolil si zdušeně zaúpět. Bylo to zasténání statečného muže, který se ocitl v pasti. Zasténání kosmonauta odsouzeného k záhubě a řítícího se na palubě bezvládné a zubožené lodi do bezedných vesmírných propastí, odkud není návratu. Zasténání srdcervoucí.

Táta s mámou už jsou nejspíš na místě, někde u Gribanovské varty, kde se záblesky ohně tak úchvatně odrážejí v nadýchaných závějích, kde široké tlapy větví obrovských smrků a borovic obtěžkané sněhem vrhají tajemné stíny, kde se v bílých záplavách dají hloubit nádherné úkryty a tunely, kde se lze jen tak prohánět po lese a vyrážet válečnické skřeky, pak si vylézt na pec a poslouchat smích a debaty dospělých či zpěv staršího bratra při kytaře, na kterou se sám doprovází.

Budiž však spravedlnosti učiněno zadost a rovněž řečeno, že náhlá Andrejova angína tento tradiční rodinný výpad do zimní přírody div nepřekazila. Máma se nejdřív rezolutně vyjádřila v tom smyslu, že když je to takhle, pak ona, máma, zůstane s Andrjušenkou a na milou Gribanovskou vartu se nepotáhne. Vzápětí, jat snahou vyrovnat se jí ve velkomyslnosti, pohovořil v tomtéž duchu i táta. A dokonce i vysokoškolský bratr, jinak zcela prostý jakýchkoli příbuzensky motivovaných citových pout, zejména pokud se jednalo o malorážku, kvalitní myslivecký dalekohled a již zmiňovanou japonskou kalkulačku, dokonce i ten se nabídl, že silvestrovskou noc stráví “u truchlivého lože”, jak se sám vyjádřil a jak chtěl patrně označit válendu pacientovu. Vývoj událostí zachránil dědeček. Když se na poslední chvíli o celé nepříjemnosti dověděl, okamžitě se dostavil, všechny je z domácnosti vypudil, načež na Andreje spiklenecky mrkl a usídlil se ve vedlejším pokoji, kde hodlal šustit novinami a spokojeně si pobrukovat Hoj a na kopečku švarní ženci žnou. Dědeček je nesporná autorita, podplukovník v záloze a navíc poslanec, ale mezi nebem a zemí je plno věcí, kterým nerozumí.

V devatenáct nula osm Andrej T. Absolvoval další pokusné polknutí nasucho. Jeho zdravotní stav zůstával beze změn. Andrej T. už se dál nerozpakoval; posadil se, nahmatal chodidly pantofle a odšoural se do koupelny vykloktat zrádný krk odvarem z měsíčku lékařského. Zaklonil hlavu, nepřítomný pohled upřel ke stropu, klokotal a bublal a dumal dál. Když se to tak vezme - co je to vlastně statečnost? Statečnost je, když se člověk nevzdává. Je třeba bojovat a hledat, nacházet a nevzdávat se. Může například poslouchat tranzistorák. Může si podrobně a s požitkem prostudovat album se známkami. Nebo tu má úplně nový sborníček vědeckofantastických povídek. Případně prastarý a rozdrbaný svazek Tří mušketýrů. V nejhorším případě se může utéct ke kocourovi Mateřídoušovi, kterého si ostatně už dávno měl vycvičit na brankáře.

Ne, statečný člověk, třeba i beznadějně sklácený na lůžko, pro sebe vždy najde nějaké uplatnění. Mimochodem, dědeček ještě pořád neumí oblíbenou hru na slova.

Svět se nepatrně projasnil. Andrej T. postavil prázdnou sklenici zpátky na místo a vyšel do předsíně. A jak tak kráčel setmělou chodbou, spatřil na stolku pod zrcadlem telefon. A jak tak kouká na ten telefon, jako by do něho hrom uhodil. Je až k neuvěření, že na tak samozřejmou věc nepřipadl dřív. Starý a spolehlivý kamarád Geňka - to je ten člověk, kterého teď potřebuje Jistě, Geňka mu taky nijak zvlášť nepomůže, ale člověk s ním alespoň promluví jako rovný s rovným, se zdrženlivou zmužilostí si posteskne na zpropadený osud a nato vyslechne stejně laděná zdrženlivá mužná slova útěchy a účasti.

Ve sluchátku se hned ozval sám Geňka Pomeranč, hlučně dal najevo, jakou má radost, a zeptal se, jak se vede na Gribanovské vartě. Andrej T. odpověděl, že na nějakou Gribanovskou vartu nemůže být ani pomyšlení, anžto je doma a zdrženlivě mužným hlasem příteli zvěstoval noviny o hnisavé angíně a tíživé osamělosti. Geňka Pomeranč odpověděl mlčením zhruba půlminutovým, nejspíš se pekelně soustředil, a najednou pravil:

“Nevěš hlavu, chlape. Už bylo hůř. Přesně v devět jsem u tebe. Zadrandíme si s autodráhou a tak.”

V Andrejovi T.se na okamžik zastavil dech. “Cože?!” zeptal se nevěřícně.

“Čekej mě přesně v devět,” děl zdrženlivě mužným hlasem přítel Geňka zvaný Pomeranč. “Těbuch.”

A zavěsil.

Svět už nebyl jen jasnější. Svět se prozářil. Andrej T. si okamžitě představil, jak se do dveří hrne Geňka, ten hromotluk Geňka s kulaťoučkými tvářemi, s autodráhou v podpaždí, jak voní mrazem a svátečními mandarinkami a jak při svlékání mumlá: “Asi si umíš představit těch řečí, a prej nikam, tak jim povídám děte k ďasu, Andrjucha leží jako lazar a vy mě tu budete držet.” Ano. Takový je Geňka. Spolehlivý kamarád. Pomeranč. Andrej T. opatrně vydechl, zavěsil a rychle několikrát po sobě zamrkal, protože pod očními víčky ho podezřele svědilo. Ano, kamarád. Ano.

Vrátil se na válendu a zachumlal se do peřin. Když se to tak vezme, není se nijak zvlášť čemu divit, a rozplývat se nad tím taky není proč. Skutečné chlapské kamarádství je přece nade všechno. Sám Andrej T. by taky nezaváhal ani na okamžik, natož Geňka. Geňka Pomeranč je muž činu, ten vyrazí příteli na pomoc bez zbytečných rozumbradovských průtahů. Jednoho jarního večera Andreje například v tmavém zákoutí Parku vítězství obstoupila banda krvelačných vyvrhelů ze sousední školy a po krátkém identifikačním obřadu se jala osamělce ne sice bolestivě, leč s potupnou metodičností mydlit sportovními brašnami. A tu se odněkud vynořil Geňka Pomeranč. Vtrhl do houfu trapičů jako vichřice, obrovskými pazourami rozdávaj rány napravo nalevo, takže nepřátelské řady na chvilku ve zmatku zakolísaly.Pravda, nakonec je vyvrhelové oba zmalovali jak zákon káže, ovšem naše dvojice mohla z bojiště ustoupit sice neuspořádaně, zato však se ctí. Na něco takového se nezapomíná a Andrej T. Vesele zavolal:

“Dědečku, pojď sem, mně je tady samotnýmu smutno!”

Bylo devatenáct hodin jedenadvacet minut.

Ve dvacet čtyřicet sedm Andrej T. roztržitě otáčel v prstech obklíčenou věží a promýšlel další tah, kdežto zmalátnělý dědeček si v křesle udělal pohodlí, dal sivé hlavě klesnout na prsa a jemně pochrupoval. Andrej T. se na něj chvíli díval, pak se opřel do polštářů a čekal. Nebylo pochyb o tom, že Geňka Pomeranč co nevidět dorazí.

Ve dvacet jedna třicet čtyři Andrej T. Vstal a po špičkách odkráčel do koupelny. Kamarád Geňka pořád nikde. Andrej T. zúčtoval se zbytkem měsíčkového lektvaru, zadumaně popatřil na telefon, ale ovládl se a vrátil se na lože. Stát se může věcí, táhlo mu mlžně hlavou.

Ve dvacet jedna padesát tři Andrej T. zahodil sborník sci-fi povídek do kouta, posadil se a objal si skrčená kolena. Dědeček spal se zakloněnou hlavou naproti v křesle a chrápal, jako když pilou řeže. Kocour Mateřídouš se v póze černého pantera Baghíry oddával dřímotám na nečinném televizoru. Na židličce vedle válendy mlčel Andrejův vyvolenec a mučedník, tranzistorový rozhlasový přijímač druhé jakostní třídy značky Spidola, jinak též Spidižvýk, Spinďa, Spiridon či dokonce Spitvora neboli Spidouch zpropadená, v závislosti na majitelově náladě a nabídce éteru. A Gennadij M. zvaný Pomeranč nešel a nešel.

Andrejovo čelo poznamenaly temné chmury. Připadal si zbaven pohody, klidu a dobré mysli. V krku ho svědilo. Světlo v místnosti chvílemi haslo, chvílemi žhnulo nesnesitelným jasem. Aby se trochu rozptýlil, uchopil Spinďu a cvakl vypínačem. Zašelestila nosná frekvence a tou se z reproduktoru protlačila jakási hudba. A náhle se ozval známý hlas. Sice mírně zastřený, ale přesto zřetelný hlas Geňky Pomeranče tiše volal:

“Andrjucho. Andrjucho. Slyšíš mě? Andrjucho. Je zle, chlape. Musíš mi pomoct.”

Andrej T. nadskočil na místě (napřímil se jako ocelová pružina). Bezradně se rozhlédl. Potřásl hlavou. Polkl nasucho a žádnou bolest nepocítil. Nosný kmitočet šuměl dál a Spipinka monotónně, pořád dokola opakoval Geňkovým hlasem:

“Slyšíš mě? Andrjucho. Andrjucho. Musíš mi pomoct, chlape, se mnou je zle. Andrjucho. Slyšíš mě?”

Nebudeme tutlat, že Andrej T. ztratil hlavu. Kdo by ji, být na jeho místě, neztratil? Jak se u všech všudy mohlo stát, že Geňka Pomeranč se zničehonic ozývá z éteru? Co se mu přihodilo? Kde vlastně je? Andrej T. se s očima přibitýma ke stupnici plachým hlasem informoval:

“Geňko. Kde jsi, Geňko?”

Spiridon ho slovy Geňky Pomeranče dál žádal o pomoc, ale vtom se něco stalo se stupnicí. Nazelenale zamihotala, proměnila se ve stejný displej, jaký má japonská kalkulačka Andrejova staršího bratra, a po tom displeji se zprava doleva rozběhla zářící slova. Andrej je horečně pročítal a stydl hrůzou: ,,Jestli chceš zasáhnout musíš stihnout do půlnoci vchod v kuchyni vedle lednice jestli chceš zasáhnout musíš stihnout do půlnoci vchod v kuchyni vedle lednice jestli chceš zasáhnout.

Bim a všechno zmizelo, běžící slova pohasla, stupnice se znovu změnila v normální stupnici a jednotvárný Geňkův hlas se přetrhl v půli slova.

“Tak!” pronesl nahlas Andrej T. “A jsme doma. Takhle je to!” Když se to tak vezme, stejně jako předtím téměř ničemu nerozuměl.

Zřejmé bylo jen to, že starý věrný přítel Geňka se dostal do nějakého záhadného maléru, že přispěchat mu na pomoc je třeba ještě před půlnocí a že. Počkat, co se to tam vykládalo o vchodu vedle lednice? Andrej T. nade vší pochybnost věděl, že vedle lednice se nikam vstoupit nedá, protože po obou stranách stojí bělostné díly kuchyňské linky. A i kdyby tam nějaký vstup byl, musel by v nejlepším případě ústit přímo do nočního mrazivého vzduchu, a to prosím ve výšce čtvrtého patra. Ano, bylo co promýšlet a vážit, a Andrej T. tedy promýšlel a vážil, jenže Spilníček do toho tichounce, ale srozumitelně zahrál úvodní takty staré známé mušketýrské písně:

Příteli věrnému ku pomoci spěj,

z okovů žaláře vysvobodit jej!

A Andreje v mžiku zalila vlna horka. Na jaře, ve tmavých alejích parku, si Geňka jistě nic nepromýšlel a nevážil. Stejně tak nic nepromýšlel a nevážil, když se před dvěma hodinami doslechl o hnisavé angíně a trudné samotě. Andrej T. pohlédl na rozsvícený ciferník nad hlavou. Černé ručičky ukazovaly dvaadvacet hodin jedenáct minut. Andrej T. se rozhlédl. Dědeček mírumilovně chrupal v křesle, ruce pokojně sepjaté na břiše. Kocour Mateřídouš na televizoru ani nezvedl hlavu - jen pomalu otevřel očiska, ve kterých fosforeskovala bledá zeleň. A Andrej překypující odhodláním vstal.

Co nejtišeji se vsoukal do teplákové soupravy, která nanejvýš vhod visela hned vedle přes opěradlo židle, a odkradl se do předsíně. Bezpochyby ho čekala dlouhá cesta, takže příprava by měla být důkladná. Andrej T. si natáhl vlněné ponožky a obul se do teplých zimních bot. Pak si oblékl větrovku, zdrhovadlo zapjal až k obkladu a ozbrojil se kovovým skládacím stativem k fotoaparátu, těžkým, ale padnoucím do ruky stejně samozřejmě jako bohatýrský kyj z ruských bylin. Jak si tak pravičkou zkoušel manipulaci s bitevním stativem, v levé ruce ke svému dosti značnému údivu objevil milovanou spidolu. Bylo to zvláštní: jak se mohl tranzistorák ocitnout v ruce, která sotva stačila zapnout bundu? a když už jsme u toho - kde se tu najednou vzal ten stativ? To přece není náš stativ, my žádný nemáme a nikdy jsme neměli. Na divení a přemítání však musel zapomenout, protože nadešel čas činu. Bylo za devět minut půl jedenácté.

Vchod vedle lednice Andrej T. zahlédl už od prahu. Ukázalo se, že skříňka po pravé straně nepřiléhala těsně k lednici, ale stála dobrých čtyřicet centimetrů od ní, takže mezi nimi vznikl obdélníkový otvor zvíci ne zcela dospělého muže. Za otvorem se otevíral pohled natolik nevábný, že se Andrej T. pochybovačně zastavil. V rozpacích si prohlížel slizké sešlapané schůdky, vedoucí kamsi do smrdutých katakomb, ve zdech rezavé skoby, co se neustále snaží zasáhnout neopatrníkovo oko, a také nějakou šedivou, chlupatou a hemživou chamraď se zanícenýma narudlýma očkama.

Andrej T. nikdy nebyl zbabělec. Prostě se tu a tam vyslovoval pro moudrou obezřetnost. A tak si teď zcela jasně uvědomil, že čas rozhodných skutků zastavil svůj běh, aby poskytl dostatek prostoru chvilce střízlivého rozmyslu. Vypadá to na to, že se před ním rozevírá chřtán podzemí. No prosím, budiž. Ale nebylo by v takovém případě namístě připravit si spolehlivou smolnici? Nebylo by vhodné nahradit zimní boty něčím do bláta, dejme tomu holínkami? a vůbec - nebylo by kromobyčejně užitečné zasvětit do události dědečka, frontového důstojníka, který má mimochodem i zkušenosti s pronásledováním nepřítele v tunelech berlínského metra? Nebo by tu bylo ještě lepší řešení - dalo by se zavolat bývalému tankistovi a nositeli Řádu slávy, ale i jinak výtečnému člověku, jejich třídnímu učiteli Konstantinu Pavlovičovi.

Jasné bylo pouze to, že existuje jediný způsob, jak něco podniknout, a na druhé straně spousty způsobů, jak se takovému podniku vyhnout a jen těžko říct, jak by se to všechno vyvrbilo přirozenou cestou, jenže Spinďa, ten Spiťouchlík jeden mazaná najednou znovu zanotoval úvodní takty slavné mušketýrské hymny a Andrej T. se opět celý rozklepal jako v horečce. s upřímností až sebemrskačskou se sám sobě přiznal, že holínky gumové bahenní, pochodně smolné čadivé, jakož i všeliké další propriety, které by se mu ještě mohly vloudit do mysli, to vše není nic jiného než bohapusté žvásty a výmluvy. A že je zavrženíhodné, aby se on, takový (i když momentálně lehce churavý) kolohnát schovával za záda veterána Velké vlastenecké války a vůbec jen tak zbůhdarma přešlapoval mezi lednicí a bílou skříňkou.v situaci, kdy je s kamarádem zle a kdy Geňka zoufale čeká na jeho pomoc. Vrhl se bezhlavě kupředu a zmizel v zející díře.

A byl příjemně zklamán. Uvnitř nenarazil ani na slizké sešlapané schodiště, ani na zrezivělé skoby, ani na čenichající krysy. Byla tu jen dlouhá, kasárensky nudná chodba, matně osvětlená uprášenými lampami se smaltovanými stínidly, po pravdě řečeno už značně otřískanými. Všude se tu vznášely kancelářské pachy a na dávno nebílených zdech se v průvanu třepetaly a vlály přišpendlené papíry s vybledlými strojopisnými texty. Do očí mu okamžitě padla zvláštní výzva: “S. důchodci! Důrazně žádáme, abyste zde nekouřili, neodhazovali odpadky a nehlučeli.” Po obou stranách se táhly řady okopaných a odřených dveří s tmavými skvrnami kolem klik a všechny zdobil nějaký nápis, obsahující nejčastěji strohý pokyn, formulovaný spíš jako rozkaz: “Neklepat!”, “Nečučet, kde co lítá!”, “Tohle si nedovolovat!” nebo dokonce “Rychle projít kolem a neohlížet se!”

Andrej T. pomalu šel, mechanicky přejížděl zrakem po nápisech a lámal si hlavu otázkou, za kterými z těchto dveří by asi měl hledat Geňku, ale tu si uvědomil, že zatím ani neví, kam ta chodba vede - podle všech známých fyzikálních zákonů měla už na samém počátku projít obvodovou zdí jejich domu, pokračovat nad ulicí a na protější straně probourat masivní balustrádu kina Vesmír. Ta představa ho vyváděla z míry - mimoděk zastavil a vzápětí zjistil, že chodba končí. Uzavírala ji zeď s poslední dvojicí dveří. Nápis na těch levých provokativně zvěstoval: PRO ODVÁŽNÉ. Informace na pravých dveřích se shovívavě pošklebovala: PRO NEPŘÍLIŠ ODVÁŽNÉ.

Andrej T. nakrčil čelo a oddal se sebezpytování.

Smysl pro míru a skromnost požadoval přiznání, že s odvahou na tom věru nejsme tak, že by se bylo nějak zvlášť čím chlubit. Pravda, hned na začátku školního roku Andrej T. Vylezl po požárním žebříku až do čtvrtého patra. Po návratu na pevnou zemi se mu ovšem tak klepaly ruce i nohy, že důkladní svědkové a porotci tohoto výkonu si toho povšimli a on musel zalhat, že jde o záchvat typický pro chronické stadium Parkinsonovy nemoci (vzhledem k mimořádnému zaneprázdnění věcmi mnohem důležitějšími si ještě stále neudělal čas na to, aby zjistil, zda taková nemoc vůbec existuje a pokud ano, pak zda se opravdu jedná o chorobu lidskou). Skromný člověk by tedy jistě měl volit pravé dveře a Andrej T. nápovědu vnitřního hlasu uposlechl. Rázně otevřel dveře s nápisem PRO NEPŘÍLIŠ ODVÁŽNÉ.

Aha. Za dveřmi byl známý pokoj. Ve známém křesle s požitkem chrupkal známý dědeček, na známé televizi mžoural známý kocour a ze známé postele visela známá přikrývka.

Andrej T. dveře stejně rázně zavřel. Skromnost je bezesporu hezká vlastnost, jenže ne za takovouhle cenu! Ačkoli, nic se přece neděje, nic ještě není ztraceno. Koneckonců když si vybral nejdřív pravé dveře, zachoval se přinejmenším čestně a “čestnost je víc než pouhá odvaha, to je projev mužného charakteru”! (citát pochází z poněkud opožděného proslovu babičky Varji k utajené poznámce v žákajdě, jíž se Andrej T. dočkal za spáchání jednoho troufalého skutku při hodině kreslení). Jak se zdá, bude muset být nejen čestný, ale i odvážný, to je všechno. Přistoupil k levým dveřím, zaťal zuby a vzal za kliku.

Za dveřmi nebylo nic zvláštního. Jen tunel s cihlovou vyzdívkou, trochu nízký a vlhký, jinak ale příjemně úpravný a tichý. Podlaha betonová. V betonu zůstaly nějaké stopy, zjevně z dob, kdy beton teprve tuhl. Mhm. Zvláštní stopy. Geňkovy určitě nebudou. Mhm. Vypadá to, jako by tudy prošel kůň. Kopyta. Mhm.

Andrej T. se tunelem pohyboval s jistými obavami a bezděky se tiskl ke zdi, co nejdál od podivných stop. Byl připraven na všechno, ale zatím nic nehrozilo. Postupně si dodával kuráže, a tak už si připadal ne jako troufalec, ale jako pravý muž. Do dobré nálady se asi dostával i Spiridon. Kdyby nic jiného, začal si polohlasně prozpěvovat “naše ženy - pušky napřažený, to jsou naše ženy.” Náhle však sevření tunelu povolilo, rozzářilo se světlo mnoha výbojkových lamp, zablýskaly a zajiskřily bílé a černé kachlíky. Andrej T. zůstal stát a přimhouřil oči šokované oslnivým leskem. Když je zase otevřel, zjistil, že stojí na kraji plaveckého bazénu.

Ano, byl to ten nejobyčejnější plavecký bazén, přesně takový, v jakém Andrej T. před časem plnil normy na získání odznaku zdatnosti - krásně vyložený obkládačkami, asi patnáct metrů široký a padesát metrů dlouhý.

Bylo beze vší pochyby, že další cesta ke Geňkovi Pomerančovi, postiženému krajní nouzí, leží na protější straně bazénu, za širokými veřejemi, mezi nimiž bylo v lehýnkém mléce vrstevnatých pramínků páry vidět jen tmu. Stejně nepochybné se zdálo i to, že obejít se bazén nedá, protože podlaha mezi jeho bočními stranami a stěnou je nemoudře uzoučká a k tomu ještě v dobře čtyřicetistupňovém úhlu skloněná, takže se na ní člověk neudrží, ani kdyby měl horolezecké mačky. Budu to muset přeplavat nebo přebrodit, pomyslel si nespokojeně Andrej T., a teprve teď mu došlo, že v bazénu není ani kapka vody.

Nic mu v tu chvíli nemohlo být víc vhod. Po pravdě řečeno mu to bylo až příliš vhod. Když už osud člověku odvážnému z přesvědčení nastrkává do cesty suché bazény, je žádoucí mít oči na stopkách. Andrej proto měl obě oči na stopkách a podívaná, již mu poskytovaly, se mu ani trochu nechtěla zamlouvat. Čisté a suché vykachlíkované dno kdosi poházel špínou zkornatělými hadry, jakož i jinými předměty povahy stejně odpudivé. Andrej T. si povšiml například děravé vlněné ponožky, starého sportovního dresu s číslem, obráceného naruby, oblýskaných kalhot, kožichu s chlupy nahoru, rezavé pumpičky na kolo a lebky. Při pohledu na tu lebku srdce Andrejovi poskočilo až do krku: Proboha, že by Geňkova?! Hned si však ulehčeně oddechl. Lebka byla kravská a pocházela z jejich zoologického kabinetu.

Andrej T. krátce zaváhal, přestože si moc dobře uvědomoval, že bazén ho nemine. Pohlédl vzhůru. Černé ručičky na zářícím ciferníku ukazovaly dvaadvacet hodin třicet sedm minut. Čas ho tlačil. Nějaké tři vteřinky ještě nerozhodně postál, ale pak pln odhodlání seskočil na vykachlíkované dno.

Sotva dopadl, ihned vyrazil k protějšímu konci, ale ten jako by rázem odjel někam do nedohledných dálek. Andrej T. zpočátku jen svižně šel, pak ovšem krok zrychlil, potom vysloveně spěchal a nakonec se rozběhl, co mu nohy stačily.

Nene, úskočný osud mu tenhle bazén jistě nenaservíroval jen tak náhodou. A podezřelé hadry a lebky se tu taky nepovalují pronic zanic - to dá rozum. Než Andrej stačil uběhnout polovinu vzdálenosti, do uší ho udeřil dunivý a klokotavý řev. Ze všech čtyř stran najednou vychrstly do bazénu z neviditelných rour sveřepé proudy kalné zpěněné vody se zvedající se párou, maně navozující představu těžko potlačovaného šílenství.

Ústup by neměl smysl, to Andrej T. pochopil hned. Nezbývalo než útočit dál. Vzpomněl si na své někdejší úspěchy ve sprintu a vyrazil kupředu se zanícením tak usilovným, jako by si tvrdě předsevzal, že překoná veškeré olympijské rekordy Valerije Borzova. A možná by to i dokázal, jenže to nestihl. Kalné vlny už se na něj bezohledně sápaly, podrazily mu nohy a v mžiku se mu převalily i přes hlavu.

“Ajajajajáááj!” zaskučel latinskoamerickým hlasem zděšený Spinďa. “Na mě si nepřijdete!” ryčel Andrej T. překypující odhodláním.

Zahnědlé zpěněné vlny nepochybně usilovaly o to, aby ho převálcovaly a utopily, ale on se dál hrnul kupředu, teď už ne jako Valerij Borzov, ale jako motorový člun na podvodních křídlech.

Dno pod nohama někam uniklo, bitevní stativ musel ponechat napospas osudu, Spiridona zvedl ještě výš nad hlavu a plaval. Zoufale zabíral nohama a stejně zoufale hrabal pravou rukou, rozbouřenou pěnou a klubky páry nic neviděl, uši mu deptal řev vln, tu a tam prošpikovávaný kvílením Spiridonovým, a on stále hrabal pravičkou a zabíral nohama, hrabal a zabíral, hrabal a zabíral celou věčnost, dokud na druhé straně bazénu nevrazil do stěny takovou silou, že ho otřes naražené lebky zašimral až v patách.

O minutu později už stál nahoře, na suché podlaze vykládané černými a bílými dlaždičkami. Nejistě se pokyvoval po přestálém fyzickém i psychickém vypětí, voda z něho jen crčela, Spiridona ještě pořád třímal vysoko nad hlavou a s tupým zájmem sledoval, jak voda v bazénu, i nadále zpěněná a potažená párou, hlučně špláchá, stáčí se do vírů a škvrčivě uniká do neviditelných odpadů. Už bylo vidět dno a světlo světa znovu spatřily ošklivé hadry pomíchané s rezavým harampádím, jenže teď se v záři výbojek mezi všemi těmi starými kaťaty a ohryzanými kostmi navíc osiřele leskl bitevní stativ od rodinného fotoaparátu.

“Všechno se zkrátka zachránit nedá, nemám pravdu?” pronesl neznámý hlas.

Teprve teď si Andrej T. uvědomil, že vedle něj stojí nějaký pán. Pán na sobě měl montérky s laclem a kšandami natažené jen tak na holé opálené tělo, vynikal požehnaným vzrůstem a čímsi silně připomínal souseda Andrejovy rodiny na patře, kterému se říkalo Komoň Kobylič. Hlas měl nízký a příjemný a upíral na Andreje T. laskavý a dobrotivý pohled.

,,Ještě štěstí, žes to vůbec přežil,” pokračoval pán. “Rychle se svlíkni, utři se, šatičky usušíme a něco na zub by asi taky neškodilo.”

Jedna dvě zbavil Andreje mokrého šatstva, rychle a obratně všechno rozvěsil po horkých trubkách a radiátorech ústředního topení a přehodil přes chlapcova holá ramena rozměrnou teplou froté osušku.

“Kabrňák, namouduši kabrňák,” lichotil mu pán. “Pravý rytíř bez bázně a hany, lze-li to tak vyjádřit. Opravdu chlapík, o tom není sporu.

Usadil Andreje na pohodlnou sesličku u zdi, rychle a obratně postavil na ubrus velký čajník s vroucí vodou, pupkatou porcelánovou konvičku na esenci a květovaný šálek, a teprve pak přisedl ke stolu sám.

“V našich končinách by to však takhle nešlo,” pokračoval s laskavou výtkou v hlase. “Tady se na všechno musí jít hlavou, mladý muži. A vy byste nejradši vystačil jen s nohama, jak na to tak koukám. Proto vás ty patoky tak zkřísly. Kdepak - nepokoušej vodu, nenajdeš-li brodu. Jenže vaše praštěná hlavinka nohám pokoje nedá ani za nic. Věřte mi, že po klikatém chodníčku bývá cesta přímější.”

Andrej T. poslouchal, ale mezitím už usrkával z květovaného šálku silný čaj a pojídal cosi bílého, kyprého, velice chutného a v běžném životě se téměř nevyskytujícího cosi jako posvícenské koláčky.

“Pustil jste se do věci hrubě nebezpečné a beznadějné, květáčku můj kadeřavý,” pokračoval novopečený Komoň Kobylič. “A to nemáte ani nejmenší ponětí, kam vás vášně unášejí. Teď jste úspěšně překonal vodu. No dobře. Ba výtečně. A co oheň? Co měděné trouby? Na to už jste nepomyslel, vy moje cibulinko přesladká? Dejme tomu, že o vaši hlavu vám nejde. Prosím, ale co matinka, myslel jste taky na matinku? Nemyslel! Na očích vám vidím, že nemyslel, vy moje hlavčičko zelná, přenádherně běloskvoucí. A na pana otce jakbysmet.”

Stále táž gigantická životní zkušenost čtrnácti let Andrejovi napovídala, že podobné argumenty dospělých se patří a jest mu snášeti mlčky a s výrazem co nejprovinilejším. Nicméně odložil šálek a s tváří plnou důstojenství pravil:

“Když se to tak vezme, tak jsem přece…”

“… Vůbec nepřemýšlel!” skočil mu do řeči Komoň Kobylič a přilil do šálku z čajníku i z konévky s mlékem. “A na pana otce jste taky nepomyslel!”

“Nojo, ale Geňka…”

Komoň Kobylič útrpně sepjal ruce nad hlavou.

“Samozřejmě, to jsem tušil, toho vašeho Geňku!” zvolal s hořkým úsměvem na rtech. “Geňka především. Űber alles, jak praví jiný velký jazyk. Kdežto matinka ať si klidně rve vlasy zármutkem a zhroutí se v mdlobách, a pan otec ať si zase pološílený hořem skřípe zuby a jeho oči ať klidně rozežírá jed skoupých mužských slz. Aťsi! Protože pro milostpána je nejdůležitější jeho Geňka, jak jinak!”

A vtom Spiridon, který až do této chvíle skromně postával na rohu stolu, zachrčel hlasem Volodi Vysockého;

Když stane se, že kamarád

zaváhal nebo zklamal snad…*

Komoň Kobylič sáhl po přijímači, cvakl knoflíkem a postavil Spiridona pod stůl.

“Jistě, Geňka je to jediné, o čem dnem i nocí přemýšlíme, že ano?” pokračoval bolestně. “Pro něj klidně konáme hrdinské skutky, místo abychom ještě jednou sáhli po učebnici literatury. Zachraňovat toho troubu Geňku - to je pro nás čest a vrchol udatenství, to je panečku jiná než si prohloubit znalosti z literatury a postarat se o spolehlivou dvojku na pololetním vysvědčení. A jak by ne, jde přece o Jeho Veličenstvo Geňku!”

Andrej T. se nasupil. Při vší své pohostinnosti a dalších příjemných vlastnostech byl Komoň Kobylič docela obyčejný otravný tlachal, nic víc; Andrej se jen taktak opanoval, aby se k němu neotočil zády a nezačal si pískat Most přes řeku Kwai. Všechno, co zatím řekl o rodičích a o Geňkovi, byly jen stupidní a falešné žvásty. Jsou věci, které nelze nekonat, bez ohledu na cokoli. Třeba když má člověk bránit vlast. Nebo obětovat život ve jménu záchrany žen a dětí. Nebo letět do vesmíru. Takových příležitostí by se našlo. Tak proč do toho plést rodiče, o nějaké trojce z literatury ani nemluvě! a vypínat Spiridona - to se taky nedělá.

Andrej T. gestem nepřipouštějícím odporu odstrčil šálek a vstal.

“Děkuju, už budu muset jít.”

Komoň Kobylič nasadil líbezný úsměv.

“Posilnil jste se řádně?” informoval se sladkým vlezlým hláskem.

“Jo, děkuju.”

“A stačil jste řádně proschnout?”

“Jo, děkuju.”

“Cítíte se normálně?”

“Ano.”

“No tak se zase můžeme hezky obléknout, když je to tak.”

Andrej T. se začal oblékat. Chtěl se odsud vytratit co nejrychleji, blízkost Komoně Kobyliče mu byla vysloveně nepříjemná, ale pán v montérkách se neustále motal kolem něho a pomáhal mu natahovat, zašněrovat, zapínat a ohrnovat. Jakmile společnými silami zatáhli poslední zdrhovadlo (na větrovce, až ke šňůrce u krku), Komoň Kobylič o krok poodstoupil, pokochal se svým dílem a prohlásil:

“Takhle se nám to líbí. A teď domů, k matince.”

Jo, leda túdle, a ne k matince! pomyslel si zlomyslně Andrej T. Vytáhl zpod stolu Spiridona a pohlédl na zářící ciferník na zdi. Dvacet tři nula tři.

“Na shledanou,” rozloučil se jako způsobný hoch a zamířil k veřejím objímajícím nejasné šero.

“Kampak se to ženete?!” zaúpěl Komoň Kobylič. “Tam ne! Vy musíte zpátky!”

“Já musím tam, jedině tam,” oznamoval mu chlácholivým hlasem Andrej T. A ani ho nenapadlo, aby zastavil. “Jedině tam, jinam ne.”

“A co matinka?” kvílel mu do zad Komoň Kobylič. “Co měděné trouby? Zapomněl jste na měděné trouby!”

Jenže Andrej už neodpovídal. V chůzi otočil vypínačem a Spidimuž se pohotově rozeřval: “My musíme se nyní rozžehnat, však po letech tě spatřím rád.”

Hned za širokým průchodem bez dveří se vstupovalo do spoře osvětleného sálu se zrcadlově lesklými parketami a s ovzduším chemického složení natolik komplikovaného, že už po dvaceti krocích se prostor kolem rozplynul v šedavém kouřmu. Už od prahu ho však vedl jakýsi chodníček vyložený v podlaze z černého dřeva a Andrej T. s úlevou konstatoval, že ztráty orientace se bát nemusí. Jistým krokem rázoval po černých leštěných čtverečcích a snažil se zaplašit nebezpečně konejšivé vzpomínky na to, jak statečně se zachoval v bazénu, i na sladký čaj s mlékem a koláče. Bylo jasné, že velké zkoušky ho teprve čekají a je třeba se na ně vnitřně připravit. Velmi brzy dosáhl svého: slova Komoně Kobyliče o měděných troubách (jakož i o ohni), která zpočátku s pohrdáním pustil z hlavy se mu teď myslí honila bezustání.

A přesně ve chvíli, kdy ona zlověstná slova zapustila do Andrejových mozkových závitů zvlášť spolehlivé kořeny, černý chodníček pod jeho nohama se znovu rozdělil. Ve stodvacestistupňovém úhlu se rozbíhaly dva naprosto stejné, jen o něco užší ebenové pruhy a mizely v mdlém mlžném oparu vpravo i vlevo. Příčný nápis z velkých bílých písmen na pravém pruhu hlásal, že je PRO CHYTRÉ, levý pruh pak byl připraven PRO NEPŘÍLIŠ CHYTRÉ.

Andrej T. postával na rozcestí, ruce se Spiridonem založené za zády a na jeho pěkně modelovaných rtech zvolna tuhl poučený trpký úšklebek. Snadno se vyrovnal s klukovskou touhou vykřiknout do prázdna něco peprného a pohrozit (tomu prázdnu) pěstí, a v jeho hlavě odezněl následující krátký monolog:

Rozhodně se nedá říct, že byste nás nějak rozmazlovali rozmanitostí svých úskoků, pánové! Řečeno vulgárním žargonem Pašky Drobatona opakovaná sranda přestává být srandou a stává se šprťouchletem. Znovu jsme tu vybízeni k problematické volbě: buď je třeba okamžitě hodit za hlavu skromnost, nebo ťapkat domů k matince. Ale to se vám nezdaří, pánové! Jak praví můj starší bratr vysokoškolák, řešení je triviální, na dosah ruky. Neboli patrné pouhým okem. Odpusť, má skromnosti!

Příšerně se zakřenil (toto velké umění svého času zvládl díky dvěma hodinám nehorázných posunků a grimas před zrcadlem v předsíni) a vydal se po chytrácké trase. Násilí spáchané na vlastním smyslu pro skromnost ho však upřímně řečeno nijak zvlášť nehnětlo. Mnohem důležitější se mu zdálo, že dalších bazénů s bezuzdnými vodami ani jiných bolestiplných fyzických vlivů se v nejbližší budoucnosti zřejmě obávat nemusí. Zdravý rozum je jen jeden, pánové. A pokud by někdo chtěl apelovat zrovna na něj, snad to nějak přežijem.

Cesta pro chytré kupodivu nebyla nijak dlouhá. Končila přirozeně u naprosto běžných dveří. Andrej T. neztrácel ani vteřinku a s nemizejícím křivým úšklebkem na pěkně modelovaných rtech sáhl po klice.

A zkameněl. Za dveřmi opět nalezl známý pokoj. Ve známém křesle na celé kolo chrápal známý dědeček, na známém televizoru se povaloval známý kocour Mateřídouš a ze známé postele visela známá přikrývka. Ach tak i Andrej T. opatrně dveře zavřel a upřel na ně nevidoucí pohled. Tak takhle je to! Na tohle byste mě chtěli nachytat. Tomuhle vy říkáte zdravý rozum? Kdo je chytrý, vrátí se pěkně domů do postýlky. Jenže takové věci už jsme taky brali: Chytrák kopec nepřejde, chytrák kopec obejde, žejo? a Geňka ať si tam u vás zatím chcípá, žejo? Tak to teda ne, to teda prr! Andrej T. pronesl do prázdna několik urážek, pohrozil (tomu prázdnu) pěstí, nastrouhal mu mrkvičku, otočil se k totálně nepotřebným dveřím zády a odklusal zpátky k rozcestí.

Cesta pro nepříliš chytré byla kupodivu podstatně delší a Andreje T. se pomalu začínaly zmocňovat starosti, ale to už v mlžném závoji před ním vznikla a stále jasněji svítila chvějivá bleděmodrá skvrna. Po další minutě lehkého běhu ke svému velkému překvapení málem vrazil do obdélníkového okna zaskleného mléčnou tabulí a pevně zabudovaného do zdi. Okno mihotalo modrobílou neónovou září a svisle uspořádaná velká rudá písmena označovala VCHOD, který by podle velké rudé šipky ukazující k nebi měl být někde mezi zemí a oblohou.

Byl to opravdu zvláštní ukazatel, ale na dlouhé žasnutí nezbyl Andrejovi T. čas, protože vedle okna objevil něco jako žebřík. Když se to tak vezme, opravdu to žebřík byl, jenže mu chyběly bočnice a skládal se z bytelných kramlí zapuštěných přímo do zdi a natřených zelenou olejovou barvou. Podobný žebřík Andrej T, už viděl při exkurzi na patronátním závodě - tam spojoval pevnou zem s vrcholkem obrovitého továrního komínu. Tady žebřík stoupal do bělavého neprůhledna nad hlavou a dále pak neznámo kam, protože ze země bylo vidět jen prvních šest kramlí.

Andrej T. zavadil pohledem o zářící ciferník - panečku, už je čtvrt na dvanáct, to nám to letí - a rozhlédl se, kam by postavil Spiridona, protože na tomhle s prominutím položebříku, poloschodišti přijdou k užitku všechny končetiny a možná dokonce i zuby. Užuž chtěl tranzistor uskladnit ve velikánské kredenci bez skel a polic, která jako z udělání stála hned poruce, ale Spidouch zlolajná zničehonic zapěl třaslavým tenorem starou srdceryvnou ruskou romanci:

“Neodcházej! Potěš mne ještě pár chvil.”

Andrej T. zůstal bezradně stát.

“Co blbneš?” zeptal se s neupřímným podivem.

“Neodcházej! Bez tebe sám bych tu zbyl!” vysvětlil vzlykavě Spiridon.

Andrejovo srdce se zachvělo.

“Ale no tak dobře, co mám s tebou dělat.,” broukl zjihlým hlasem a jal se přecitlivělý přijímač zastrkávat za bundu.

Spiridon - už jen polohlasně, ale stále ještě uslzeně a s hysterickým patosem - oznámil: “Bych přivolal tě, já lkát chci dnem i nocí,” načež umlkl, kdežto jeho majitel si plivl do dlaní, pro pořádek si odkašlal a zahájil výstup.

První kramle překonával furiantsky svižně - zem byla stále v dohledu a kdyby něco, dalo se prostě seskočit zpátky. Na desáté kramli se zem ze zorného pole ztratila, bylo třeba zastavit a trochu si vydechnout. U patnácté kramle jako by se celý svět zahalil do kalné šedavé mázdry a navíc se dostavil neodbytný pocit, že se stěna pomalu, ale jistě klenbovitě sklání do sálu. Devatenáctá kramle se viklala jako mléčný zoubek - právě tady Andrej T. zmalomyslněl a řekl si, že v této situaci by bezpochyby bylo nejmoudřejší vrátit se dolů a další postup pečlivě, zevrubně promyslet a zvážit. Jenže sotva ho to napadlo, poťouchlý Spiridon, který se spokojeně hřál v záňadří, ochraptěle vyhrkl, že “lepší než hory - jsou hory, na které jsem ještě nevystoupil”. Andrej T. se zastyděl a v bezhlavém tempu překonal další půltucet kramlí. Dál už to nepočítal, měl docela jiné starosti. Strašně ho bolela obě ramena a nohy se mu třásly jako v zimnici. Byl to bezesporu další záchvat Parkinsonovy nemoci, která se vymanila ze světa výmyslů a nezodpovědných tlachů, aby Andreje potrestala za jeho domýšlivost. Za chvíli ruce i nohy přestane cítit. Že by mi něco naočkovali, padouši? Jenže co je v této situaci nejhlavnější? Bojovat a hledat, nalézat a nevzdávat se. Nevzdávat se! v žádném případě ani tehdy, když člověka sužuje hnisavá angína komplikovaná Parkinsonovou nemocí. Koho zajímají nějaké nemoci, když s nejlepším kamarádem Geňkou je zle. “Drž se, Geňko” opakoval si Andrej T. A přehmatával na další ledovou kramli. “Už jdu, Geňko!” ryčel nepříčetně a škrábal se z jedné vlhké kramle na druhou. “Mě nedostanete!” sípal a vinul se po lepkavém železe jako přízračný tropický had-škrtič.

Všechno na světě má však někde svůj konec, a tak Andrej T. V jedné vskutku slastné minutě zjistil, že už nepřehmatává, neškrábe a nevine se, ani nevisí nad propastí, ale naopak celý blažený sedí na pevné podlaze a zády se opírá o pevnou zeď. Ramena sice bolela, ale už se to dalo snést. Nohy se ještě třásly, ovšem poslušnost už neodmítaly. Andrej T. si prozkoumal dlaně. Ty byly víceméně zdravé a nepoškozené, přestože zrudly a byly v jednom ohni, jako by celý večer trénoval na hrazdě výmyk. Dalo se očekávat, že mu na nich co nevidět naskáčou puchýře, i když na něco takového ještě nikdo neumřel.

Vstal. Byl přesvědčen, že Geňka zvaný Pomeranč se nalézá někde nablízku. Geňka tu však nikde nebyl. Byla tu jen skoupě osvětlená rozlehlá místnost.

Vlastně nebyla osvětlená ani skoupě. Naopak spíš tonula ve tmě a v té tmě blikalo, rozsvěcelo se a zase zhasínalo velké množství droboučkých kulatých okének se žárovičkami uvnitř a v jejich slabém proměnlivém světle se po chvíli dalo rozeznat, že celý prostor je zastavěn nějakými skříněmi či bednami. Bylo tu teplo, možná spíš horko, a podivně to tu zapáchalo. Ačkoli ten pach byl spíš příjemný.A proháněly se tu spousty zvuků. Jakýsi dlouhý šelest. Nízký monotónní hukot. Ostrý, úsečný pleskot, jako když práská bič. A zase hukot. Zase šelest. Andrej T. se zadíval do tmy, zbystřil čich i sluch a nesměle zavolal:

“Geňko! No tak Geňko! Jsi tady?”

Jeho poslední slovo se ještě nestačilo prodrat hutným, zvláštně provoněným vzduchem, a místnost už explodovala celým přívalem dalších světýlek a zvuků. Zablikaly miriády doposud tmavých kulatých okének, v neprostupné tmě u stropu se zprava doleva rozběhly neuspořádané řetězce světelných číslic, šelest zanikl v nepřetržitém hlasitém crčení, kdežto práskavý pleskot zazníval jeden za druhým jako výstřely v Sedmi statečných.

Ohromený Andrej T. Vtáhl hlavu mezi ramena a mimovolně ucouvl, ale nečekaný rozruch se utišil stejně náhle jako začal. Slavnostní příjemně posazený hlas oznámil:

“Byl objeven a prozkoumán cizorodý předmět, který byl identifikován jako Zájemce o Postup Dál.”

Zároveň se na neviditelném displeji ve tmě pod stropem rozběhla světélkující slova:

CIZORODY PREDMET OBJEVEN PROZKOUMAN IDENTIFIKOVAN JAKO ZAJEMCE O POSTUP DAL.

“Začíná seznamovací procedura,” pokračoval hlas a po displeji zároveň uháněly pronášené fráze, ovšem bez interpunkčních a diakritických znamének, spojek a předložek. “Představuji se. Dovolte mi, abych se představil: Všemocný Elektronický Myslitel, Examinátor a Nastolovač Odpovědí, zkráceně VEMENO. S kým mám tu čest?”

“Když se to tak vezme,” zahájil svou promluvu nepříliš kurážně Andrej T. “Totiž, to máte tak. Jsem. Jsem Andrej. Jmenuji se Andrej. A jsem žák základní školy.”

Další smršť světýlek a zvuků. Hlas tentokrát mlčel, ale na displeji v těsném závěsu pospíchala slova:

ANDREJ JMENO VYHODNOCENO SKOLAK ZAK SKOLY SOCIALNI POSTAVENI VYHODNOCENO KONEC SEZNAMOVACI PROCEDURY KONEC PROCEDURY KONEC.

Andrej se uklonil, zašoupal podrážkou a poznamenal:

“Když se to tak vezme, potřeboval bych se dostat ke Geňkovi. A hrozně spěchám. Jak se dostanu ke Geňkovi?”

Hlas slavnostně odpověděl:

“Zájemce o Postup Dál musí úspěšně absolvovat dvouetapovou zkoušku. První etapa: Formuluji otázky. Druhá etapa: Formuluji odpovědi. Hlaste připravenost ke zkoušce - signál READY.”

Návrh, aby podstoupil nějaké zkoušení, v Andrejovi T. libé pocity nevyvolával ani za mnohem příznivějších okolností. V této situaci však vybuchl vzteky:

“Jakápak zkouška!” zařval, “Copak já mám čas na nějaký zkoušky, když Geňkovi běží o krk? Se zkoušením se děte vycpat, však si poradím i bez vás.”

S těmito slovy na rtech se hlava nehlava hrnul do uličky mezi řadami nemotorných bednoskříní. Svého úmyslu se však musel vzdát hned v zárodku, protože na konci uličky spatřil nízká dubová vrata. Na vratech visel rezavý zámek nelidských rozměrů a vedle nich dřímal na štokrleti hlídač ve vatovaném kabátě a s prastarou předovkou na kolenou, u jehož nohou ležel hrůzostrašně vyhlížející vlčák. Jeho těžká hlava spočívala bez pohybu na předních tlapách, ale trojúhelníkové uši trčely vzhůru a žluté oči nezúčastněně zíraly přímo do Andrejovy tváře.

“Rozumím,” odtušil sklesle Andrej T., provedl čelem vzad a průchod mezi bednoskříněmi zase opustil.

“Hlaste READY,” zopakoval hlas jako by se nechumelilo.

“Ready,” opakoval mechanicky Andrej.

Hlas oznámil:

“Zahajuji proceduru zavádění informací. První etapa. Formuluji tři otázky - jednu z oblasti elementární logiky, druhou z oblasti humanitních věd, třetí z oblasti věd exaktních. Pokud žák Andrej odpoví na všechny tři otázky správně, první etapa končí. Hlaste vyhodnocení informací pro první etapu.”

“A co když něco bude špatně?” neudržel se Andrej T.

Odpověď tentokrát nenásledovala žádná, jen po displeji přecválala nekonečná řada světelných sedmiček a někde ve tmě se skřípavě pootevřely dveře. Za dveřmi, jak jinak, bylo vidět známý pokoj se známým dědečkem, známým kocourem a známým ložním prádlem.

“Je mi to jasný,” houkl Andrej ponuře.

Dveře se s ještě výmluvnějším skřípěním zavřely a po displeji už ubíhala slova:

VSE JASNE INFORMACE OBJEKTEM VYHODNOCENA PRVNI ETAPA START PRVNI ETAPA PRVNI.

“Formuluji první otázku,” oznámil VEMENO. “Zadání: Sloup a hlemýžď. Výška sloupu deset metrů. Za den hlemýžď postoupí o šest metrů vzhůru, během noci se o pět metrů vrátí. Kolik dní hlemýžď spotřebuje, aby se dostal až nahoru? Čas na rozmyšlenou - sto dvacet sekund. Rozmyšlená začíná!”

Na displeji naskočilo číslo 120, ale to bylo vzápětí vystřídáno číslem 119. Následovalo 118, 117, 116. Andrej T. si vše rychle spočítal: od rána do večera plus šest, od večera do rána mínus pět, to máme za čtyřiadvacet hodin plus jeden metr. Sloup je vysoký deset metrů. Takže jsme doma. Už se chystal otevřít ústa, ale včas se zarazil. To jsme doma nějak moc rychle. Přece není možné, aby logická úloha byla tak snadná.

…100, 99, 98, 97…

To zatrachtilý VEMENO na něj ušilo nějakou boudu. Ale to mu nevyjde - však jsme se na matematický olympiádě probojovali až do městskýho kola, na nás si hned tak někdo nepřijde!

…81, 80, 79, 78.

Pravda, v městským kole jsme nakonec nehnuli ani s jedním příkladem, ale nevadí. Kuš, potvora, jaký nesmysly nám to lezou do hlavy. Takže za první den postoupíme celkově o jeden metr, po druhém dnu jsme dva metry nad zemí.

…63, 62, 61, 60.

Už nám nezbývá ani minuta! Zle je. Ale počkat, počkat! Poslední den přece potřebujeme jen těch šest metrů nahoru, kdežto sestup už neuvažujeme!

Takže.

“Čtyři a půl dne!” zajásal Andrej nahlas.

Na displeji zhasla jedenačtyřicítka a rozběhla se po něm slova: ODPOVED CTYRI CELE PET DESETIN VYHODNOCENO SPRAVNE SPRAVNE SPRAVNE VYHODNOCENO SPRAVNE.

Andrej T. triumfoval. A je to! Hotovo! S takovou se potáže každý agresor, který by se opovážil a tak dále.

“Formuluji druhou otázku,” oznámil VEMENO. “Zadání: Dílo Jurije Michajloviče Lermontova Hrdina naší doby. Sdělte Pečorinovo křestní jméno. Jak se jmenoval Pečorin? Jméno. Na rozmyšlenou přidělujeme dvě stě sekund. Rozmyšlená začíná.”

200, 199, 198, 197.

Po triumfu nezůstalo ani stopy. Andreje T. se zmocnila vlna slepého děsu a nezvládnutelné paniky. Tohle bude horší, pomyslel si zmateně. Mnohem horší? Jak se asi mohl jmenovat? Pečorin, Grušnickij … samá příjmení… kněžna Mary … nebo zase jen to jméno… Jo, a ještě tam byl ten kapitán, štábní kapitán… Ivan… Ivan…

Na tyhle postavy jsme vždycky měli smůlu, a na jména taky… Třeba jak mě tenkrát vytáh dějepisář a vybaf na mě: “Příjmení Petra Prvního” a já z nerozumu plácnul: “Veliký!” a bylo zle! Co teď? Klidně mě vyhoděj, ani nemrknou a od zkoušky mě vyhoděj…

…119, 118, 117, 116…

Aha, něco by tu bylo… My přece nemáme co ztratit. A Andrej T. se na VEMENO obořil protivným, hašteřivým tónem:

“A kdepak jsme přišli na toho Jurije Michajloviče, když Lermotov byl odjakživa Michail Jurjevič!”

Na displeji zmrtvělo číslo 103. Celá hala se zběsile rozcvrlikala a rozhrčela a neviditelné biče práskaly tak často, jako by se jimi oháněl celý pluk vozků či pastevců. u stropu znovu utíkaly dlouhé řady nesmyslných sedmiček, které po chvíli pohasly a nahradila je slova:

LERMONTOV MICHAIL JURJEVIC NIKOLI JURIJ MICHAJLOVIC NIKOLI NIKOLI NIKOLI OTAZKA NEKOREKTNI NE NE NE DRUHA OTAZKA SE RUSI BEZ NAHRADY BEZ BEZ BEZ CHYBA MAGNETOPASKOVE JEDNOTKY CHYBA MAGNETOPASKOVE JEDNOTKY.

Aha, a už jsme ptáčka lapili! Andrejovi T. se znovu vracela dobrá nálada. Nějak se nám to zadřelo, co? A bez náhrady, to bysme prosili Tak ses chytilo, VEMENO! Výraz “chyba magnetopáskové jednotky” Andrej moc dobře znal. Jeho táta přece tyhle počítače ve své konstrukční kanceláři vymýšlí a máma na nich ve výzkumáku zase dělá. “Ty chyby nás snad usouží,” stěžuje si kolikrát máma a táta celý popuzený vrčí a doporučuje urychlený přechod na systém C 1020, který se přece krásně obejde i bez magnetopáskových jednotek.

Galimatyáš zvuků a světýlek znenadání ustal a VEMENO stejně jako dřív slavnostně a vážně pronesl:

“Formuluji třetí otázku. Zadání: Paprsky inženýra Garina. Přibližte princip činnosti přístroje. Na rozmyšlenou poskytuji dvě stě čtyřicet sekund. Rozmyšlená začíná.”

Displej nakreslil dvěstěčtyřicítku a Andrej T. si starostlivě skousl nehet.

Knížku znal dobře, některé pasáže dokonce zpaměti. Jenže scénu, kdy Garin vysvětluje Zoje konstrukční schéma hyperboloidu, neměl příliš v lásce. Přesněji řečeno ji neměl tak rád jako místa jiná. Samozřejmě to četl, a ne jednou, i schéma si prohlížel, taková snaživá kresbička. Hlavně si musí všechno správně vybavit. Tepelné paprsky. Infračervené. “První úder zasáhl tovární komín.” a dál: “Paprsek hyperboloidu zběsile tančil uprostřed vší té zkázy.”

…221, 220, 219, 218.

Klid. Hlavně klid. Co bysme tam měli dál? “Paprsek, který vyšlehl z hlavně přístroje, škrtl o dveře a ze zárubně se sypaly dlouhé třísky.” A ještě tohle bychom si pamatovali: “Skřipec po Rollingově vlhkém nose neustále klouzal, ale on odevzdaně stál a díval se, jak za obzorem vyrůstaly kouřové hřiby a jak všech osm bitevních lodí americké eskadry vyletělo do vzduchu.” To není ono, ale stejně je to úžasné. Vlhký Rollingův nos. Jenže já potřebuju klíč, klíč k řešení, a ne mokrej nos!

…187, 186, 185, 184.

“To bych řekl. Princip přístroje je jednoduchý jako facka.” To taky vím, že je jednoduchej.” “V hyperboloidu se zmítal a hučel plamen.” To vím taky. Ale o čem to Garin tenkrát se Zojou mluvil? Jehlánky. Hyperboloid ze šamonitu. No prosím, a já se zatím ještě nikdy nedostal k tomu, abych si zjistil, co to ten šamonit je. Stop: Rotační hyperboloid vysoustružený ze šamonitu. Jehlánky. Mikrometrický šroub a hyperbolické zrcadlo! Sláva!

…163, 162, 161, 160.

A teď si to sesumírujem. Pěkně v klídku a beze spěchu. Zase vedle, milý VEMENO, zase ses přepočítalo. Protože nebereš v potaz dnešní úroveň vzdělanosti obyvatelstva. My přece všechny tyhle hyperboloidy, fotonové rakety a stroje času známe jako svý boty, louskáme je jako buráky a vůbec jsou to naši přátelé nejvěrnější.

Andrej T. hlučně vydechl, počkal, až se na displeji objeví stovka (aby se to líp počítalo!) a jal se s chutí a vyčerpávající důkladností líčit princip činnosti a základní schéma přístroje pro získávání infračervených paprsků obrovské intenzity, známých též jako paprsky inženýra Garina.

Nechal se unést. Mluvil s přednesem. Deklamoval oblíbené odstavce. Živě gestikuloval rukama a dokonce se pokoušel přecházet sem a tam mezi bednoskříněmi. A - světe, div se! - jak ve svém výkladu spěl dál a dál, žluté žárovičky blikaly stále pomaleji, zvuky i vůně ztrácely na intenzitě a Andrejovi se zdálo, že také klesla teplota. Když pak s obzvláštní rozkoší a do posledního detailu vykreslil bronzový prstenec se dvanácti porcelánovými miskami pro instalaci jehlánků ze směsi hliníkových pilin a kysličníku železitého (termit) s vazelínou a žlutým fosforem, VEMENO utichl a znehybněl nadobro. Možná usnul, ale možná prostě zkoprněl s ústy překvapeně otevřenými dokořán.

Andrej T. ještě chvíli pokračoval a pak se otázal: “Tak co?”

U stropu se rozsvítila a hned zase pohasla osiřelá sedmička. Svítivá slova na displeji se neřítila jedno za druhým jako o závod, necválala jako rozverná hříbata, spíš se loudala a klopýtala, jak je napadlo:

TRETI ODPOVED SPRAVNA SPRAVNA SPRAVNA ODPOVED SPRAVNA MEZE SPOLEHLNOSTI REALNOST HYPERBOLOIDU MIKROMETRICNOST SROUBU ZLUTOST FOSFORU VYHODNOCENO SPRAVNE SPRAVNE SPRAVNE VYHODNOCENO …

Andrej T. postupně pročítal elektronické blábolení, v duchu se radoval a zalykal se vítězoslavnou zlomyslností. To čučíš na drát, VEMENO! Kdepak, našince rohlíkem neopiješ… Jak je vidět, ani nebude s kým se loučit.

Euforie však byla opět předčasná. Souhvězdí kulatých světýlek se rozzářila a zamihotala znovu, celou prostorou se ozýval šelest, cvrkot a cvakání a VEMENO už zase bodře řečnil, jako by se vůbec nic nestalo:

“Konec první etapy. Začíná etapa druhá. Žák Andrej mi pokládá tři libovolné otázky, já na ně správně odpovídám a přichází konec druhé etapy, konec zkoušky. Žák Andrej se vrací domů k matince. Hlaste vyhodnocení informací o druhé etapě.”

Žáku Andrejovi bezradně poklesla brada.

“Jak mám rozumět tomu, k matince’?”

Displej ho pohotově poučil:

BEZ ODPOVEDI OTAZKA RETORICKA BEZ ODPOVEDI BEZ BEZ BEZ…

“Jak mám rozumět tomu vašemu “k matince”?” ječel nepříčetný Andrej T. “Já nechci k žádný matince: Nechci domů! Já musím za Geňkou! Geňka čeká, kdy už mu konečně přispěchám na pomoc! To není fér! Na všechny otázky jsem odpověděl”

VEMENO shovívavě zadrmolil:

“Vysvětlivka. Zájemce o Postup Dál, který úspěšně projde první etapou zkoušek, může v cestě pokračovat jedině za předpokladu, že nedokážu, nebudu schopen, nebudu mocen, nebudu s to správně odpovědět na některou ze tří otázek, které mi Zájemce ve druhé etapě položí. Vzhledem k tomu, že pravděpodobnost takového výsledku druhé etapy je i z teoretického pohledu mizivě malá, prakticky nulová, je druhá etapa zkoušek považována za formální proceduru, předcházející jeho návratu tam, odkud k nám přiharcoval. Hlaste vyhodnocení vysvětlivky.”

” Vyhodnoceno,” odtušil Andrej, který se tvářil jako sup. Div nad tou nespravedlností nebrečel.

“A co když opravdu vymyslím otázku, na kterou neodpovíte?”

“Vyloučeno,” odsekl povýšenecky VEMENO. “Jsem všemocný. Ve všem, co se týká otázek, odpovědí, hádanek, úloh, problémů, teorií, hypotéz, smyšlenek a zámyslů jsem všemocný.”

“Ale stejně…”

“Tady žádná stejně neplatí. Jsem všemocný.”

Bojovat a hledat, nalézat a nevzdávat se.

“To by moh říct každej,” zaryl si s výrazem nevěřícího Tomáše Andrej T. “Ale dobře, když jste všemocnej, tak prosím. První otázka: Jak se dostanu ke Geňkovi?”

Odpověď se nejvíc podobala ráně šavlí:

“Nijak.”

Displej už znovu zbrázdila světelná písmena:

PRVNI OTAZKA PODROBENA ODPOVEDI NEUTRALIZOVANA ODPOVED SPRAVNA SPRAVNA SPRAVNA ODPOVED SPRAVNA…

Andrej T. si v zoufalství skousl ret. Tak tohle se nepovedlo. O počítačích jakous takous představu měl. Pokud má tohle VEMENO dostatečně kapacitní paměť (a to asi ano, stačí se podívat na řady bednoskříní) a je dost pohotové, tak se opravdu nedá nijak zaskočit. Ale na světě přece musí existovat taková otázka, kterou by tohle železné monstrum nezodpovědělo! Jenže než člověk na něco takového připadne, narostou mu vousy až někam po kolena. A otázky jsou jen tři, teď už dokonce jen dvě…

“Zapomeňte na to, mladý muži,” pronesl těsně vedle Andrejova ucha zvláštní povědomý hlas.

Otočil se a spatřil hlídače ve vatovaném kabátě, který teď starou předovku svíral v podpaždí. Vlčáka s sebou neměl.

“Copak ten se dá udolat?” pokračoval děda hlídač a beznadějně mávl rukou. “Proto tu stojí, aby Zájemce o Postup Dál vracel zpátky. Takového filutu zkrátka a dobře nenachytáte. A na co taky? Nechtěj rybu do huby, nemusíš lézt do vody. A vy byste se pořád staral o toho vašeho Geňku, o kamaráda Pomeranče. To známe, tyhle kamarádi, bližší košile než kabát. I když ani to by tolik nevadilo, jenže tady stejně nepochodíte, kdepak. Nehoň vlka, pravím tobě, ohlídne se - a jsi v hrobě.”

Teprve teď Andrej T. ke svému nelíčenému údivu poznal v hlídači Komoně Kobyliče. Pravda, od jejich prvního setkání jako by celý seschl a mírně se smrštil, ale rozhodně to byl on, ten brepta k nezastavení a zbabělý oportunista.

“Zkrátka a dobře dejte na mou upřímně míněnou radu,” našeptával Komoň Kobylič, “a zabalte to tady. Jen tak pro pořádek mu položte nějaké dvě lehčí otázky, třeba sedm krát sedm, nebo tak něco. Nebo dejme tomu kam se poděje hlína, když se do ní udělá dírka. On vám odpoví, hezky se spolu rozloučíte - a zase domů, do postýlky, k matince.”

“Zmizte!” sykl Andrej T. roztřesený vzteky. A Komoň Kobylič zmizel.

Jenže teď bychom potřebovali tu otázku, lámal si hlavu Andrej. Jak se dobrat nějakého podrazu? Že bychom mu dali vypracovat matematický důkaz nějaké poučky? Něco z repertoáru, o němž tak rád halasí vysokoškolský bratr a jeho vlasatí kamarádi. Třeba ten Holbachův problém, nebo to o nekonečném počtu dvojic. Ne, to není ono. Co když si s tím poradí. A já bych ani nedokázal zkontrolovat, jestli je to dobře nebo ne. Hm. Tak tohle ne, na moudrosti stroj nenachytáme. Na moudrosti. Háček tkví v tom, že správně koncipovaná otázka už v sobě obsahuje půlku odpovědi

(z velice dávného tátova projevu u příležitosti útrap nad již dávno zapomenutým příkladem z aritmetiky). A co nesprávně koncipovaná? Co kdybychom zkusili naformulovat otázku nepřesně? Hm. Ale jak to udělat?

“Proč má kočka pět nohou?” vyhrkl Andrej.

VEMENO se tentokrát neobtěžoval mluvenou odpovědí, jen vyhnal slova na displej:

OTAZKA SE NEUZNAVA OBSAHUJE LZIVOU INFORMACI LZIVOU ZAMITA SE.

Upřímně řečeno Andrej T. něco takového očekával, ale rozhořčení sehrál opravdu přesvědčivě:

“Jak si něco takovýho můžete dovolit - zamítá se?!” křičel popuzeně. “To není fér. Přece jste tady tvrdil, že jste všemocnej. A když jste všemocnej, tak musíte na jakoukoli otázku…”

“Vysvětlím vám to!” přerušil ho pánovitě VEMENO. “Vysvětlivka. Všemocný Elektronický Myslitel, Examinátor a Nastolovač Odpovědí odpovídá správně na každou relevantní otázku. Zamítá však veškeré otázky nekorektní, tedy takové, které obsahují vědomě nepravdivý údaj, například: Proč duchové chodí ostříhaní nakrátko? Bez povšimnutí ponechává i dotazy emocionálně zabarvené, například: Proč a nač lidem v některých případech vstupují do očí slzy? Pozornost nevěnuje ani otázkám významově rozbředlým, typu v čem spočívá smysl života? Ignoruje i rétorická zvolání jako Proboha, jste to opravdu vy, Ivane Ivanyči? Výrok To není fér! se zamítá. Výrok Přece jste tady říkal, že jste všemocnej, se schvaluje. Konec vysvětlivky. Druhá etapa pokračuje.”

“Stejně to není fér,” kroutil paličatě hlavou Andrej T.

Už si uvědomoval, že je v rejži. Druhý pokus o oblafnutí vykutáleného VEMENO ztroskotal také. Takže co nám ještě zbývá? Příklady a rovnice by neměly smysl. Pokud se snad dá vymyslet matematická úloha nebo rovnice, se kterými tahle potvora nehne, já je neznám a vymyslet je nedokážu. Pitomé otázky odmítá. A upřímně řečeno dobře dělá. Já bych to na jeho místě dělal taky. Takže zbývá.co zbývá? Vrátit se domů do postýlky. Budeme si v postýlce léčit hnisavou angínu, a Geňka zatím někde dopadne moc a moc šeredně. Roztomiloučká vyhlídka.

A v tom je celé naše neštěstí. V tom, že ta bestie je všemocná. To znamená, že umí všechno. Všechny úkoly, všechny otázky, všechny poučky, všechny hádanky - to všechno dá raz dva dohromady.

Okamžik, okamžik, že bychom na to kápli? Kdysi dávno o tom někdo vykládal. Buď přímo mně, nebo prostě v mé přítomnosti. Na tom nesejde.Ale co to bylo? Aha. Ze se slovem “všechno” se vždycky musí pojit nějaká výjimka, jinak je z toho paradox.Paradox! a teď si drž klobouček, VEMENO všemocný, pojedeme z kopce! Já ti ukážu takovou všemocnost, až se z tebe bude kouřit. Hned to bude. Hned. Jo! Jen si tě nejdřív musíme pěkně naťuknout a připravit. A Andrej T. se podlézavě dotázal:

“Můžu se na něco zeptat jen tak mimo soutěž? Asi všemu dobře nerozumím a potřeboval bych si něco ujasnit.”

“Žádáte další vysvětlivku?” štěkl vesele VEMENO. “Jsem připraven.”

“Takže vy umíte odpovědět na každou korektně položenou otázku.”

“Ano.”

“A jste schopen vyřešit každou úlohu.”

“Ano!”

“A sám umíte libovolnou otázku nebo úlohu vymyslet.”

“Ano.”

“Opravdu naprosto libovolnou?”

“Ano, ano ano. Jsem všemohoucí, všemocný! Myslím, vymyslím, vyřeším! Myslím, formuluji otázky, formuluji odpovědi. Jsem všemocný.”

“Výborně,” pochvaloval si Andrej T., který se zalykal vzrušením.

“To je ohromné. Na skromnost rozhodně nezajdete.”

Chvástavé VEMENO vteřinku pomlčelo a potom nabubřele odtušilo: “Na skromnost se neumírá. Skromnost není smrtelná. Mimochodem - mě se takové věci netýkají, jsem nesmrtelný.”

“K čemuž vám upřímně blahopřeju,” přikývl Andrej T. “A teď prosím dovolte poslední otázku v druhé etapě.”

“Bude v rámci pravidel?”

“Ano, v rámci pravidel druhé etapy.”

“Jsem připraven.”

“Takže teď přijde ta otázečka,” vypravil ze sebe Andrej ztěží a ze všech sil svíral pěsti, aby se nerozklepal. “Zněla by asi takhle. Zadání: Můžete vymyslet jakoukoli otázku. Žádáme proto odpověď na tento dotaz: Je ve vašich silách vymyslet otázku, na kterou byste sám nedokázal odpovědět?”

VEMENO bleskově pláclo:

“Ano!”

A po displeji zprava doleva tryskem ubíhala slova:

OTAZKA PODROBENA ODPOVEDI NEUTRALIZOVANA ODPOVED SPRAVNA SPRAVNA SPRAV…

Jenže VEMENO už stejně přezíravě a sebejistě jako v prvním případě vyhrklo “Ne!”

A hned zase o půltón nižším hlasem:

“Ano.”

A vzápětí, už skoro plaše:

“Ne.”

Displej jako by zanesly závěje písmen a slov. Řádky narážely jedna na druhou, konvulzívně se kroutily, chvílemi se hnaly jako splašené, aby hned nato sotva lezly, ale smysl to nedávalo žádný.

NEUTRODPOVED 7777 NE ODMITODPANO 777 ANEANO SPRAVNE SPAVED…

Andrej T. Vzlykal štěstím. Snadno si dokázal představit, co se asi odehrává v elektronických střevech toho samolibého idiota. Jakmile VEMENO proanalyzovalo klíčový výraz “je ve vašich silách” hned na začátku otázky, z výšin své všemocnosti okamžitě volal “ano”. Sotva však do analytických obvodů dorazila o zlomek vteřiny později výpověď zcela protichůdná (“na kterou byste sám nedokázal”), musel ve vleku téže všemocnosti odpovídat “ne”. A vybřednout z tohoto rozporu se nedalo.

VEMENO úporně zápolilo s logickou škytavkou:

“Ano!” chroptěl vysíleně. “Ane! Nano! Neano! Ananone! Nean! To není fér! Anen!”

Bez ladu a skladu se rozsvěcely a blikaly všechny žárovičky, co jich tu jen bylo. Ve všech bednoskříních jako o překot šuměly a pleskaly přetáčené magnetické pásky. Také chladící soustava neustále zvyšovala otáčky a panicky drnčela. Displej vypotil nezvyklé slovo ANONEST a kolem toho s unylou odevzdaností jako mouchy na podzim poplétaly zborcené sedmičky.

“Anďuk…!” vyplivoval jako při poslední hodince VEMENO. “Mndguch…!”

Potom zarachotil rezavý visací zámek, nízká dubová vrata se pohnula a vpustila dovnitř proud životadárného slunečního světla a čerstvého vzduchu. S ohonem zataženým mezi nohy se kolem překradl vlčák a zmizel. Mezi řadami bednoskříní prošel s věčně strohou tváří i Komoň Kobylič, tentokrát už bez flinty, v černém klotovém plášti a v brýlích se silnými obroučkami, něco jako teoretický fyzik z moderního filmu. Odporoučel se do vzdáleného kouta místnosti, něčím tam cvakl, takže VEMENO na rozloučenou už jen krátce zahýkal a umlkl dočista.

“Zase mi tě zavařili, chudinko moje,” pronesl Komoň Kobylič účastně. “Rozumu máš spousty, ale užitku je z něj málo. Ach jo!”

Andrej se vzpamatoval a pohlédl na svítící ciferník. Nechtěl věřit svým očím. Černé ručičky ukazovaly dvacet tři hodiny a dvacet jednu minutu. Od chvíle, kdy zahájil výstup po kramlovém žebříku, uteklo naprosto zanedbatelných pět minut.

“Co je na tom divného?” dolehl k němu hlas Komoně Kobyliče. “Zaznamenávali vás zrychleně a pak vás pustili normální rychlostí.”

Andrej T. se rozhodl, že se nebude zajímat o to, co má tento výrok znamenat. Přitiskl Spinďu pod větrovkou pevněji k hrudi a rychle vyšel z vrat ven.

Stál uprostřed kruhového prostranství vysypaného čisťoučkým pískem a rovného přinejmenším stejně dokonale jako podlaha v sále s bělavou mlhou. Slunce zářilo z polední oblohy, což mu pár desítek minut před novoroční půlnocí připadalo podivné, i když na druhé straně byl ochoten pokládat to za stejně přirozené jako několik Měsíců v různých fázích, poházených každý v jiném koutě blankytného nebe. Prostranství v pravidelném kruhu obklopovaly krásné barevné pavilónky, namačkané jeden na druhý, a každý z nich byl nad vchodem opatřen umělecky zpracovaným vývěsním štítem.

“F i l u m e n i s t é,” četl Andrej T. A pomalu se otáčel na patách, “filokartisté, numismatici, bonisté…”

Ani v nejmenším nezapochyboval, že teď musí být nešťastný Geňka někde hodně blízko, a připadalo mu, jako by už zaslechl i jeho hlas, který stejně jako doma v pokoji prosil o pomoc. Andrej T. zkrátka v ě d ě l, že k příteli už je to co by kamenem dohodil, jenom neměl tušení, kterým směrem kámen mrštit. Na chvilku svitla naděje, že by tu někde mohla být informační kancelář, a tak mezi písmomalířskými skvosty hledal ten, který by ho v tuto chvíli zajímal nejvíc..

Velmi rychle však shledal, že takový vývěsní štít tu neobjeví. Pro informační kancelář tu dost dobře nebylo místo. A nedalo se tu doufat ani v oddělení bezpečnosti, trafiku nebo zelinářství. Tady byly jen instituce (že by kluby?), kde se pěstují a vzdělávají všechny myslitelné koníčky, vášně, vášničky i záliby. Byly tu stánky pro snadno pochopitelné LETECKÉ MODELARE, pro mlhavě známé TIFFOSI i pro zcela nestravitelné GURMANY, pro MELOMANY, BIBLIOFILY, dokonce i pro ALKOHOLIKY a NARKOMANY se tu našlo útočiště, i když bylo nad lidské chápání, kdo se zdravým rozumem a střízlivým úsudkem v hlavě mohl připadnout na myšlenku veřejné společenské základny pro alkoholiky a narkomany.

Andrej T. už cítil, jak se ho zmocňuje černé zoufalství, jenže právě v tomto okamžiku jeho pohled zavadil o tabuli s nápisem FILATELISTÉ. A hned se mu ulehčilo, snad si připadal i o něco veselejší. Filatelie je vášeň jeho srdci blízká, což se o nějakých tiffosi nebo bonistech rozhodně říct nedalo. Andrej T. byl totiž také filatelista, a filatelista filatelistovi rozhodně není vlkem ani alkoholikem. Protože filatelista jinému filatelistovi vždycky milerád poradí, jak se dostat ke kamarádovi, který se ocitl v nesnázích. A vysvětlí to člověku líp než sebelepší informační kancelář. A Andrej T. se jako o závod rozběhl přes prostranství ke žloutkově zbarvenému pavilónu s firmou FILATELISTÉ.

On sám byl teprve začátečník. Jako sběrateli poštovních známek mu mnohá tajemství této ctihodné záliby zatím zůstávala utajena a zamčena na sedm západů, ale základní zákony filatelie již ovládal. Zevrubné studium časopisu Filatelie v SSSR, ročenky Sovětský sběratel a také upatlaného francouzského Yvertova katalogu, který se už dávno a dávno musel rozžehnat s rozdrbanou vazbou, přineslo své plody. To nejpodstatnější už věděl: a) nejkrásnější známka ani zdaleka nemusí být nejcennější; b) nejcennější známka rozhodně nemusí být ta nejzajímavější; c) naivní, prostoduché odstřihování zoubků od známky z ní ještě nečiní vyhledávanou nezoubkovanou raritu.

V pavilónu Andreje T.obstoupilo ticho, chlad a příjemné šero. Podél zdí se táhly prosklené skříně, police a vitríny, do posledního místečka zastavěné alby a zásobníky známek. Jiná alba a jiné zásobníky vytvářely příjemný nepořádek na dlouhém stole uprostřed sálu. Stejně malebná zátiší s alby a sbírkami známek bylo vidět i na četných židlích a stolcích. Všude desítky a stovky alb. Možná tisíce! Andrej T. si až do této chvíle neuměl představit, že by něco takového bylo kdy k vidění, přestože se v odborné literatuře poučil, že za posledních sto padesát let vzniklo asi tak milión známek.

Celý bez sebe se přikradl ke stolu a jedno album jen tak nazdařbůh otevřel. Do tváře se mu nahrnula krev a on si připadal jako v horečce: album bylo přecpané zepelíny. A nemyslete si, že tu snad byly jen známky věnované mezikontinentálním letcům slavné vzducholodi Hrabě Zeppelin, to byste se zatraceně mýlili. Protože do tohoto alba kdosi shromáždil všechny známky světa s vyobrazením vzducholodí - právě takovou sbírku by si založil i Andrej T. osobně, kdyby nebyl žákem základní školy, ale menším státem s rozvinutým hospodářstvím a příslušnou položkou ve státním rozpočtu, jejímž jediným posláním by bylo neustálé rozšiřování a zvelebování národní sbírky zepelínů.

Byly tu zepelíny italské a lichtenštejnské, zepelíny paraguayské i neslýchaně vzácné zepelíny USA, slavné německé Polarfahrt a Siidamerikafahrt, byly tu velkolepé sovětské série věnované vývoji a stavbě vzducholodí, jakož i veškeré série s Malyginem, leningradské obálky s úplnou sbírkou průvodních razítek a poznámek poštovních úřadů.

Andrej T. Volně spočinul v pohodlném křesle s vysokým opěradlem, v jedné ruce třímal velkou filatelistickou lupu, zatímco prsty druhé lehce svíral speciální, zahnutou filatelistickou pinzetu, stolní lampa se stínidlem zalévala stránky alba jasným rovnoměrným světlem, a on jen listoval a prohlížel a studoval, studoval a vychutnával, a svět byl malý, teplý a útulný, protože v tom světě nezbylo nic kromě kruhu světla a krásy známek, které se ve světle třpytily jako drahokamy.

Ačkoli ne, k tomu mikrosvětu patřil ještě Komentátor. Ten však skromně postával za hranicemi světelného kruhu a vždy v pravou chvíli byl úslužný, nevtíravý a nanejvýš užitečný. Vůbec nebylo nutné listovat stovkami stránek zbrusu nového vydání posledního Yvertova katalogu - stránka s hledanou sérií jako by se otevírala sama od sebe, jen na okamžik se před očima mihla obratná snědá ruka. Za zbytečné se dalo považovat i přehrabování celých kopců informační literatury - vlídný přátelský hlas bez průtahů sděloval veškeré zajímavosti o každé známce, o každé obálce, o každém přetisku. Vše tu bylo zařízeno tak báječně, že se ani nemusel natahovat pro další album - to jako by samo vyskakovalo ze tmy, usměrňované a otvírané stále touž ohebnou a hbitou snědou rukou.

“Nezoubkované zepelíny!” volal užaslý Andrej T. A měkký, vlídný hlas okamžitě navazoval:

“Naprosto správně. A račte si prosím povšimnout, že jde vesměs o rohové exempláře se širokým okrajem…”

“… a bez jediné vady!”

“V ideálním stavu!”

“Nejsou to náhodou padělky?”

“To prosím v žádném případě. Prohlédněte si kterýkoli kousek pod lupou. Vidíte? Rastrová síťka je čtverečkovaná, kdežto u padělků by to byly tečky.”

Nakonec však nastala chvíle, kdy zepelíny došly a Komentátor sametovým hlasem navrhl:

“Neměl byste zájem například o vesmír?”

“Ale prosím vás…, to je přece jen obarvený papír…,” namítl nejistě Andrej T., který si vzpomněl na výrok kteréhosi ze zběhlejších kolegů.

“V jistém ohledu máte bezesporu pravdu,” připustil Komentátor. “Spekulanti na filatelistických burzách obratně využívají módnosti a popularity tohoto námětu a při svých pochybných obchůdcích si na něm mastí kapsu. Ale přesto bych vám doporučoval alespoň nahlédnout.”

Měl pravdu - bylo nač koukat! Jako tropičtí motýli pestré série Rovníkové Guineje. Fantastické, ohromující stereoskopické aršíky Bhútánu. Známky mladých afrických republik ražené na zlaté fólii a těžké jako medaile. Hodokvas barev, ohňostroj nápadů. Našel se tu i proslulý pamětní aršík s Gagarinem, který se v zavazadle Georgije Grečka podíval na palubě Saljutu do vesmíru i s vlastnoručními podpisy všech kosmonautů. Známky měsíční pošty!

“A teď se podívejte na tuto obálku,” vybídl ho všeznalý a přející Komentátor. “Nebo tady, to rozhodně nepřehlédněte - vzácná tisková chyba v letopočtu, 1999 místo 1969.”

Alba defilovala jedno za druhým v nepřerušovaném, nevyčerpatelném proudu, jenže Andreje se pozvolna zmocňoval podvědomý zmatek.

Proč asi je kolem stolu stále temněji, zatímco mámivý kruh světla, ve kterém se doslova ze vzduchu rodí jeden filatelistický poklad za druhým, se zdá oslnivější a oslnivější? Proč se pinzeta málem sama od sebe natahuje vždy po dalším skvostu, proč se lupa ze všech sil snaží poskytnout co nejvýhodnější zvětšení, aby zvýraznila vzácné jemné nuance? A proč se Andrejovi ještě pořád nepovedlo zahlédnout v houstnoucí tmě tvář toho vševědoucího a nanejvýš přátelského Komentátora? A co Spiridon? Ten Spiděs, starý věrný Spinďa! Jak se mohlo stát, že se ocitl na vzdálené skříni v nejtmavším koutě? Co se to tu k čertu děje?

Geňka!

Andrej T. odložil lupu i pinzetu a rezolutně se i s křeslem odsunul od stolu.

“Nezlobte se,” mumlal v rozpacích. “Jsem vám moc vděčný, to se, rozumí, že.”

“Ale to nejzajímavější jste ještě neviděl,” zarazil ho měkce Komentátor. “Mám na mysli filatelistickou klasiku. Vy přece víte, co je to klasika ve filatelii, nemám pravdu? Staré Německo. Černé jednopencové známky v aršících. Britské kolonie.”

“To všechno je obrovsky zajímavý,” blekotal provinile Andrej T., který už se zvedl z křesla. “Ale to máte tak. Já totiž hrozně spěchám. Když už jsme u toho, nemoh byste mi říct ….”

“Vy mi nerozumíte,” pronesl důrazně a nabádavě Komentátor. “A já vám vlastně měl všechno vysvětlit hned na začátku.Tady nejde o běžnou prohlídku známkových sbírek a expozic, mladý muži. To je DAROVACÍ PROHLÍDKA. Pro padesátitisícího návštěvníka. Smíte si tu vybrat jakoukoli známku. Něco takového se filatelistovi poštěstí jednou za život.”

Andrej T. se k němu poprvé otočil tak, aby ho opravdu viděl.

“Jenže mně se jedná o to…,” spustil už dost podrážděně - ale věta mu v půli uvízla v ústech.

Zase to byl - ano, tušíte správně - Komoň Kobylič! Už se scvrkl dočista, změnil se v nefalšovaného trpaslíka, v hnědočerného skřeta s křiklavě bělostnou náprsenkou a stejně bělostnými manžetami, ale bezpochyby to byl starý známý Komoň Kobylič!

“Po-poslyšte…,” koktal zmatený Andrej T.

“Ano!” vypískl nesnesitelně vysokým hláskem Komentátor Komoň Kobylič. “Ano, jsem to já! Ale co na tom? Viděl jste někdy tohle?” Jeho ruka blýskla sněhobílou manžetou, jako blesk šlehla na vzdá-lenost dobře šesti metrů, uchvátila ve tmě plochou kovovou bezpečnostní schránku se čtyřmi tajnými zámky různých systémů.

“Tohle musíte vidět, mládenče…,” sípal Komoň Kobylič a o překot vytáčel na miniaturním telefonním číselníku nějakou číselnou kombinaci, čímsi cvakal, rachotil a chřestil. “Takový zázrak zatím viděl málokdo, ale vy ho spatříte… A možná nejen spatříte… Jako padesátitisící návštěvník… máte právo… Samozřejmě je třeba vyplnit plno dotazníků a tiskopisů, chápejte, nezbytné formality… Tak tady je to, račte se prosím podívat.”

Víko kovové schránky se odklopilo. Na černém sametu ležela pod silnou deskou z neprůstřelného skla ONA, ozářená světlem výkonné lampy.

Jediná. Neopakovatelná. Unikátní. Fantasticky slavná.

“Růžová Guayana!” šeptl nábožně Andrej T.

“Nemýlíte se,” potvrdil Komoň Kobylič a blýskl bělmy.

“Ale tu přece nevlastní ani Britská královská sbírka?”

“Jenže my ano.”

“Já to nepřežiju…,” zasténal zničeně Andrej T.

A nastalo Ticho a cituplné Meditace.

Ne, řekněme to jinak. Výše uvedené Ticho se pokusilo nastat, jenže se mu to nezdařilo.

Zasáhl do něj pozapomenutý Spiridon. Zasáhl sice tiše, ale o to rozhodněji. Zazpíval prostou písničku, ze které Andrejovi T. kdovíproč vždycky běhal mráz po zádech a bylo mu do smíchu i do pláče zároveň. Byla to písnička o veselém bubeníkovi, opravdu jen o bubeníkovi, ale Spiridon ji zpíval od srdce. A z toho zpěvu vyplývalo, že nejde jen o veselého bubeníka, jak jde ulicí a hraje na buben. Mnohem důležitější přece je, že svět je obrovský a složitý, že člověk v něm má práce a starostí až nad hlavu, že život je krátký a vesmír věčný, že by bylo směšné obětovat nejlepší léta na nějaké bláhovosti a že jakákoli známka je opravdu jen kousek papíru potištěného barevnými skvrnkami a rozhodně nestojí za víc než za balíček jiných potištěných kousků papíru, který by za ni někdo nabídl na filatelistické burze.

… seber oči, uvidíš ho

veselýho bubeníka,

s velkým bubnem mašíruje ulicí.*

zpíval Spiridon a Andrej T., který jen ztěží zadržoval zrádné slzy, ho dojatě poslouchal a v duchu si přísahal, že už nikdy, nikdy v životě…

Z Úctyplné Meditace sešlo. Andrej T. už Růžové Guyaně nevěnoval nejmenší pozornost, mlčky vykročil do tmavého kouta, aby věrného pomocníka Spinďu uchopil do rukou a přitiskl ke vděčné hrudi. Když už byl téměř u skříně, ozvalo se za jeho zády nelidské, téměř havraní zaskřehotání. Bleskurychle se obrátil, ale Komoň Kobylič ve stejném okamžiku vytrhl z podpažního pouzdra laserovou pistoli. Tmu nad Andrejovou hlavou proklál tenoučký oslnivý paprsek a hladce vnikl do hrudi tranzistorového trubadúra.

Andrej T. se zalkl hrůzou a hnusem, Spiridon naříkavě vypískl a utichl v půli slova. Plexiková stupnice ještě doutnala a v jejím středu přímo před očima vychládala višňově rudá roztavená skvrna.

“To je hanebnost” zařval Andrej T. Strhl Spiridona se skříně a ukryl si ho za zády. “Co vám udělal?”

Komoň Kobylič stál na opačném konci dlouhého stolu s opovrženíhodnou tlamou vystrčenou daleko kupředu.

“Tak si jdi,” chrčel pomstychtivě. “Jdi si a zdechni.”

“Jste ksindl!” vmetl mu do tváře Andrej. “Takový rádio jste zabil, takovýho zpěváka…”

Až se sám sobě divil, že z toho fantastického mizery vyzbrojeného fantastickou pistolí nemá ani trochu strach. Jen trpce želel svého Spindi, obával se o Geňku a litoval ztraceného času. Zato už věděl, kudy se vydat dál - skříň se pomalu pootočila podél neviditelné svislé osy a otevřela vchod do lezavé zkorodované tmy.

Andrej T. nebyl z těchto míst moudrý. Kráčel po kovových galériích a občas sestupoval po strmých kovových schůdcích. Ocelové pruty podlah a zábradlí ochozů i plechová schodišťátka byly zrezivělé a vlhké. Mokré a rezavé zábradlí se táhlo vlevo, po pravé straně se do výšky tyčila drsná ocelová stěna. Za zábradlím se otevírala neproniknutelná propast a kam až oko dohlédlo nebylo vidět nic. Shora skrz změť traverzových a příhradových konstrukcí, určitě také ocelových, rezavých a mokrých, prosakovalo řiďoučké prorezlé světlo. A to bylo všechno. Andrej T. si nejdřív pomyslel, že se dostal do nějaké neobyčejné šachty, pak se přiklonil k představě útrob sešrotovaného zaoceánského obra, pak na chvíli sám sebe zahlédl v opuštěné věznici a nakonec o tom všem prostě přestal uvažovat.

Ve stěně vpravo čas od času narazil na mokré železné zrezivělé dveře s rozmanitě stejnými nápisy typu Nouzový východ, Východ zde, Vchod zakázán, Pouze východ či dokonce No prosím, ono se dá vyjít tudy. Jednou jedinkrát Andrej T. z čiré zvědavosti otevřel dveře s nápisem Ten nejjednodušší únik z…, pokochal se spícím dědečkem, načež dveře co nejdůkladněji zavřel, otřel si ruku o kalhoty a šel dál, teď už bez zastávek. Mimochodem, čím dál se dostával, tím častěji zahlédl dveře zavalené bud hromadami prázdných beden, smetáky, kbelíky a lopatkami nebo dokonce zatlučené zkříženými prkny. Mohlo to svědčit o faktu, že nepřítel už se vzdal pokusů zastavit Andreje zastrašováním, dezinformacemi a podplácením. Pokud byl tento dojem správný, čekal Andreje T. už co nevidět otevřený boj.

A zas tu byla jedna potíž - ze skutečných bojů neměl žádné osobní zkušenosti. Účast v nahodilých bitvách po vyučování v roli dobyvatele nebo dobývaného zřejmě v této situaci nestála za řeč. Pravda, na jedné straně by mohl těžit z bojových zkušeností podplukovnického dědečka, na straně druhé pak z nepřeberné pokladnice materiálu získaného četbou válečné literatury a vykoukaného v kině. Jenže pokud se dalo na základě dědečkova vyprávění soudit, spočívalo tajemství válečnického úspěchu především ve schopnosti zajistit vlastním vojskům dostatek proviantu, což za daných okolností nebylo k ničemu. Z literatury a filmu si Andrej pro podobné chvíle nezapamatoval téměř nic a vybavila se mu jen úderná, leč prakticky nepoužitelná fráze: “Vyrazíme! Dochází jim dech!”

Ať si to zkrátka obracel jak chtěl, nejrozumnější mu připadalo následující řešení: Rychlý postup vpřed, zastavit, pokusit se o získání nejobsáhlejších zpráv o nepříteli, v klidu vývoj událostí zhodnotit a teprve pak v souladu s komplexními závěry jednat dál. Hned své kročeje velmi ochotně zpomalil, po minutě zastavil nadobro, tiskna navěky umlčeného Spiridona k boku - a spatřil Geňku.

“Geňko…,” zašeptal Andrej T. a nevěřil vlastním očím.

Pomeranč byl přesně takový, jak ho viděl naposledy, když si po vyučování řekli “ahoj napřesrok” - v rozepnuté a rozevláté bundě, s modrou reklamní brašnou Aeroflotu přes rameno a se sněhovými vločkami ve vlasech a rozhodně se nezdálo, že by byl v úzkých.

“Geňko!” zařval Andrej T. radostí celý bez sebe. “Hurá! a teď pryč!”

“Jenže já nejsem Geňka,” upozornil ho provinile Geňka.

Andrej T. se zmohl jen na užaslé zamrkání. A všiml si, že tohle asi opravdu nebude Geňka. Přinejmenším stoprocentní Geňka. Za prvé by se do Geňkovy mluvy nikdy nevloudil provinilý tón, to zkrátka neuměl. A za druhé (což Andrejovi připadalo nejdůležitější) bylo skrz tohohle Geňku vidět. Moc ne, jen trošku. Noviny by se skrz něj asi četly těžko, ale taková televize - o tom by se uvažovat dalo…

“A… kdo teda jsi…nebo jste?” zeptal se Andrej T. celý nesvůj.

“Jsem Výčitka,” odpověděl průhledný Geňka a nesměle se usmál. Jeho rozpaky se daly snadno pochopit a prominout. Ono je opravdu směšné a trapné, aby o sobě jako o Výčitce mluvil někdo, kdo je obrovský jako tank, má naducané ruměné tváře, husté a kučeravé vlasy až na ramena (pravá bigbíťácká paráda!) a sice pečlivě ukrývaný, přesto však jasně patrný pubertální vřídek na čele. V žádném případě však nebylo možné jen tak přejít a odpustit do očí bijící nejapnou narážku, zabalenou do lyrické přezdívky.

“Výčitka?” naštětil se okamžitě Andrej T. “A komupak jsi určena, Výčitko, že se tak ptám?”

“Jak to, komu! Samozřejmě tobě!” odpověděl s přitroublou naivitou nadpřirozené bytosti Geňka Výčitka.

“Ach tak, mně!” zdusil se Andrejův hlas do uštěpačného sykotu. “A kdo se tě prosil, aby ses do mě montoval s nějakejma výčitkama?”

“Nikdo…”

“Tak co se mi motáš pod nohama se svejma výčitkama, když se tě nikdo neprosil.”

“Jo? Tak proč tady to…?”

“Co to?”

“Proč tady stojíš? Že by ses lek?”

“Já že jsem se lek?”

“No ty!”

“Já?”

“Jasně.”

“Já že jsem se lek?”

“No - to nemůžu vědět, jestli ses lek nebo ne,” zabručel Geňka Výčitka a u vědomí trapnosti celého výjevu zprůhledněl ještě víc. “Ale jasný je, žes tu zastavil, do půlnoci zbejvá pár minut, tak jsem si radši řek…”

“Prosil se tě někdo?” vybuchl Andrej T. “Prosil se tě někdo o nějaký vyčítání? To si myslíš, že bych jinak nevěděl, co mám dělat? Já se bez nějakejch výčitek klidně obejdu. Obešel jsem se bez nich sto let a vydržím to i sto dalších! Ty tvý výčitky si klidně můžeš…”

Zničehonic zjistil, že mluví sám se sebou, zmlkl a podrážděnost ustoupila. Hlučně popotáhl a urovnal si v podpaždí Spiridona. Zašilhal po tmavé propasti za zábradlím. Ještě jednou popotáhl. Pohlédl do míst, kde před okamžikem stála Výčitka. Nedopřál si už ani chvilku na plané rozumování a hnal se po hřmících ochozech a schůdcích dál.

Řítil se jako uragán, přeskakoval nějaké bedny a pytle, proklouzával pod ohnutými traverzami, byl obratný, bleskurychlý, statný, pružný, mrštný a nezadržitelný. Neexistovaly pro něj překážky ani na moři, ani (tím spíš!) na souši. Nebál se ani ledových plání, ani (jak směšné!) netušených pánů tohohle železného cirkusu prolezlého rzí. Svobodu Geňkovi! Byl tu jasný cíl, skálopevné odhodlání tohoto cíle dosáhnout, proto mu jakákoli výčitka připadala tak zbytečná a ostudná. Je samozřejmě škoda, že v rukou nemá raketovou zbraň, výsadkářský samopal nebo v nejhorším případě alespoň bitevní stativ, jenže jeho hlavní zbraní je bezesporu odhodlání…!

A už je na nejspodnější galérii, nad posledními schůdky, a tady se mu naskytla prazvláštní, vlastně dost hrůzostrašná podívaná.

… Odehrávala se na dně obrovitého kastrolu o průměru dobrých padesát metrů, se stěnami vysokými asi jako vzrostlý kůň. Přesně uprostřed kastrolu stál Geňka Pomeranč. Stál v póze k uzoufání známé, doširoka rozkročen, s rukama za zády a ponuře schýlenou hlavou, jako stával u tabule v oněch stovkách případů, kdy byl dutý tak beznadějně, že mu nebyla nic platná ani nápověda. Andrej si ho prohlédl jen zběžně, trénované oko zaznamenalo rozcuchanou kštici, promodralé oko i odřené klouby prstů. To vše bylo samo sebou velmi zajímavé, ale mnohem víc Andreje T. už na první pohled zaujalo pozoruhodné publikum, které se pohodlně usadilo na četných židlích, pohovkách, křeslech, lenoškách, otomanech a všemožných dalších sedadlech a sedátcích u stěny v levé části kastrolu. Neuvěřitelné bohatství forem a barev v publiku Andrejovi zpočátku bránilo v patřičném soustředění a on se teprve postupně dopracoval toho, aby začal rozeznávat jednotlivé osoby.

V obecenstvu seděla například neuvěřitelně hnusná babice v šedém zašívaném hábitu, který na zádech nadzvedávaly dva nestejně velké ostré hrby. Obličej měla taky šedivý, nos se zkroutil do dravčího zobanu, v pravém oku planul krvavý oheň, místo levého ocelově pableskovalo velké kuličkové ložisko, nu a brada chyběla úplně - místo ní do všech stran trčely žluté zuby. Zkrátka a dobře to byla taková babizna, před jakou je třeba prchat jako o závod, a to okamžitě, střelhbitě a co nejdál, nejlépe někam směrem k nekonečnu…

Dále tu byl k vidění příšerácký tlouštík v červenobíle kostkovaném beztvarém obleku, který sám zabral čtyři židle a půl starého otomanu - učiněná hora nezdravě roztřeseného sádla. Jeho tvář svými rysy, barvou, jakož i výrazem navozovala představu legendárního prvního lívance ze známého ruského přísloví “z prvního lívance vždycky je hrouda”; tohle ovšem nebyl normální první lívanec, nýbrž učiněný praotec všech lívanců. Na druhé straně však bylo zřejmé, že přes své děsuplné vzezření tlouštík nebude patřit k nejobávanějším protivníkům, protože všechny své síly soustavně vynakládal na to, aby se nerozpadl a neroztekl po podlaze.

Pozornost upoutával i pozoruhodný muž, který silně připomínal pošramocený stojanový věšák. Ten jediný z celé společnosti stál, podepřený jednou berlí zpředu a dvěma ze stran. Visel na něm zelený rozepnutý hubertus, pod nímž se pozornějšímu pohledu ku spatření nabízely: umaštěná hedvábná šála visící od krku až na podlahu, plandavé pruhované kalhoty a vlněný pruhovaný svetr, který jako by neobsahoval nic jiného než bezvýznamné množství vydýchaného, lehce zkaženého vzduchu. Širák naražený frajersky do čela a ke straně zakrýval téměř celou tvář, takže bylo vidět jen úzkou, lakově lesklou bradu a úzkou lakově lesklou dýmku, vyčnělou daleko před klobouk…

A pak tam byl také frajer - vlastně ne, to by bylo málo - přímo vrcholný sekáč s rovnými dlouhými vlasy, nepatrně odulou uhrovitou tváří a očima tak zanícenýma a zarudlýma, až člověk maně pomyslel na Wellsova spáče, který se právě probudil. Sekáč kotvil v mohutném křesle, rozvaloval se v něm jako slavný detektiv Paul Drake napřič, pohupoval nohou přehozenou přes opěradlo a navlečenou do nohavice zvonových kalhot, ztuhlé a oblýskané zažranou špínou a také neuvěřitelně široké, rýpal se ukazovákem v nose a co chvíli přikládal k cigaretě přilepené na spodním rtu přepychový ronson…

Za zmínku stál i hromotlucky stavěný tlamoun bez krku, ve skvrnitém fialovém tílku, semišových bermudách a teniskách naboso, s bledou neochlupenou kůži posetou perfektním tetováním, ale hlavně s kolosální štětinatou spodní čelisti, která se nepřetržitě a nesmírně energicky pohybovala, jako by rozemílala oblázky, jež se čirou náhodou vloudily do ústní dutiny, nebo konejšila bolesti v dásních stižených zánětem okostnice. Oči a čelo tento občan téměř postrádal - případný pozorovatel musel rozhodně vynaložit značnou dávku trpělivosti a soustředění, aby tyto partie zaznamenal - zato se mohl pochlubit bagrovitými dlaněmi, ve kterých roztržitě ohýbal a zase narovnával silný kamenický sochor…

Dohromady tam těchto nechutných existencí muselo být nejméně dvacet; ti tvorové se jeden od druhého nápadně lišili tvarem i zbarvením, jako by patřili k různých živočišným druhům, ale zároveň si čímsi byli velmi blízcí - patrně tím, že už svým zevnějškem a chováním družně a pohrdavě vmetli rukavici do tváře všeobecně platného názoru, že v člověku má být vše krásné, a proto bezpochyby tvořili onu blíže nespecifikovanou společnost, které my ostatní říkáme špatná neboli nevhodná. Zvláštní Andrejovi připadalo, že ač každý z nich byl ztělesněním šeredohnusu zcela šíleného a nepřístojného, jako by mu nebyli tak docela neznámí, jako by už je (nebo přinejmenším jim podobné) někde viděl - možná na reprodukcích obrazů slavných malířů, na ilustracích ke knížkám velkých spisovatelů, ale možná dokonce v životě, ve skutečnosti, z masa a krve …

Zaťal prsty do železného mokrého zábradlí a pozvolna přicházel k sobě. Počáteční zcepenění pominulo a on rázem ucítil vlny ledově chladného puchu, které stoupaly ze dna kastrolu, zaslechl hlasy dutě narážející na stěny ocelového bazénu a pochopil, co se tu odehrává.

Odehrával se tu výslech. Nevhodná společnost vyslýchala zajatce, a tím zajatcem byl, jak jsme již naznačili, Andrejův starý a spolehlivý kamarád Geňka zvaný též Pomeranč.

“Tak co bude, mladíku,” pronesl Pozoruhodný Muž, podepřený ze tří stran berlemi, “to hodláme i nadále mlčet?”

“Myslí si, že když se, tu nedá hrát na honěnou, zkusí to s námi aspoň na mlčenou!” zafuněl Praotec Lívanec a zasmál se svému vtipu, takže se po jeho povrchu okamžitě rozběhly vlny jako po nedochlazené huspenině.

“Na mlčenou und čučenou,” dodal Rudooký Sekáč a pohazoval si ronsonem.

“Půlnoc na krku a výsledky nikde,” poznamenal otráveně Nedoražený Fašista v uniformě bez knoflíků a s dřevěnou protézou. “Jak dlouho ještě chcete toho spratka přemlouvat? Už jsme kvůli tomu přemlouvání propásli oběd i večeři…”

“Svěřte ho mně,” navrhl hvízdavým šepotem Tlamoun s Čelistí, aniž ustal ve žvýkání.

“Klid, kolegové,” okřikl shromáždění Pozoruhodný Muž, vyplivl z dýmky prstýnek modravého dýmu a znovu se obrátil ke Geňkovi. “Podle mého názoru jste si ještě zřejmě neuvědomil, mladíku, že pro vás není úniku a nakonec budete stejně nucen promluvit …”

“Ale ne, on chce odpovídat,” zavrkala třaslavým hláskem Dvouhrbá Babizna. “Jen se stydí mluvit před tolika ošklivými pány a paními, mně určitě řekne všecko. Nemám pravdu, ty moje prcinko? Že se necháš vyzkoušet a vyklopíš milé hodné babičce Boyleův-Mariotteův zákon, viď?”

Místo odpovědi na tuto zvláštní a nečekanou otázku Geňka jen téměř neznatelně pohnul ramenem, a v té chvíli se do dění v kastrolu zapojila Zmalovaná Fiflena, která se pololeže rozvalila na pohovce a po hrstech do sebe cpala karamely v čokoládě, které lovila z krabic rozestavěných kolem sebe. Utřela si dlaní hubu upatlanou rtěnkami a čokoládou a prohlásila:

“Když už jsme u toho, mnohem zajímavější by bylo vydolovat z něj zjednodušené schéma průmyslové výroby kyseliny sírové. Ačkoli, schéma laboratorní výroby by vlastně taky nebylo na škodu…”

“Jen ať nejdřív vysype všechno, co ví o kvadratických rovnicích, jinak mu vytahám střeva navijákem…,” zahvízdal přežvykující Tlamoun s Čelistí.

“No dovolte, to by prosím nešlo!” hýkl Oslomužík, vyskočil a přitom převrátil svou sesli. “Zatím jsem neslyšel jediné slovo o stavbě těla trepky velké! a také jsem se ještě nedověděl, jak si vysvětlit, že při potření obličeje pitralonem se dostavuje pocit chladu…”

“Koukejte dodržovat pořadí!” vyštěkl Nedoražený Fašista a dupl dřevěnou nohou do podlahy.

A ctihodná společnost zrůd jako by vybuchla. V jediném okamžiku se rozevřelo všech dvacet chřtánů, hrozby, kletby i nabádavé výzvy ke klidu a pořádku se smísily v jednolitý neartikulovaný poprask, železné stěny ocelového kastrolu temně duněly a otřásala se i mřížovaná podlaha galérie, na níž stál Andrej T. Nedoražený Fašista se pustil do křížku s Oslomužíkem, Dvouhrbá Babizna zabořila spáry do kštice Zmalované Fifleny, Tlamoun s Čelistí (v pohybu) s výhružným kukučem zvedl sochor nad hlavu… Rudooký Sekáč, který ani na okamžik neopustil své křeslo, vyňal cigaretu z úst, místo ní do nich zastrčil dva prsty a hvízdl tak pronikavě, až Andreje T. zasvrběly ušní bubínky. Pozdvižení v kastrolu rázem ustalo.

“Pokračujte,” vybídl Rudooký Sekáč Pozoruhodného Muže.

Ten vypustil do nedýchatelného vzduchu dva modré kroužky a namířil na Geňku dlouhatánský kostnatý ukazovák.

“Odpovídejte, mládenče, a neprotahujte to. Které země hrají rozhodující úlohu ve světové produkci bavlněných látek?”

Geňka mlčel.

“Jaký je podíl Spojených států amerických na výrobě elektrické energie v rozvinutých kapitalistických zemích?”

Geňka prakticky neviditelně škubl ramenem.

“Jakými surovinami zásobují světový trh státy Jižní Asie?”

Geňka stál jako skála.

Ať už to byl kdo chtěl, ti odporní inkvizitorští examinátoři, diverzanti, špióni jiné civilizace, nebo snad vyznavači neznámého náboženství měli v Geňkově případě smůlu. Za prvé byl Geňka Pomeranč rozený čtyřkař a nic, o čem tu byla řeč (to jest problém fyziky, matematiky, biologie a tím spíš hospodářského zeměpisu na úrovni druhého stupně základní školy) nikdy neovládal a ovládat nehodlal. Mnohem podstatnější však v tomto případě bylo, že patřil k lidem, kteří nikomu a za žádných okolností neustoupí. Zvlášť když se ho ten někdo pokouší přitlačit ke zdi. Andrej T. byl očitým svědkem toho, jak Geňku v metru doslova a do písmene drtila důstojná starší paní ověšená síťovkami, balíčky a peněženkami. Geňka přes tuto fyzickou i morální blokádu proseděl celých osm stanic včetně té, kde měli vystupovat. Střídavě rudl a bledl, četl si noviny, do nichž měl zabalené brusle, ale místo starší osobě neuvolnil… Ano, ta banda oblud si bezesporu měla ulovit někoho se slabší náturou a rozsáhlejšími vědomostmi.

“Řekni mi, chlapče,” vemlouval se mu do přízně Nedoražený Fašista, “jaké jsou základní rozdíly v taktickotechnických datech tanku T-34 a T-6, známějšího pod názvem Tygr.”

Teď trefil do černého. Geňka byl přes tankovou, dělostřeleckou, leteckou a raketovou techniku vyhlášeným znalcem celoškolského formátu, což platilo o bojové technice domácí i zahraniční, a to jak historické, tak i nejsoučasnější. Že by nezabral ani teď…? Jenže Geňka je prostě Geňka. Pranepatrně cukl ramenním kloubem a odplivl si. Zrůdy zahučely.

“Nemohu se zbavit dojmu, mládenče,” nechal se znovu slyšet Pozoruhodný Muž, “že naši trpělivost máte za nezměrnou. Jenže vy před sebou neračte mít nějaké bačkory, ňoumy či vyšinuté a denervované intelektuály. Pokuste se laskavě vyprovokovat svou chabou obrazotvornost a představit si, co se s vámi stane, až se po půlnoci zbavíme pout!”

Dvouhrbá Babizna se mlsně olízla. Praotec Lívanec si v krvežíznivém očekávání slastně mnul ruce. Zmalovaná Fiflena se uchichtla. Tlamoun s Čelistí zlomil sochor a jeho zohýbané zbytky zarachotily o kovovou podlahu.

Andrej T. pohlédl na svítící ciferník. Černé ručičky ukazovaly za pět minut Nový rok. A vtom mu cosi břinklo pod nohama. Pohlédl dolů… Byl to kord. Mokrý, rezavý a studený jako všechno tady kolem. Ale byl to kord. Zbraň. Síla! Proti tomuto amfiteátru zločinců, koupajících se v odporné lázni páchnoucího vzduchu, se dá uplatnit jedině síla. Alexej Tolstoj to říká nějak jinak, a amfiteátr tu také chybí, ale co na tom. Andrej T. otřel jílec kordu lemem větrovky.

“Nemohu se zbavit dojmu,” ujal se znovu slova Pozoruhodný Muž, “že ještě stále doufáte v pomoc vašeho přítelíčka Andreje T. Marně. Půlnoc se blíží, blíží se Chvíle Krajních Opatření, chystá se ta nejpříšernější zkouška… A váš takzvaný kamarád,” zvýšil Pozoruhodný Muž hlas, “zatím kliďánko dřepí mezi svými milovanými známkami, cpe se svou milovanou ovocnou zmrzlinou a na vás ani nevzdechne”’

“To je lež!” rozeřval se Andrej T. a vyskočil na ocelové zábradlí. “Sprostá, nehorázná lež!” zaječel ještě jednou a jediným mohutným skokem se přemístil přímo do středu kastrolu vedle Geňky; “Jen si pojďte! Všichni, Všichni proti mně! Rozdáme si to - vy všichni, a proti vám jen já!”

V před, vpřed, vpřed a neznat bázeň… zapěl vyšeptale Spiridon, do něhož se neočekávaně vrátil život.

Proti Andrejovi už postupoval Tlamoun s Čelistí s výhružně rozpřaženými obřími tlapami. Pár kroků za ním se plíživě kradli Nedoražený Fašista a Rudooký Sekáč, kteří si vyměňovali pohledy nevěštící nic dobrého. Andrej T. se ponuře ušklíbl a předvedl ukázkový výpad…

Do zamrzlého okna se opíralo nádherné novoroční sluníčko.

“Už ho tu máš,” oznámil dědeček.

“Kolik je?” zeptal se rozespale Andrej T. “Deset pryč,” sdělil dědeček a zmizel.

Do pokoje se vloudal Geňka Pomeranč, celý zrudlý mrazem, se sněhovými vločkami v bigbíťáckých vlasech a bez autodráhy. Posadil se a upřel na Andreje T. lítostivé, provinilé oči. Mnohomluvný a nesouvislý komentář pak zhruba naznačil, že od Kuzky se prostě nedalo odejít, pak Slávek přitáh úplně nový desky, potom Kuzkův tatík připravil bezva pití, no a pak začal nějak blbnout magič a taky přišla Milka… Nojo, a jsme doma - Milka! Tím moh rovnou začít…

“Hele, Pomeranč,” zarazil Andrej vodopád málo věrohodných omluv. “Já bych ti chtěl něco věnovat. Eště pod stromeček. Vem si moje známky.”

“Ty bláho! Všechny?!” zvolal nadšeně a zároveň kajícně Geňka.

Z předsíně se ozvaly kroky a hlasy. To se vrátili rodiče, kteří prchli z Gribanovské varty, protože nedokázali dál snášet vidinu milovaného Andrjušenky, jehož hnisavá angína ukřižovala na válendě.

Geňka huhlal cosi vděčného a sebekritického, kdežto Andrej T. ležel na zádech, oběma rukama objímal Spinďu, Spiridona, Spidoucha zatracenýho, zíral na jeho strašlivý průstřel s roztavenými okraji a poslouchal.

Za poledne, at’ si stokrát tramvaj cinká,

at’ si kloktá lidskej kotel vařící,

seber uši, uslyšíš ho,

veselýho bubeníka,

s velkým bubnem mašíruje ulicí.

zpíval tichounce Spiridon, ta písnička stejně jako jindy dokonale seděla a docela nenápadně a sladce z ní trnulo kolem srdce.