Kroniky Kaitanu (1) - Lov stinu

Miller, Michael; Strickland, AdriAnne

Značky: Sci-Fi

Sci-Fittt

Nev nastoupil jako řadový člen na palubu vesmírné lodi, které velí Qole, nejmladší kapitánka všech dob. Její posádku tvoří sebranka sirotků, uprchlíků a ani Nev není úplně obyčejný člen posádky. Ve skutečnosti pochází z královské rodiny a na lodi se skrývá. Věří totiž, že Qole má klíč k měnící se galaktické civilizaci. Proto se ji rozhodne unést na svou domovskou planetu. Netuší však, že se zapletl s něčím mnohem horším, než je jedna mladá kapitánka.

Kaitan se tiše vznášel v prostoru a brázdil nekonečné moře Stínu. Pak se naklonil a rozeznělo se hučení, jak do motorů začalo proudit palivo, probouzelo je k životu a my jsme najednou vystřelili směrem k nějakým deseti bilionům tun kamení, které se na nás řítily z asteroidového pole. Stín se mihl přímo před námi dříve než cokoli jiného, pak se rozpadl na tisíc malých světelných částeček, které se tříštily o naši loď, a nakonec zmizel zpátky mezi asteroidy.

Na obrazovce byly vidět magnetické spoje, které ožily, jak se náraz šířil z horní části lodi na stranu. Z navijáku se odmotaly dva kabely, polarizovaný vršek a spodek sítě připevněné k Arjanovu člunu, a vlály za ním, když odstartoval. V ten moment začala světelná show. Celé rameno navijáku se rozkývalo, když skrz kabely proudila energie, která je zmagnetizovala, a pak se mezi Kaitanem a člunem rozvinula světelná síť.

Michael Miller a AdriAnne Stricklandová se setkali ve městě Palmer na Aljašce. V devadesáti devíti procentech případů se shodli na tom, které knihy se jim líbí, a proto se rozhodli psát společně. Vyrostli na Pánovi prstenů, ruských lidových pohádkách, Enderově hře a na seriálu Akta X. Michael vyrostl v domě bez elektřiny na Aljašce a ironií osudu teď pracuje neustále připojený do elektrické sítě jako odborník na informatiku a webový design. AdriaAnne vyrostla v Nevadě a každé léto pracuje jako rybářka v Bristolském zálivu na Aljašce. Zbytek roku se věnují psaní. Toto je jejich první společná kniha.

ADRIANNE STRICKLANDOVÁ

MICHAEL MILLER

LOV

STÍNU

Přeložila Adéla Rufferová

Copyright © 2017 by Michael Miller and AdriAnne Strickland

All rights reserved.

Jacket art copyright © 2017 by Raphael Lacoste

Translation © Adéla Rufferová, 2018

ISBN 978-80-7544-549-0

Eirinu Arthurovi Stricklandovi (1988-2014): švagrovi, opravdovému příteli, příležitostnému nepříteli a člověku, který mě celý život inspiroval. Moji mimozemšťané jen doufají, že budou stejně dobří jako tvoji. Na shledanou, vesmírný kovboji…

AdriAnne

Věnováno Cordu Kruseovi, který mě naučil psát o druhých lidech.

Michael

I

NEV

Poprvé jsem kapitánčin hlas uslyšel z komu na naší lodi: „Buďte stateční, bude to drsné.“

Nemýlila se. Arjan, který byl naproti mně, se na mě zašklebil, když jsem se široce rozkročil a připravoval se na přetížení, které nastane, až se naše stará dobrá loď Odkaz Kaitanu bude řítit pryč z oběžné dráhy.

„Koukám, že neletíš poprvé,“ prohlásil.

Dobře věděl, že to není pravda, takže to znělo povýšeně. Doufal jsem, že mi nebude stát v cestě. Až na to, že doslova přesně to dělal, protože mi blokoval schody. Bylo mu zhruba stejně jako mně, asi devatenáct, nebo maximálně dvacet jedna, byl vysoký, měl dlouhé černé vlasy a ramena dokonce širší než já. I přes to, jak byl velký, bych se kolem něj klidně protáhl, ale nestálo to za námahu.

Byli jsme sami ve velkém nákladovém prostoru plném palet s nádobami. Nahoře na stěně byla obrazovka, kde běžely záběry z kamer snímajících okolí lodi. Kolem se míhaly mraky, ale stěny byly pokryté špinavým povlakem zkondenzovaných nečistot.

Přikývl jsem. Ve vesmíru jsem rozhodně necestoval poprvé – i tak se dalo říct, že jsme Alaxak opustili ve spěchu. Jiní piloti lodí, které byly příliš málo důležité na to, aby byly vybavené nejlepšími tlumiči gravitace, obvykle opouštěli gravitační pole planety poněkud méně krkolomným způsobem. Kapitánka buď mimořádně důvěřovala Kaitanu, nebo vyhodnocovala rizika výrazně jinak než ostatní. Celá loď se otřásala a motory řvaly tak hlasitě, že jsem musel zvýšit hlas, aby mě bylo slyšet.

„Už jsem párkrát letěl, díky. Kam máme namířeno?“

„Tys tohle vážně nikdy nezažil?“ Arjan soucitně potřásl hlavou.

Něco jsem mu odsekl a snažil jsem se, co to šlo, abych na sobě nedal znát, jak mě tohle gesto naštvalo. Kdybych se jako nováček choval namyšleně, přízeň ostatních bych si nejspíš nezískal, a měl jsem opravdu důležité úkoly, takže stálo za to potlačit své ego. Arjan byl ještě ke všemu kapitánčin bratr. Zatím jsem se s ní nesetkal, ale kvůli ní jsem tu byl především.

Cestoval jsem opravdu dlouho, jako bych celou zmrzlou planetu Alaxak objel několikrát kolem dokola. Hledal jsem jednu konkrétní osobu: kapitánku s mimořádnými schopnostmi. Různé zvěsti, spekulace a spousta pití, které jsem zaplatil lidem po hospodách, mě zavedly až do vesnice Gamut a pak na tuhle loď, nazývanou Odkaz Kaitanu, a ke kapitánce Qole Uvgamutové. V tomto nářečí znamenalo její příjmení „z Gamutu“. Ona a Arjan pocházeli z jednoho ze starých rodů, které se kdysi na planetě usídlily. Z jednoho z rodů, kterým působení zdroje energie známého jako Stín pravděpodobně přinášelo i něco jiného než jen nemoci a smrt.

I když mě, technicky vzato, najala do své posádky, zatím jsem se k ní nedostal tak blízko, abych ji mohl pozdravit, nemluvě o tom, že bych na ni umístil biometrický senzor.

Takové setkání jsem si moc nedokázal představit: Nazdar, jmenuju se Nev. Ne, nemůžu ti říct svoje příjmení nebo co od tebe chci, ale mohla bys prosím jít se mnou?

Ale taky jsem slyšel, že Arjan je skoro stejně dobrý pilot jako ona. Takže když jsem si s ním podával ruku, umístil jsem mu biometrický senzor na předloktí. Podle toho, co jsem četl na miniaturním displeji na svém zápěstí, už data putovala strýci Rubionovi přes jejich Kvantovou Intersystémovou Síť, kterou jsem hacknul. Normální spojení přes kom na takovou dálku nefungovala, ale KIS ano.

Netušil jsem, jak dlouho bude strýci trvat, než z těch dat něco vyčte, ale ať už to bude cokoli, na Kaitanu nebudu pobývat věčně. Za dva dny mě měli vyzvednout a taky s sebou měli odvézt jednoho z Uvgamutů.

Už jsem doufal, že to bude Qole. Nejen kvůli těm neuvěřitelným zkazkám o ní a o Stínu.

„Na takovéhle lodi jsem poprvé,“ řekl jsem, „ale učím se rychle. Můžeš mi stručně říct, jaké mám povinnosti?“

Arjan se na mě zašklebil: „Povinnosti? Takže, vážený pane,“ napodobil můj přízvuk, „stručně řečeno – až to začne, já a Qole chytíme Stín a umístíme ho do kontejnmentu,“ a ukázal na magnetický zámek, „ty ho pak co nejrychleji zavřeš tady do těch nádob,“ ukázal na štosy, které se tyčily v celém nákladovém prostoru, „a pokusíš se přitom nepřijít o život.“

Stín. Když jsem pomyslel na to, jak blízko se k němu dostanu, znervózněl jsem. Kvůli tomu, že se obecně mělo za to, že způsobil Velký kolaps, jsem ho doteď jako palivo viděl jen v nejvyspělejších továrnách. A přesto právě kvůli němu tu většina z nás byla. Tedy, všichni ostatní tu chtěli „lovit“, jak říkali místní, tuhle nestabilní substanci. Já jsem naopak chtěl sledovat, co s ní dokáže udělat osoba, která má ten správný biologický make-up. Arjan to samozřejmě nevěděl a já jsem měl co dělat, abych ho v té nevědomosti udržel.

Musel jsem se snažit, abych mu škleb neoplatil. „Co se stane, když nebudu dost rychlý?“

„Stín se dostane ven z kontejnmentu a všechny nás zabije.“

Nádhera. „Neměla by ta izolační vrstva být dost odolná na to, aby k něčemu takovému nedošlo? Pokud teda nepřesluhuje.“

Arjanovi ztvrdly rysy v obličeji. „Proč bychom měli platit astronomické částky za novou izolaci, když máme někoho, kdo ten Stín rychle nacpe do nádob, který jsou bezpečnější a levnější?“ Zaklepal na jednu kovovou nádobu a ta se rozezvučela. „Tady to tak dělá každej.“

Chtěl jsem zopakovat, co mi vždycky říkala máma: Že nemám stát pod přistávající lodí, i když tam stojí moji kamarádi. Ale udržel jsem se. Rád bych o sobě prohlásil, že jsem byl na nebezpečí zvyklý, avšak čím déle jsem pobýval na téhle studené periferii, tím víc jsem zjišťoval, že pojem přijatelné riziko tu má úplně jiné dimenze.

„A jak dlouho to bude trvat?“

Tentokrát se mi Arjan prostě vysmál do obličeje: „Tývado, tys to fakt nikdy nedělal. Skončíš, až skončí ona.“ Ukázal na strop, nejspíš směrem ke kapitánskému můstku a kapitánce Qole. „Pokud teda do tý doby přežiješ.“

Do prdele, blesklo mi hlavou. Ale usmál jsem se. „Určitě to zvládnu.“

Jen se na mě zakřenil.

„A co zbytek posádky?“ zeptal jsem se, abych stočil náš rozhovor jinam. „Co dělají oni?“

„Pojď se mnou.“ Ulevilo se mi, když se otočil a zamířil k východu z nákladového prostoru. Mávl na mě, abych ho následoval. „Rychle tě tu provedu, dokud se ještě můžeš hejbat.“

Šli jsme po úzkém schodišti akorát na šířku mých ramen, pak chodbou lemovanou dveřmi a další schodiště nás přivedlo až ke kontrolním stanovištím pro posádku. Spojovací chodba vedla ke čtyřem zapuštěným přístrojovým deskám, kolem nichž byly umístěné monitory.

Na něco takového jako Kaitan jsem nebyl zvyklý. Na rozdíl od lodí z vnitřních subsystémů tu všude nebyly svítící zdi a poblikávající displeje. Pokud to šlo, věci tu fungovaly mechanicky, ne elektronicky, nejspíš aby se to snáz opravovalo. Některé displeje už zažily několik desetiletí. Ani posádka nebyla úplně typická. Když jsme přišli, obklopil nás smích a já jsem zachytil útržek rozhovoru:

„Měls vidět jeho obličej, Basro, když jsi mu řekl, že jsi s ním nikdy neplánoval obchodovat. Myslela jsem, že uvidím, jak ho rozbrečíš v rekordním čase.“ Mladá žena, která promluvila, byla jednou ze dvou přítomných osob. Část obličeje jí zakrývaly černé vlasy, pod nimiž mírně prosvítalo komplikované tetování kolem jednoho oka. Stejně jako Arjan měla tmavší pokožku i vlasy, charakteristické pro původní Alaxany. Jejich populace se téměř nerozšířila mimo jejich izolovanou planetu. Zmlkla a vzájemně jsme se pozorovali.

Po chvilce ticha se zvedl druhý člen posádky a podal mi ruku. „Basra,“ představil se a já jsem si s ním potřásl déle, než jsem měl. Určitě nebyl ze zdejších končin, ale nedokázal jsem ho nikam zařadit. Stejně tak jsem se nemohl rozhodnout, jestli ten příjemný hlas a štíhlá postava patří ženě nebo muži. Ani mi nepomohl účes, chocholka nezkrotných hnědých kudrn na jinak oholené hlavě, ani tvář, zároveň jemná i hranatá. Rozhodl jsem se, že ho kvůli zjednodušení budu považovat za muže.

„Nev. Těší mě,“ odpověděl jsem za chvíli.

Basra se vrátil zpátky ke svým monitorům, aniž by si mě nějak prohlížel. Čekal jsem, že to udělá, ale buď to stihl tak rychle, že jsem si ničeho nevšiml, nebo prostě neměl zájem.

Mladá žena na rozdíl od něj nevstala. Zůstala sedět s nohama na přístrojové desce, kterou měla před sebou. Pohledem obou svých očí, jedním olemovaným tetováním i druhým bez ozdoby, mi vypalovala díry do lebky. „Čau.“

„Nazdar. Já jsem, ehm… pořád ten samej Nev. Novej plnič. A ty jsi?“

Pozvedla obě obočí a rychle sešpulila rty. „Telu. Hackerka.“ Prstem významně ukázala na ovládací panely kolem sebe a já jsem si všiml, že na rozdíl od všeho ostatního na téhle lodi vypadají jako poslední výkřik technologie. „Na plniče vypadáš příšerně čistej.“

Přikývl jsem, přehodil jsem si cestovní tašku z jednoho ramene na druhé, a přitom jsem přemýšlel, jak jí na to vhodně a pokorně odpovědět.

„Na planetě je novej,“ předběhl mě Arjan. „Dlouho nevydrží.“

Moje pokora byla ta tam a střelil jsem po Arjanovi kyselým pohledem.

Telu se zasmála. Loď sebou cukla, ona sundala nohy na zem a pozorně se podívala na monitory. Prsty hbitě překlikala mezi několika statusovými obrazovkami. „Vypadá to, že se blížíme, protože kapitánka to žene přímo skrz všechny gravitační víry, aby nás tam dostala.“

Ožil jsem a všiml jsem si dalšího schodiště na opačné straně místnosti. „Měl bych se s ní setkat, ještě než to přijde?“

„No jasně,“ pokrčil rameny Arjan. „Myslím to smrtelně vážně.“

Nebyl jsem si jistý, jestli se mě tím dvojitým významem nesnažil odradit, nicméně jsem se vydal směrem ke schodišti, ještě než domluvil.

Když jsem se přiblížil, zaburácelo: „Teď ne.“ Na schodech se nejdřív objevily těžké boty a následoval je zbytek těla. Zvedl jsem oči nahoru… a ještě výš. Spatřil jsem bledý ostře řezaný obličej zbrázděný jizvami, husté obočí a šednoucí, na krátko sestřižené vlasy. Vypadal jako lidská obdoba hory. Na rozdíl od ostatních členů posádky neměl žádný problém na mě koukat jako na vraha, který právě vstoupil do královské komnaty.

„Etone, tohle je Nev. Náš nový plnič,“ Arjan vykoukl za mnou a v jeho hlase jsem zaslechl úšklebek. „Neve, tohle je Eton, náš technik přes zbraně. A silák.“

Podal jsem mu ruku. „Ahoj, těší mě.“

Překvapilo mě, že se sklonil a stiskl ji, ale pochopil jsem proč, když mi ji málem rozmačkal na kaši. „Zdvořilostní řeči počkaj. Možná.“ Na hrudi si zkřížil paže silné jako dva stromy a kývl na mě. „Za chvíli jdem na to, takže mazej na svý místo.“

Byl jsem si celkem jistý, že on mi nemá dávat příkazy, ale místo abych zařval a protřepával si pomačkanou ruku, jsem na tváři vyloudil úsměv. „Samozřejmě. Už se na to těším.“

■ ■ ■

O osmnáct hodin později jsem se už rozhodně neusmíval. Odkaz Kaitanu se nacházel na okraji ohromného molekulárního oblaku. Byl jsem v nákladovém prostoru a na obrazovce jsem sledoval, co dělá Arjan, který seděl v takzvaném člunu – v malém plavidle, díky němuž mohl manévrovat se sítí, když zrovna nebyla spojená s Kaitanem. Okraje oblaku vypadaly, jako by zamrzly v čase, navzdory vesmírným silám, které je hnaly směrem ven. Tyhle cáry plynu svítily celé roky a díky své šílené barevnosti (oranžová, fialová, zelená) připomínaly výtvor nějakého duševně nevyrovnaného umělce. Sahaly až k oblasti vesmírných ruin poblíž Alaxaského asteroidového moře, kde jsme se vznášeli.

Byl to impozantní pohled, ale úplné nic ve srovnání s okamžikem, kdy jsem poprvé uviděl Stín v pohybu. Obklopovala ho vlnící se černota a směrem k nám se pohybovaly barevné tečky, připomínající jakési meziplanetární hejno ryb, které víří, jako by někam směřovaly, a na které „rybáři“ – zelenáči zírali s otevřenou pusou.

To byl přesně můj případ. Nyní, po několika kolech lovu Stínu, už mi to bylo vážně jedno. Byl jsem promrzlý a úplně vyčerpaný. Kdyby teď velký Stvořitel pohnul prstem a vytvořil nový vesmír, vůbec by mě to nevzrušovalo. Prostě bych si šel dát dvacet a byl bych rád, že se pro jednou za ničím neženeme.

To kapitánka Qole spánek neplánovala. Podle toho, co jsem slyšel, to vypadalo, že náš příští úlovek by mohl být velkolepý, takže nás vedla k dalšímu odchytu.

Evidentně jsem sem přišel uprostřed nějakého velkého lovu Stínu. Byl jsem si jistý, že prosit ji za těchto okolností, aby všeho nechala, vyslechla mě, následovala mě (a to jsem jí ani nemohl říct, jak se jmenuju), a slíbit jí bezpečí a hromadu peněz by nedopadlo dobře. Ne když bych neměl její důvěru. Netušil jsem, jak ji získat, když jsem pracoval v nákladovém prostoru a měl jsem co dělat, abych vůbec přežil.

Kaitan se tiše vznášel v prostoru a brázdil nekonečné moře Stínu. Pak se naklonil a rozeznělo se hučení, jak do motorů začalo proudit palivo, probouzelo je k životu a my jsme najednou vystřelili směrem k nějakým deseti bilionům tun kamení, které se na nás řítily z asteroidového pole. Stín se mihnul přímo před námi dříve než cokoli jiného, pak se rozpadl na tisíc malých světelných částeček, které se tříštily o naši loď, a nakonec zmizel zpátky mezi asteroidy.

Na obrazovce byly vidět magnetické spoje, které ožily, jak se náraz šířil z horní části lodi na stranu. Z navijáku se odmotaly dva kabely, polarizovaný vršek a spodek sítě připevněné k Arjanovu člunu, a vlály za ním, když odstartoval.

V ten moment začala světelná show. Celé rameno navijáku se rozkývalo, když skrz kabely proudila energie, která je zmagnetizovala, a pak se mezi Kaitanem a člunem rozvinula světelná síť.

Člun táhl kabely za sebou a ty se pohybovaly od sebe a k sobě podle toho, jak Arjan manévroval. Když zatoulaný Stín přelétal kolem nás, narazil do zářící nepropustné bariéry, která se zavlnila a explodovala všemi možnými barvami – fialovou, červenou, žlutou –, a pak jako šipka proplul magnetickou sítí směrem k otvoru do nákladového prostoru.

Kaitan se hnal za nejbližšími záblesky Stínu, a přitom se tak tak vyhýbal asteroidům, kterých jsem si ani nevšiml, dokud neprohučely kolem. Loď se v tom chaosu šíleně otřásala a Stín tekl dovnitř tak rychle, že jsme jím naplnili hned několik barelů. Tlumiče gravitace ve středu lodi skřípaly a vrzaly a já jsem byl ze stavu beztíže několikrát úplně dezorientovaný. Arjan ve svém člunu nějak udržoval tempo s Kaitanem a letěl hned vedle něj.

V komu se ozvala Qole. Zněla vyrovnaně, ostražitě a naprosto ve svém živlu. „Konej svou povinnost, Arjane.“

Trojhranný člun odrážel světlo oblaků, naklápěl se, aby se vyhnul kosmickému smetí, a nějakým zázračným způsobem se mu podařilo do sítě nezachytit téměř žádný asteroid. Předvídavě vytvořil obrovský oblouk na místě, kde se měl příště objevit Stín.

„Připravena?“ Zaslechl jsem jeho hlas, klidný, jako by vůbec nestál tváří v tvář smrti.

„Napočítej do dvou a pak směřuj dovnitř,“ řekla Qole a stejně jako on na sobě nedala znát žádné emoce.

Arjan to neměl lehké, ale s jeho lodí se manévrovalo mnohem snadněji. Jeho schopnosti byly úžasné, ale ne neuvěřitelné. Naproti tomu Qole prováděla s Kaitanem takové věci, které jsem dosud považoval za nemožné. Kličkovala mezi překážkami a pronásledovala Stín s takovou lehkostí, jako by řídila nějakou stíhačku zhruba čtvrtinové velikosti než naše plavidlo. V jiných subsystémech by určitě byla celebritou, hrdinkou závodních okruhů a reality show pro odvážlivce. Tady byla jenom kapitánkou lodi lovící Stín. Sice nejlepší a z jedné z nejstarších alaxaských rodin, ale nic víc.

Když jsem před několika týdny dorazil na planetu, zjistil jsem, že ze starých rodin lovců Stínu už mnoho nezbývá. Rozhodně již nežije mnoho těch, kteří by dosud měli všechny schopnosti. Na Alaxak jsem se vydal, protože jsem slyšel zvěsti o lidech s mimořádně citlivými smysly a skoro nadpřirozeně rychlými reflexy, ale na místě jsem zjistil, že většina z nich je buď mrtvá, nebo zešílela. Ne tak Qole. Ta byla živoucím důkazem, že jsem tam necestoval zbytečně.

Několik okamžiků letěly velká loď i člun paralelně, ale poté Arjan s člunem prudce zatočil, nejvzdálenější konec sítě zatáhl směrem ke Kaitanu, a tak ji uzavřel. Chytil se do ní však menší asteroid, který se náhle zjevil mezi lodí a člunem.

O vteřinku později se trupem lodi nesla ozvěna superděla a z asteroidu nezbylo nic než obláček kosmického smetí.

„A máme čisto,“ zahuhlal Eton ze střelecké kabiny.

Rozrušení, údiv, nadšení, hrůza, pomočení vlastních kalhot strachy – běžná reakce normálního člověka, když tohle zažije poprvé. Ale já už jsem byl na lodi několik hodin a moje pracovní povinnosti mě naprosto otupily, fyzicky i duševně. Nákladový prostor byl sice obložený termoizolační vrstvou, ale rozhodně se tu netopilo a teplota nebyla moc vysoko nad nulou. Kdybych se tu ze zbytků sil nepohyboval, už by ze mě byla hrouda mraženého masa.

„Zpracuj to, Neve. Tenhle záblesk už zpomaluje, tak ať o něj nepřijdeme!“ zařvala na mě kapitánka Qole přes kom. Potácel jsem se a brblal jsem přitom – kvůli vyčerpání i kvůli tomu, jak velké zdržení tenhle lov Stínu představoval pro moji misi.

Arjan nasměroval Stín do sítě a obratně ho do ní uzavřel. Vytvořil tak prostor, ve kterém bylo možné většinu substance zadržet, aniž by unikala ven, ale byl to nestabilní a proměnlivý zdroj energie, takže to fungovalo jen omezenou dobu. V tu chvíli jsem musel aktivovat nasávací zařízení na boku lodi a bleskově dostat Stín do kontejnmentu, neprodyšně odděleného od nákladového prostoru, kde jsem se nacházel já. Ani tam však nemohl zůstat dlouho, protože tam byla zatraceně blbá izolace, jak říkal Arjan.

Nádoby, kterých tu byly stovky, vážily každá asi polovinu toho co já – když byly prázdné. Vždycky jsem jednu zvedl, usadil ji do otvoru, kde ji držel magnetický zámek, prudce škubl pákou, a pustil tak dovnitř burácející Stín. Jakmile se naplnila, zavřel jsem zámek a vyměnil nádobu za jinou. Čím rychleji se mi to dařilo, tím víc Stínu jsme dokázali zpracovat a tím míň ho zbylo na to, aby se prokousal ven z kontejnmentu a rozmetal naši loď napadrť. Ale ani tahle myšlenka mě už nepopoháněla. Na nohou mě držely jen dvě věci – jednak jsem už s tím chtěl být hotový, jednak mě pronásledovala neodbytná myšlenka, že se z nákladového prostoru musím dostat dřív, než bude pozdě Qole o čemkoli přesvědčovat.

Pokud tedy upracovat se k smrti nebylo jediným způsobem, jak získat její důvěru. V tom případě bych byl už vážně blízko.

„Ehm, Telu?“ ozval se Arjan z komu a zněl, jako by měl trochu obavy.

Podíval jsem se na obrazovku a ztuhla mi krev v žilách.

„Telu, máme tu dron, kurz nula nula dva. Jak jsi na tom?“ vložila se do toho Qole.

A opravdu, přímo před námi se v prostoru vznášel těžební dron třikrát větší než Kaitan a pronásledoval menší asteroidy. Pět nebo šest kovových chapadel se míhalo a chytalo kusy kamene. Z přední části dronu vystřelil paprsek energie, asteroid se roztříštil a kousek po kousku byl nasáván do kruhového otvoru. A my jsme se pohybovali stejným směrem.

To mě trochu probudilo. Zmáčkl jsem tlačítko komu. „Pardon, ale zdá se, že drony nenesou moc dobře, když se někdo dostane do jejich pole působnosti.“

„Díky, zelenáči,“ usadila mě kapitánka. „Buď tak laskav a starej se o svý. My ostatní pokračujeme v lovu.“

Zíral jsem s otevřenou pusou, jak jsme se blížili k dronu rychleji, než by mi bylo milé. A to je slabé slovo – drony pocházely z dob dávno minulých, ale jejich programy stále běžely, i když už je stovky let nikdo nekontroloval, a bezpečnostní protokoly se nikdy nezastavily, stejně jako jejich rutinní těžební činnost. Zdecimovaly by kohokoli, kdo by se jim připletl do cesty. Mladší kapitáni i nemálo starších přišlo při styku s drony o život nebo o loď, protože se prostě dostali příliš blízko. Zhruba tak blízko, jako jsme byli my teď.

„Telu?“ V Qolině hlase nebyly slyšet obavy, jen se ptala.

„Žádný strachy, kapitánko,“ ozvala se klidně Telu, jako by slibovala, že ten den ještě stihne zamést podlahu.

Otevřel jsem pusu, abych na ně zařval, že se zbláznili, ale v ten okamžik se dron zakymácel, otočil se o devadesát stupňů a šílenou rychlosti vystřelil k jinému asteroidu někde v dálce.

„Trhni si, Dracortesi,“ řekla Telu.

Za normálních okolností bych se tomu zasmál, protože slova trhni si a Dracortes člověk běžně neslyší v jedné větě. Místo toho jsem zalapal po dechu. Dron nikdy neodletěl od rozdělané práce, než ji dokončil, což znamenalo, že se ho Telu podařilo dočasně přeprogramovat. Ne že bych o něčem podobném nikdy neslyšel, ale většinou to bylo v souvislosti s velmi zkušenými lidmi, kteří roky studovali na elitních akademiích. Pro ni to byla rutina.

Moje myšlenky však přerušil Stín, který zasvítil nedaleko mého obličeje.

■ ■ ■

Zamrkal jsem a zatřásl hlavou. Svět kolem mě se změnil, místo na zeď jsem se díval na strop. Po chvilce mi došlo, že to je tím, že ležím na zádech na podlaze. Kolem mě stálo několik lidí a zírali na mě s různými výrazy ve tváři: Telu vypadala, že se jí ulevilo, Basra si z toho nic nedělal a poslední příchozí vypadala, že je dost naštvaná.

Kapitánka Qole Uvgamutová, informoval mě můj mozek, zatímco jsem se snažil vymyslet, koho že to vlastně vidím. Znal jsem její hodnost, její reputaci i její hlas, ale tohle jsem nečekal.

Byla mladá. Mnohem mladší, než jsem očekával. Slyšel jsem, že její teprve sedmnáct, ale vzhledem k rozhodnosti v jejím hlase mi to nepřišlo možné. Rychlým pohledem jsem se však přesvědčil, že to asi bude pravda. Dlouhé černé vlasy měla spletené v copu, který jí ležel na zádech, a na sobě měla podivnou kombinaci teplého oblečení. Na rozdíl od jiných subsystémů, kde se nosily syntetické materiály, měla posádka Kaitanu oblečení z místního peří a kožešin. Planeta Alaxak byla daleko od ostatních a náklady na dopravu by byly astronomické. Oblečení měla taky evidentně šité na míru, takže vypadalo pohodlně a zároveň na některých místech obepínalo její postavu takovým způsobem, že bych si ji rád prohlížel déle. Kromě toho však vypadala nabroušená jako nůž. Středně tmavá pleť, oválný obličej, výrazné lícní kosti a tmavé oči, které se snadno přimhouřily.

„Jak je možný, že se něco takovýho stalo? Nechals tu nádobu přetéct?“ Qole sice ani nezvýšila hlas, ale stejně jsem se trochu odtáhl, když jsem si sedal. Roztáhl jsem ruce, abych nabral rovnováhu, když jsem se snažil se postavit, ale Qole evidentně považovala za nutné mě popadnout za zápěstí a pomoct mi. Měla teplou dlaň a nebylo pochyb, že mě bude držet, dokud se úplně nepostavím. V podstatě mě zatáhla takovou silou, že jsem málem přepadl dopředu. Mohl jsem to nějak ustát, ale zavrávoral jsem a upadl směrem k ní. Ačkoli byla drobná, ani se nepohnula. Podařilo se mi stisknout jí předloktí a umístit jí na vnitřní stranu zápěstí biometrický senzor. Sice jsem přitom vypadala jako opilý, ale aspoň se mi dnes podařilo udělat taky něco užitečného.

„Ehm… možná?“ odpověděl jsem a ustoupil krok zpátky. „Viděl jsem dron, smrtící chapadla…“

„Jo, přesně to se stalo,“ přispěchala s odpovědí Telu. „V nádobě byl moc velkej tlak, a tak Stín vytekl ven. Bezpečnostní systém sice uzavřel zámek, ale stejně toho uniklo dost na to, aby ho to odrovnalo.“

„Hmmm, u Velkého kolapsu.“ Qole popadla svůj cop, smotala ho a vytahala z něj několik pramenů. „Stejnej problém, jako jsme měli s tamtím zpropadeným idiotem. Měla jsem vědět, že tohle nebude fungovat.“ Sehnula se a začala rovnat rozházené nádoby. „Basro, zavolej přes kom Arjana a Etona, prosím. Potřebujeme zase zaujmout pozici na další zážeh, zkusíme ještě něco ulovit.“

Idiot. Nebyl jsem nic víc – po osmnácti hodinách krkolomné rutinní práce. Úplně mě zavrhla. Celou dobu jsem se snažil, aby mě respektovala a aby mi důvěřovala, a co z toho? Pohrdání.

Byl jsem šíleně naštvaný. Nedokázal jsem se ovládnout. Přílišná únava a bolest hlavy dodaly mým slovům drzost. „A už vás někdy napadlo, že byste neměli tyhle potíže se zpropadenými idioty, kdybyste aspoň kousíček energie, kterou normálně vynakládáte na riskování životů nás všech, použili na vytvoření bezpečnějšího a efektivnějšího systému lovení Stínu?“

Qole se zarazila. „Prosím?“

V hlavě se mi rozblikala červená kontrolka. „Vás se to samozřejmě netýká. Ale aby bylo jasno, i když s touhle lodí budeme předvádět úžasný manévry, abychom si vydělali nějaký peníze, budou nám celkem prd platný, když budeme mrtví. Únavou, nebo po výbuchu Stínu.“ Ukázal jsem na nádobu, jejíž obsah mě málem skolil.

Podívala se na mě takovým způsobem, že se moje zlost někam trochu vypařila. Docela hodně se vypařila. Telu o kousek ustoupila a Basra se jako kouzlem ocitl na opačné straně nákladového prostoru. Ale jak se říká, když už, tak už. Kromě toho přece neustoupím, když vím, že mám pravdu. I když byla kapitánka drsná a její schopnosti fascinující, nehodlal jsem se nechat ponížit. Už jsem si poradil s takovými věcmi, vedle kterých vypadala její lodička směšně.

„Žádné mrtvoly nevidím.“ Už bylo slyšet, jak zuří. „A protožes tenhle malér zavinil ty, umírám touhou zjistit, co si myslíš, že bychom příště mohli dělat líp.“

„Přijměte mou upřímnou omluvu, že jsem se na chvíli staral o to, jestli moje nebo vaše tělesná schránka, stejně jako všech ostatních, zůstala nedotčena,“ vypravil jsem ze sebe s takovou dávkou sarkasmu, jaké jsem jen byl schopen – která byla vzhledem k okolnostem docela slušná. „Pro příště bych navrhoval šetřit peníze a pak je investovat do nějakého pořádného kontejnmentu místo toho, aby tu lidi pobíhali jako šílení a snažili se nějak zajistit náklad, pro jaký takhle loď ani nebyla navržená.“

„Pořádného?“ vyštěkla Qole, jako by to slovo samo o sobě bylo něco odporného, a vrhla na mě pohled, jako že by mi ho nejradši nacpala do krku, kdyby to šlo. „Co o tom krucinál můžeš vědět?“ Ačkoli jsem s lovem Stínu neměl žádné praktické zkušenosti, teorii jsem měl v malíku. „Vím akorát, že existujou kontejnmenty, které – velmi překvapivě – dokážou Stín odizolovat tak dobře, že nedochází k únikům, nikde nic nevyteče a posádka se nemusí snažit ho uzavřít do nějakejch pitomejch nádob,“ vypočítával jsem na prstech. „S něčím takovým byste prostě mohli Stín chytit a dopravit ho do zpracovatelské stanice, kde by si ho z kontejnmentu jednoduše vysáli. Mimo planetu se takhle Stíny obvykle transportujou.“

„Kdybys bejval tušil, o čem to tady plácáš, tak bys možná taky věděl, že takových, který si něco takovýho můžou dovolit, je fakt málo. Na Alaxaku jsou takový lodě možná tak dvě.“

Arjan se mi předtím snažil říct totéž, ale to nic neměnilo na skutečnosti, že to bylo úplně pitomě nebezpečné a neefektivní. „No, tak na těch dvou lodích jsou dva kapitáni, kteří si svejch životů evidentně váží víc než svejch úlovků. Když člověk pracuje jako maniak, neznamená to, že by byl něco víc. Prostě je pořád maniak.“

Qole přistoupila blíž ke mně. Na vteřinu jsme se ocitli tváří v tvář, zírala na mě a donutila mě uhnout pohledem. Poprvé jsem v jejím pohledu zaznamenal i něco jiného než vztek – něco temného se jí mihotalo v koutcích hnědých očí.

Stín. Nic jiného než Stín poblikávající na okrajích bělma. Slyšel jsem zkazky o Velkém kolapsu, ale nikdy jsem jim nevěřil. Tohle nebyla otrava Stínem, ale něco přímo v jejím těle.

Obrnil jsem se. Netušil jsem proti čemu.

Pak vztekle přimhouřila oči, otočila se na podpatku a zmizela pryč z nákladového prostoru.

Vsadil bych se, že jsme všichni zamrkali. Možná až na Basru – toho jsem nestihl sledovat.

Paráda. Podařilo se mi nakrknout jedinou osobu, se kterou jsem se potřeboval spřátelit. To už jsem se od ní mohl nechat rovnou vyrazit.

Odolal jsem potřebě zamnout si čelo a dát průchod svému zoufalství. Stát tváří v tvář nazlobené Qole bylo dost hrozné, ale to, co jsem se právě dozvěděl, bylo mnohem mnohem horší: Zatímco se budeme honit za Stínem, jediné, v co můžu doufat, je, že se tady pitomě upracuju k smrti.

Ignoroval jsem Basru a Telu, kteří mě oba sledovali, a začal jsem rovnat popadané nádoby, abych se nějak zaměstnal. Nejspíš by mi stejně řekli, ať to udělám. Kdybych měl na lodi jinou funkci, kdybychom měli chvilku pořádně se nadechnout, kdybych býval měl víc času na planetě…

Na planetě. Nejdřív jsem se nemohl dočkat, až se dostanu na Kaitan. Ale tehdy jsem si ještě myslel, že budu mít příležitost dostat se ke kapitánce blíž. Ostatní kapitáni se zastavovali ve vesnicích, aby opravili své lodě, doplnili palivo a dopřáli své posádce odpočinek. Tam by situace byla jiná a určitě bych měl příležitost koupit Qole něco k pití.

I když mě už smrt málem měla na lopatě, Qole nevypadala, že by se v nejbližší době chystala lov ukončit. A teď ještě méně.

Vrhnul jsem na nádoby o něco méně kyselý pohled. Momentálně zrovna nepotřebujeme doplňovat palivo, ale možná bychom mohli řešit jiný zásadní problém.

Neodvážil bych se zahrávat si s něčím tak nebezpečným jako Stín, ale jeho nestálost mi mohla posloužit i jiným způsobem. Na každé nádobě byl displej, který ukazoval, jak je plná a jestli je izolace v pořádku. Velice primitivní elektronika – ale kdyby náhodou začaly ukazovat nějakou poruchu, bylo by to dost vážné.

Dost vážné na to, abychom se vrátili na Alaxak.

II

QOLE

Pro příště bych navrhoval šetřit peníze a pak je investovat do nějakého pořádného kontejnmentu…

Cestou zpátky na kapitánský můstek se mi ta věta rozléhala v mysli jako ozvěna, s každou vlnou vzteku silněji a hlasitěji. Téměř každé slovo mě znovu a znovu rozčilovalo, z čehož se mi zatmíval zrak.

Pro příště… „Příště“ byl luxus, který si při lovu Stínu nemohl dovolit každý. Telu, Arjan a já jsme se každý den museli potýkat s jinými nebezpečnými věcmi, o kterých tenhle arogantní a sebejistý pitomec neměl ani páru.

… navrhoval bych šetřit peníze… Jako kdybych v každodenním životě, kdy svou posádku musím dobře zaplatit a dát jim najíst a kdy máme tak vysoké náklady na provoz, že je mi z toho nanic, měla ještě nějakou možnost něco ušetřit. Nehledě na to, že taky nemusím přežít tak dlouho, abych nějaké šetření vůbec stihla. Takový naivní pitomec z jiného světa.

… do nějakého pořádného… Co tam u nich tohle slovo do háje vůbec znamená? Jako kdybych mohla prostě zajít někam do obchodu a koupit si nový kontejnment. Neměl nejmenší tušení.

Ne, řekla jsem si, když jsem se zastavila přede dveřmi na můstek, abych se sebrala. Ne. Nev – pokud se tak vůbec jmenoval – toho věděl hodně. Měl povědomí o lodích, dokonce i o tomhle typu lodi, který byl tak mimořádně upravený a tak starý model, že to byl skoro unikát. Najala jsem ho ve spěchu, aniž bych s ním dělala vstupní pohovor, jak chtěl Eton, ale většina nováčků na Alaxaku se nijak nehrnula do vyprávění o své minulosti. Potřebovali jsme nového plniče potom, co se ten předchozí náhle zdekoval – letos už pátý –, navíc tahle práce nevyžadovala žádné velké předchozí zkušenosti. Nikdo, komu to aspoň trochu myslelo, se do ní každopádně nehrnul. On však byl mnohem vzdělanější než většina lidí, zejména v jeho věku – možná osmnáct? Dvacet?

Vypadal divně. Nebyl to takový zpustlý drsňák, jací se obvykle hlásili na pozici plniče. Byl příliš… pohledný. Zuby měl rovné a bílé, světle hnědé vlasy rozcuchané větrem, ale umyté. Na sobě měl šedé oblečení, správný odstín, ale bylo taky čisté a většinou ze syntetického materiálu. Na nose měl bouli, jako kdyby si ho někdy zlomil při nějaké rvačce, ale tváře a bradu měl bledé s ostrými rysy a v očích takovou jiskru, že na Alaxaku těžko mohl strávit aspoň jednu zimu.

Byl pyšný. Podle oblečení byl bohatý a podle přízvuku pocházel z některé z královských planet. Když k nám před lety přišel Eton, zněl hodně podobně. Předtím sloužil na jedné královské planetě jako bodyguard – nic víc jsem z něj o jeho minulosti nedostala.

Takže co tady Nev krucinál vlastně pohledává? Nejspíš je to nějaký turista a chce trochu adrenalinu, nebo hůř, je to bohatý synek na útěku. Něco tu každopádně smrdí.

Zhluboka jsem se nadechla a s výdechem jsem spustila ruce po rámu dveří. Soustředila jsem se na hvězdy a na světelnou řeku tvořenou oblaky, které byly vidět v průzoru nad mým kapitánským křeslem.

Dělala jsem, co jsem mohla, nebo ne?

Otázka mi uvnitř mé lebky připadala větší než celý kontejnment a odrážela rozpínající se prostor venku. Dělala jsem to samé, co Alaxané stovky a stovky let přede mnou. Tohle byla jediná správná cesta. Cítila jsem to.

Většinou. I tak mě tenhle arogantní týpek přiměl o sobě pochybovat.

Kéž bych se tak mohla zeptat svého otce. Tohle bývala jeho loď a předtím loď jeho otce. Chyběly mi dny, kdy jsem tu seděla na náhradním křesle, bylo chladno, tak jsem si kolena přitáhla k bradě, a sledovala jsem, jak otec pilotuje. Ptala jsem se ho na všechno možné. Většinou jsem tam s ním byla jen já. Onai – při myšlence na staršího bratra jsem doteď cítila záchvěv – pilotoval člun a Arjan obvykle býval s ním a učil se, jak se to dělá. Jako nejmladší jsem bývala s otcem na kapitánském můstku při kratších lovech Stínu, a to prakticky od doby, kdy jsem byla dost velká na to, aby mě bezpečnostní pásy udržely při startu. Takže jsem byla u toho, když začal řídit loď nevypočitatelně, když jeho oči, místo aby jen ztmavly v koutcích při odvážnějších manévrech, celé zčernaly a pak zase zbledly.

Kéž by tu ještě byl. Mohla bych si s ním promluvit o všem, od vylepšení kontejnmentu až po podezřelé cizince, o té černotě, která mě požírala zevnitř.

Byl by tu, kdyby ho nezabila přesně tahle černota. A mou matku taky. I Onaie. I moje prarodiče a jejich ostatní potomky. I moje praprarodiče.

To bylo naše dědictví – naše pýcha a naše tradice. A taky smrt a šílenství. Tahle černota byla temnější a nebezpečnější než skryté kouty vesmíru. A žila v mých útrobách. V mé krvi a v mých kostech, ve všech vláknech mě bytosti.

Otrava Stínem postihovala každého, kdo byl příliš dlouho vystavený jeho působení, ale tohle… Tohle bylo něco jiného. Celé generace těl tomu byly vystaveny a účinky se hromadily v našich buňkách a nervech jako saze.

Ale smrt nebyla jediným důsledkem. Některým z nás to nejdřív pomohlo na cestě k velikosti. A to mě děsilo ze všeho nejvíc.

V takových chvílích jsem si připadala malinká, velmi mladá… a velmi osamělá. Věděla jsem, že to je ten samý pocit, který zmrzačil Arjana a kvůli kterému se nemohl stát kapitánem.

Tak jsem tu byla já. Prohrábla jsem si vlasy, rozvalila jsem se na svém sedadle a setřásla jsem ze sebe dotírající temnotu. Zátěž z ramenou ze mě konečně spadla a černota z koutků mých očí také zmizela.

Temnota se na nás ale stále tlačila, aspoň podle toho, co jsem viděla venku. Byli jsme zhruba v polovině dne. Lovem jsme strávili noc a celé dopoledne, ale vzhledem k tomu, že vesmír byl černý, nebylo snadné to rozpoznat.

Vypadalo to mírumilovně, jako ve spánku. Na chvíli jsem se zadívala, jak mým zorným polem proplouvá intergalaktický portál. Kdysi to byla brána z Alaxaku do zbytku galaxie, a dokonce i do vzdálených galaxií za ní, ale teď byl prázdný, asi jako kdybyste místo domu měli jen vstupní dveře. Nepředstavitelně velké nosníky, zprohýbané stoletími nárazů meteoritů, se vznášely v prostoru jako zlámaná žebra. Někdy v jeho blízkosti těžily drony a pokoušely se projít skrz a využít technologii… které vlastně už nikdo nerozuměl. Za vinu se to dávalo Velkému kolapsu. Drony vždycky nakonec přešly na jiný program, rozptýlily se jinam a nechaly vznášející se ruiny být. Přišlo mi to tak nějak uklidňující – civilizace se zhroutila, ale můj lid to ustál. Naše kultura existovala už tisíce let před Kolapsem a bude tu ještě mnoho tisíc let po něm.

I když už u toho nebudu.

Bratrův hlas z komu mě přivedl zpátky do reality. Mluvil ke mně přes kanál napojený jenom na můstek. „Hezky lítáš, sestřičko.“

I když jsem nechtěla, ucítila jsem v očích slzy. Arjan v tom jel se mnou od samého začátku. Společně jsme sledovali, jak se zrak našich milovaných rodičů natrvalo zatemňuje, poslouchali, jak chaoticky blábolí, místo aby mluvili racionálně jako dřív, a nakonec jsme je jednou ráno před pěti lety našli nehybné. Onaiovi bylo pětadvacet, když ho před dvěma lety postihl stejný osud. Arjan mě tehdy přesvědčil, abych převzala jejich řemeslo, i když mně bylo jen čtrnáct a jemu osmnáct. Dávala jsem na něj přitom pozor a posádka mi pomohla se sebeovládáním. Bez něj bych tu nebyla, ale přesto jsem se k němu často chovala jen jako k jednomu z členů posádky.

„Díky,“ odpověděla jsem, „ty taky, fakt. Arjane, co kdybychom se my dva, až budeme mít tenhle lov za sebou… vydali někam jinam… na chvíli.“ Lezlo to ze mě jak z chlupaté deky. „Víš jak, někam pryč z Gamutu, na pár dní. Mohli bychom jet tábořit na pláže u severního moře, nebo do pralesů na rovníku.“

„Řekl bych, že se tomu říká ‚dovolená‘, a nijak mě nepřekvapuje, že to slovo neznáš.“ Slyšela jsem, jak se šklebí. Takhle si mě nedobíral už dlouho. „Zní to skvěle.“

Taky jsem se na něj zašklebila, i když to nemohl vidět.

„Ale víš ty co?“ dodal a zívnul, „spánek zní skoro stejně lákavě.“

Taky jsem byla unavená. Nebezpečně unavená, tak, že jsem se ovládala hůř než nějaký Stín chycený v síti. Vyprskla jsem smíchy. „Budeme mít dost času se vyspat, až budeme mrtví.“

Můj smích se zadrhnul. Ani jeden jsme k tomu neměli nijak zvlášť daleko, pokud bychom Onaie považovali za indikátor. Odkašlala jsem si a zmáčkla jsem tlačítko komu pro komunikaci s celou posádkou. „Všichni zpátky na pozice. Kdyby nějaký zážeh stál za to, musíme být připravení.“

Ozvalo se ospalé mumlání a souhlas. Od všech kromě Neva, což mě nijak nepřekvapilo. Asi usnul vestoje.

„Etone a Telu, dávejte pozor na drony nebo asteroidy, které by mířily naším směrem. Neve, kolik zbývá prázdných nádob…“

„Ehm… Kapitánko?“ Nevovi přeskakoval hlas, ale ne únavou. Zněl mnohem nervózněji, než když zpozoroval ten dron.

„Co je?“

Jako odpověď se rozblikalo červené světélko a rozezněl se alarm. V ten moment mě zachvátila panika, ale rychle jsem se ovládla a projela jsem výstupy ze systémů.

V nákladovém prostoru byl aktivní tlakový zámek.

„Neve!“ zařvala jsem do komu, „co se děje?“

„Několik nádob… Displeje jsou možná poškozené, žádný Stín jsem neviděl, ale ukazují, že se vevnitř snižuje tlak.“

Projela mnou další vlna strachu. Jestli je zamčený v nákladovém prostoru a nádoby netěsní… O člena posádky jsem takhle přijít nechtěla. I když to byl nováček, i když mi připadal divný a nesnesitelný, nemohla bych se dívat, jak mu bublá a černá kůže. I kdyby měl štěstí a dostal se do styku s příliš malou koncentrací Stínu na to, aby se popálil, stejně by spadl do šílenství rychleji než loď do gravitačního pole planety. Nebyl tolik nesnesitelný, abych se vydržela dívat, jak jeho oči tmavnou.

Taky bych neriskovala bezpečnost zbytku své lodi. Netěsnící nádoby by mohly způsobit výbuch. Samozřejmě bych místo toho odpojila nákladový prostor a poslala ho do vesmíru, ale tím bych samozřejmě zabila Neva.

„Neve, okamžitě odtamtud vypadni.“ Kdyby tam zůstal uvězněný, mohla bych zkusit ovládnout Stín a nasměrovat ho… a riskovat přitom, že se zabiju. „Jestli jseš tam zamčenej, manuálně zruším…“

„Jsem venku. To já jsem aktivoval tlakový zámek.“

Hlasitě jsem vydechla do komu. „Díky.“

„No, nechtělo se mi tam zůstávat,“ dodal trochu vesele. „A taky bych nerad, aby se něco dostalo do ostatních částí lodi.“

Možná jsem na něj byla moc přísná. Nejenže zachránil sebe, ale pokusil se taky zachránit Kaitan. „Dobrá práce. Zmiz od těch dveří a někde se připoutej. Arjane, musíš se se člunem dostat zpátky na palubu. Potřebujeme se zbavit některých nádob, hned teď.“ Nemohla jsem si pomoct a zbytek jsem s námahou vykoktala, i když jsem věděla, že jednám správně. „Vracíme se na Alaxak.“

■ ■ ■

Příď Kaitanu se prokousávala ledově šedými vlnami oceánu, když jsme se po přistání přibližovali do malého přístavu u Gamutu. Pokud vím, tak naše planeta byla jedna z mála, kde téměř všechny lodě kotvily na vodě. Nikdo neměl peníze na to, aby postavil průmyslové přistávací plochy, a permafrost byl pro přistání příliš nestabilní. Půda by nevydržela nápor horka z lodních motorů a rychle by se proměnila v močál.

Přála jsem si, abychom místo přistávání raději vzlétali. Ráda bych se cítila zmítaná mezi gravitací a plazmovými tryskami, mezi ledem a ohněm, záda zaražená do sedačky. To, jak se o mě živly přetahují, by znamenalo, že jsem v pohybu. Tady na mojí zmrzlé planetě pohyb vždycky znamenal nějaký boj. A pokud jsem vnímala dobře, tenhle úlovek by mohl stát za to. Měli bychom jít po něm.

Ale ne, my jsme se pohybovali opačným směrem. Vědomí toho, co se děje, mě lechtalo na kůži, šustilo v mých nervech, pulzovalo mi v kostech, cloumalo celým mým tělem, jako by se z komu ozývalo teď, teď, teď.

Stín na mě volal.

„Tohle zvládneme rychle, jo?“ Když jsem vysouvala rampu, byla jsem tak rozrušená, že jsem zapomněla zaznamenat místní přízvuk, který jsem kvůli své posádce obvykle skrývala. Pracovníci v doku reagovali na náš příjezd rychle, použili těžká lana a zajistili naši loď, ze které po sestupu ještě se syčením unikala pára.

Basra na mě zespodu pohlédl skrz kovový rošt tvořící podlahu můstku. „Už jsem se spojil s konzervárnou a oznámil jsem jim, že tu máme potíže. Poslali sem kontejnmentovou dodávku, aby do ní přendali ty nádoby, a navíc na to budou vybavení, takže my ani nemusíme do nákladového prostoru. Nemělo by jim to zabrat víc než hodinu a odhadovali, že dekontaminace je na další dvě hodiny, jestli vůbec bude potřeba.“

Zamrkala jsem. Když jsem jim volala já, obvykle nereagovali ani tak rychle, ani tak efektivně. Možná je Basra nějak ukecal. „Super.“

„Ale má to i háček. Nemůžou v tuhle chvíli zpracovat všechno, co se nám podařilo nalovit, protože jejich zpracovací kapacita je momentálně maximálně vytížená.“

V tom případě to bylo dvojnásob působivé – že se měli dostavit tak rychle. „Žádnej problém. Můžeme pak naplnit celou naši kapacitu a do konzervárny to odevzdat později.“ Pokrčila jsem rameny. „To teda asi znamená, že jestli si někdo chce dát šlofíka, tak může. A všichni si pak můžeme pospat dalších pár hodin, až zase odstartujeme, protože ty pitomý drony hrozně zdržujou dopravu.“

Kosmologové předpovídali na následujících šest hodin obzvlášť intenzivní aktivitu dronů mezi námi a Alaxaským asteroidovým mořem, tedy přímo v naší letové trase. Automatické těžební drony se nám vždycky pletly do cesty a snažily se nás vyhodit do povětří, kdykoli jim jejich senzory napovídaly, že jim překážíme. Obvykle mi šikovný manévr stačil k tomu, abychom se jim vyhnuli, ale do takového množství bych nikdy letět neriskovala. Ale i tak jsme se k lovu měli vrátit dřív, než jsem čekala.

„Cože, to jako máme volný čas? Tys vyměkla, nebo co?“ smála se mi od svých přístrojů Telu. „Omluv mě, jdu rovnou na to. Tohle rande se svou postelí bych si nenechala ujít za nic v celé galaxii.“

„Takže protentokrát nebudeš spát vsedě na své židli?“ Snažila jsem se jí oplatit ten škádlivý tón, i když jsem zuřivě bubnovala prsty. „Co se děje tak mimořádnýho?“

„Mám víc než třicet minut na to, abych zamhouřila oči, to se jen tak někdy nestane. A navíc,“ zazubila se na mě, „všimla sis, jak rychle jsem ten dron přinutila, aby si náš nevšímal? Kdykoli to nějak nandám královský rodině, je to důvod k oslavě.“

Měla důvod nesnášet příslušníky královských rodin, jedné z nich obzvlášť. Dracortesy, kteří vlastnili těžební drony. Nebylo možné je přeprogramovat, už ani oni nevěděli, jak na to. Ale dočasně změnit směr jejich pohybu hackeři jako Telu dokázali.

Takových jako ona ale nebylo mnoho. Její rodina měla zhruba stejně dlouhou historii jako ta moje. Nikdy nedokázala detekovat Stín stejně dobře jako já nebo Arjan, ale rozhodně měla díky generacím kontaktu se Stínem mnohem rychlejší reflexy, ale používala je jinak než my. Háčkování dronů jí šlo stejně dobře jako mně pilotování, což znamenalo, že byla jednou z nejlepších hackerů na Alaxaku a možná i leckde jinde.

Unaveně jsem se na ni usmála. „Dneska to bylo dobrý,“ řekla jsem jí. „Lovíme, co můžeme, ale ty jseš pořád stejně pohotová jako kdykoli jindy.“

Její oči za všemi těmi ostrými rysy obličeje zjihly. „Dík,“ zamumlala.

Když jsem se postavila, dodala jsem: „Aktivuj senzory i mimo nákladový prostor, aby případně detekovaly nějaký pohyb.“ Když se na palubě kromě mojí posádky pohyboval i někdo jiný, byla jsem obezřetná. A dávala jsem si pozor i na posádku, protože Nevovi jsem stále úplně nedůvěřovala.

„To už jsem udělala,“ odpověděla, vrhla na mě pohled, jako že ví, který by jakéhokoli zloděje nebo sabotéra dokázal odradit líp než nějaká kamera – pokud by ji viděli. „Taky jsem nastavila alarm.“ Kromě svého zabijáckého pohledu, jak jsem tomu vždycky říkala, mi věnovala ještě rychlé mrknutí. „Ty taky nespi ve svém křesle, jo?“

Nebyla jsem si jistá, jestli si zdřímnu, ale nechtěla jsem, aby si o mě dělala starosti. „Neboj.“

Jen co Telu odešla a já jsem se sotva usadila, byl na schodech k můstku slyšet nějaký šrumec. Zaslechla jsem Etonův zvýšený hlas – v takové situaci nic neobvyklého.

„Povídal jsem ti, ať s tím neotravuješ kapitánku. To není tvoje práce, což bych ti býval zcela jasně vysvětlil, kdybych byl ten, kdo tě k nám na loď najal. Ne, počkej, já bych tě především vůbec nenajal.“

Rychle jsem se zvedla z křesla – rozčilení mě v podstatě zvedlo na nohy. Věděla jsem, o čem je řeč, protože Eton nesouhlasil s mým náhlým rozhodnutím Neva přijmout téměř rovnou z doků. Skoro jsem mu to neměla za zlé: Neva nikdo neznal, neměl s lovem žádné zkušenosti, ale našel ho Arjan a doporučil mi ho tak dobře, že jsem se rozhodla to s ním zkusit. Nikoho jiného by se mi navíc takhle rychle sehnat nepodařilo – Gamut rozhodně nebyl místem, kde by bujel čilý obchodní ruch. Čekala jsem, že si Eton bude stěžovat, což se taky dělo, ale nahlas zpochybňovat moje rozhodnutí před Nevem a ostatními členy posádky, to už bylo přes čáru.

„No, takže je vlastně dobře, že kapitánka najala mě a ne tebe, ne?“ odsekl Nev a z jeho hlasu bylo poznat, že i když mluví stejně nahlas jako Eton, je mnohem víc rozčilený. I když mě on sám rozčiloval, nemohla jsem se nepousmát. Už stihl pochopit to, co Etonovi ještě pořád nedošlo.

Kvůli tomu jsem se ozvala: „Etone, pusť ho sem nahoru. Je to v pořádku.“

Nev zlehka vstoupil na můstek z posledního schodu a Eton ho následoval mnohem důraznějšími kroky, při kterých mu boty zvonily na kovovém roštu.

„Ano?“ pohlédla jsem na Neva zdvořile a Etona jsem ignorovala. Ne že bych byla bůhvíjak nadšená, že Nev přišel, ale sama jsem ho pozvala.

Nev se usmál – hezký úsměv s těmi jeho příliš bílými zuby. „Zatím jsme neměli příležitost se oficiálně seznámit, kapitánko. Doufal jsem, že bych mohl využít této politováníhodné situace s nádobami na Stín a omluvit se vám, že jsem se přestal ovládat. Dovolte mi prosím pozvat vás na drink.“

Eton se téměř udusil a já jsem se musela přinutit chvilku neotevřít ústa. „Ty… mě zveš na drink?“ vykoktala jsem.

Něco takového se mi rozhodně stalo poprvé v životě. Musela jsem se přemáhat, abych se hystericky nerozesmála. Copak vůbec netušil, kdo jsem? Nešlo ani tak o to, že jsem kapitánka, ale o to, co jsem zač.

Nev se stále usmíval. „Ano, přesně jak jsem říkal.“

Eton se konečně sebral. „Kapitánka s tebou rozhodně nikam nepůjde, krucinál.“

Teď jsem na něj promluvila stejně nedůvěřivě jako předtím, ale tentokrát jsem hovořila opravdu potichu. „Takže ty teď mluvíš za mě?“

„Qole, podívej se na něj!“ rozmáchl se na našeho nového plniče. „Tenhle týpek se několik dní potloukal po Gamutu a všude se na tebe vyptával. Pochází z nějakýho jinýho světa a není tu jen pro srandu králíkům. A o lovu Stínu nemá ani páru.“

„Myslíš něco jako ty kdysi dávno?“ Po téhle připomínce mu sklaplo a svěsil ruce. Postavila jsem se přímo proti němu s rukama v bok. Mezi námi sice byl dost patrný výškový rozdíl, protože jsem mu sahala akorát tak po ramena, ale věděla jsem, kdo z nás dvou určitě necouvne. Stále jsem mluvila potichu. „Myslím, že na ten drink s Nevem půjdu. Vrátíme se ani ne za hodinu.“

Eton podrážděně zahučel: „Telu, slyšelas to?“ a podíval se dolů skrz rošt.

„Telu odpočívá,“ řekla jsem.

„To bychom měli všichni. Hej, Basro, Arjane, můžete ji nějak přimět k rozumu?“

Arjan byl bohužel dole s Basrou u jeho počítačů a oba se na nás koukali skrze mřížovanou podlahu a čekali, co se bude dít dál. Basra navíc položil mému bratrovi ruku na rameno, což bylo divné. Ale když jsem se teď nad tím tak zamyslela, došlo mi, že jsem je spolu vídala během odpočinkových přestávek čím dál častěji.

„Qole, nemyslím si, že to je ten nejlepší…“ začal Arjan.

Basra si nahlas odkašlal a prohlásil: „Tuhle hádku nemůžeš vyhrát, tak se o to ani nepokoušej. Pojď, ať si aspoň my odpočineme.“ Rázně se otočil od svých přístrojů, popadl Arjana, vydal se pryč a přes rameno ještě křikl: „Ještě bych se přimlouval, abys Etona nezabila, kapitánko. Potřebujeme ho.“

Typický Basra, který vždycky ví, co i kdo má jakou cenu. Rozhodně jsem si nemyslela, že by mu něco jako city zatemnilo úsudek. Dokonce dával přednost tomu, aby se o něm mluvilo v mužském rodě, protože se tak většinou cítil a protože mu to dávalo jistou výhodu, když se měl s někým o něco handrkovat – tomu jsem jako mladá kapitánka dobře rozuměla, protože mě pořád někdo podceňoval a zpochybňoval moje rozhodnutí.

Ale vyvstávala tu otázka: Co je mezi ním a mým bratrem? Basra se stal členem naší posádky před několika lety, až po Arjanovi, Telu a Etonovi, a nikdy jsem vlastně nepřišla na to proč. Samozřejmě jsme potřebovali obchodníka, který by se postaral o nalovený Stín. O své minulosti nemluvil, stejně jako Eton, stejně jako všichni odjinud, a já jsem se nevyptávala. Ale bylo čím dál jasnější, že Basra je opravdu mimořádný obchodník, nehledě na jeho genderovou fluiditu. A teď když jsem se na něj podívala dolů a spatřila, jak se letmo dotkli s mým bratrem rukama, než společně prošli dveřmi, opravdu jsem se nad ním zamyslela.

Ale začněme od začátku. Měla jsem vyrazit na drink. Ze všech možných lidí právě s naším novým plničem. I když to bylo absurdní, stálo to za to, protože by to byla dobrá lekce pro Etona. A na to, abych si šla na chvíli pospat, jsem měla moc o čem přemýšlet. A taky mě trošinku ohromilo, že se Nev hned nevrhnul na svou palandu, aby si odpočinul. Otočila jsem se od kontrolního panelu, zamířila ke schodům a Nev se vydal za mnou.

„Qole,“ řekl Eton. Měl špatnou náladu.

Já jsem měla ještě horší, když jsem kolem něj procházela. „Kapitánko Qole. A kapitánko Uvgamutová by možná bylo ještě lepší.“

„Qole,“ zopakoval. „Patříš na loď.“ Bleskově se přede mě postavil a zakabonil se. Na vteřinu se mi zdálo, že se Nev taky trochu pohnul, jako bych chtěl zaujmout ochranitelský postoj, jak to někteří pitomci dělají… ale ne, jen se opřel o nějaké skříňky. „Jsi kapitánka, jak jsi mi zrovna připomněla.“

„Máš na mysli, že na lodi jsem víc v bezpečí.“ Zamračila jsem se stejně jako Eton. „Myslím, že tohohle týpka zvládnu.“ Přezíravě jsem ukázala na Neva a on zvedl obočí.

„A já taky! Tak mě aspoň nech, abych šel s vámi. Mám tě ochraňovat, tak mi dovol dělat svou práci.“ Etonův hlas zaduněl hlasitěji než jeho kroky na kovovém roštu.

Měl pravdu, ale tenhle argument nepoužil poprvé. Zaváněl otřepaností, stejně jako by zaváněla nějaká hnijící mršina, kterou moře vyvrhlo na pláž. Bylo mi z toho nanic. Navíc mě teď Nev pozoroval, jako by mě hodnotil, tak jsem nechtěla, aby to vypadalo, že se o sebe neumím postarat. Navíc jsem byla fakt šíleně vzteklá, ale s žádným z nich to nemělo nic společného.

Černota v mém nitru pulzovala a už mi přetékala do krajů zorného pole. Ani Eton ani Nev neustoupili. Hrdinové, pomyslela jsem si, nebo taky pošetilci, podle toho, kolik toho v mých očích viděli. Otrava Stínem nebyla nakažlivá, ale většina místních věděla, že by neměli být poblíž někoho jako já, když jsme byli rozzlobení. A rozhodně jste chtěli být jinde, když nám definitivně ruplo v bedně. Někteří z nás se pak propadli do šílenství, jako třeba moji rodiče. Někteří ne.

Ovládám se, ovládám se, broukala jsem si pro sebe, zatímco se to zhoršovalo, a nezdálo se, že by se mi nějak dařilo se ovládnout. Ale musela jsem. Jestli se to nepovede, bude za chvíli po mně. Nebo hůř, zbyde ze mě blábolící prázdná schránka mého dřívějšího já, tak moc mimo, že smrt by byla lepší.

Zhluboka jsem se nadechla a pokusila se uklidnit. I tak jsem najednou udělala nečekaný krok směrem k Etonovi, čímž jsem ho donutila předvést rychlý taneček, abych do něj nenarazila. Za jiných okolností by to bylo komické. I když byl nejmohutnější člověk, kterého znám, měl neuvěřitelně rychlé nohy.

Takže mi uskočil z cesty, což jsem přesně chtěla.

„Zůstaň na lodi,“ řekla jsem mu. Otevřel ústa, aby protestoval, ale já jsem dodala: „Je to rozkaz.“

To ho umlčelo, a než aby sledoval, jak jde Nev se mnou ven, odvrátil se.

I přes Etonův neochotný souhlas mě zalila další vlna vzteku jako sluneční zážeh. Tihle lidi z jiných světů. Jednou mě přivedou k šílenství, tedy jestli to Stín nezvládne dřív.

III

NEV

Když jsem vylezl ven z lodi, zadul tak silný vítr, jako bych dostal do obličeje facku. Vyhrkly mi z toho slzy. Měl být začátek léta, ale tady to nevypadalo jako léto u mě doma. Když někam zasvítily dlouhé sluneční paprsky, měl člověk trošku pocit tepla, ale každý stín připomínal, že kdybyste se rozhodli strávit noc venku bez patřičného vybavení, nedožijete se rána.

Když Qole přistála v doku pod námi, ozval se kovový rachot. Díky poruše zařízení, kterou jsem způsobil na nádobách, byl nákladový prostor zaplombovaný do té doby, než se o něj postará konzervárna. Takže místo abychom vyšli ven po rampě jako vždycky, vyskočili jsme z lodi malým nouzovým východem poblíž místností pro posádku.

Pád, který následoval, se mi nezdál moc vhodný pro každodenní opakování, ale Qole to asi nevadilo. Když do toho šla ona, tak jsem to odmítl vzdát, vyskočil jsem za ní a dole dopadl do kotoulu.

Když jsem znovu získal rovnováhu, ve slabém odpoledním světle jsem si konečně pořádně prohlédl Kaitan. Dlouhý a štíhlý trup lodi ostře kontrastoval s obrovskými nákladními loďmi okolo. Průzor na přídi, za nímž byl kapitánský můstek, vyvažovala proláklina na zádi, ve které byla umístěná síť. Otvory pro přívod vzduchu do motoru na stranách se v elegantní křivce napojovaly na trup a byly překryté pečlivě přinýtovanými kovovými pláty. Stejně jako ostatní lodě, které jsem tu viděl, měla i tato zvláštní tvar přizpůsobený svému účelu. Z ostatních ale různě trčely kabely a povrch vypadal, jako by ho někdo jen tak halabala zazáplatoval. I když byly na Kaitanu vidět nejrůznější zuby a škrábance, působila loď dojmem, že se o ni někdo pečlivě stará.

Qole na mě nečekala. S rukama vraženýma v kapsách a trochu nakloněná proti větru se rozhodným krokem vzdalovala pryč. Sice mi možná slíbila, že si se mnou dá drink, ale nevypadalo to, že by tam se mnou chtěla dojít.

Povzdychl jsem si a vydal se za ní.

Jakmile jsem se pohnul, někdo mě popadl za ruku a dýchal přitom tak chraplavě, že to připomínalo vzduch vysávaný ven do vesmíru. Ta osoba, pokud se tomu stvoření ještě vůbec dalo tak říkat, byla schoulená ve stínu Kaitanu. Byl vyčerpaný, hubený a měl úplně černé oči jako dva kusy uhlí, propadlé do tváře – stínové šílenství. Jeho tělo chránily před brutálními živly jen odrané hadry a jediný zvuk, který mu vycházel z rozpraskaných rtů, bylo chrčení, které mi způsobovalo husí kůži.

Instinktivně jsem odtáhl ruku a okamžitě jsem se za to styděl. Ale co jiného jsem mohl dělat? Už jsem se setkal s příliš mnoha lidmi poznamenanými Stínem a věděl jsem, že i kdyby se jim dostalo jakékoli péče, jejich stav se nijak nezlepší. Když už byl někdo otrávený Stínem, nebylo cesty zpět. Smrt byla pro takové lidi lepší.

To jsem si aspoň myslel. Qole se najednou objevila přede mnou, klekla si a vtiskla tomu muži do jedné z dlaní zahřívací polštářek. Obrátil na ni své černé oči, pokusil se něco říct, ale z úst mu vyšlo jen zasténání.

„Přitahuje ho Stín, který je uvnitř lodi,“ zamumlala směrem ke mně. Pak k němu jemně promlouvala a snažila se přehlušit jeho mrmlání. „Vezmi si to, zahřeje tě to. Zavolám někomu, aby tě dovedl domů. Mrzí mě to, Gavrile. Akorát budeš venku o chvilku déle.“

Možná se mi to jenom zdálo, ale mužův obličej se malinko uvolnil, jak se nahrbil nad zahřívacím polštářkem. Přesně jak slíbila, vytáhla kom a někomu přes něj rychle dala strohé instrukce, ještě než se stihla narovnat, a pak se svižně vydala směrem k městu.

Spěchal jsem za ní, ohromený tím, čeho jsem byl svědkem. Vždycky mě učili, že člověk má dělat věci, které budou mít dalekosáhlý a velký dopad, ale Qole se obtěžovala udělat něco tak malého, i když vůbec neměla času nazbyt. Sice to nebyl zrovna výkvět efektivity, ale bylo to zkrátka… neuvěřitelně milé.

Na srdci jí ležel osud širší komunity, což naznačovalo, že bych ji mohl přesvědčit, že i já můžu s něčím pomoct. A nebyla to prázdná slova. Pokud bychom konečně zjistili, jak zajistit, aby Stín neměl při kontaktu s organickou hmotou ničivé účinky, mohl by se stát dostupným pro masový trh – takže jejich příjmy by raketově vzrostly –, a my bychom pak díky tomu mohli pro lidi, kteří ho získávají, vybudovat bezpečnější pracovní podmínky.

Možná by ocenila, kdyby věděla, že i mně na tom záleží. Když jsem ji dostihl na nerovné štěrkové cestě, pečlivě jsem volil slova. „Myslíte, že kdyby ze Stínu bylo víc peněz, že by to vylepšilo situaci?“

Qole si pohrdavě odfrkla. „Ze Stínu už je hodně peněz, ale ne pro nás. Ti, kteří denně riskují své životy, jsou v pohodě, a ostatní se jen protloukají. Vydělávají ti, kteří od nás Stín kupují. Možná že u vás na planetě máte královskou rodinu, co vám sype prachy jako hovna do žumpy. Ale tady žádný podělaný královský nemáme, což je jen dobře.“

Zašklebil jsem se a pohlédl jsem na zrezivělé trosky ambiciózní budovy, v jejímž stínu se stále držel sníh a jejíž výstavba se zastavila, protože vyschl zdroj financování. Rozhodně tu nebyly přebytky peněz, ať už královských nebo jiných. „Po Stínu je teď velká poptávka ve velkých průmyslových provozech.“ A ještě by vzrostla, pokud bych do toho směl zasahovat. „Nemůžete si vyjednat lepší cenu?“

„Jasně. Zhruba stejně jako by ses se mnou ty mohl dohadovat o lepším podílu z našeho zisku. Zkus to a uvidíš, jak dobře ti to půjde.“

Zasmál jsem se, protože to byla pravda a taky protože mě ohromila tím, jak dobře vystihla situaci a uzemnila mě. „Tak dobrá, já se budu snažit plnit všechny své povinnosti na jedničku a budu doufat v nejlepší.“

„Jestli to poděláš ještě o trochu víc, tak příště už vylítnem ven do vesmíru.“ Zaškubala rty, ale oči měla stále upřené na chodník mezi budovami. Tahle její reakce mi udělala radost.

Zbytek cesty uplynul příliš rychle na to, abychom spolu ještě o něčem mluvili, nebo bylo možná moc zima. Na Alaxaku právě vládla doba ledová a Gamut byl jednou z nejizolovanějších komunit. Vesnice se skládala převážně z malých nenápadných budov z minulého století, které dosud sloužily jen díky záplatám, kanibalskému přístupu k ostatním budovám a lidové tvořivosti. Jediným definujícím prvkem v krajině, který vytvořil člověk, byla zubatá věž konzervárny. Jinak ale, kam až oko dohlédlo, dominovaly zasněžené hory a tam, kam slunce nedosvítilo, se všude rozprostíral led.

Qole brzy odbočila z hlavní silnice, pokud se tedy pruhu zmrzlé špíny tak vůbec dalo říkat, a já za ní. Dveře dovnitř mi skoro zabouchla před nosem. Bar se nacházel ve staré prefabrikované budově a vypadal by stejně nudně a ošuntěle jako ostatní podobné stavby, nebýt výzdoby interiéru.

Staré stroje, otřískané kusy lodí a nábytek vyrobený převážně z hladkého naplaveného dřeva. Středu místnosti vévodil starožitný topný sloup, z nějž vycházela narudlá záře. V koutě vzadu se ukrývala vysloužilá kožená figurína zbrázděná jizvami po vrhacích nožích a hlavu měla ozdobenou korunou vyřezanou z kanalizační trubky. Netušil jsem, kterého krále měla představovat, ale vzhledem k tomu, že jsme se nacházeli v Dracorteské sluneční soustavě, se to dalo uhodnout. Alespoň se zdálo, že už s ní dlouho nikdo nehrál.

U rozvrzaných stolů se hrbilo několik týpků, kteří byli ještě různorodější a omšelejší. Byli stejně omlácení a ošlehaní živly jako všechno ostatní v Gamutu a mě vůbec neregistrovali. Jejich nevšímavost mě znejistěla nejvíc, protože jsem byl celý život zvyklý být středem pozornosti.

Sloup zářil purpurovým ohněm a zahříval celou místnost. Plameny se pohybovaly pomalu, jako když se lije olej do vody. Když jsem zaostřil na jednotlivé plamenné jazyky, rozkmitaly se vždycky tak rychle, že jsem je nestíhal sledovat, a pak se zase uklidnily do svého malátného tanečního tempa. Uprostřed jsem zahlédl poblikávající bílé flíčky, které se rychle rozsvěcely a zase zhasínaly.

Stín.

Nedokázal jsem si pomoci a zavrtěl jsem hlavou. „To vypadá… bezpečně.“

Qole pokrčila rameny, ruce stále v kapsách, a přešla k prázdnému baru. „Bezpečnost je relativní pojem. Když člověk žije tady, je lepší být v teple, než se užírat starostmi kvůli Stínu.“

Postavil jsem se k baru hned vedle ní a pokynul jsem muži, který byl podle všeho barman, že chceme dva drinky. Nevypadal, že by si nás všiml, a někam zíral tak dlouho, že jsem se znovu pohnul směrem k němu, abych ho na sebe upozornil. V tu chvíli se ale otočil a se znechuceným povzdechem nám začal připravovat pití.

Dřepl jsem si opodál – necítil jsem se tu o nic víc vítaný než na palubě Kaitanu – a vrhnul jsem pohled na Qole. Koutek úst měla ohnutý v mírném úsměvu. Evidentně jsem měl větší šanci na ni zapůsobit, když jsem ze sebe dělal blázna. Přátelskost, erudovanost a asertivita byly skvělým prostředkem, jak ji vytočit. Sice mi to téměř nedávalo smysl, ale bylo to tak.

„Dík, Larvute,“ řekla Qole, když nám muž podal dvě ušmudlané lahve. Odpověděl jí zahučením a odporoučel se.

Takže se znají. Jen chtěla vědět, co já na to.

I kdybych jí byl sympatičtější, kdybych ze sebe dělal blázna, nemohl jsem si tak získat její důvěru. Přemýšlel jsem, jak dlouho může trvat průzkum a jak dlouho potřebuju, aby mě poslouchala. Odolával jsem, abych se nepodíval na svoje informační hodinky na zápěstí, a pokusil jsem se setřást paniku, která mnou prostupovala. Chtěl jsem jí jednoduše říct, co tu dělám, ale kdybych jí sdělil pravdu, aniž by mi důvěřovala, šíleně by ji to vytočilo. A ztratil bych ji navždy.

„Takže Stín je tady ta nejlepší volba?“ Snažil jsem se znít nenuceně, jako bych byl jen zvědavý.

Qole si přitáhla láhev blíž k sobě a chvíli do ní zírala, než odpověděla. „Záleží, jak to myslíš. Jako práce, nebo jako zdroj tepla?“

„Asi obojí.“

„No, lidi tady zoufale potřebujou obojí,“ řekla trochu rázně, „a prostě to tady je. Ale ne, nikdy bych neřekla, že to je nejlepší v jakémkoli ohledu, i když ho tady používáme na všechno: na vaření, topení i svícení.“ Neurčitě ukázala na topný sloup. „Já vím, že to je, jako bychom používali jaderný reaktor na vaření vody na čaj. Proto tady má většina lidí Stín v těle.“

Zhluboka se nadechla, jako by se potřebovala obrnit na to, co se chystala říct. „Ale lovení Stínu je nejhorší. Měl bys vědět, do čeho ses uvrtal. Takový kontakt se Stínem nemůžeš přežít, aniž bys někdy později nezešílel a pak nakonec neumřel. Pro většinu z nás je to pomalá smrt, trvá to desítky let, než oči zčernají tím jedem jako Gavrilovy. Můžeš tomu uniknout, pokud odejdeš. Ale pro některé z nás…“ Dívala se stranou, aby se naše oči nestřetly. „Už to máme v sobě. My děti ze starých alaxaských rodin, které loví tak dlouho. Máme jistou toleranci, nějak to snášíme. Nejspíš by to tak mohl mít kdokoli, ale my jsme asi první. Anebo jsme na tom nejhůř.“

Měla pravdu. Na jiných planetách podobní lidé žili, ale nikde se zatím nenašly rodiny, v nichž by se to dědilo. Nechtěl jsem jí však vyjevit, co všechno o jejím stavu vím, aby nepřestala povídat.

„Já… ehm… viděl jsem v tvých očích záblesk černoty,“ řekl jsem tiše. Narovnala se a přes bar mrkla na Larvuta, který se uklidil na opačný konec pultu a začal tam sledovat zprávy na zrnící obrazovce. Chápal jsem její reakci. Když se mluvilo o otravě Stínem, lidi to znervózňovalo, proto taky bylo tak těžké najít někoho jako Qole. Mluvil jsem tak, aby mě neslyšel, ale stejně jsem pro její lepší pocit dodal: „Ale pak se to zas uklidnilo. Takže ty nejsi otrávená, že?“

„Ne, takhle to není,“ řekla stručně. „Nás to ovlivňuje jinak.“

Tak tohle byla ta její „tolerance“ vůči Stínu, jak tomu sama říkala, což ale nevysvětlovalo to, co jsem viděl. „A jak?“ dloubnul jsem si do ní.

„Někdy,“ odkašlala si a ztišila hlas, „někdy někteří z nás dokážou vycítit Stín.“

„Takže proto jseš nejlepší pilot, jakého jsem kdy viděl? To přece nemůže být jen tím.“

Příkře na mě pohlédla a já jsem nedokázal rozpoznat, jestli ji můj „odhad“ překvapil. „Těžko se to vysvětluje, ale dokážu cítit všechno… líp. Rychleji. Nejen Stín. Můžeme provádět překvapivé věci, ale pak někdy zešílíme a umřeme, a přitom ani nestihneme pořádně žít, takže nežárli, jo?“

Už se na mě nekoukala, provrtávala pohledem barový pult z naplaveného dřeva, takže nemohla tušit, že žárlit by bylo to poslední, co by mě mohlo napadnout. Na chvilku mi všechno, na čem jsem pracoval, zastínil alarmující fakt, že Qole může zítra klidně umřít a že to ví. Blízkost nevyhnutelného může rozhodit i toho nejsilnějšího, říkával můj otec, ale Qole se rozhodit nenechala. Byla pilotka, kapitánka, a obojí jí šlo lépe než spoustě těch, se kterými jsem se kdy setkal.

Stále sledovala bar a škrábala do něj špinavým nehtem. „Děti z našich starých loveckých rodin umírají dřív v každé generaci, dokud rodina nakonec nevymře. Takže je div, že my tu pořád ještě jsme.“ Zašklebila se na mě. „Pořád jseš rád, že jsi se mnou na jedné lodi? Jsem jako časovaná bomba, což by ti tady každý s radostí potvrdil.“

Držel jsem se jejích očí, když na mě vzhlédla. „Jak jsem říkal – chtěl jsem tu práci.“

Znovu se zadívala jinam. „Proč? Ty jsi neměl lepší možnost než Stín?“

Pousmál jsem se nad obratem směru našeho rozhovoru a pohrával jsem si s lahví. Postrádala etiketu a byla zaprášená. Tolik jsem se zabral do naší rozmluvy, že jsem nevědomky vypil celý obsah. Když jsem se nad tím zamyslel, chutnalo to jako zkvašená špinavá voda po umytí nádobí.

Než jsem stihl odpovědět, světlo v místnosti zablikalo a pak částečně potemnělo. Okamžitě jsem se narovnal, byl jsem ve střehu a mžoural jsem kolem sebe, než si oči zvykly.

„Další důvod, proč nesnášet Stín: Je pekelně nespolehlivej.“ Qole ani nezněla, že by ji to nějak zvlášť otravovalo.

Sloup uprostřed místnosti samozřejmě zhasl a ve středu kontejnmentové jednotky zbyla jediná svítící tečka. Bar osvětlovalo zezadu mdlé sluneční světlo, které sem pronikalo skrz špinavé okno, dost na to, abych postřehl, jak se štamgasti vrtí na svých židlích. Taky jsem zaslechl jejich povzdechy. Takže nic neobvyklého.

„U Velkýho kolapsu,“ zaklel jeden z týpků. „Hej, Qole, co ty na to?“

„Proč bych to dělala, Hudgi, vždyť se skoro neznáme,“ prohlásila s tak kamenným výrazem, že mi chvilku trvalo, než mi došlo, že právě řekla oplzlý vtip. Jeden z týpků zahýkal smíchy.

I když jí to bylo evidentně úplně jedno, mrkla na mě, poodešla od baru a pleskla ruku na povrch sloupu. Pod dlaní jí něco zasvítilo a uvnitř se rozhořely rudé plamínky. O chvilku později se kontejnmentová jednotka znovu rozjasnila a poté i celá místnost.

Jako by mi po páteři přejel elektrický proud. Všichni se usilovně dívali jinam než na ni. Ani Larvut, který jí nepoděkoval za to, že mu znovu zprovoznila topné těleso, a dokonce ani Hudge, který ji k tomu sám vybídl.

Skoro jsem jim to ani nemohl vyčítat. Nebylo příjemné něco takového vidět a věřit tomu.

Nežertovala, když přirovnala Stín k jaderné fúzi. Kdokoli jiný, ať už otrávený Stínem nebo ne, místní nebo cizinec, by se nemohl dotknout sloupu, aniž by mu to spálilo ruku na škvarek. A ona nebyla jen imunní vůči teplu, dokázala Stín zažehnout.

Samozřejmě tady kolovaly různé povídačky o lidech, kteří dokázali ovládat Stín. Kvůli nim jsem tu byl. V různých slunečních soustavách člověk mohl taky zaslechnout různé za vlasy přitažené příběhy o věcech, pro které nebyly žádné empirické důkazy. Nikdy jsem si nemyslel, že něco takového je možné. Tolerance vůči Stínu, ano. Nějaké s tím spojené dopady na chemii v těle a nervový systém, možná. Přímá interakce? Nebyl jsem si jistý, jestli jsem zrovna nebyl svědkem zázraku.

Ale našel jsem ji, jednoho z mála potomků starých rodin, jejichž děti žily kvůli kontaktu se Stínem krátce. Vzhledem k tomu, že nikdo ze štamgastů nekřičel ani nepanikařil, neodehrálo se tu nic divného, aspoň co se týkalo Qole. A i když jsem o jejích schopnostech pilotovat a lovit slyšel hodně, o tomhle se nikdo nezmiňoval. Vypadalo to, že tyhle informace si lidé z Gamutu nechávají pro sebe. Nejspíš z dobrých důvodů, ne že by se jí báli.

Mohli by ji chtít využít.

Takoví jako já, pomyslel jsem si hořce. Ačkoli já jsem ji vlastně využít nechtěl. Chtěl jsem jí pomoct, stejně tak mnoha dalším, pokud bych ji dokázal přesvědčit, aby mi to dovolila.

„Qole,“ oslovil jsem ji, když se vrátila k baru. Odmlčel jsem se, protože jsem si uvědomil, že jsem ji předtím nikdy neoslovil jménem a moc mi to nešlo přes pusu. „Kapitánko. To bylo neuvěřitelné. S tímhle bys mohla dělat věci.“

Rychle se napřímila. „Co tím myslíš?“

Lidé jako Qole, kteří dokázali ovládat Stín, jejichž biometrický make-up dokázal odolávat jeho síle, byli klíčem k tomu, abychom mohli Stín používat jako bezpečný zdroj energie. Momentálně se mimo Alaxak tenhle zdroj prakticky nevyužíval a když už, tak jen okrajově nebo k experimentům. Pro všechny zúčastněné byl příliš nebezpečný. Ale nemuselo by to tak být napořád.

„Kdyby… kdyby bylo možné porozumět tvých schopnostem, mohlo by to všechno změnit. Pro tebe, pro lidi kolem, pro každého. Mohla bys být klíčem k porozumění.“

Byl jsem si skoro jistý, že by to tak bylo. Jen by se mnou musela odjet už zítra. Nějak jsem ji o tom musel přesvědčit.

V obličeji se jí neprojevil ani náznak nějaké emoce. „Vážně? Klíč k budoucnosti, žejo?“

„Ano!“ Nemohl jsem uvěřit, že se mnou souhlasí. Teď jsem na to kápnul, pomyslel jsem si a zalila mě vlna úlevy. Pochopí, co jí chci říct, a můžeme vyrazit včas. Včas na to, abychom mohli změnit všechno. „Ano. Dokážeš dělat věci, které by většinu lidí zabily. Kdyby mohli takhle bezpečně se Stínem zacházet všichni, měli by z toho užitek i lidi tady. Stín by se dal použít na topení nebo jako palivo a nebyl by smrtelně nebezpečný.“

Qole náhle zuřivě postoupila o krok ke mně. „Ty si fakt myslíš, že jseš první génius, kterej mě vzal na drink a začal mi něco takovýho vykládat? Vždycky říkají, že to je ‚úžasný‘. Že je to ‚klíč‘. Dokud neuvidí, co se doopravdy děje.“ Oči měla čisté, ale cítil jsem, jak z ní na mě sálá hněv intenzivnější než teplo ze sloupu. „Je to jed a zabíjí. Akorát je otázka, jestli tě zabije dřív, než to stihne něco jiného.“

Zvedl jsem obě ruce. „Říkám jen, že ve hře je mnohem víc, než si myslíš. Nemáš pocit, že by stálo za to to aspoň zkusit? Nezměnilo by to tvář Alaxaku?“ Snažil jsem se, aby v mém hlase nezaznívala frustrace, ale moc mi to nešlo. Nechápal jsem, proč nikdo z místních neměl zájem na tom, jak by se mohly věci v budoucnu změnit k lepšímu. To jsem prostě nedokázal komunikovat? Co jsem dělal špatně?

Oči jí sice nezčernaly, ale i tak planuly. „Už jsme tady měli týpky odjinud, co se nám to tady snažili vylepšit. Jako byste všichni věděli, o čem to sakra vůbec mluvíte. Nejseš jako parchanti, který se zajímají akorát o to, co dalšího by z nás mohli vymáčknout, ale jseš úplně stejně marnej. Je to tak arogantní, myslet si, že máš nějakou moc, abys doopravdy něco změnil.“

„Copak jsi neslyšela, co jsem…“

„Víš, co má dostatečnou sílu a moc, aby to změnilo Alaxak?“ Vztekle máchla rukou kolem sebe. Už jen syčela, když se ke mně naklonila tak blízko, že jsem na tváři cítil teplo jejího dechu. „Drony. Bitevní lodě. Peníze králů, který si nakradli od všech kolem. Tohle. A my se bez toho všechno rádi obejdeme, jsme rádi, že nás nechají na pokoji, protože od nich zatím nikdy nepřišlo nic dobrýho.“ Naklonila se zpátky a kývla směrem k pultu a rychlým pohybem si upravila neposlušný pramen vlasů, který jí sklouzl do obličeje. „Dal sis tu pití.“

Pohled jsem jí oplatil. „A ty ses toho svého ani nedotkla,“ řekl jsem při chabém pokusu odvrátit to, co se chystala udělat.

„Nepiju.“ Otočila se ode mě pryč a zamířila ke dveřím.

„Počkej, Qole!“ Popadl jsem ji za ruku.

Ohlédla se na mě přes rameno a mračila se tak ošklivě, že jsem ji pustil. „Kapitánko Uvgamutová. A jestli se mnou opravdu chceš lovit,“ zavrčela, „tak buď do pěti minut zpátky na Kaitanu, nebo místo tebe najmu nějakej jinej kus smetí, co mi vítr přivane do cesty.“ A bez mrknutí se odporoučela.

Těžké dveře za ní zapadly a místo ní tu zbyl jen poryv studeného vzduchu. Zíral jsem tím směrem s pocitem ztráty.

Larvut mi poprvé věnoval bezzubý úsměv. „Ještě něco k pití?“

Potřeboval jsem nemožné. Zázrak. Potřeboval jsem Qole.

Než jsem se vůbec stihl zamyslet co dál, zapulzoval mi na zápěstí skrytý kom. Konečně doběhl přenos dat z KISu, který jsem hacknul, a strýc mi přes něj posílal zpátky zprávu. Evidentně nebyla první, ale předtím jsem neměl čas to zkontrolovat, když jsem pracoval jako divý.

Její bratr je dobrý kandidát, ale není nezbytný. Doufám, že o té holce dokážeš získat data. A potom: Je to ta pravá. Ať se děje cokoli, přiveď ji. Okamžitě. Máš obvyklý termín, ale pokud budeš otálet, můžeš mít taky společnost. A nakonec: Proč neodpovídáš, Nevariane? Pokud se teď nepohneš, může být poškození nezvratné.

Stáhl se mi žaludek. Vypršel mi čas. Společnost. Selhat by bylo to nejhorší pro mě, ale pokud by se mi někdo přilepil na paty, bylo by to špatné pro všechny včetně Qole. Jak Rubion mohl něco takového vyluštit ze systému, mi bylo záhadou. Samozřejmě že existovali lidi, které zajímalo, co a kde zrovna dělám, ale vždycky jsem si dával pozor, abych je setřásl.

Až ho příště potkám, musím se ho na to zeptat. Teď přede mnou byly nevalné možnosti a v puse jsem měl divnou pachuť. Ať nyní podniknu cokoli, Qole stejně bude muset se mnou… co nejdřív, ať už bude chtít, nebo ne.

IV

QOLE

Ze spánku mě vytrhl hlas Telu, který se ke mně donesl přes reproduktor hned nad mou palandou. „Kapitánko, asi bys tu měla být.“

Dekontaminace trvala opravdu krátce, protože z nádob ve skutečnosti nic neunikalo, jen špatně fungovaly. Od té doby, co Kaitan znovu vzlétl – překvapivě s Nevem na palubě –, jsme se vznášeli v Alaxaském asteroidovém moři, všichni jsme pospávali a čekali, až se provoz dronů uklidní. Měla jsem pocit, jako bych sotva zamhouřila oči, ale podle mého infopadu zastrčeného v nabíječce jsem spala několik hodin.

Vylétla jsem z postele a jen v kožešinových bačkorách, županu, tílku a kožených legínách jsem se řítila na můstek. Někdo tu prováděl nějaké levárny. Přála jsem si, abych si oblékla aspoň normální boty, protože jakmile jsem doběhla a uviděla, co se děje, nejradši bych do něčeho kopla.

Telu seděla v mém kapitánském křesle, ťukala střídavě do obou ovládacích panelů i na své infopady, které si sem přenesla. Měla na sobě jen nátělník a termospodky, i když tu byla taková zima, že jsem v záři obrazovek viděla, jak se jí sráží dech. Basra se opíral o zeď ve svém kožešinou podšitém županu, vypadal u toho ženštěji než obvykle a ostřížím zrakem sledoval situaci. Arjan postával vedle Etona, připravený mu okamžitě pomoci. Jejich oblečení odpovídalo tomu, jak rychle se vyřítili z postelí.

Jediný normálně oblečený byl Nev. Eton ho doslova přišpendlil k zemi. Svaly na obřích pažích a holých ramenou se mu vzdouvaly jako zauzlovaná lodní lana. Nev měl obličej vmáčknutý do kovového roštu na podlaze. Podlouhlá taška, kterou si přinesl s sebou, ležela kousek od mého křesla Telu u nohou, evidentně sbalená na cestu.

Nev ke mně vyslal spíš podivnou grimasu než úsměv.

Telu mi potvrdila to, co jsem si už myslela. Ale ve skutečnosti to bylo horší. „Ten bastard hacknul systém,“ zavrčela, stále skloněná nad ovládacími panely a infopady. „Setsakra dobře to hacknul. Dostal se přes bezpečnostní kamery a alarmy, kromě jednoho, kterej jsem fakt pořádně zakódovala. A taky zkusil snížit hladinu kyslíku.“

„Abychom usnuli,“ zahučel Eton, jako bychom to nevěděli, a přitom zarazil loket Nevovi hlouběji mezi lopatky. Bylo zvláštní, že Nev u toho ani nemrknul. Až když jsem se na něj podívala.

„Jestli vám to můžu vysvětlit…“ začal.

„No jasně,“ přerušila jsem ho. „Chceš nám to vysvětlit. Stejně jako ses mi snažil něco vysvětlovat v tom baru. Pomocí lží. Nebo jsi nám chtěl něco říct později, až bychom tu všichni leželi v bezvědomí a ty bys nás mezitím okradl?“ Mluvila jsem klidně, ale byla to jen přetvářka, protože se schylovalo k něčemu mnohem horšímu.

„Ne, nechci váš Stín, ani vaše peníze…“

„Takže chceš loď, co? Všimla jsem si, jaks ji v doku obdivoval.“ Skrčila jsem se k němu, chytila ho za vlasy a zvedla jsem mu hlavu tak, abychom si viděli z očí do očí. „Tohle je loď mojí rodiny. To by muselo bejt po mně a ty bys mi musel ovladače vypáčit z mejch ztuhlejch prstů.“

Pohled mi oplatil.

„Ehm,“ ozvala se Telu. „Nemyslím, že ho zajímá loď. Zapnul autopilota, ale směrem k lodi pro přepravu pasažérů, která odstartovala z Alaxaku před deseti minutami. Vypadá to, že měl v plánu nastoupit na tu loď z Kaitanu. Použil zašifrovaný kanál, aby si to domluvil.“ Poprvé otočila oči ke mně. „A taky tam zarezervoval dvě místa.“

„Cože?“ Oči se mi rozšířily, jak jsem se na Neva podívala znovu. „Koho jsi plánoval vzít s sebou?“ Pohlédla jsem na posádku. Samé tváře lidí, kterým jsem důvěřovala. Nikdo z nich by mě nezradil. Kromě něj. „Jestlis měl dojem, že si můžeš koupit někoho z mojí posádky, asi by ses nad tím měl ještě znovu zamyslet.“

Rty měl pevně sevřené do rovné linky.

„Jo, teď bys mi to vážně měl vysvětlit.“

„Na to vážně nejsem v nejlepší pozici,“ řekl a pohlédl vzhůru na Etona. Hnědé oči mu přitom zářily jasněji než oči většiny lidí. „Když mám v zádech zapíchnutý jeho loket, nemohl bych věnovat dostatečnou péči tomu, co bych říkal. Nehledě na to, že bych svoje vysvětlení nemohl dokončit, když by mi zlomil páteř.“

Jako by mu chtěl dát za pravdu, zatlačil Eton ještě silněji a tlumeně zaryčel.

„Možná ani nechceme slyšet, co má na srdci, jestli to je taková hrůza,“ řekl Arjan potichu.

„Nebo mě nechá být,“ zalapal Nev po dechu. I když ležel na zemi a rozhodně ho to muselo bolet, pořád měl sílu na to, aby zněl tak, že do toho má co mluvit. Eton mu zatím nepřerazil čelist, protože i já jsem se stále ovládala natolik, že jsem mu nerozmázla ten namyšlený ksicht po zubatém roštu na podlaze.

Etonovi jsem nemusela říkat, že ho nemá pouštět. „Někdo v tom jede s tebou,“ řekla jsem, co mi přicházelo na mysl. „A pro něj je to druhý místo na tý lodi, co, Neve?“ Něco na tom, že on je tady, se zdálo podezřelé. Vypadal jako týpek, co má komplice. „Snažíš se nás okrást s něčí pomocí?“

Nev se pokusil zavrtět hlavou, ale jak jsem ho držela za vlasy, nedokázal se pohnout. „Věřte mi, že s nějakými pochybnými existencemi nespolupracuju.“

„Já ti mám věřit,“ ucedila jsem s odporem. „Ty jseš ta pochybná existence, i když se nás snažíš oblbnout, že ne. Telu, máme informace, jestli ten druhý pasažér už je na té lodi?“

Telu přimhouřila oči, když prohlížela, co je na obrazovkách. „Tentokrát to vypadá, že ten bastard mluví pravdu. Jako důvod k nouzovému nalodění uvedl velmi špatný zdravotní stav – že tu je inertní osoba a je potřeba ji patřičně transportovat,“ zavrčela.

Inertní. Nehýbe se. V bezvědomí. Nízká hladina kyslíku má na lidské tělo takové účinky.

Znovu jsem škubla Nevovou hlavou, zkroutila jsem mu krk do bolestivého úhlu a téměř mu plivla do obličeje. „Takže tys chtěl někoho z nás unést?“

Loupež je jedna věc. Zahrávat si s posledními členy mojí rodiny, s mou posádkou, je něco jiného. Vypadalo to, že Arjan si myslí totéž. V očích měl tak nebezpečný pohled, jaký jsem u něj málokdy vídala, jednu ruku zaťatou a ve druhé svíral jeden z nožů, které vždycky míval při sobě. Doufala jsem, že nic dalšího už se v jeho očích nebo v očích Telu neobjeví. Už tak byla úplně rozběsněná. Etonovi jsem do tváře neviděla, protože se skláněl nad Nevem, který znovu zasténal. Ale mít to Etonovi za zlé jsem nemohla. Představa, že Nev ublíží Arjanovi nebo komukoli jinému z mé posádky, mě přiměla stisknout vlasy v dlani ještě pevněji a v prsou mi rozdmýchala paniku a vztek.

Jen Basra byl dosud potichu, pozoroval a nedával najevo žádné emoce. Dokud nepohlédl na Arjana a pak zpátky na Neva. Pak to vypadalo, že přemýšlí, kolik by vydělal, kdyby někomu prodal Nevovy orgány.

„Na týhle lodi jsi skončil,“ vydechla jsem a snažila jsem se uklidnit. Koutky očí už mi začínaly zatemňovat první náznaky černoty.

„Nejdřív tě někomu předám. Telu, kontaktuj toho jak-se-jmenuje… toho týpka z pořádkové služby. Ať si pro jednou zaslouží svůj plat.“

„Ne…!“ Nev se pokusil protestovat, dokud ho neutnul Etonův loket. Kromě toho už bylo pozdě. Slyšela jsem, jak Telu mluví do komu a informuje o pokusu o únos člena naší posádky.

Pak mě Eton překvapil, protože se nahnul ještě blíž k Nevovi a zabručel mu do ucha. „Souhlasím s tebou… žádný vměšování, jen naše vlastní zákony. Takže co kdybych tě prostě zabil?“

Pořád ještě nebylo vidět, jak se Eton tváří, ale v jeho hlase jsem zaslechla vražedný hněv. Myslel to vážně.

Než jsem stihla cokoli říct, prohlásil Nev strojeně: „Opravdu jsem to nechtěl udělat.“

A pak cukl hlavou, přímo Etonovi do obličeje. To stačilo, aby si uvolnil ruce, s jejichž pomocí se zvedl ze země. Přetočil nohy i tělo a shodil ze sebe mnohem těžšího Etona – přímo na Arjana, který ztratil rovnováhu a narazil do Basry a oba se skáceli na hromadu. Nev vyskočil na nohy.

Bleskově jsem se otočila, abych se mu mohla postavit, ale Eton už se zvedal a z nosu mu crčela krev. Zašklebil se, zuby rudé, a vrhl se na svého protivníka jako plazmová raketa.

Byl to brutální a zběsilý boj. Pohybovali se tak rychle, že se mezi ně nemohl nikdo dostat, ale já i Arjan jsme přešlapovali okolo a čekali jsme, až budou kousek od sebe – dokud mě Telu, která se se prosmýkla kolem kapitánského křesla, nepopadla za ruku a nestrhla zpátky ke zdi, kde stál Basra. Ten už věděl, že tohle je bitka, kterou by nijak neovlivnil, takže se o to ani nepokoušel.

Což pravděpodobně znamenalo, že Arjan by se taky neměl pokoušet. V hrudi mě zahryzal strach, když se pohnul kupředu. „Bacha,“ varovala jsem ho.

Ačkoli s tím vlastně nemohl nic moc dělat. Stejně jako většina dětí na Alaxaku se Arjan naučil bojovat, ale žádný oficiální výcvik nepodstoupil. Ale tohle… tohle nebyla jen nějaká obyčejná bitka. Bylo to něco úplně jiného.

Násilný tanec. Krvavá ceremonie nacvičená k dokonalosti.

Telu chytře sebrala Nevovu tašku, když procházela kolem ovládacích panelů – pro případ, že by si z ní chtěl uzmout nějakou zbraň, která by tam byla schovaná. Ale Nev se na tašku jedinkrát nepodíval. Žádnou zbraň nepotřeboval.

Sám byl zbraň.

S Etonem kolem sebe kroužili, překračovali překážky na můstku, aniž by se na ně podívali, dokud se nesetkali v explozi. Jejich těla do sebe narazila s nadpozemskou lehkostí, jako by na ně gravitace nepůsobila, a pak se od sebe vzdálili a dál kolem sebe kroužili. Zanechávali kolem sebe jen cákance krve.

Bylo to dechberoucí. Dokonce jsem zběžně pohlédla na jeden z displejů na ovládacích panelech – gravitační pole tu stále fungovalo, ačkoli to nevypadalo, že by na ně mělo nějaký vliv.

Nev se pohyboval tak, jak Arjan řídil svůj člun. Jako jsem já pilotovala Odkaz Kaitanu. Pomaličku mi docházelo, že bojuje jako někdo, koho to učili od narození. Bojovat pro něj bylo stejně přirozené jako dýchat. Byl v tom lepší než kdokoli, koho jsem kdy viděla.

Možná dokonce lepší než Eton.

Jen se kolem něj míhal, a jakkoli byl Eton rychlý, bylo zjevné, že Nev je rychlejší. Vrazil většímu protivníkovi loket do tváře. Eton se zastavil, jen aby vyplivl krev z pusy – a možná i nějaký zub –, a pak vrazil Nevovi kolenem do boku. Ale jen ho to rozhodilo, protože Nev už se otáčel a málem ho smetl nohou. Odnesl to Eton, protože se nestihl krýt před pěstmi, které ho rychle bušily do kříže, do měkkého místa těsně pod žebry, přesně tam, kam se před chvilkou snažil zasáhnout Neva kolenem. Když se konečně přetočil, Nev už byl jinde a jeho pěsti, lokty, kolena a chodidla přilétala z jiného směru.

Nev měl natržené obočí od úderu, který těsně minul jeho oko, Etonův nos a líce však byly na kaši. Na holém hrudníku a na zádech mu vykvétaly modřiny. Nev měl na sobě bundu, takže jeho modřiny, kterých určitě taky nebylo málo, nebyly vidět, ale…

Oba se snažili způsobit si navzájem maximální bolest, zneškodnit se, a i když jsem tomu nemohla uvěřit, zdálo se, že Nev nakonec Etona udolá.

Na ten moment jsem musela být připravená. Černota se mi vkrádala do zorného pole.

„Etone,“ řekla jsem tak klidně, že bylo zjevné, že klidná nejsem vůbec, „nech toho, dokud ještě můžeš.“

Jen na mě rychle pohlédl a znovu se rozmáchl.

„Etone!“ zařvala jsem, ale nezastavoval se.

A pak jsem si všimla, co vlastně dělá. Nebyl hloupý, věděl, že prohrává, rychle. Svými obraty a otočkami se dostával dál ode mě. Nejdřív mě v návalu vzteku napadlo, že se mě snaží chránit… dokud jsem si nevšimla, kam míří.

Snažil se ochránit nás všechny.

Nastalo nevyhnutelné: Jeden Nevův úder ho dostal. Nev byl přese všechno férový hráč a už do něj nekopal. Nechal ho, ať se sám odplazí. Když sledoval, jak se Eton vleče pryč, rozlámaný, a nechává za sebou na podlaze můstku kapky krve, málem jsem se na něj v zuřivosti vrhla sama.

Místo toho jsem, jakmile byl Eton z dosahu, zmáčkla tlačítko k uzavření přechodové komory. Z protilehlých stěn vyjely posuvné dveře a uzavřely Neva v samostatném prostoru. V jakémsi předpokoji. Červené světlo nad druhými dveřmi – dokovacím otvorem v trupu lodi – se rozblikalo. Nev k němu vzhlédl a pak se skrz jedno z okének ve dveřích, které nás oddělovaly, podíval na mě.

„Přesně tak,“ přikývla jsem. „Zmáčknu jedno tlačítko a vyletíš ven do vesmíru společně s ostatním smetím.“

„Qole,“ řekl a jeho hlas se ke mně donesl skrz kom. „Ne.“

„Neopovažuj se říkat mi Qole,“ vyjela jsem na něj. „Proč bych do prdele neměla?“

„Protože ať už mě máš za kohokoli a ať už podle tebe dělám cokoli, mýlíš se.“

Můj prst se zarazil nad tlačítkem. „Dokaž to.“

Začal se šťourat v oku, jako by v něm něco měl. Blbá chvíle na to zjišťovat, jestli ho nemá zraněné, napadlo mě. A pak mi došlo, že v něm opravdu něco má. Odlepil ze špičky prstu kousek něčeho tenkého a průhledného a to samé si vyndal i z druhého oka.

Kontaktní čočky.

Taky si zmáčkl tváře a zahýbal čelistí, jako by se ji snažil přemístit jinam, stlačil si vrchní část nosu a nadechl se. Už jsem o lidech s takovými maskovacími schopnostmi slyšela, ale byly to jen povídačky. Bylo potřeba přitom užívat speciální „léky“, které byly na Alaxak moc drahé. Když spustil ruku, boule byly pryč, jeho brada měla trošinku jiný tvar, ale celkový dojem byl úplně jiný.

I předtím byl nepatřičně pohledný, ale tohle bylo absurdní. Oči mu zářily bledou stříbrošedou barvou, tvar obličeje měl perfektní, jeho roviny a hrany se střetávaly přesně na těch správných místech, nejen některé, ale všechny, jako by ho někdo vytiskl podle modelu navrženého inženýrem. Stručně řečeno, vypadal úžasně, a to i přes to, že mu z jednoho příliš rovného obočí vytékala krev.

Jen léta pečlivého výběru a čistá krev mohla někomu propůjčit takový obličej. A dokonce i já, která jsem nemohla být vzdálenější od královských, jsem věděla, co taková barva očí znamená.

„Jmenuji se Nevarian… Dracorte,“ řekl.

Vypadalo to, jako by neříkal všechno. Ale jeho jméno stačilo.

U všech předků. Byl Dracorte.

„U Velkýho kolapsu!“ Telu skoro zakřičela a Arjan zalapal po dechu s otevřenou pusou. Eton na něj zíral, co to s jeho opuchlýma očima šlo.

„Sjednotiteli pomoz nám,“ zamumlal Basra.

Ať už by nám pomohla jakákoli nadpřirozená síla, brala bych to. Člen rodiny Dracortesů, jednoho z nejmocnějších klanů v celém známém vesmíru – jestli ne nejmocnější vůbec –, to bylo horší než mít na palubě bombu. To byl cíl pro každou střelu v celé galaxii. Myslela jsem si, že možná pochází z jedné z královských planet, ale ne že by byl přímo z královské rodiny. Kdybych měla aspoň to nejmenší tušení, okamžitě bych zdrhala, co nejdál by to šlo.

„Co…?“ vykoktala jsem a pak jsem musela začít znovu, když jsem se opřela o stěnu. „Co děláte na mojí lodi?“

Ústa se mu prohnula do zvláštního úsměvu. „Hledám vás.“

Měla jsem pocit, jako by můj žaludek právě udělal přemet. „To druhé místo. Na té lodi. To bylo…“

„Ano, pro vás.“ Usmál se o trochu víc. „Kéž byste mě to nechala vysvětlit dřív… nebo aspoň teď,“ dodal trochu jemněji, když zahlédl, jak se můj prst blíží k tlačítku.

Mohla jsem akorát zavrtět hlavou. „Ne. Ne, nechci to vědět. Nechci s vámi mít nic společného.“ Zhluboka jsem se nadechla a sebrala jsem odvahu. „Chci, abyste už nebyl na mé lodi. Chci, aby se nikdy nikdo nedozvěděl, že jste tu byl. Chci, abyste zmizel.“

Zase jsem ani nestihla cuknout prstem a Nev vytáhl ze záhybů své nóbl bundy zbraň, hladkou, lesklou a zářivě bílou. Takže nebyl jen zbraní sám osobě, taky měl ještě jednu s sebou. Ale nenamířil ji na mě.

Namířil ji, bezpochyby přesně, na spojení mezi trupem lodi a prvními dveřmi. „Vysvětli jim to, Etone. Mně by nevěřili.“

„Je to XR-25 Molten-Force,“ prohlásil šokovaný Eton, ležící zakrvavený na podlaze. „Plazmová pistole, vedle které všechny ostatní vypadají jako hračky. Stojí zhruba tolik co půlka téhle lodi a má sílu ji celou rozmlátit na cucky. Všichni tu umřem.“

Jasně že Dracorte si něco takového mohl dovolit… Nebo rovnou celý tucet. Měla jsem za to, že to je jen nějaký bohatý floutek, ale byl evidentně mnohem bohatší.

„Eton je vždycky připravený říct nám to, co už dávno víme,“ prohlásila Telu, ale tím sarkasmem jen maskovala svůj strach.

„Takže mě teď pusťte dovnitř.“

Nepohnula jsem se.

Basrův hlas prořízl váhavé ticho. „Kapitánko, otevřete ty dveře.“

Pohlédla jsem na něj. „A co když blafuje?“

„Jestli neblafuje, tak ho musíme pustit dovnitř, a jestli ano… tak taky. Takový Dracorte jen tak nezmizí, ani jeho tělo ne.“ A pro sebe si zahučel: „A něco mi říká, že tenhle už vůbec ne.“

Eton ten konec evidentně neslyšel. „Znám spoustu způsobů, jak může tělo zmizet ve vesmíru. Pár zážehů lodního děla…“

„Kapitánko,“ ozval se Basra skoro varovným tónem. To jsem u něj nikdy neslyšela.

Pohnula jsem prstem o pár centimetrů… a zmáčkla jiné tlačítko. Zasyčelo to a otevřely se ne vnější, ale vnitřní dveře přechodové komory.

Nev vkročil dovnitř – nespěchal a pohyboval se účelně. Vypadá, že přímo zbožňuje účelnost, pomyslela jsem si v záchvatu něčeho, co hraničilo s hysterií.

Nebyl to pocit, jako bych mezi nás na loď pustila mladého muže. Cítila jsem se, jako bych sem vpustila katastrofu. Při pohledu na něj jsem měla větší strach, než když jsem se dívala dolů na hustý pás asteroidů, kterým bylo nutné proletět i se zadrhávajícím se motorem, nebo na půl tuctu dronů nebo na černotu, kterou jsem měla v sobě a která mi zatmívala zrak. Měla jsem pocit, jako by mi podlaha můstku uhýbala pod nohama, i když se ve skutečnosti ani nepohnula.

„Děkuji, Qole,“ řekl, jako bych snad měla na vybranou. „Jestli mě to necháte doříct…“

Vydal se směrem ke mně s mírným úsměvem na tváři, jako by mě o něco prosil. Tolik věcí teď dávalo smysl: jeho arogance, jeho znalosti, jeho bojový výcvik – všechno si to mohl dovolit, včetně té pistole. Pořád nemířil na mě, ale měl ji v pohotovostní poloze u boku.

Jeho chyba. Když byl dostatečně blízko, praštila jsem ho do toho jeho dokonalého nosu největší silou, jakou jsem dokázala vyvinout.

V

NEV

Au.

Au, au, au. Po těch všech hodinách, kdy jsem se lopotil se zmrzlými nádobami plnými nestabilního paliva, po tom, co mě vykopli, po tom, co mě Eton použil pro svou antistresovou terapii jako boxovací pytel, jsem to ještě schytal od divoké kapitánky přímo do měkkých částí obličeje.

Ale nejvíc mě bolelo, jak znechuceně se na mě Qole dívala. Na tu ránu jsem nebyl připravený. Tvářila se, že to je vztek, ale já jsem viděl trápení z toho, jak si uvědomila, jak moc se její život může změnit.

Kdyby to jen tušila.

Poučení pro příště zní: Se soucitem s bolestí, kterou způsobuješ, počkej až na chvíli, kdy ti někdo dá pěstí do ksichtu a pak se na tebe nahrne celá posádka.

Protože přesně to udělali. Když jsem se po ráně od Qole zapotácel, Telu se mi pověsila na ruku, v níž jsem držel pistoli, a Arjan se vymrštil přímo na mě.

Po zápase s Etonem to však bylo jako dětská hra. Botou jsem se opřel Arjanovi do hrudníku a pustil jsem pistoli, abych ji hned vzápětí chytil do druhé ruky. Zkroutil jsem ruku, když jsem se rozmáchl, abych se zbavil Telu, a když jsem se otočil, stál jsem proti všem třem a tentokrát jsem mířil na Qole.

Mému nosu už nebylo pomoci, ale co jsem udělal, zapůsobilo. Všichni ztuhli.

Ne že bych ji ve skutečnosti chtěl zastřelit – a jim to muselo být jasné. Doufal jsem, že v několika následujících vteřinách si nebudeme muset projít tím samým jako předtím s Etonem. Měl jsem přitom štěstí, a hned několikrát. Jednak jsem se snažil skrývat svoje schopnosti v pěstním souboji od té doby, co jsem se s touhle posádkou setkal, a Eton mi celou dobu předtím dával najevo, abych se od něj držel v uctivé vzdálenosti. Takže jsem ve výsledku byl připravený na jeho úžasné schopnosti. Za druhé, Eton určitě trénoval v Dracorvě a nechtěl jsem riskovat a hádat, kdo přesně ho učil. Taky jsem věděl, že to už muselo být před několika lety, protože používal minimálně jednu techniku, od níž se od té doby upustilo, protože se rozvinulo využívání protisíly.

U zbytku posádky bych takové štěstí mít nepotřeboval, oni se mnou však ano. Při boji to vždycky bylo možné. Velká bitka mohla buď skončit tím, že bych všechny zmlátil do bezvědomí, nebo by mě oni ubili k smrti. Ani jedno z toho se mi moc nezamlouvalo.

Zvedl jsem ruce, pistoli stále v jedné z nich, ale mířil jsem na strop a otevřel jsem ústa a zařval jsem z plných plic.

Celá loď se ostře naklopila, a i když tlumič gravitace jel na plné obrátky, náklon byl tak velký, že jsme se všichni zapotáceli a naráželi do sebe.

Qole se na mě zlostně otočila. „Co to bylo?“ dožadovala se vysvětlení. „Cos to proved?“

Oči se jí opět zatmívaly, černota pronikala z koutků, a to mě znepokojilo mnohem víc než to, co zrovna vyhodilo celou loď z rovnováhy, až se ozval varovný signál.

Všichni jsme se zarazili, jak každý rozpoznal ten zvuk ve stejný okamžik. Bylo to upozornění pro zámek systému zbraní, takový zvuk, o kterém všichni vědí, ale většina lidí, kteří žijí v centrálních subsystémech, ho naštěstí nikdy neuslyší.

Pokrčil jsem rameny a zvedl obočí. „Já to nebyl. Vážně, já ne.“

Basra skrčený na zemi se na mě divně podíval a vztyčil hlavu s hřebínkem kudrnatých vlasů, jako by chtěl říct: Vážně?

A pak mi to došlo. „Myslím, že to byl vlečný paprsek. Pořád jsme v něm uvěznění – a kromě toho nás zaměřili.“ To bylo zhruba stejně skvělé, jako by nám někdo tiskl revolver k hlavě.

„Nikdo nemá vlečné paprsky,“ uchechtl se Eton. „To by musel být torpédoborec. A ne ledajaký.“

Přesně tak. Tohle byla ta „společnost“, před kterou mě varoval Rubion, přesně to, čemu jsem se chtěl vyhnout. Stiskl jsem si kořen nosu, co nejvíc to šlo, abych zastavil krvácení, povzdechl si a po zádech se svezl po stěně do sedu. Druhou ruku, v níž jsem držel pistoli, jsem si položil na kolena. Už nezáleželo na tom, jestli proti mně Arjan bude ve výhodě, protože situace teď byla pro nás všechny mnohem horší.

Mezilodní kom vydal tón, na můstku se ozval cizí hlas a potvrdil, co jsem už věděl. „Pozor, posádko Odkazu Kaitanu. Tohle je plavidlo třídy torpédoborců. Máme vás ve svém paprsku, na můstek míří plazmová raketa a dvě fotonové střílny. Jestli spustíme palbu, bude po vás, než stihnete začít křičet. Nechte nás vstoupit na palubu, nebo vás zničíme.“ Pak se kom odmlčel.

Mnohem, mnohem horší.

■ ■ ■

Když loď dokovala, rozléhaly se celým můstkem zvuky nárazů. Bylo možné dokovat zdvořile, ale celý trup lodi vibroval takovým způsobem, že bylo navýsost jasné, že naše společnost si se zdvořilostí hlavu neláme. Vlastně to bylo vyloženě nepřátelské.

Telu vyřkla to, co jsem si myslel. „Myslím, že to budou pěkný kokoti.“

„Přesně to potřebujem,“ zahučel Eton. „Další kokoty na palubě.“ Zlostně se na mě zamračil zpod nateklého obočí a kompresního obvazu, který pro něj Basra vylovil z lékárničky.

Qole napnutá jak kšandy zírala na loď venku za průzorem.

Byla vyrobená z hladkých částí, bez viditelných spojů, její trup se směrem k zádi rozděloval do tří ploutví, které od nás byly sotva vidět. Byl to obří, smrtící torpédoborec, jaký si mohly dovolit jen královské rodiny. Sice jsem na něm neviděl žádné identifikační značky, ale věděl jsem, že jedna z nich tu určitě tahá za nitky.

Což mě přivedlo k myšlence, že moje rodina asi nebude z nejšťastnějších, protože mě pravděpodobně vezmou jako rukojmí. Aspoň mě nezabijou – protože za mě dostanou astronomické výkupné. Sice by to byl pořádný trapas, ale Dracortesové si to můžou dovolit. Mnohem horší ale bylo to, že se já a Qole nedostaneme zpátky včas, a to už si moje rodina dovolit nemohla. Nebyl jsem si jistý, jak ponesu, že jsem tak fatálně neuspěl, ale žádná z alternativ, kterou jsem vykoumal, mi nepřišla ani v nejmenším příčetná.

„Takže co od nás chtějí?“ otázal se Arjan.

„Tipnul bych si, že mě,“ navrhnul jsem neurčitě.

„Proč? Co jste provedl?“

„Narodil se do bohaté rodiny,“ odpověděl Basra místo mě. „Dracorte jako takový má příliš vysokou cenu na to, aby ho jen tak nechali být. Jestli po něm jdou, vědí, že je tu s námi.“

Našel jsem v sobě sílu zvednout obočí. „Než řekneš, že tohle se může stát, když máš lidi jako já na palubě, rád bych připomněl, že kdybyste mi dali možnost vám před chvílí něco říct, nebo, hm, asi tak před dvaceti hodinami, nebo kdybyste mě vykopli, jak jsem navrhoval před chvílí, už bych si dávno šel svou cestou.“

„Jo, společně s Qole,“ zahučel Eton.

„Ticho,“ rozkázala Qole chraplavým hlasem, který prozrazoval, že už toho má dost, a klouby na rukou jí zbělely, jak je zatínala v pěst. Probodla mě zlostným pohledem. „Nečekej, že tě lidé budou poslouchat, když jim nejdřív lžeš.“

Než jsem si stihl sesumírovat nějakou odpověď, ozvalo se zasyčení, jak se dokovací otvor otevřel. Zamaskovaný tím zvukem a zmatkem jsem zahákl popruh své brašny za chodidlo, rychle jsem si ji přitáhl blíž k sobě a plazmovou pistoli jsem významně nechal ležet na podlaze hned vedle, aby byla lépe vidět. Moji věznitelé by bez něčeho tak cenného nikdy neodešli a sázel jsem na to, že tašku by s sebou vzali taky v naději, že v ní najdou ještě něco dalšího.

Něco dalšího by tam určitě našli, pokud by ji otevřeli. Kdybych ji měl u sebe, poskytlo by mi to jen malou výhodu, kterou bych možná ani nemusel mít šanci využít, ale stejně…

První dvě osoby, které vstoupily na palubu, se honosily tkanými neprůstřelnými vestami a plazmovými puškami, obojím v šedé barvě. „Všichni na kolena a ruce nad hlavu!“ štěkl jeden z nich. Mířili puškami a zaujali pozice po stranách vstupního otvoru. My jsme všichni ochotně klečeli. Těžko mohli vypadat víc jako naprosto neurčití příslušníci bezpečnostních jednotek. Skoro jsem protočil oči, ale pak vstoupil třetí člověk.

Tolik mě neznepokojilo ani obdélníkové zrcadlové hledí jeho helmy, ani bílá tuhá neprůstřelná vesta. Ani mě nerozhodil ten tichý a uvolněný způsob, jakým zaujal pozici vedle jednoho z šedých a jak si jednoduše propletl prsty a prostě čekal. Ne, byla to lesklá čepel, kterou měl u pasu – Ostří narušení. Byla dlouhá a postupně se zužovala, středem procházela zářící linka bílé energie a jasně ukazovala, co jsou tihle lidé zač.

Tolik k výhodám na mé straně.

„Zatraceně, co dělá Strážce ostří tady?“ zeptal se Eton na otázku, která mi taky vířila v hlavě. Většinou pracovali jako bodyguardi mocných nebo byli součástí elitních komand. Tohle už bylo opravdu příliš. Sice lichotivé, ale příliš.

„Drž hubu,“ ozvalo se od posledního příchozího. Měl na sobě prostou šedou uniformu a tvář mu zdobila protivná ježatá bradka. Všechno na něm ukazovalo, že se jedná o člověka, který se jako dítě rozhodl, že ho baví rozkazovat jiným a že to chce dělat do konce svého života. „Takže, kdo z vás je tu kapitán?“

„Já.“ Qole nezaváhala a téměř se postavila. „Co sakra děláte na mojí lodi?“

Místo aby odpověděl, došel k ní a dal jí facku. Eton zavrčel, Arjan vyjekl a Telu na něj sprostě zařvala. Basra a já jsme potichu přihlíželi. Muž popadl Qole za bradu a přinutil ji, aby se na něj podívala.

Její oči byly téměř černé. Nic neříkala, ale viděl jsem, jak otvírá a zavírá dlaně, jako by se snažila uchopit něco neviditelného.

Muž sledoval Qoliny oči. „Perfektní,“ prohlásil a usmál se. „Tohle je ta, kterou chceme.“

Poprvé mě vedle pocitu prohry začal nahlodávat strach. Proč měli o Qole takový zájem? Měl jsem za to, že jen moje rodina prováděla výzkum nejrůznějších možných využití Stínu. Klíčová slova tu byla: Měl jsem za to. Možná je něco zajímalo víc než výkupné za mě. Možná věděli, o co se snažím, o co se snaží můj strýc. Znamenalo by to jednak, že naše rodina má soky, ale zejména že ty, kteří vstoupili na Kaitan, poslala jedna konkrétní rodina, která by z toho, že naší rodině ukradne slávu a bude sledovat, jak upadáme v nemilost, vytěžila nejvíc.

Treznor-Nirmanasové. Jestli tohle byl tah, jak získat politickou, finanční a vojenskou moc, tak Qole a její posádka byli ve větším nebezpečí, než jsem si představoval. I kdyby chtěli jen mě a Qole, tak to znamenalo, že životy ostatních členů posádky jsou bezvýznamné – nebo že by se jich rád někdo zbavil, jestliže Treznor-Nirmanasové nechtěli svědky.

Muž se na mě otočil, na vteřinku mu přes obličej přeběhl stín pochybnosti, ale musím ho pochválit – téměř okamžitě z něj byl zase ten samý pitomec. „Á, princátko, tak to se nám bude taky moc hodit.“ Otočil se na podpatku, ignoroval zbytek místnosti, když se všechny tváře nevěřícně obrátily na mě. „Svažte ty dva a dopravte je k nám. Jestli někdo z ostatních bude odporovat, zabijte je všechny.“

Byl to efektivní rozkaz. Nikdo neodporoval.

Pohlédl jsem na Qole, když nás vedli jednotvárnou chodbou torpédoborce. Měla na rukou stejná magnetická pouta jako já a poprvé od chvíle, kdy mě Eton svou botou přišpendlil k podlaze, se v její tváři zračilo něco jiného než čirá zuřivost. Už neměla tak pevně zaťaté zuby, ale její rty byly pořád sevřené do ostré čárky. Nebyl jsem si jistý, jestli o něčem usilovně přemýšlí, nebo jestli se snaží zmást ty, kteří nás zajali. Koukala přímo před sebe, obdivuhodně soustředěná, nyní už s čistýma očima a mně začínalo docházet, co pro ni ta černota znamená. Vztek.

Kapka krve, která jí stékala po nose, a její vzdorovitý výraz mě přiměly, abych si uvědomil, jak jsem se choval arogantně. Dokonce už jsem ani nevěděl, jak by bylo možné ji nějak unést. Bývala by mě přitom mohla zabít. Málem ze mě vybublalo nutkání hystericky se smát, ale to pak přebilo něco jako pocit lítosti. Qolin život byl už tak dost nebezpečný se všemi těmi drony, asteroidy, Stínem, a mně se ještě podařilo jí k tomu všemu přidat torpédoborce.

„Jestli ti to pomůže, tak se vážně omlouvám,“ zašeptal jsem jí a doufal jsem, že naše stráže si toho nevšimnou.

„Nic z toho by se nestalo, kdybys ke mně byl upřímný… Princi Nevariane. Takže ty nejseš jenom nějaký týpek z královské rodiny, ty jseš rovnou princ. Kolik lží může jeden člověk vypustit z pusy během jednoho dne? Snažíš se trhnout nějaký rekord?“

Chtěl jsem jí vysvětlit, že jsem nelhal, ale spíš neříkal celou pravdu, ale nebyl čas na sémantický rozbor. Musel jsem jí povědět ty části pravdy, které by jí mohly pomoci přežít. „Tohle je treznorský torpédoborec…“

„Vím, že Treznorové staví torpédoborce. Nejsem tak mimo, jak si myslíš, princi.“

„Ne, chtěl jsem říct, že za tímhle stojí rodina Treznor-Nirmanasů. Nezajali by tě, kdybys pro ně neměla nějakou cenu. Takže možná když budeš spolupracovat…“

„Sklapněte!“ Naše stráže nás oba, samozřejmě spravedlivě, praštily do lopatek pažbami svých pušek. To však Qole nijak neodradilo od toho, aby se mi vysmívala tak nahlas, že jsem očekával další úder. „Jako kdyby spolupráce s váma přinesla někdy něco jinýho než průšvihy.“

Odpověď jsem neriskoval. A žádnou dobrou jsem v rukávu stejně neměl.

Chodba, kterou nás popoháněli, byla dost odlišná od těch na Kaitanu. Tam všechno sestávalo z kovových plátů, roštů a mříží, které někdo šikovně snýtoval a svařil k sobě, a celá loď samozřejmě vypadala, že je intenzivně používaná. Tady lemoval strop chodby po každé straně pruh oslnivých světel a na bíle obložených stěnách byly v pravidelných rozestupech průzory, které poskytovaly výhled na molekulární mračna venku. Všechno vyrobené tak, aby to vypadalo co nejvíc čistě a jednolitě, jako v showroomu pro smrtelně znuděné architekty. Napadlo mě, že naposledy jsem něco takového viděl na výzkumné lodi. Ne že by torpédoborce nebyly většinou chladně funkční, ale převážně připomínaly spíš vojenskou pevnost než nemocnici. Přemýšlel jsem, proč tenhle vypadá tak sterilně, a nelíbila se mi ani jedna z možností, které mě napadaly.

Vesmír tuto mou nejistotu vycítil a o chvilku později mně poskytl nemilou odpověď. Stejnými identifikačními kartami, jimiž zamkli naše pouta, se strážní prokázali u čtečky u bezpečnostních dveří, které se se zasyčením otevřely. Přišli jsme do něčeho, co zjevně byla laboratoř. Po stěnách se táhly řady displejů, na každém běžela jiná aplikace: statistiky, grafy, modely. Robotické ruce třímaly chirurgické nástroje, na posuvných stolech stály 3D tiskárny připravené k použití, to všechno uspořádané v půlkruhu kolem stolu s omezovacími popruhy.

Operačního stolu.

Pocítil jsem nevolnost. Qole měla pravdu: Spolupráce evidentně nebyla dobrý nápad. Dělo se něco hrozně, hrozně špatného. Čekalo tu na nás několik mužů a žen v bílých laboratorních pláštích a ten samý člověk s bradkou, který před chvílí udílel rozkazy.

„Co má tohle u všech systémů znamenat?“ zeptal jsem se.

Ignoroval nás a byl z toho viditelně nadšený. „Co tu tenhle dělá?“ zeptal se stráží, když se prohrabávaly věcmi, které nám zabavili, mou tašku nevyjímaje. „Potřebujeme tu jen ji, pitomci, jeho ne. Zavřete ho, ať ho nemusím poslouchat, a ji dejte na stůl.“

„To ať tě do prdele ani nenapadne.“ Qole se otočila na nejbližšího strážného a praštila ho do obličeje svými kovovými pouty. Zapotácel se, ale vmžiku u ní byli další strážní a muži v bílých pláštích. Zvedli ji a kopající a nadávající ji odnesli na operační stůl.

Týpek s bradkou mi namířil zbraň přímo do obličeje. „Tak tě vezmu sám, kam patříš. Otoč se a jdi. A nehraj si na hrdinu, jo?“

„Jak originální návrh.“ Podíval jsem se na něj tak chladně, jak mi to nejrůznější emoce vířící v mé hlavě dovolily. „O tom by se mi ani nesnilo.“

Když jsme kráčeli tou perfektní chodbou za doprovodu dvou strážných, nebyl jsem si jistý, jestli nejsem v nějakém snu. Co bych měl teď dělat? Bojovat s celou posádkou lodi? A potom co? Vítězně ji pilotovat, sedět na trůně mých povražděných nepřátel a s velkou parádou se vrátit domů? Umřít pro dobrou věc by taky nebylo marné, ale pro mnoho lidí jsem měl větší cenu živý než mrtvý. I když by to byl čistě hrdinský čin, musel jsem tomu pokušení odolat, protože takový luxus jsem si nemohl dovolit. Rozumným řešením zatím bylo mít hlavu sklopenou a nechat se odvést do cely jako hodný chlapec.

Podlaha se otřásla. Torpédoborec se musel od Kaitanu oddělit stejně hrubě jako když dokoval. Což taky znamenalo, že je zase schopný palby, pokud si to budou přát…

Chodba zatáčela, stoupala a rozšiřovala se. Jednu stěnu lemovaly dveře. Treznorové s velkým potěšením vyráběli smrtící lodě, které se daly použít buď na vaporizaci pirátů, nebo na útlak celých populací. Treznorové každému rádi předvedli, jak je každý model vybavený pro obě alternativy. A kromě toho byla každá loď vybavená důkladnou zadržovací celou, protože nikdo nikdy nemohl vědět, koho si přivezou zpět jako hosta – a tak jsem tu byl.

Konečně jsem měl pocit, že ty hodiny, které jsem strávil studiem nejnovějších modelů lodí, se vyplatily. Takže jsem byl hostem, který si přesně zapamatoval cestu z cely k vzletovému prostoru pro kosmické stíhačky, jež byly na palubě, a který by se z bodu A do bodu B dostal docela snadno. Pod přívalem adrenalinu se mi začaly podlamovat kolena a třást ruce.

Moje rodina mě potřebovala živého, ale ostuda, nebo hůř slabost, kterou by mé zajetí ukázalo, byly taky důležité faktory. Útěk by rozhodně stál za to a nemuselo by to ani být moc složité, pokud bych jednal rychle.

Takže jsem se jednoduše rozhodl nechat Qole být.

Do té chvíle, než moje možnosti rozhodování mohl omezit pobyt v cele, mi nezbývalo mnoho času. Treznorové evidentně chtěli Qole ze stejných důvodů jako moje rodina, ale zdálo se, že jejich verzi vědeckého výzkumu by nemusela přežít. A taky bylo pravděpodobné, že Odkaz Kaitanu rozmetají na prach, jen aby zametli stopy. Vracet se ještě do laboratoře a riskovat život pro Qole a její posádku by bylo čiré bláznovství. Její život však byl důležitý nejen sám o sobě, a navíc naše rodina se řídila pravidly, která jiní neuznávali. My jsme věřili v ideály, ve vyšší dobro, v zářnější budoucnost všech a podle těchto myšlenek jsme se chovali.

Rodina, ideály, životy nevinných. Zdálo se mi to jako dobré důvody, abych trochu zariskoval.

Adrenalin pulzující v mých končetinách se mi přesunul do srdce, které zrychlilo a vyplňovalo mi hrudní koš. Zrak se mi zostřil. No dobrá.

Když jsem já i moji strážci vstoupili do cely, promluvil jsem. „Majore Ježatá brado! Myslím, že jste na něco zapomněl.“

Major Ježatá brada se naježil. Uvědomil jsem si, že kdybych snad měl zemřít, měl bych z tohohle během umírání radost. Otočil se na mě a drtivým tónem pronesl: „Dost pochybuju.“

Usmál jsem se. „Tak vám to řeknu jinak: Neřekl bych, že to máte promyšlené do detailů. Víte vy, kdo já jsem? Máte aspoň představu?“

„Jo, jo. Dracorteskej hošíček. Myslíš, že to na mě dělá dojem?“

„Mělo by.“ Postoupil jsem o krok vpřed. „Moje rodina je pravou rukou císařství a sedí na předních místech v radě. Jsme ti nejdůležitější při prosazování práva ve všech soustavách a využíváme technologie z doby před Velkým kolapsem. Opravdu si myslíte, že jste vedle mě nějak důležitý? Jste hmyz, jste havěť. Nejste nic. Jste míň než nic. Ani kdybyste se snažil, tak se mi nemůžete rovnat, ale vy se ani neodvážíte. Stejně dobře jako já víte, že už to máte spočítané – stejně snadno, jako bych mohl spočítat chlupy na vaší hlavě.“

Docela se mi ulevilo, protože ho to nijak nerozhodilo. Přistoupil ke mně blíž a snažil se využít veškerou výšku své postavy, aby se mi mohl podívat přímo do očí. „A to mě má jako děsit? Já jsem zatýkal princátka ještě předtím, než ses narodil. Užij si to v cele, Dracorte! Tvojí rodině připravíme horký chvilky.“

Usmál jsem se. „Dávám přednost oslovení princi, ne princátko. Jsem princ Nevarian Thelarus Axandar Rubion Dracorte, jestli mohu prosit, dědic trůnu Luvosu. A vy si upřímně myslíte, že jsem tu sám?“

To ho přimělo ustoupit o krok, což bylo skvělé, protože jsem mohl zamávat identifikační kartou, kterou jsem mu předtím sebral z opasku. „Díky!“

V tu vteřinu zapulzovala každou buňkou mého těla hrůza, kterou ale okamžitě vystřídala vlna radosti. Už nebylo cesty zpět.

Na moment bylo v cele ticho, jak všichni zírali na mě a na identifikační kartičku v mojí ruce. Vyčkával jsem a dával jsem jim šanci nějak zareagovat, doufal jsem, že něco udělají. Pak se na mě všichni vrhli najednou. Moje svaly po paměti zareagovaly a skrčil jsem se dřív, než mě zasáhly pažby pušek namířené na mou lebku. Pak jsem o kousek ustoupil, dýchal jsem pravidelně s každým pohybem. Trhnul jsem rukama od sebe, se zápěstími stále v magnetických poutech, a chytil jsem obě pušky. Protáhl jsem kartu skrz čtečku na poutech, ještě než jsem s ní na něj předtím mával – sice jsem se rád předváděl, ale úplný pitomec jsem nebyl.

Ustoupil jsem, když po mně šli, a vychutnával jsem si fungování jednoduchých fyzikálních zákonů, které jim vytrhly pušky, zkroutily ruce a poslaly je do rotace. Odhodil jsem pušky za sebe, stejně jako doma na tréninku, široce jsem se rozkročil, abych ustál ten nápor, když se na mě valili. Vyblokoval jsem jeden úder a přikrčil jsem se, abych se vyhnul dalšímu, a svou pěst jsem tomu muži namířil na solar. Zbytek práce už odvedly instinkty, odhady a blesková strategie – smršť kopů, úderů, bloků a úhybů na malém prostoru, než jsem skočil zpět a dlaní jsem udeřil do velkého červeného tlačítka vedle dveří do cely.

Zavřely se s uspokojivým zasyčením. Zlomyslná a dětinská část mojí osobnosti zalitovala, že jsem neměl možnost zamávat všem třem na rozloučenou jejich identifikačními kartami, které jsem nyní měl v ruce, ani tou fotonovou puškou, kterou jsem jim zabavil.

Moje tělo už mělo dávno křičet vyčerpáním a bolestí. Posledních dvacet čtyři hodin bylo brutálních. Jak jsem utíkal zpátky chodbou, uvědomoval jsem si, že jsem předtím kulhal – kvůli tomu, jak mě Eton zvlášť prudce nakopnul kousek pod koleno. Teď jsem však nekulhal, necítil jsem bolest ani únavu. Planul jsem radostí. V mysli se mi spontánně vynořil obrázek toho, jak Qole stéká po nose kapka krve, a věděl jsem, že vrátit se pro ni je správné rozhodnutí.

Zatím jsem si netroufal použít tu fotonovou pušku, protože by to určitě spustilo alarm. Jestli budu mít štěstí, nikdo ještě nebude několik minut tušit, co se v cele událo. Pokud budu dost rychlý, mohlo by se mi podařit dostat Qole z laboratoře do vesmírné stíhačky a uprchnout. Strach mi opět sevřel srdce: Tohle byl spíš šílený volný pád než naplánovaná akce a mohlo to kdykoli skončit katastrofálně, kdyby se mi něco nepovedlo.

Tuhle myšlenku jsem zahnal, soustředil jsem se na svůj zápal pro věc, na Qole a zrychlil jsem.

Když se dveře do laboratoře se zasyčením otevřely, uviděl jsem, jak lidé v laboratorních pláštích stojí kolem Qole, která byla naštěstí ještě při vědomí – a taky rozzuřená, vyděšená a šokovaná –, než mou pozornost upoutalo to, na co jsem předtím zapomněl.

Vůbec nešli po mně. Jen po ní. To kvůli ní tu byl Strážce ostří, který na mě otočil hlavu skrytou pod maskou, když jsem vstoupil, a který bleskovým pohybem vytasil svůj meč.

Byla by to skvělá příležitost použít fotonovou pušku, kdyby laboratoř nebyla plná vybavení, které, jak jsem dobře věděl, bylo tady ve vesmíru stejně nestabilní jako Stín. Kdybych minul cíl a zasáhl fungující přívod kyslíku, všechny by nás to zabilo. A kdybych si dal tu práci a trochu si pohrál s nastavením pušky, vmžiku by mě přitom rozsekal na nudličky. Místo toho jsem se sehnul k našim věcem, které byly odložené bokem, a poprvé v životě jsem naplno pocítil, jaké to je mít opravdu kliku.

Kdysi dávno nějaký chytrý vědec objevil efektivní energetický štít proti fotonovým a plazmovým zbraním. A pak jiný chytrý vědec zjistil, že takový štít, který báječně zastavil výboj energie a byl k ničemu proti hmotě, by byl nejlepší jako čepel – Ostří narušení. V průběhu staletí se jistí lidé specializovali na to, aby dokázali porazit i těžce ozbrojené vojáky, a z nich se pak stala elita všech elit: strážci králů, královen a dalších vysoce postavených. Nebo taky nájemní vrazi. Neměli žádné vlastní štíty, takže museli umět dobře uhýbat a blokovat protivníka. Ale jejich osobní bezpečnost nebyla to nejdůležitější. Když jste třímali Ostří narušení, znamenalo to, že vás vycvičili pro téměř sebevražedné mise.

Zvedl jsem se od své tašky v poslední vteřině a kov narazil na kov. Čepele o sebe zaskřípaly a vykřesaly zbloudilou jiskru. Bílé žíly světla na našich zkřížených zbraních tvořily písmeno X. Zašklebil jsem se a odhalil všechny své zuby. Jedna rodina byla zvlášť proslulá tím, že trénovala ty nejlepší Strážce ostří v galaxii.

Ta moje.

„Jsem Nevarian Dracorte. A kdo jsi ty?“

Většina Strážců ostří nedávala takový průchod svému egu jako já, takže jsem se odpovědi nedočkal. Lehce se mi vyhnul, znovu přešel do výpadu a několikrát prudce švihl mečem, snažil se mě zasáhnout do trupu i do hlavy a byl smrtelně rychlý. Odrazil jsem ho a ohnal se mu po hlavě. Střetli jsme se, on odrazil můj meč napravo, takže jsem měl nechráněný trup. Když se znovu rozmáchl, aby mě vykuchal, přiblížil jsem se k němu a vší silou jsem ho sekl těsně pod helmu.

Sesypal se jako kupa starých hadrů.

Takovej starej trik, pomyslel jsem si. A potom Au!, když mě něco tvrdého a kovového zasáhlo do hlavy. Před očima mi bolestí vykvetly barevné skvrny. Upadl jsem na Strážce ostří, přetočil jsem se, abych se mohl rukama a svou čepelí bránit, ale další úder mi vyrazil meč z rukou. Jeden z týpků v laboratorním plášti stál nade mnou, tvář naprosto bez emocí, a znovu zvedal nějaký těžký předmět, který použil jako příležitostnou zbraň, kterou mě udeřil do paží a do brady. A pak znovu.

Au.

VI

QOLE

Vidět laboratorního technika, jak mlátí Neva, byla poslední kapka.

Zvláštní, pomyslela jsem si, když se mi zrak zatemnil tolik, jako bych se dívala skrz začerněné okno. Sama bych ho ještě před chvílí praštila taky.

Přese všechno sem přišel, aby mi pomohl, a když se vrhl do útoku, málem se mi zastavilo srdce – nadšením i hanbou. Hanbou, protože když poprvé vstoupil, měla jsem za to, že je na straně mých únosců.

Bývala bych byla zděšená a šíleně naštvaná, kdybych zjistila, že to zatracené Ostří narušení je na palubě mojí lodi, ale teď mnou projela zlomyslná vlna radosti, když jsem viděla, jak létá vzduchem.

… dokud s rachotem nepřistálo na zemi, jak mu ho laboratorní technik vykopl z ruky. Nev složil Strážce ostří – jednoho z tak legendárních bojovníků, že jsem je považovala za mýtus a přitom stačil jeden týpek z laboratoře, aby ho srazil k zemi a pokoušel se mu rozmlátit obličej na kaši.

Ta těla jsou tak křehká, pomyslela jsem si a černota v mých očích nabyla ještě tmavšího odstínu.

Až na to tvoje. Připadala jsem si od svého těla tak oddělená, že mi ani nepřišlo jako moje vlastní. Kovový stůl mě studil do zad a najednou mě v nose zaštípala sterilnost vzduchu, ostrá jako skalpel na stolku vedle mě. A zároveň jsem v tu chvíli nebyla schopná ničeho si všímat, jen jsem to cítila. Zalila mě záplava emocí. Stín mi obvykle zostřoval smysly, ale tohle… Bylo to, jako bych stála proti tak silnému větru nebo zvuku, že jsem nedokázala myslet, jen jednat.

Tak jsem jednala. Vytrhla jsem jedno z kovových pout, která mě držela na stole, a zasténala jsem.

Ovládala jsem se, ale ne docela. Seděla jsem na kapitánském můstku lodi – svého těla –, ale nechala jsem se vést jenom instinktem, ne racionálními úvahami. To se mi nikdy dřív nestalo. Temnota nade mnou měla navrch. Ale bylo mi to jedno. Vybublalo to společně s mým hněvem a teď jsem je v tom všechny chtěla utopit.

Dva technici, kteří mě předtím připravovali, se odvrátili od Neva, když zaslechli ten zvuk. Museli si myslet, že už má dost, nebo se rozhodli, že já jsem důležitější, protože se ke mně jeden rychle vrhl s injekční stříkačkou. Druhý, který už mi lékařskými nůžkami rozstřihl kožešinou podšitý župan, začal stříhat i moje černé tílko, jako kdyby Nev byl jen nějaké drobné vyrušení. Další na řadu by bezpochyby přišly moje kožené legíny a potom… co dál – moje kůže?

Temnota zastírající můj zrak tepala jako srdce. Smysly jsem měla zbystřené jako nikdy a pohnula jsem se.

Víc než pohnula. Popruhy jsem doslova rozřízla, jako bych místo rukou měla čepele.

Oba technici strachy uskočili a pak se okamžitě vrátili a vrhli se na mě s nůžkami a injekcí. Popadla jsem je za ruce, než se ke mně stačili dostat, jejich kosti v mém sevření zakřupaly jako přemrzlý sníh. Ignorovala jsem, jak ječí v agónii, srazila jsem jim hlavy k sobě, pak je odstrčila a vytrhla jsem z pout i nohy. Skutálela jsem se ze stolu zrovna ve chvíli, kdy se ke mně blížil třetí technik, který předtím zmlátil Neva.

Princ byl stále nějak při vědomí. Nejdřív na mě šokovaně zíral – a já jsem měla být taky šokovaná –, a pak odtrhl ruku ze svého krvácejícího obličeje, kterou dosáhl až na technika a pokusil se mu podrazit nohy. Já jsem ale jeho pomoc nepotřebovala. Jednoduše jsem se vyhnula jeho útoku a praštila jsem jím o zeď takovou silou, že hladký bílý povrch popraskal. Sesunul se na podlahu jako rozbitá panenka.

Nev se pokusil něco říct i s krví v puse. Normálně bych mu rozhodně nerozuměla, ale se zjitřenými smysly jsem zřetelně zachytila zkomolené zvuky, jako by mi mluvil přímo do ucha. „Ještě jeden.“

Otočila jsem se. Čtvrtý a poslední technik stál v koutě. Žena. Nějak jsem vycítila, že to není technik, ale někdo zodpovědný za laboratoř, možná vedoucí výzkumu. Podle jejího postoje a podle toho, co moje tělo vycítilo, jsem ji vyhodnotila jako největší hrozbu ze všech. Posouvala se podél stěny směrem ke spouštěči alarmu. Moje ruka jako by se pohnula sama od sebe, rychleji než jsem dokázala myslet, a chytila pohozený skalpel. Ten opustil mou dlaň stejně rychle a přišpendlil jí rukáv laboratorního pláště ke zdi.

Dlouho by ji to nezdrželo. Poskytlo mi to však dost času, abych se přehoupla přes operační stůl a třískla s ní o stěnu holýma rukama. Jednou jsem jí ohnula krk, až se jí oči protočily dozadu do hlavy.

Musela jsem pátrat po slovech, vzpomenout si, jak mluvit. „Řekněte mi,“ vydechla jsem. Chtěla jsem vyslovit Řekněte mi, co se se mnou děje, ale vypadala stejně šokovaně jako všichni ostatní, takže jsem se zaměřila na další důležitou věc. „Řekněte mi, co se mnou chcete provádět.“

Něco mě napadalo, protože jsem jen svým tělem roztrhla pás z kovové slitiny určené primárně na stavbu lodí. Ale stejně jsem si potřebovala být jistá. Naklonila jsem se k ní, až jsem měla svůj obličej od jejího jen pár centimetrů. Její výraz hraničil s čirou panikou.

Z jejího pohledu byly moje oči pravděpodobně úplně černé, protože jsem se na svět stále dívala jakoby skrz zatmavené sklo. Teď už mi v koutcích probleskovalo světlo, téměř opak toho co obvykle. Ale tyhle jiskry byly jasnější než normální světlo. Bylo to něco jiného. Něco nového. Něco většího.

Nebo něco horšího.

Jak jiskry rostly, začaly kolem mě poletovat tvary, které praskaly na mých rukách a na jejím obličeji. Na chvilku se zdálo, že jsme obě v šoku, ale rychle nás to přešlo.

Začínala jsem mít halucinace. Tohle byl začátek konce. Bylo jedno, že jsem v sobě zrovna objevila nějakou sílu spojenou se Stínem, kterou podle mého názoru nikdo nikdy neměl. Protože jsem taky bláznila… to se stávalo všem mně podobným. Tohle byla temná cesta, po které se vydal Onai nebo moji rodiče. Pulz hrůzy prořízl moje běsnění, skoro jako nějaký jekot deroucí se z mého nitra.

„Neve?“ řekla jsem se strachem v hlase a překvapila jsem sama sebe. Dokonce jsem si ani nebyla jistá, co od něj čekám. Že to zastaví? Že mi pomůže?

Proč bych se s prosbou o pomoc měla obracet na něj? To on mohl za to, že jsem tu byla. Pak se mě z toho snažil vysekat a teď byl jediný, kdo mi poskytl pomoc.

Možná si myslel, že potřebuju poradit, jak z té ženy vymáčknout nějakou odpověď, protože zablekotal: „Vždyť ji udusíš.“

Povolila jsem stisk, aby se mohla sípavě nadechnout.

„Máte schopnosti, jaké jsme u nikoho nikdy neviděli,“ zachraptěla. „Chceme porozumět vašemu vztahu ke Stínu. Potřebujeme…“

Zase jsem ji přidusila a zakroutila jsem hlavou. „Vy… vy chcete tohle? Z tohohle… vztahu… se moji rodiče zbláznili. Zabilo je to. Zabilo to moje prarodiče. Zabilo to skoro celou moji rodinu.“

Ještě něco dalšího, něco, co jsem nedokázala tak úplně zařadit, rozdmýchávalo mou zuřivost jako plazmová pec – ne, jako hořící Stín. V zorném poli mi přeskakovaly jiskry.

Žena ucukla, ale i tak byla dost hloupá na to, aby otevřela pusu a hekla: „Ale… musíte pochopit. Doteď jsme slyšeli jen zvěsti o tom, jak Stín zlepšuje vyvoleným lidem smysly, ale ta síla, to je něco úplně nového. Vaši lidé a další vám podobní v sobě vyvinuli schopnost využívat Stín způsobem, kterému ještě nerozumíme. Jste jako nějaké superbytosti. Kdybychom jen věděli, jak to využít, mohli…“

„Chtěla jste říct, pokud by nás to nezabíjelo,“ vyštěkla jsem na ni a přerušila ji. A pak jsem pochopila, co mě dovádí k takové zuřivosti. „Tohle je můj život. Moje smrt. Tragédie mojí rodiny. Už jsme kvůli tomu trpěli dlouho a získali jsme přitom tak málo. Jak se vůbec opovažujete jen tak přijít a zajímat se o to?“

„Qole,“ zahučel Nev z podlahy, „ne…“

„Hmm,“ zasmála jsem se a ten zvuk byl černý jako můj zrak. Stejně potrhlý a šílený. „Jen přes mou mrtvolu.“

Vždycky jsem si udržovala od Stínu odstup, kromě toho, který jsem už měla v těle, jsem se ostatnímu vyhýbala. Omezovala jsem se pro své vlastní dobro a to, co bylo mimo mě, jsem vždy jen cítila. Tentokrát jsem zvedla ruku, přímo v té laboratoři, a sáhla po něm jako nikdy dřív.

Pocítila jsem větší příliv temnoty podobně jako při lovu: Stín daleko ode mě. Ve velkém zásobníku na Kaitanu. Nebyla jsem si jistá, jak jsem to provedla, ale tentokrát, poprvé na tak velkou vzdálenost, jsem ho přímo uchopila. Nepřitáhla jsem ho k sobě nebo do svého těla, ale nějak jsem do něj protlačila své vědomí.

Obraz, který jsem viděla, explodoval a roztříštil se. Mezi vířícími úlomky jsem se rozpadla. Byla jsem opravdu mimo sebe a slyšela jsem Neva, jak na mě křičí odněkud zdaleka. Ale já jsem byla jinde… v nákladovém prostoru svojí lodi.

Byla jsem se Stínem. Byla jsem součástí Stínu.

Nevzala jsem si všechno, ale vzala jsem si hodně. A pak jsem se proháněla větracími otvory a trubkami na této lodi a dostávala jsem se do prasklin. Loď byla celá hladká, ale nějaké praskliny se našly. Byla jsem v jejích cévách, v její krvi a roznášela jsem infekci.

Obrovský výbuch nás všechny odhodil na stranu. To mě vrátilo zpět do mého těla, do laboratoře. To a alarm, který se spustil a řval mi do uší. V celé místnosti se rozblikala červená světla.

Ustála jsem to a ženu jsem stále držela pod krkem, takže taky neupadla.

„Už není potřeba pouštět alarm,“ řekla jsem jí.

„Co se stalo?“ zamumlal Nev z podlahy.

„Myslím, že jsem zničila motor téhle lodi.“ Nelíbilo se mi, jak můj hlas pořád zněl jakoby z dálky, jako bych ho nechala někde tam, kde jsem byla před chvílí. Moje slova taky zněla šíleně. Manipulovat s tak vzdáleným Stínem nemělo být možné, ale mně se to nějak podařilo. Ale jaké to pro mě bude mít následky?

Nev se nedůvěřivě uchechtl. „Tenhle torpédoborec má tři primární motory.“

„No, myslím, že jsem je zlikvidovala všechny.“

Zíral na mě a uvědomoval si, že mluvím pravdu. „Hm, dobrá. Tak v tom případě si nemusíme dělat starosti s kamerami nebo že někdo vtrhne do laboratoře. Budou mít na chvíli jinou zábavu a my je nebudeme zajímat.“ Zašklebil se, možná bolestí, nebo možná kvůli tomu, jak zněl, a zamumlal: „Vteřinku.“

Kolem a kolem bral celou tuhle situaci docela s klidem. Možná se snažil, abych já byla v klidu. Když jsem byla schopná něčeho takového… tak co dalšího bych ještě dokázala dělat s touhle silou? Zvlášť kdybych se zase přestala ovládat?

Vyškrábal se na kolena, doplazil se ke skříňkám a držel si přitom krvácející čelist, jako by mu měla upadnout. Jednou rukou otevřel dvířka, pak jiná a pak ještě další, dokud nevytáhl velkou bílou krabici, na které byl červený křížek – lékárnička.

Okraje mého zorného pole pořád ještě ohrožovaly jiskry, které se zdánlivě rozpadaly v koutcích mých očí a možná taky rozkládaly mě. Takže jsem čekala, zatímco Nev šmátral v boxu, odkud vytáhl trubičkový injektor a vrazil si ho ze strany do krku. Následovala trubička jiného tvaru a velikosti. Účinky se dostavily okamžitě, jako když si předtím sundal masku. Bující modřiny začaly blednout, otoky splaskávaly a krvácení ustávalo. Zkusmo zahýbal čelistí a vyplivl na podlahu trochu krve.

„Aspoň už můžu mluvit,“ prohlásil a zašklebil se, když se sbíral ze země. „A taky se snad můžu hýbat. Qole, musíme jít. Teď.“

„Ne,“ odpověděla jsem. Nevěděla jsem přesně proč, ale nemohla jsem. Zírala jsem na tu ženu a ruku jsem pořád měla na jejím krku.

Sebral z podlahy svůj meč a odkopl bezvládného Strážce ostří dál od sebe. Sice se trochu opíral o pult, když se vydal směrem ke mně, ale špička meče, kterou mířil ženě na krk, se ani nezachvěla. Zírala jsem na něj. Blikání červeného světla se odráželo od lesklého kovu a praskliny, které na něm ve skutečnosti nebyly, se rozlézaly po čepeli a po Nevově ruce… další halucinace. Aspoň jsem tedy předpokládala, že se mu ruka nerozpadá na kusy.

Zachvěla jsem se – projel mnou další nával strachu hluboko z mého nitra. Doufala jsem, že nekřičím nahlas. Už jsem nedokázala rozlišit, co je skutečné a co ne. Možná že kdyby se kolem mě neděly šílené věci, mohla bych jednoduše usoudit, že jsem se úplně zbláznila. Ale ne… Použila jsem své tělo jako zbraň, ovládla jsem velké množství Stínu a provedla s ním takové věci, na které by nestačilo ani několik plazmových raket.

Nev se na mě zadíval, ale ne na dlouho. Zdálky jsem přemítala, jestli se chtěl dívat na tu ženu, nebo jestli nechtěl vidět černotu v mých očích. Při pomyšlení na druhou možnost mě bodl osten pochybnosti. Byly jenom trochu znepokojivé, nebo úplně děsivé?

Co viděl, když se na mě díval? Vědeckou kuriozitu jako ta žena? Monstrum? A proč mě to zajímalo?

„Qole, už ji můžeš nechat být,“ řekl netypicky jemným hlasem, jako když se mě tehdy pokoušel přesvědčit, ať ho nevyhazuju z přechodové komory. Ostře to kontrastovalo se zvukem alarmu, který bodal do uší.

„Ale já potřebuju vědět proč.“ Zněla jsem zoufale, držela jsem se hypotetické odpovědi, jako bych se držela sama sebe. Zdálo se, že mi ta odpověď i moje vlastní já proklouzávají mezi prsty. „Proč mi tohle chtěla udělat? Co ode mě všichni chtějí?“

I tak jsem povolila stisk a žena zalapala po dechu, jako bych ji předtím topila ve svém hněvu.

Nev odpověděl stejným uklidňujícím tónem: „Brzo ti to řeknu, slibuju. Ale nejdřív musíme…“

„Ne!“ zařvala jsem a překřičela jsem alarm. „Nejdeme nikam, dokud se to nedozvím!“

„Tak dobrá, dobrá,“ řekl Nev. „Zeptám se jí, ale ty se musíš uklidnit. Posaď se sem na ten pult.“

Něco se mi otřelo o kůži na ruce a já jsem nadskočila, do zorného pole mi přeskočilo několik jisker – ale byla to jen Nevova ruka, kterou mě táhl za sebou. Měla jsem tak zjitřené smysly, že jeho dotek pronikal jako nůž, jako čirá hrůza… až na to, že to nebylo ani bolestivé, ani děsivé. Bylo to jako elektřina. Na kraj pultu jsem se spíš zhroutila, než posadila.

Nevypadalo to, že by si toho Nev všiml, protože pozornost už věnoval ženě. „Pracujete pro rodinu Treznor-Nirmanasů, že ano?“ V jeho hlase už nebylo ani stopy po uklidňujícím tónu. Byl ostrý a chladný jako čepel, kterou jí přiložil ke krku. „Odpovězte rychle.“

Trhavě přikývla a zakašlala. Tím pohybem se otřela o ostří meče a stačilo to, aby se jí na kůži otevřela povrchová ranka. Zalapala po dechu, ale Nev necouvl. „Ano!“

„Jak dlouho už sledujete výzkum mojí rodiny o Stínu? A jak moc?“

Nezaváhala ani chvilku a vyplivla odpověď: „Dva roky a díky několika informátorům velmi důkladně. Víme, že jste zjistili, jak sloučit Stín s organickou hmotou, aby z něj byl stabilnější a lépe použitelný zdroj energie. Ale teprve nedávno jsme objevili, proč chcete zkoumat lidi, kteří mají zvláštní vztah ke Stínu. Afinitu.“

Sevřela jsem okraj pultu prsty tak silně, až syntetický materiál popraskal. Udělal by mi Nev nebo Dracortesové to samé jako Treznorové? S tou myšlenkou se uvnitř mě otevřela temná propast a zrak se mi ještě více zatměl.

Nev zamrkal. „Je to součást toho samého výzkumu, nic víc. Jestli jste si mysleli, že byste se něco dozvěděli, kdybyste rozřezali Qole, tak jste na omylu. My bychom jí nikdy neublížili,“ dodal důrazněji, jako by to neříkal jenom jí. Směřovalo to i na mě.

Trochu jsem povolila stisknuté dlaně. Nev mi nechtěl ublížit. Nikdy. Tak nějak jsem to už vycítila, ale teď jsem to věděla. Ten pocit úlevy mě, podobně jako jeho dotek, skoro porazil.

„Jak jinak bychom mohli získat výsledky v tak krátkém čase, abychom je měli dřív než vy?“ trvala na svém žena. „Váš výzkum Stínu a živé tkáně přivedl Treznory na myšlenku, že takoví lidé mají velký potenciál.“ Pohlédla na mě. „Slyšeli jsme různé povídačky, ale nikdo jim nevěřil, dokud jste se do toho nevložil osobně, Vaše Veličenstvo…“

„Buďte tak laskavá a neztrácejte čas formalitami, když mi jeden z vašich podřízených přerazil čelist,“ přerušil ji cynicky.

„Jak si přejete, Vaše… pane. Věděli jsme, jak důležitá je vaše mise. Treznorové si přáli učinit ten objev jako první.“

„Čeho přesně jste chtěli dosáhnout? Jsem si totiž jistý, že jsme neměli stejné cíle.“

Polkla, znovu se na mě ve strachu podívala a v očích se jí odrážela červená výstražná světla. Nev měl pravdu – ať už na lodi byl ještě někdo další, nebo ne, museli jsme okamžitě vyrazit. Ale nemohla jsem to nechat být. „Přesné vysvětlování by zabralo hodiny. Ale když to řeknu jednoduše, tak jsme chtěli zjistit, jak ona funguje, jak mohou lidské bytosti využívat Stín, a chtěli jsme to přizpůsobit pro využití Treznor-Nirmanasů.“

„Chtěli jste rozšíření použití na lidech. Chtěli jste supervojáky.“ Nev zaklel. „Qole, zhluboka se nadechni,“ dodal přes rameno a já jsem si uvědomila, že dýchám strašně rychle a mělce.

Stála jsem na nohou dřív, než jsem si stihla všimnout, že se vůbec pohybuju. Zvedl mě ohromný příval vzteku a nenávisti, jako ničivá vlna v oceánu. Lidé jako Treznorové by si chtěli přivlastnit naše pohnuté rodinné dědictví a využít ho, aby mohli zabíjet víc lidí? Jak jen mohli?

Nev se mě snažil zadržet svou volnou rukou, ale bylo to, jako by se místo mě snažil udržet celou tu temnotu a jiskry, které se mi objevovaly před očima a dodávaly mi sílu.

Chtěla vidět, co dokážu? Ráda jí to předvedu. Na ní samotné.

Znovu jsem sáhla po Stínu… a všechno ostatní úplně zčernalo. Nebylo to jako koukat se přes zatmavené sklo. Oči mi zahalila naprostá temnota.

■ ■ ■

Uslyšela jsem z dálky své jméno. A potom znovu.

„Qole!“

Nev na mě volal.

„Tady jsem.“ Byl to skoro zázrak, že mě přes ten kvílící alarm vůbec slyšel.

Otevřela jsem oči. Nev mě objímal, abych neupadla. Tupý konec meče, který stále svíral, mě chladivě tlačil do ramene, ale jeho paže byly neuvěřitelně teplé. A taky silné, stabilní… a hezké.

Najednou mi bylo trapně a pokusila jsem se ho odstrčit. Zamrkala jsem, když jsem uvědomila, že jsem příliš slabá. Zrak už mi nic nezatemňovalo. Světla na stropě pohasla, když naskočil záložní zdroj energie, ale i tak bylo všechno jasnější než předtím.

Výstražná červená světla stále ještě blikala, ale v očích už mi netančily jiskry a na ničem už se netvořily trhliny. Nebyla jsem si jistá, co to znamená, ale neměla jsem čas o tom přemýšlet. Ještě jsem neztratila sama sebe, ale kdo ví, jak dlouho to mohlo vydržet. Znovu jsem žďuchla do Neva a vrhla jsem na něj zlostný pohled, aby to pochopil.

„Promiň,“ řekl a pustil mě. „Ty bys bývala…“

Chytil mě znovu, když jsem málem udělala to samé co předtím: Spadla přímo na obličej. Nohy se mi třásly, kolena se mi podlamovala a ne kvůli záchvěvům, kterými vibrovala loď a kterých jsem si před chvílí nevšimla. Byla jsem úplně vyčerpaná. Nedokázala jsem si vzpomenout, kdy jsem byla takhle vyřízená, ani po několika dnech nebo týdnech lovení jsem se tak necítila.

Buď jsem se příliš dotkla Stínu a tím jsem se unavila, nebo…

„Qole, jsi v pořádku?“ zeptal se Nev a do hlasu se mu vkradl ostrý starostlivý tón. „Tvoje oči už vypadají líp, tak jsem myslel…“

Moje oči. Líp. Černota ho rozhodně vystrašila, ale nemohla jsem mu to mít za zlé po tom, co jsem provedla.

„Já… já už nemůžu. Jsem unavená. Musíme jít.“ Nelíbilo se mi, jak chabě můj hlas zní, ale podobně jako do nohou jsem do něj nedokázala dostat žádnou sílu. Došla mi šťáva.

Zdálo se, že se s tím vyrovnává rychle. Přejel svýma jasnýma stříbrnýma očima celou potemnělou červeně blikající místnost. Žena ležela na podlaze a nehýbala se stejně jako ostatní. Nev ji musel poslat k zemi. Nevěděla jsem jak, ale neměla jsem sílu se o to zajímat.

„Myslím, žes tím výbuchem nepoškodila trup, takže podpora životních funkcí bude působit na všechny na palubě – včetně těch, kteří by nás tu rádi zdrželi. Můžeme využít toho zmatku, sebrat, co potřebujeme, a vypadnout odsud.“ Pak zaváhal. „Chceš… ehm… se něčím zakrýt?“

Snažil se odvrátit zrak, i když mě držel přímo proti sobě.

Pohlédla jsem na sebe. Byla jsem bosa, v mých nejměkčích a nejtenčích kožených legínách, které jsem obvykle nosívala pod kožešinou podšité kalhoty, a moje tílko bylo rozstřižené skoro až k hrudníku, takže jsem měla odhalené břicho. Pokusila jsem se oba cípy spojit jednou rukou, ale pak jsem z praktických důvodů pocit studu zahodila. Bývala bych ráda, kdybych se taky přestala červenat, ale když jsem mu odpověděla, tváře mi stále hořely. „To je v pohodě. Tak prostě pojďme.“

„Měli bychom se dostat k vesmírné stíhačce. Dokážeš ji pilotovat?“ Zakřenil se. „Vypadáš, že sotva můžeš chodit, ale nemáme moc jiných možností. Já jsem to sice trénoval, ale moje schopnosti rozhodně nejsou…“

„V pohodě,“ řekla jsem. „I kdybych už nemohla chodit, létat pořád dokážu.“ Váhavě jsem od něj poodstoupila. „A myslím, že chůzi zvládnu taky.“

Ještě mě chvilku přidržoval, aby se ujistil, že dokážu stát i bez jeho pomoci, a pak se odtáhl. Moje kůže najednou postrádala teplo jeho paží. Prostě mi byla zima, to bylo celé. A taky jsem byla unavená, tak strašně unavená.

Nev se sehnul, aby vzal svou tašku a poslal směrem ke mně moje kožešinové papuče. Měla jsem aspoň je, abych si ochránila bosá chodidla před chladnou podlahou.

Můj župan byl na cucky, a když jsem se na něj podívala, jak ležel na hromádce, nemohla jsem si pomoct a otřásla jsem se zimou. Teplota na téhle lodi byla mnohem vyšší než na Kaitanu, ale moje tělo už nemělo energii, aby se zahřálo. Bylo mi, jako bych byla nemocná.

A možná blízko smrti.

„Tudy,“ prohlásil Nev. Než jsem stihla popadnout nějaký cár županu, do kterého bych se mohla zabalit, shodil svou bundu – tmavě šedou, která mu ladila s očima – a ovinul mi ji kolem ramen.

Ani jsem neměla energii protestovat, když mi ji zapnul. Bunda byla tak nasáklá jeho tělesným teplem, že jsem v ní v podstatě roztála. Taky hezky voněla. Možná bych se měla poohlédnout po nějakém syntetickém oblečení pro posádku, pomyslela jsem si ospale, ať to stojí, co to stojí.

Nev si hodil svou tašku přes rameno, svaly na holých pažích se mu napínaly, jednou rukou popadl meč a druhou plazmovou pistoli. Bledá kůže na jeho bicepsech byla flekatá zbytky modřin, které prostředky z lékárničky nedokázaly úplně zahojit – dárek od Etona. Kdybych sama nebyla tak zmlácená fyzicky i duševně, bylo by mi ho víc líto.

Pokusil se unést mou loď, a proto ho Eton zmlátil, ale nevadí. A já jsem mu věřila, že mi pomůže se odsud dostat?

Opět jsem neměla žádnou jinou možnost, zvlášť když jsem teď byla úplně vyšťavená. Kromě toho se za mě taky popral. Snažil se, abych přežila. Nechtěl mi ublížit. Chtěl mě nějak využít, ale možná bych ho já mohla využít taky. Nebo kdybych to chtěla brát méně prospěchářsky: On potřeboval mě a já jsem v tuhle chvíli potřebovala jeho.

A jeho bunda byla tak teplá.

Odkašlal si. „Nemůžu tě držet, protože se potřebuju soustředit. Ale ty se můžeš chytit mého trička, abych věděl, že mi jdeš v patách, a abys neupadla.“

Otočil se a ukázal na dolní část svých zad, kde mu černé spodní tričko padalo přes kalhoty.

Zase mi začínaly hořet tváře. „Nepotřebuju…“

„Budeš to muset vydržet,“ řekl trochu netrpělivě. „Kromě toho můžeš dávat pozor, co se děje za námi. Víš co, vezmi si tohle.“ Vnutil mi do ruky pistoli a vytáhl druhou – ano, druhou plazmovou XR-něco-něco – z opasku na svých kalhotách. Což mezi námi znamenalo, že jsme měli v rukou hodnotu mojí lodi ve zbraních, nehledě na to, kolik stál jeho meč. Ty byly mnohem vzácnější než jakákoli střelná zbraň, takže jsme vlastně měli v rukou věci dvakrát takové ceny jako moje loď.

„Ale nezapomeň se mě držet druhou rukou,“ prohlásil a pak vyčkával.

S pocitem, jako bych byla hloupé dítě, jsem se chytila jeho trička a snažila jsem se ho co nejmíň dotýkat.

Nadskočil. „U Velkého kolapsu, ty máš ale studené ruce!“

Skoro jsem ho pustila a cítila jsem, jak se červenám i na uších. „Nemusím…“

„Pšt, pojďme,“ prohlásil, vykročil a táhl mě za sebou.

Byla jsem ráda, že tohle nevidí nikdo z mojí posádky. Ať už budu mít sílu nebo budu umírat, až doletíme zpátky na Kaitan, rozhodně se ho nebudu držet za to zpropadené tričko.

Jestli se vůbec dostaneme tak daleko.

Když Nev použil identifikační kartu, kterou někde získal, dveře laboratoře se otevřely. Vystrčil hlavu do stejně potemnělé chodby ozařované blikajícím červeným světlem. Až na řvoucí alarm tu byl klid. A teprve potom vyrazil vpřed, se mnou v závěsu. Zatím dobrý.

… dokud jsme nezahnuli za roh a málem nenarazili do dvou členů posádky, kteří běželi buď na můstek, nebo do strojovny.

Nev se mi vmžiku vytrhl a vrhl se vpřed. Několikrát máchl mečem a oni se zhroutili na zem. Bylo chytré použít meč, i když pistole by byla víc nabíledni. Někdo by mohl slyšet výstřely. Meč byl tichý.

„Zabils je?“ Mluvila jsem pisklavěji, než jsem chtěla.

„Praštil jsem je jílcem. Jsou jen v bezvědomí,“ řekl nevzrušeně. Stejně bezmyšlenkovitě si přendal pistoli do ruky s mečem, vzal mě za ruku a umístil ji zpátky na lem svého trička.

Sebrala jsem veškerou svou zbylou energii a zakabonila jsem se na místo mezi jeho lopatkami. Neříkala jsem však nic, protože jsme se znovu vydali chodbou tím směrem, odkud přišli ti dva.

Nev se pohyboval tiše, mnohem tišeji než já, i přesto, že měl těžší boty – ve srovnání s mými papučemi. Našlapovat potichu jsem se při pilotování Kaitanu nikdy nenaučila. Místo toho jsem dupala.

Teď jsem toho litovala, zvlášť když jsem Nevovi vrazila do zad, když se zastavil na křižovatce. Musela jsem se o něj opřít oběma rukama, jednou v pase, druhou na rameni. Měl štěstí, že jsem mu neodpálila hlavu.

Dala jsem ruce pryč, jakmile jsem získala rovnováhu. On vyčkával a poslouchal.

Pak mě přimáčkl ke stěně, abychom oba dva byli ve stínu. Dalších pět členů posádky běželo chodbou, kterou jsme se málem vydali, a křičeli něco o poklesu tlaku a nějakých ventilech.

Nezastavili se. Ale nestačila jsem se ani pořádně nadechnout, když byli pryč, protože mi Nev přimáčkl hrudník, loket mi zaryl do žeber a druhou rukou mi zatlačil na bok. Zalila mě vlna nesnesitelného sebevědomí a vzrušujícího tepla, které nemělo s teplotou vzduchu nic společného. Už to bylo tak dávno, co se mě někdo dotýkal, a takhle to nebylo ještě nikdy. Většinou jsem byla na lovu, nehledě na to, že se ode mě většina lidí raději držela dál. A i když se ke mně několik zoufalých individuí nebálo přiblížit, tak je můj bratr s Etonem účinně odrazovali.

Nebylo důležité, že Nev pravděpodobně nevěděl, co dělá, a že jsme utíkali jako o život. Obojí mělo stejný účinek. Srdce se mi rozbušilo a krev se mi nahrnula do uší.

Aspoň jsem si teď nemusela připadat trapně, že se ho dotýkám.

Pohnul se ode mě pryč, ne tak rychle jako já od něj, sklouzl se ke křižovatce, aby se ujistil, že je čistý vzduch. Jak se rozhlížel, v očích se mu odráželo blikání červených světel. Když se rozhodl, že je všechno v pořádku, zašeptal jen: „Ruku.“

Opět jsem ho chytila za lem trička. Tentokrát jsem se nemračila. Dokonce jsem si opřela ruku o jeho záda a napůl jsem se pokusila ignorovat, jak má pevné tělo, a soustředila jsem se na Kaitan. Prosím, Neve, pomyslela jsem si, jestli mě dostaneš domů, přísahám, že ti už nikdy neřeknu, že jseš kus špíny.

Když se ujistil, že jsem připravená, vyrazili jsme. Prošli jsme několika chodbami a párkrát jsme odbočili, překročili jsme jednoho bezvládného týpka a dorazili jsme k přechodovému prostoru, který vedl ke stíhačkám. Nev protáhl čtečkou jednu z identifikačních karet – kde k nim ke všem přišel? – a otevřel dveře. Bylo tam šero jako všude jinde, které přerušovaly jen pravidelné záblesky červeného světla, které ozařovalo obrysy stíhaček. Siréna tu nebyla tolik slyšet, nejspíš aby ti, kteří by chtěli vzlétnout při poplachu, vůbec dokázali myslet a slyšeli se. Vypadalo to, že malým dopravním prostředkům nevěnuje při kolapsu toho velkého nikdo moc pozornosti.

Nebo jsem se znovu mýlila. Nev zaklel dost nahlas, abych ho slyšela, a pak jsem zaslechla někoho z opačné strany prostoru.

„Jo, střílejí na nás. Ta zatracená lovecká lodička!“ Objevil se ten hnusný týpek, který mě praštil, vynořil se ze stínů společně s někým, kdo byl oblečený jako pilot stíhačky. Vypadalo, že týpek je nejspíš nadporučíkem, protože jinak by teď byl na můstku. Chtělo se mi skočit po něm a napadnout ho, ale co řekl, mě přimrazilo: „Naše lodní děla jsou sice mimo provoz, ale tyhle stíhačky ne. Do deseti minut chci vidět, jak je ten vrak rozstřílený na kusy.“

Moje loď. Moje posádka. Uvědomila jsem si, že zatínám ruku Nevovi do zad jako dráp. Otočil se a dotkl se mého obličeje, jen na vteřinu, abych se mu podívala do očí.

Nikdy, za nic na světě, bych si nedokázala představit situaci, kdy by se Nevarian Dracorte buď mohl dotýkat mého obličeje, nebo by se dotkl mého obličeje a já bych mu jednu nevrazila. Ale to teď nastalo. Zahleděl se na mě a přikývl. Všechno, co chtěl říct, vměstnal do toho prostého gesta:

Bude to v pohodě. Počkej tu.

Čekala jsem. Protože jsem mu z nějakého nevysvětlitelného důvodu stále věřila.

Vyšel ze dveří s pistolí u boku a energicky máchal mečem, jako by to byla jen nějaká hůl… a hlavně si pískal.

Oba muži se zarazili uprostřed kroku. Ostří narušení přitáhlo jejich pohledy jako magnet. Věděli, co znamená, že ho Nev má.

„Rád vás tu potkávám,“ prohodil Nev.

Hnusný týpek sáhl po něčem jako komunikátor, co měl u ucha. Ani nebyl rukou v půli cesty a Nev už tasil pistoli.

„No, víš přece, jak to chodí,“ pokračoval Nev. „Přesně tak, dej ruku dolů.“

Dlouhými kroky se k nim přibližoval a stále na ně mířil pistolí. Na chvilku se zastavil, jako kdyby si je prohlížel, a pak se otočil na hnusného týpka.

„Ty by ses vážně měl zamyslet nad těmi chlupy, co máš na obličeji. A nad fyzickým napadáním jiných kapitánů.“ Nahnul se k němu, jako kdyby mu chtěl pošeptat tajemství. „Nikdy nevíš, kdy to dotáhnou dál než ty.“

A pak ho Nev udeřil do obličeje. Praštil ho přesně tak, jako ten týpek praštil mě, až na to, že Nev měl pistoli, takže to byla o dost silnější rána.

Týpek akorát zvládl uspokojivě zakvičet a vyplivnout krev z pusy, než Nev vytáhl meč a složil oba muže stejně jako všechny předtím. Zazubil se na mě přes rameno a kývl na svůj meč. Mnohem překvapivější než jeho podivný přístup k celé té situaci bylo, že jsem mu úsměv oplatila.

Odlepila jsem se od zdi, když od pilota zvedl klíč s mikročipem, který patřil k vesmírné stíhačce, a taky další identifikační kartu. „Jedinej důvod, proč jsem to udělal, a nenechal jsem vesmír, aby ho vcucnul je…“ Nev popadl hnusného týpka za jednu nohu a odtáhl ho do přechodového prostoru. „… že takhle bude s tou ostudou muset žít.“

S pilotem udělal totéž a oba je bezpečně uložil na opačné straně dveří. Styděla jsem se, že jsem příliš slabá na to, abych mu pomohla, ale ani jsem se nezmohla na to, abych mu to nabídla. Nev nevypadal, že mu to vadí.

Jakmile znovu zavřel přechodový prostor, oprášil si ruce. „Připravena?“

„Připravena,“ odpověděla jsem a neubránila jsem se dalšímu úsměvu, i když jsem byla tak strašně unavená. Nebo možná právě proto, že jsem byla tak unavená. „Pojďme se vrátit zpátky na Kaitan a vypadnout z tohohle zpropadenýho místa.“

Jak vysvětlím jeho přítomnost posádce, představovalo menší problém než nastartovat stíhačku, vypálit si díru ven z nákladového prostoru dvěma plazmovými torpédy a vzniklým otvorem vyrazit přímo ke hvězdám. Za námi vypadly do vzduchoprázdna další stíhačky, ale už bez posádky.

VII

NEV

„Ty,“ zavrčel Eton a zabodl do mě prst, „jsi měl bejt mrtvej.“

Vypadal spíš zklamaně než překvapeně, že nejsem. Seděli jsme v jídelně, kam posádka chodila jíst nebo trávit čas dušením se v divné atmosféře, což jsme zrovna dělali.

Eton byl doteď naštěstí pryč, zašitý ve střelecké věži, a lodním superdělem nahlodával torpédoborec. Ne že by to bylo nutné, protože z nějakých záhadných důvodů se ani nepokusili opětovat palbu, ani nás opět zaháknout vlečným paprskem. Možná proto, že kapitánka Uvgamutová jim tak úžasně jemně zdemolovala celou loď.

Arjan odletěl s Kaitanem pryč od ztroskotaného torpédoborce, ale pak zapnul autopilota. A když už všichni měli své povinnosti splněné, sešli jsme se tu k něčemu, co začínalo vypadat jako příjemné posezení.

Mrknul jsem na Qole. Vypadala, že stojí na prahu smrti. Oči měla hluboko propadlé a na to, jak měla tmavou kůži, byl její obličej stále strašlivě bledý. Jedinou útěchou mi bylo, že se jí nějaká barva vrátila už aspoň do rtů.

Bolelo mě se na ni dívat, jednak proto, že si prošla něčím jako já, a jednak kvůli tomu, co se v tom torpédoborci u všech systémů stalo. Afinita vůči Stínu byla jedna věc, ale to, co jsem viděl a zažil, bylo úplně fantastické… spíš kouzla než vědecky vysvětlitelné úkazy.

A ještě fantastičtější bylo, že ani uprostřed toho záchvatu zuřivosti, v zajetí nějaké nepojmenovatelné síly, nad sebou neztratila kontrolu. Podle mých jistě omezených zkušeností se Stínem vždycky u všech lidí kromě Qole předznamenávala černota v očích šílenství – zjevnou, nesmyslnou a bezhlavou vyšinutost. Místo toho se Qole ovládala tak, jak bych to sám nedokázal. A samozřejmě za to zaplatila.

Takže jsem tu seděl jako někdo, kdo ji v podstatě podváděl úplně od začátku, snažil jsem se ji obalamutit, místo abych říkal pravdu, a to jen abych dosáhl vlastních cílů a sám jsem si jako památku odnesl jen několik modřin.

Nechtěl jsem přemýšlet o jiných důvodech, proč mě tak bolí se na ni dívat. Seděla za stolem naproti mně a udržovala si odstup. Měl jsem silné nutkání se k ní přiblížit, ale nemohl jsem. Ona by to nechtěla. Na palubě torpédoborce jsme na chvíli byli jen my dva, polarizovaný pár spojený společným cílem. Ale teď jsme byli opět velmi, velmi daleko od sebe. Skoro se mi po tom torpédoborci stýskalo.

Rád bych s ní zase sdílel stejné cíle – ideálně kdyby nám přitom nešlo o život. Chtěl jsem jí říct pravdu. Celou.

I když Qole vypadala, že je na pokraji sil, nějak zvládla sedět narovnaná, když mluvila. Měla vyrovnaný hlas, ale nedívala se mi do očí. „Etone, on mi právě zachránil život.“

„No a? Qole, ty ses ocitla v nebezpečí hlavně kvůli němu.“

Polkl jsem. Nemohl jsem popřít, že má pravdu.

„Eton má pravdu,“ přidal se Arjan. „V jedné chvíli jsme v pohodě a v další tě někdo téměř zabije a rozstřílí Kaitan, a to celý kvůli němu.“ Stál tam se založenýma rukama, a i když svůj hněv ovládal, nebyl o nic menší než Etonův. „Jsem rád, že se nezachoval jako úplný hovado, ale i tak je to pěkná sketa.“

„A viděli jste, co udělal Etonovi?“ otázala se Telu. „Málem z něj vymlátil duši. Tomu neříkám hezký chování.“

„Hej,“ zamračil se Eton. S půlkou obličeje napuchlou a plnou modřin byl jeho výraz ještě o to děsivější. „Není třeba.“

Telu pokrčila rameny. „Promiň. Ale navrhuju, abychom mu zabavili jeho věci jako protiplatbu a možná ho taky trošku přidusili, aby nám prozradil přístupový údaje ke svýmu princátkovskýmu kontu, co?“ Její obličej se začal zbarvovat do ruda. Další větu už skoro vyplivla. „A pak ho můžem nechat někde v nějaký hnusný díře a všem říct, že tam je. A můžeme říkat: ‚Hej, zachovali jsme se fakt hezky, mysleli jsme si, že tam bude v pohodě, nebylo naším záměrem, aby ho někdo zabil nebo tak něco.‘“

„Je to sice atraktivní myšlenka, ale přidělali bychom si tím akorát víc problémů,“ řekl Basra. „A on na nás ten torpédoborec nezavolal. Snažil se nás varovat skrz komy, ale my jsme ho neposlouchali.“

Arjan na něj nechápavě zíral. „To nemůžeš myslet vážně.“ Zněl skoro ublíženě. Bylo mezi nimi napětí, které neodpovídalo Basrově logické poznámce, ale rozhodl jsem se to zkoumat až později.

„Není to tak složité,“ řekla Qole. Pořád se na mě nedívala. „Lhal nám a všichni jsme se dostali do maléru. Taky mi zachránil život, pravděpodobně nám všem zachránil život, i když nemusel. Vysadíme ho někde, odkud se může někam dopravit, on nám slíbí, že už nás nikdy nekontaktuje, a je vyřízeno.“

Tušil jsem, že mě její odsudek zabolí, ale když mě takhle odtažitě vyloučila ze svého života, bolelo to mnohem víc. Nebyl jsem si jistý, co jsem od ní čekal… Trošku víc uznání, potom co jsme spolu prožili? Poděkování? Čeho a za co? Neměl jsem tušení.

Kolem stolu se rozhostilo ticho, protože to všem připadalo jako dobrý nápad. Dobrý pro všechny kromě mě, protože pro mě nebyl dobrý hned z několika důvodů. Zhluboka jsem se nadechl.

Posledních dvacet čtyři hodin bylo sice peklo, ale tohle bude to nejtěžší.

Vydechl jsem. „Obávám se, že to nemůžete.“

„A proč sakra nemůžeme?“ zeptala se Qole. Jen se na mě rychle podívala a pak se důkladně soustředila na nějaké místo na zdi napravo ode mě.

Promnul jsem si tvář. Prostředky proti bolesti ji opravdu otupovaly a já jsem ji teď potřeboval v nejlepší možné kondici.

Basra mě předběhl. „Ten torpédoborec nebyl poslední, žejo?“

Přikývl jsem a zašklebil jsem se. „Obávám se, že to je pravda. Torpédoborec patřil rodině Treznor-Nirmanasů. Mají jich téměř nekonečnou zásobu a jdou po Qole – ano, ano, Etone, už se dostávám k tomu, proč ji tak moc chtějí.“

Teď jsem konečně umlčel Etona. Zastavil se s otevřenými ústy, aby mohl zařvat. Píchl mě osten viny za to, že si tím Qole musí projít, ale jinak to nešlo. Bude to v pořádku, pomyslel jsem si. Budu opatrný.

„Kvůli tomuhle,“ natáhl jsem se a zhasnul jsem světlo. Mihotající se stínová lampička na stole nás zahalila svou rudou září. „Je obtížné Stín získat, ale je to neskutečně silný zdroj energie. Pro většinu lidí se však takhle jednoduché použití,“ ukázal jsem na lampu, „rovná sebevraždě. Všichni jste zažili, někteří z vás osobně, co je to otrava Stínem.“ Vzpomněl jsem si na toho chudáka, který se po mně sápal v přístavu, a potlačil jsem zachvění. Tak jiný než Qole. „My ostatní ho používáme ve velkých továrnách nebo na vesmírných stanicích, dokonce i v experimentálních prototypech vesmírných lodí, ale ne pro náladové osvětlení.“

„Tohle je fakt blbý náladový osvětlení,“ prohlásila Telu rozhodně.

„Dobrý na blbou náladu. Je nestabilní, ale Stín se chce vázat na organickou hmotu, i když se ji pokouší zničit. Pokud se naváže, tak se stabilizuje. Moje rodina rozjela výzkum a zkoumá afinitu mezi Stínem a chaluhami, a zkoušíme tak vytvořit méně nebezpečný a mnohem lépe využitelný zdroj bioenergie. Pokud uspějeme, může to změnit galaxie. Mluvíme tu o nevídaném energetickém potenciálu, o rozhodně širokém uplatnění, o něčem nesmírně cenném.“

„Treznorové neříkali, že by mě chtěli pro něco takového,“ řekla Qole s očima sklopenýma do klína. Proč se na mě nedívala?

Zašklebil jsem se. „Já vím. Netušil jsem, co mají za lubem, dokud ses s nimi nesetkala. Podívej se, Qole, lidé jako ty jsou klíčem k pochopení, jak se Stín váže na organickou hmotu. Moji rodinu to zajímá kvůli chaluhám, ale ty jsi přímo příklad toho, jak se Stín váže na lidi. Zájem o tuhle problematiku je vedlejším produktem našeho výzkumu. Ale nemusí to být vždycky špatné,“ dodal jsem rychle. „Moje rodina může udělat Stín bezpečnějším – nejen jako palivo, ale taky aby neničil lidi jako na Alaxaku. Může vás – Qole, Arjane, Telu – zachránit.“

„A co k tomu potřebujete od Qole?“ zeptal se temně Arjan.

„Už jsme v našem výzkumu tak blízko, že nám chybí jen poslední kousky. Už na ní potřebujeme jen provést několik testů – a na tobě možná taky, Arjane, i na tobě, Telu, abychom dosáhli, čeho chceme.“

Qoliny rysy okamžitě ztvrdly. „Testy? Takové jako chystali Treznor-Nirmanasové?“

Zvedl jsem ruce. „Ne! Moje rodina by ti tohle neudělala. Já bych ti to neudělal. Ty testy nejsou něco, co by ti způsobilo bolest. Jen malinké vzorky tkáně a krve, zkoušky reflexů, skeny mozku a tak. Můj strýc Rubion Dracorte vede přísně tajný výzkum a ujišťoval mě, že by se ti nic nestalo.“

„‚Přísně tajný‘,“ zahučel Eton. „A přej ‚nic nestane‘. Všiml sis do prdele toho torpédoborce?“

Unikl mi lítostivý povzdech. „Treznor-Nirmanasové vynakládají obrovskou kapacitu na to, aby nás špehovali. Proto jsem přišel sám. Můj strýc a já nemůžeme věřit nikomu jinému. A ano, když se do toho pletou, je pro vás všechno mnohem nebezpečnější, zvlášť když teď vědí, že my máme zájem o Qole. Nejmoudřejší by bylo odebrat se se mnou na mou domovskou planetu Luvos a ukrýt se v hlavním městě Dracorva.“

„Takže máme dát Dracortesům všechno, co chtějí, i když už všechno mají?“ Arjan zněl znechuceně.

„Pokud pochopíme, jak to funguje, nikdo nebude mít žádný důvod zajímat se o Qole, protože místo toho půjdou po nás. Můžeme ji udržet v bezpečí a ona nám můžeme pomoci porozumět daru, který má.“

Arjan a Qole na sebe pohlédli. „Tohle není dar,“ řekl. „Věř tomu.“

„Ale může být. Můžeme z toho udělat dar.“

„Proč?“ Qole mi konečně pohlédla do očí a mnou projelo zachvění, vůbec ne nepříjemné. Škoda že její otázka byla z poněkud méně příjemného soudku. „Proč to vaše rodina tolik chce?“

Zhluboka jsem se nadechl. Připomněl jsem si, že odteď budu říkat už jen pravdu. „Upřímně řečeno nutně potřebujeme něco, abychom mohli čelit krokům, které proti nám naši nepřátelé podnikají.“

„Mluvíš o investicích Treznor-Nirmanasů ve vaší firmě Dracorte Industries,“ zamumlal Basra. „Jejich peníze vám dávají kapitál, abyste mohli zkoumat nové možnosti, ale pokud jim to nesplatíte včas, budou mít na vaše podnikání ještě mnohem větší vliv, že?“

Překvapeně jsem se na něj podíval. Většina lidí se na tu půjčku od Treznor-Nirmanasů dívala pozitivně a neměla ponětí o dalších podmínkách. Basrův přehled o současných událostech rozhodně neodpovídal jeho pozici. Něco na něm bylo úplně nesmyslné, ale zároveň to jistým způsobem dávalo smysl. Dokonce i jeho obličej se vzpíral očekávání, jednu chvíli vypadal jako muž, pak hned zas jako žena, a často to bylo někde na pomezí. Přemítal jsem, jestli se živí matením lidí.

„Ehm… ano, a pokud se nám něco nepovede, ztratíme velkou část politické moci. Naše rodina nemá co nového nabídnout na příští Dracorteské konferenci a Treznorové by moc rádi viděli Report. Konference se koná ani ne za týden. Jsme v ošemetné situaci.“

„Ošemetné?“ odfrkla si Telu. „Nejste náhodou něco jako králové vesmíru?“

Potlačil jsem většinu pochmurného úsměvu. „Ne tak docela. Můj otec Thelarus Dracorte je král a správce naší rodiny a této soustavy, ve které je moje i vaše domovská planeta a tucet menších subsystémů a obyvatelných planet mezi nimi. Ale co se týče galaxie, je jen jedním z členů Královy rady. Radu vede rodina Belariusů, takže pokud vás zajímají králové vesmíru, oni jsou tomu asi nejblíž.“

Telu, Arjan i Qole na mě hleděli bez výrazu, zatímco Eton a Basra se tvářili, jako že je nemám mít za blbce. Byli evidentně zběhlí v galaktické politice, ale nudy jsem je stejně ušetřit nemohl. Ostatní to potřebovali pochopit.

„Moje rodina byla dlouhodobě spojena v alianci s Belariusy, od té doby, co před několik stovkami let vynalezli pohon rychlejší než světlo, což bylo několik set let potom, co portály implodovaly při Velkém kolapsu. Belariusové měli ve svých rukou obrovský technologický potenciál a na něm postavili impérium, kterému žádná jiná rodina nemohla konkurovat, mohly se k nim jen zkusit přidat nebo s nimi uzavřít alianci. Mojí rodině zůstala po tom, co se všechno rozpadlo, síť dronů – i když už jsme nad drony neměli takovou kontrolu jako předtím. Takže jsme měli přístup k surovinám a s tím, jaké měli Belariusové nové možnosti dopravy, jsme pro ně byli logickými partnery. A celou dobu to bylo logické… až donedávna.“

„Jste teď o trošku míň nechutně bohatý než předtím nebo tak něco?“ ušklíbla se Telu.

„Stručně řečeno ano. Ale hlavně jsme pro Belariusy méně užiteční. Naše drony dolují nehledě na to, co po nich chceme, a pořád rubají nerostné suroviny, které už byly dávno překonány. Přinášejí nám čím dál tím méně zisku a my je nedokážeme přeprogramovat. Treznorové si přitom za posledních zhruba sto let vybudovali průmyslové impérium. V současnosti vyrábějí ty nejlepší vojenské lodě v galaxii, jako třeba ten torpédoborec, se kterým jsme se nedávno důvěrně seznámili. Před pár lety se taky spojili s rodinou Nirmanasů skrz manželství, a tím prakticky zdvojnásobili svůj majetek a politický vliv. Teď by mohli nahradit impérium Dracortesů a stát se pravou rukou Belariusů… pokud neuděláme něco, díky čemuž by o nás měli Belariusové zase zájem a díky čemu bychom byli důležití.“

„Takže sázíte na Stín,“ zamumlala Qole. Nebyla to otázka.

Přikývl jsem a téměř jsem si přál, aby to nebyla pravda, aby kvůli mně nemusela vším tímhle procházet. Ale pokud se nám nepodaří vymyslet, jak by Stín mohl být bezpečný pro všechny, neutrpěla by jen moje rodina… Ale Qole taky.

„Zatím jsi nám nedal moc důvodů, abychom ti věřili,“ řekl Arjan, „kromě toho, že jsi pomohl Qole na tom torpédoborci. Ale jak už jsem říkal, byli jsme úplně v pohodě, než jsi mezi nás přišel. Proč bychom ti u všech systémů měli věřit a proč bychom se měli jakkoli zajímat o to, co se stane s tebou nebo s celou vaší prohnilou rodinou?“

Položil jsem obě ruce na stůl a snažil jsem se všechnu pravdu a sílu svých argumentů vtělit do slov. „Protože moje rodina není prohnilá. Vím, že na Alaxaku nikdo královské rodiny nemiluje. Ale tady nejde o ty bohaté nebo mocné, tady jde o nás o všechny. V galaxii probíhají tak dramatické politické změny, jaké tu nebyly od doby Velkého kolapsu. Existuje jedna jediná,“ zvedl jsem prst, „rodina s chartou, která jí zavazuje usilovat o vyšší dobro, nejen o prosperitu rodiny. Je jen jedna rodina, která dodržuje zásady Sjednotitele a věří, že žijeme proto, abychom pomáhali zlepšovat životy druhých.“

V jídelně zavládlo na chvíli ticho a jediné, co se pohybovalo, byl mdlý plamínek Stínu. A pak se Telu rozesmála.

„Týbrďo, to je taková snůška keců. Posloucháš se vůbec? Sjednotitel, skvělý. Já jen… Ani nevím, kde začít, víš?“ A otřela si z oka imaginární slzu.

Pocítil jsem záchvat frustrace z toho, že se moje řeč minula účinkem. „Nemyslel jsem, že jsi Vědkyně,“ odsekl jsem. V některých slunečních soustavách uctívali lidé vědu a vědění, zejména to, které se ztratilo při Velkém kolapsu, a byli tomu oddáni stejně jako jiní lidé Velkému Sjednotiteli.

Telu se uchechtla. „Ne, nejsem. Nikdo na Alaxaku se o nic takovýho – o vědu, Sjednotitele, ani o nic dalšího – nezajímá. Byli jsme tu už před Velkým kolapsem. Nic se nemění, jen vy všichni si myslíte, že ano. My máme svou rodinu,“ řekla a rozhlédla se kolem, „a jedině na ní záleží.“

Pohlédl jsem na Qole, která se příliš neprojevovala. Co si u všech systémů myslela? „No, tak v tom případě by vás alespoň mohly zajímat velmi dosažitelné výsledky, které vám můžu nabídnout. Protože věci se brzo změní. Když se bude Stín tak široce využívat, znamená to pro Alaxak bohatství jako nikdy předtím. Můj otec se o to zasadí. Treznorové by vám tohle nezaručili a navíc by rozvíjeli výzkum jakýmkoli způsobem, který se jim bude líbit, pokud v něm my nebudeme pokračovat. Když za to budeme zodpovídat my, budeme se o vaše lidi starat a přineseme jim prosperitu. V mezičase nechám opravit vaši loď, udržím Qole v bezpečí a pomůžu vám naučit se, jak přežít vaši afinitu vůči Stínu. Slibuju.“

„Už jsem slyšel dost.“ Eton se postavil a přesunul se do kuchyňky. Z šuplíku vytáhl přístroj s tuctem různých drátů připevněných ke čtyřem různým rotujícím ramenům. Zmatený jsem sledoval, jak je rychle namontoval na mísu a ze sáčku začal sypat do otvoru nahoře na přístroji tmavé sušené ovoce. Cvakl vypínačem a přístroj začal z ovoce dělat pastu, která padala na kuchyňský papír, který rozprostřel pod dráty. „To jsou moc krásný sliby a řeči o budoucnosti. Ale v okamžiku, kdy se něco pokazí, tak jdou všichni ostatní stranou, hlavně aby sis zachránil vlastní kůži.“

„On… vaří?“ Rozhlédl jsem se po ostatních, kteří ani nedávali pozor.

„Eton?“ Qole sledovala, jak teď nad pastou mává nějakým neznámým typem plazmového ohřívače. „Jo, on je lodní kuchař. Proč?“

„Já… eh.“ Otevřel jsem ústa a zase je zavřel. Eton šéfkuchař? Na to jsem nejspíš neměl slov.

„Pořád nechápu, proč jsi mi tohle všechno prostě rovnou neřekl a místo toho ses mě pokusil odvést násilím.“ Qole už se zase dívala na své složené ruce. Z jejího klidného tónu se mi dělalo špatně od žaludku.

„Chtěl jsem, udělal jsem to.“ Chtělo se mi říct Zkoušel jsem to, ale neměl jsem dojem, že by to pomohlo. Nahnul jsem se dopředu přes stůl, jako by ji tak moje upřímnost mohla lépe zasáhnout. „Proto jsem šel na palubu téhle lodi – abych měl možnost získat si tvou důvěru, přesvědčit tě, ale došel mi čas. Moje loď už odlétala a…“

Zaváhal jsem. „Jako princ a dědic jsem měl jen omezené množství času na tenhle podnik, a i to nebylo jednoduché zařídit.“ A to jsem to zlehčoval. „Musím být včas zpátky v Dracorvě na Dracorteskou konferenci a Report, ať už přinesu dobré zprávy nebo ne. Tohle je jedna z posledních možností mojí rodiny, jak dokázat celé galaxii, že nejsme vyhasínající hvězda… Jedna z našich posledních možností věnovat naše prostředky na výzkum, který by mohl zachránit vás a vaše lidi společně s námi.“

Qolin obličej byl stejně bez výrazu jako Basrův.

Zase mě zalila vlna frustrace. „Podívej, mám striktní termín. Kdybych ti tohle všechno vykládal v tom baru v Gamutu, zvažovala bys aspoň vzdáleně, co od tebe chci? Když jsi mě ani trochu neznala a ani trochu mi nevěřila?“

Konečně se na mě podívala a svýma tmavě hnědýma očima přitahovala ty moje jako magnet.

„Pořád ti nevěříme,“ zamumlal Arjan.

Qole ho ignorovala a svůj pohled neodvrátila. Pak naklonila hlavu, zamrkala a vydechla vzduch, který zadržovala. „Ne, nevěřila bych ti,“ připustila.

Já jsem taky zadržoval dech a z jejího náhlého přiznání se mi skoro zamotala hlava. Možná se mi podařilo se k ní dostat blíž.

Ona však zůstala potichu a Arjan zakroutil hlavou. „I kdybys nebyl maniak, tak je právě vrchol lovecké sezóny.“

„Pokryju vaše ztráty z lovu a vyplatím vám i další peníze. Vím, že to jde dost proti tomu, čemu věříte, ale věci se mění.“ Otočil jsem se zpátky na Qole a znovu jsem na ni přímo apeloval. „Systémy se mění a tvůj způsob života se taky změní. Můžeš ho změnit k lepšímu.“

Zůstávala zticha, ale bubnovala prsty o své předloktí. Doufal jsem, že to je známka toho, že o tom aspoň přemýšlí.

Ozvalo se nějaké třísknutí a já jsem na své židli nadskočil. Nemohl jsem za to, že mě Etonovy náhlé pohyby nutily nadskakovat. Talíř mu vyklouzl z prstů, když natíral tu ovocnou pastu na něco jako dort, a on teď naštvaně sbíral kousky ze země. „Qole, přece nad tím nemůžeš vážně uvažovat. Copak nevidíš, jak je nebezpečný? Copak to všichni nevidíte?“

„Jsem nebezpečný,“ odpověděl jsem. „Ale jiné alternativy pro vás, pro tuhle loď, pro mou rodinu i pro Alaxak jsou ještě nebezpečnější.“

„Ona o tom nepřemýšlí,“ řekl Arjan. „Ona jen přemýšlí o nejlepším způsobu, jak se ho zbavit.“

Telu ke mně zvedla takový intenzivní pohled, až jsem znervózněl. Ale pak opáčila: „Nev dává jistým způsobem smysl. A my budeme potřebovat peníze na opravy po tom, co nás vylepšil ten zatracenej torpédoborec.“

Qole stále mlčela.

„Hlasování,“ vypálil najednou Arjan. „Můžeme o tom hlasovat.“

„Kdo je pro, abych ho zmlátil, až nebude vědět, čí je?“ navrhl Eton.

„Kdo je pro, abychom našeho milého kamaráda někde nechali a pokračovali dál ve svém normálním životě?“ zkusil to Arjan velkoryse.

Arjan a Eton zvedli ruce. Překvapivě byli jediní.

„Kdo je pro, abychom šli s ním, věřili jeho lžím a nechali ze sebe udělat pokusné králíky?“ zavrčel Eton.

Telu si odfrkla. „No, když to říkáš takhle. A co kdybychom řekli: Kdo je pro, abychom poslouchali tohohle milého prince, který má zbraně a peníze a nejspíš nás nechce zabít, ale má nepřátele, kteří nás zabít chtějí?“ Zvedla ruku.

Měl jsem nepřiměřený pocit zadostiučinění. Vyhrál jsem to u členky Qoliny posádky, která ještě před chvílí byla zásadně proti mně.

Arjan pohlédl na Basru. „Basro?“

Basra zavrtěl hlavou. „Jsem neutrální.“

„Překvápko,“ prohlásila Telu. Arjan byl evidentně zklamaný.

„Není to o nějakém hlasování.“ Qole konečně promluvila a postavila se. Rozhlédla se po všech v místnosti. „Vy nerozhodujete o tom, co já udělám se svou lodí.“

„Dobře.“ Eton rozčileně vydechl. „Kapitánko, co s námi bude?“

„Já jdu s Nevem.“

Zalila mě taková vlna úlevy, že jsem se málem sesunul na svou židli jako pytel. Musel jsem si připomenout, že se mám soustředit na to, co řekne dál.

„Všem vám dávám možnost zůstat, jestli chcete, ale rozhodněte se teď. Jestli půjdete se mnou, zůstanete na Kaitanu a budete mě poslouchat. Tebe se to týká taky,“ řekla a znovu se setkala s mýma očima. „Slib mi, že budeš plnit moje příkazy, že budeš chránit tuhle posádku a mou loď a že nám vykompenzuješ jakékoli ztráty.“

Přikývl jsem. Dávala jsem si načas – ne, těšil jsem se z jejího jasného a pevného pohledu. „Slibuji, kapitánko Qole Uvgamutová. Máš mé slovo.“

„Dobrá. Zjistíme, co to znamená. Chce někdo odejít?“

Všichni ostatní mlčeli.

„Dobrá,“ zopakovala. „Telu, nastav kurz na Luvos a jdi si zdřímnout. Etone, uvař nějakou večeři a vzbuď mě, až bude hotová. Všichni ostatní do svých ubikací. Taky si potřebujete odpočinout.“

Eton přikývl. „Chceš něco těžšího s omáčkou, nebo něco spíš lehčího?“

„Chci večeři, Etone. Něco vyber.“

„Aargh.“ Zamával rukama a pak se pustil do ostření nože a ocílkou máchal kolem slušně dlouhého ostří. Byl u toho stejně precizní jako v boji, a jak jsem na něm spočíval svým pohledem, zvedl oči a pohled mi oplatil. Rozhodl jsem se odejít. Spánek zněl jako úžasná věc… ale nejdřív jsem si chtěl o samotě promluvit s Qole. Poděkovat jí.

Když jsem opouštěl místnost, abych se vydal dolů chodbou, zaslechl jsem za sebou Telu. „Hej, Neve, počkej.“

Otočil jsem se a nemohl jsem potlačit úsměv. Aspoň jsem měl na lodi jednoho dalšího spojence. „Co pro tebe můžu udělat?“

Telu přišla až ke mně a ztišila hlas. „Víš, že jsem hackerka, žejo?“

Přikývl jsem. „Ano, všiml jsem si. A můžu jen dodat, že tvoje práce je ohromující.“

„To si piš, že jsem dobrá. Nabourala jsem se do systému toho torpédoborce, vyřadila jsem jim z provozu zbraně a oni si toho ani nevšimli.“

Zamrkal jsem. Takže nejen Qole odzbrojila torpédoborec, i když ho málem vykuchala zevnitř. „To je skvělé. Já… To je ohromné. A to přeprogramování dráhy dronu bylo nejrychlejší, jaké jsem kdy viděl.“

Telu se ještě přiblížila. I skrz její tmavé vlasy jsem viděl, jak jí intenzivně planou obě oči. „Jo. Takže když říkám, že něco hacknu, víš, že to tak bude, hm?“

Přikývl jsem. „To zní jako rozumné prohlášení.“

„Taky žejo. A tohle taky.“ Stoupla si na špičky a zašeptala mi do ucha: „Jestli někdy ublížíš Qole, hacknu tě tak, že se rozsypeš na kousky. Hodně malinký.“

A pak byla pryč.

■ ■ ■

Můj rozhovor s Telu mě rozhodně nezanechal s takovým sebevědomím, jaké bych býval rád měl, když jsem chtěl s Qole mluvit v jejích soukromých prostorách, ale nedalo se nic dělat.

Jídelna byla na druhém nejvyšším podlaží lodi a nad ní byl už jen můstek. Na tomtéž podlaží se nacházela stanoviště Telu a Basry, na která se Qole mohla koukat skrz rošt tvořící podlahu. Teď ale nahoře na můstku nebyla, loď běžela na autopilota. Pod touto úrovní se nacházely ubikace a několik technických místností a ještě pod nimi nákladový prostor, kontejnment a strojovna. Vydal jsem se dolů po kovovém schodišti.

Její ubikace byla největší, za posledními dveřmi v chodbě. Nýtované dveře byly dokořán, tak jsem doufal, že to znamená, že návštěvníci jsou stále vítání. Zaklepal jsem.

„Ano?“ ozvala se Qole unaveným hlasem.

Její pokoj byl stejně funkční jako loď, vybavený postelí, stolem z kovových plátů, truhlou a několika policemi. Jedinými dekoracemi bylo několik vybledlých, staře vypadajících fotografií – ani jsem nevěděl, že mimo muzea ještě něco takového existuje –, a několik dalších evidentně starých cetek: kousky spletené kůže, šňůrka modrých kamínků a otřískaný hrníček. Vypadalo to skoro jako nahrubo splácaný oltářík, osvětlený dvěma stínovými lampičkami po stranách. Zvláštní mix zaprášené minulosti a nebezpečné přítomnosti. Na zdi taky visel jediný namalovaný obraz. Bylo to abstraktní zobrazení lovu Stínu, samá černá, fialová a bílá.

Ještě trochu jsem postrčil těžké dveře a uviděl jsem ji, jak si svléká kožešinou podšitý župan, který si půjčila od Telu, a odhaluje snědé ruce a potrhané černé tílko, které měla na sobě od té doby, co jsme opustili torpédoborec. Dlouhé vlasy neměla zapletené v copu, takže jí v divokých vlnách spadaly na záda.

U Velkého kolapsu. „Ehm… hm, já zas jdu,“ řekl jsem rychle. Ustoupil jsem o krok zpátky, připravený za sebou zavřít dveře a utíkat.

„Co chceš?“ vyštěkla.

Co se to se mnou dělo? Nebylo to poprvé, co jsem viděl odhalenou kůži. Mluvil jsem nejen s kapitány, ale i s generály, králi, a dokonce i s několika ženami, které nebyly zrovna moc oblečené – a některé z nich zároveň byly generálky nebo kapitánky –, a to v noci, přímo u nich v pokoji. Tohle by nemělo být nic jiného. Přesto jsem postával u ní ve dveřích jako nějaký nervózní kadet a kopal do nich nohou.

„Omlouvám se,“ řekla hned poté. Jednou rukou si promnula oči a druhou si přidržovala cípy županu u sebe. „Jen jsem unavená.“

„Není nutné se omlouvat.“ Odmlčel jsem se. „Mohl bych prosím dostat vaše svolení, abych mohl vstoupit?“

Pousmála se nad mým formálním vyjádřením a pak předvedla ohromně špatné a přehnané pukrle, načež sebou švihla do postele. Měla docela velké lůžko, vystlané měkce vypadajícími kožešinami. „Nevěřím tomu, že si někdo fakt udělá ten čas a mluví takhle. Copak nemáš lepší věci na práci?“

„Hm, ale může to být ještě komplikovanější.“ Předvedl jsem co nejformálnější dvorskou úklonu, která tu působila natolik výstředně, že vybuchla smíchy. Ten zvuk sem do jejího pokoje tak strašně nezapadal, jak se odrážel od chladných kovových stěn. „Mylady, mohu vás požádat, zda byste mi neprokázala tu čest a nevěnovala mi několik chvil ze svého vzácného času a nestrávila je se mnou v příjemné konverzaci?“

„Lady?“ odfrkla si pohrdavě, což téměř, ne docela, zničilo vzpomínku na její smích. „Jen pokud slíbíš, že to bude příjemné.“ Oči se jí stále ještě leskly nekontrolovaným smíchem, když řekla: „Jinak odsud vyletíš rovnou na své královské pozadí.“ A pak se znovu zasmála a najednou vypadala tak mladá, jako ve skutečnosti byla. U všech systémů, vždyť jí bylo sedmnáct. Zapomínal jsem to, a když jsem si na to vzpomněl, zrudnul jsem. „Pozadí, to je to správné slovo, že?“

„Ano,“ přisvědčil jsem a překvapeně jsem zamrkal. „Víš, tvůj slovník je vlastně docela výtečný na to, že… ehm…“

Úsměv jí zmizel z tváře, jako kdybych ho sestřelil plazmovou raketou.

„Ne, mám na mysli, že jsi úžasná. Jen jsem chtěl říct, že nemáš formální vzdělání, a tak bych čekal… víš jak.“ Najednou jsem se kromě zrudlých tváří zamotal do vlastních slov – neslýcháno! „Každopádně.“ Odkašlal jsem si. „Kdo namaloval ten obraz?“

V duchu jsem se ošil nad tak zjevnou a divnou změnou tématu.

„Arjan,“ odsekla.

„On maluje?“

„Ano. Teda maloval, když na to měl čas.“

„Ty fotky… to je tvoje rodina?“

Obličej jí znehybněl. „Na jedné jsou rodiče, na druhé prarodiče.“

„A tohle všechno… hmm… je to něco jako oltář?“ zeptal jsem se a ukázal na sbírku předmětů na stole.

„Kousek minulosti,“ řekla stručně. „Od mých předků.“

„Takže uctívání předků?“

Znechuceně zkroutila rty. „Neříkala bych tomu uctívání. My nevěříme ve Velkého Sjednotitele, v nějakou mocnou bytost, která to má všechno už vymyšlené, sedí na nějakém dokonalém místě a sleduje nás, jak se v tom všichni babráme. My věříme jen ve zkušenosti. V lidi, kteří byli před námi. Sledují nás, ale… ne takhle.“

„Aha,“ řekl jsem a pokoušel jsem se to pochopit a neurazit ji tím, že bych jí položil další nemístné otázky. Zoufale jsem toužil, abych ji zase slyšel se smát. „Takže tady na lodi jste jako Vědci.“

Jen na mě zírala, když jsem se hloupě pokusil o vtip.

Rychle jsem jí to vysvětlil, nechtěl jsem, aby si myslela, že dál urážím její inteligenci tím, že bych mluvil o věcech, které nezná. „Jejich verzí božské bytosti je Ismar Ravinye, hlavní vědec, který svůj život před čtyřmi stovkami let zasvětil snaze uchránit univerzální portály před kolapsem. Podle mě to není nejlepší osoba ke zbožštění, zvlášť proto, že se mu to katastrofálně nepovedlo a civilizace implodovala… ale rozhodně dosáhl maximálního poznání.“

Blábolil jsem a katastroficky jsem při tom zrazoval Ismara Ravinye. Z tohohle rozhovoru se stával můj osobní Velký kolaps.

Qole si konečně povzdechla a zachránila mě od dalšího verbálního sebetrýznění. „Neve, co tady děláš?“

„Jen jsem ti chtěl poděkovat. Víš, za to, žes souhlasila, že se mnou půjdeš.“

„Nedělám to přímo pro tebe.“

„Já vím,“ řekl jsem rychle. „Samozřejmě že ne.“

„Dělám to pro sebe, pro Arjana a Telu… a pro Alaxak. A ty bys měl svůj slib raději dodržet a pomoct nám, nemyslím jen finančně.“

„Já vím,“ řekl jsem. Tón jejího hlasu mě znepokojoval. Rychle sklouzával k něčemu výrazně temnému. „Dodržím. Slíbil jsem to už jednou a teď to slibuju podruhé. Zjistíme, jak je to s tou afinitou ke Stínu… společně.“

Qolin smích najednou zhořkl. „To už jsme někdy slyšeli.“

„Tentokrát je to pravda,“ řekl jsem a byl jsem o tom přesvědčený.

„Jak si můžeš být tak jistý? Co ty vůbec víš o čemkoli?“ Pohlédla na mě, ale tentokrát jí v očích jiskřil vztek. „Víš, proč jsou moji lidé na Alaxaku, Neve?“

Narovnal jsem se, zamrkal a snažil jsem se vzpomenout si na co nejvíc informací, abych jí dokázal, že rozumím všemu, co by ode mě mohla chtít. „Před Velkým kolapsem umožňovaly portály lidem usídlovat se na planetách napříč galaxií a oni si vyvinuli nebo posílili své vlastní kultury…“

„Ne. Ne, nechci, abys mi tu převyprávěl obecnou lekci historie, kterou ti předal tvůj vznešený učitel nebo kdo. Proč jsou moji lidé na Alaxaku?“

Její hněv byl stejně divoký jako Stín, nejdřív jen tak plápolal, a pak najednou vybuchl bílým plamenem. Bylo tolik věcí, které ji mohly vytočit, a vypadalo to, že já jsem trefil každou z nich. „Ehm…“

„To je právě ono – nevíš. A víš, proč nevíš? My jsme od začátku nebyli vůbec důležití. Tak jsme se dostali na svou planetu, protože ji nikdo jiný nechtěl, a nikdo by nám nedal nic jiného…“

Do hlasu se mi malinko vkradla frustrace.

„Galaktická unie vlastně nerozdělila planety mezi různé skupiny před Velkým kolapsem. Bylo to mnohem složitější než…“

„Posloucháš ty mě, nebo já tebe?“

Sklapl jsem. Pokud ona chtěla, abych byl zticha, tak budu zticha.

„Díky,“ řekla stroze. „Každopádně my jsme si z té ledové pustiny pro sebe něco vytřískali. Bylo to brutální, tvrdé, byla to malá planeta, ale naše. Lovili jsme Stín a trpěli přitom otravami, protože jsme neměli na výběr nic jiného. A víš, co se stalo potom?“

Škubl jsem sebou, protože jsem věděl, kam míří. „Můžu hádat.“

„Ne, ty to víš,“ opáčila a zabořila se do mě svýma tmavýma očima. „Dracortesové poslali na Alaxak své těžební drony. Vykuchali z naší planety drahé kovy a minerály, které bychom bývali mohli jednoho dne použít…“

„Vaši lidé prodali práva na nerostné zdroje…“

Přerušila mě svým křikem. „Nevěděli jsme, jakou mají cenu!“ Její rozlícenost stoupala jako toxická pára v jednom z těch dolů. „A protože nás galaxie ráda nechala dřít se k smrti v té naší zmrzlé díře, nikdo se nám to neobtěžoval říct. Neměli jsme takovou technologii, abychom rozpoznali hodnotu těch zdrojů… nebo to, jaké tím dolováním vznikne poškození.“ Zhluboka se nadechla, jako kdyby se snažila se uklidnit. Ale o moc klidněji nezněla. „Ty drony zpustošily Alaxak, Neve. A víš ty co? Pořád ho ničí, o stovky let později! Pořád dolují v podzemí, nic z toho není, provrtávají naši planetu, a dokonce prozkoumávají pás asteroidů a rozstřílejí každou loď na lov Stínu, o které se rozhodnou, že jim překáží v cestě!“

„Víš, že bychom je přeprogramovali, kdybychom mohli.“ Řekl jsem tiše, možná v naději, že když budu mluvit jemnějším hlasem, bude ona taky.

„Já vím, já vím, ubozí Dracortesové, celí zmatení Velkým kolapsem,“ ušklíbla se. „Jako by tě to omlouvalo za to, co vaše rodina dělala předtím, za to, jak jste se chovali… nebo za to, co se pořád ještě děje, za to, kým jste dnes. Pořád z těch dronů máte zisk.“

„Ale už se nesnažíme těžit minerály na Alaxaku. Tam už většinou došly. Něco se pokazilo v naprogramování dronů a nemá cenu se o něco snažit.“

Skoro na mě vyplivla: „Moje planeta není bezcenná. Moji lidé nejsou bezcenní.“

„Nic takového jsem neřekl!“ Frustrace mě pohltila dřív, než jsem ji stačil potlačit. Zhluboka jsem se nadechl. „Stín měl vždycky cenu jako vysoce riskantní zdroj energie, určitě jako specifický segment trhu, ale teď… tvoji lidé s tím můžou dělat velké věci.“

„Dobrá. Takže teď, když je naše afinita vůči Stínu něco víc než jen šílená povídačka ze šílené planety, všichni v celé galaxii se o nás najednou zajímají, i když se předtím nikdy ani neobtěžovali. Teď mají moji lidé nějakou cenu, protože jsme něco, co se dá využít. Ale já jsme vždycky dobře věděla, jakou máme cenu. Tohle je moje historie.“ Plácla do kožešin, které měla pod sebou, až se z nich vznesl obláček prachu. „Moji lidé. Moje rodina. V našem téměř vymřelém jazyce znamená Kaitan rodina, pokud jsi to nevěděl. Můj dědeček pojmenoval tuhle loď Odkaz Kaitanu. Nikdy jsem ho nepoznala.“

Ukázala na fotky na stole a podívala se na ně. Horký pohled jejích očí už vychládal. „Zemřel mladý.“

Když domluvila, z hlasu se jí už taky vytratil hněv, a vypadala přepadle. Musela být unavená. Přišel jsem jí poděkovat, ale jen se mi povedlo jí připomenout, že na mě má být naštvaná, a znovu jí přivodit špatnou náladu. U všech systémů! A to jsem tvrdil, že jsem zběhlý v diplomacii?

Možná měla pravdu. Možná jsem nevěděl nic.

„Qole,“ řekl jsem a cítil jsem se přitom neschopný, na což jsem vůbec nebyl zvyklý. „Chci ti pomoct.“

Povzdechla si a raději se dívala na nýty na zdi než na mě. „Špatně. Ty chceš pomáhat své rodině.“

„Chci obojí,“ trval jsem na svém. „Nevylučuje se to.“

„Myslím, že bys těžko hledal dvě odlišnější rodiny s rozdílnějšími potřebami, než jsou ty naše.“

„My možná máme bohatství a moc, ale taky věříme ve vyšší dobro. To ti slibuju.“

„Vyšší dobro,“ řekla posměšně a ignorovala mě. „Teda snažím se představit si, jak jsi vyrůstal. Jedl jsi každé jídlo z křišťálových talířů, komandoval služebníky, kteří tě nosili po paláci, a trávil každý den válením se na sluníčku, zatímco tě ovívaly služky?“

Cítil jsem, jak mi tvrdnou rysy v obličeji. Byl jsem unavený, dnes mě už minimálně dvakrát někdo málem zabil a zdálo se, že na to všichni zapomínají, protože mají své starosti. Možná jsem nevěděl nic o ní a o její rodině, ale ona o mě a mojí rodině taky neměla páru.

„Po pravdě řečeno, naše talíře jsou vyrobené ze starlesianského křišťálu,“ prohlásil jsem a marně jsem se snažil, abych nezněl ostře. „A kolem citadely jsem se pohyboval pomocí turbovýtahů, nenosili mě služebníci. Téměř od narození jsem každou chvíli strávil velmi náročným tréninkem. Můj otec mi nedovolil mít moc volného času, o nějakém válení se ani nemluvě.“

Postavila se, rovná jako pravítko. „Hm, takže tě mám litovat? Chudáčku, protože tvůj otec, zatracenej král sluneční soustavy, byl na tebe tvrdý. A víš co? Já ani nemám otce, matku nebo staršího bratra, protože většina mojí rodiny už je po smrti.“

Něco takového už říkala na tom torpédoborci, ale neměl jsem čas to zpracovat. Pořád jsem tomu nerozuměl, nedokázal jsem si představit, jaké to musí být. Kvůli tomu jsem nejspíš slyšel sám sebe, jak říkám: „Já jsem je nezabil. Vím, že bys ráda obvinila mě a mou rodinu za všechno, co vás postihlo, ale nemůžeš hodit všechny svoje problémy na ostatní. Některé musíš snášet sama.“

Na vteřinu to vypadalo, že mi Qole jednu vrazí. Pak to ale nějakým zázrakem neudělala.

Zaúpěl jsem. Můj vztek mi nijak nepomáhal a já jsem se ho pokusil zklidnit dalším hlubokým nádechem. „To bylo bezohledné. Odpusť mi. Chápu, proč jsi na mě naštvaná, opravdu to chápu. Jsme strašně rozdílní, ale to neznamená, že bychom nemohli mít nic společného. Nebo si to aspoň myslím.“

Jen na mě zírala, jako bych se zbláznil. Možná bylo nemožné, abychom si navzájem porozuměli. Možná že naše světy byly od sebe příliš vzdálené – doslova i obrazně.

Ale pak se v ní něco pohnulo a svěsila ramena. „Mám jenom Arjana… a Telu, Etona a Basru.“

Hlas se jí zlomil, ale než jí z očí mohly vytrysknout slzy, zakryla si je dlaněmi. Mluvila na mě zpoza svých rukou, jako by byla za nějakou barikádou. „A pak přijdeš ty a všechny je vystavíš nebezpečí.“

„Pravda, ale víš, co je nebezpečnější? Já, nebo Stín? Myslel jsem, že o tom už jsme se bavili.“

„Ano, bavili. Máš pravdu.“ Spustila ruce, ale zároveň se odvrátila, než jsem mohl zahlédnout její obličej. „To byl jediný důvod, proč jsem tě zamkla do přechodové komory.“

Bylo jasné, že tenhle rozhovor už taky skončil a že bych se měl klidit. Vycouval jsem, aniž bych něco řekl, a zavřel dveře co nejtišeji. Připadal jsem si, jako bych prohrál tréninkový zápas, jako bych neuspěl v důležité zkoušce, a že jsem zklamal někoho, jehož názoru jsem si cenil, aniž bych u jediného z toho věděl, jak se mi to povedlo.

■ ■ ■

Kaitan byl převážně užitková loď. Ale v ubikacích posádek byly ve srovnání s ostatními nákladními loďmi dvě překvapivě pohodlné modifikace. Podlahy byly pokryté dřevěnými prkny, která do vysokého lesku vyleštilo mnoho chodidel. Nebyl jsem si jistý, jestli to bylo z naplaveného dřeva na Alaxaku, nebo z nějakých lesů, které byly poblíž rovníku a nějak přežily dobu ledovou, ale ve výsledku to bylo na dotek teplejší, než by byl holý kov. Druhá úprava spočívala v tom, že každá postel, nejen Qolina, byla pokrytá těžkými a úžasně hřejivými kožešinami, které vás uvrhly do tuhého spánku po šíleném dni plném vítězství, která chutnala jako porážky. Když jsem došel do pokoje, který mi byl vyhrazen, shodil jsem ze sebe všechno kromě spodního prádla, zalezl do kožešin a přesně to jsem udělal.

Vzbudil jsem se, když mě někdo držel za krk a dusil mě. Kdyby mě vteřinu předtím někdo částečně neprobudil tím, jak mě bere pod rameny, upadl bych rychle do bezvědomí. Můj rozespalý mozek si nějak zvládl upamatovat, co jsem měl natrénováno: ramena vzhůru, bradu vší silou dolů. Můj mozek mě informoval, že bránit se i zpanikařit jsou obě skvělé možnosti.

Zvolil jsem střední cestu. Hodil jsem sebou na stranu, položil obě chodidla na stěnu a vší silou jsem se zvedl. Potřeboval jsem veškerou svoji sílu, abych pohnul tou horou masa, která na mě visela, takže mi nedalo moc práce si domyslet, kdo se dostavil na odvetu.

Zhroutili jsme se na hromadu kožešin a on mě stále držel za krk. Zarazil jsem mu dlaně pod předloktí, které měl omotané kolem mého krku a zatlačil jsem vzhůru a snažil jsem se uvolnit tlak. Nohama jsem mezitím šmátral po něčem, o co bych se mohl zapřít.

„Etone,“ vykoktal jsem, „nemyslím, že… večeře…“

„Ne. Ale já tu taky vynáším odpadky,“ zachraptěl mi Eton do ucha, příliš spokojeně. „Takže tě jdeme vynést.“

Jdeme? S tím by Qole nikdy nesouhlasila… nebo snad ano?

V rozmlženém zorném poli se mi objevil Arjan a v ruce držel něco jako velký pytel. „Je ještě vzhůru?“

No jasně, my jdeme. Ulevilo se mi tak, jak to jen za daných okolností bylo možné.

„Ne na dlouho,“ odpověděl Eton a ještě víc zaťal svůj masivní biceps. Cítil jsem se, jako by se mi kolem krku změnilo gravitační pole.

V našem těsném sevření jsme se začali pohybovat po podlaze a přibližovali jsme se k lůžku. Levou rukou jsem popadl odpadkový koš postavený u nohou postele a narazil jsem ho Etonovi na hlavu. Zaklel a překvapeně sebou trhnul. To dostatečně uvolnilo jeho stisk. Znovu jsem se zvedl, tentokrát jsem nasměroval svá ramena k těm jeho a pak na zem. Teď už mě nikdo nedusil, jen objímal k smrti.

Zalapal jsem po dechu. „Pánové, opravdu si nemyslím, že to je ten nejlepší nápad.“ Ale nevypadalo, že by je mohly zajímat nějaké alternativy, které jsem se chystal navrhnout. Arjan mi rychle navlékl pytel na nohy, když jsem se potýkal s Etonem, a teď je pevně svíral.

„Zapomeň na to, že ho musíš knokautovat,“ prohlásil Arjan. „Zavřel jsem druhé dveře do chodby. Nikdo nás neuslyší, jak ho poneseme k přechodové komoře.“

Oči se mi rozšířily. Přechodová komora. U Sjednotitele, tohle už znova ne. „To do prdele ani náhodou! Pomoc! Pomoc!“

Doufal jsem, že můj křik by je mohl odradit od jejich plánu, ale takové štěstí jsem neměl. Ani to s nimi nehnulo, když mě celou svou vahou zvedli a vyvlekli mě z mé ubikace jako nějaké zavazadlo.

„Copak jste se zbláznili?“ zasyčel jsem. „Co vás to u všech systémů popadlo? Jak tohle může něčemu pomoct? Víte vůbec, co se stane, když otevřete přechodovou komoru, když letíme rychleji než světlo?“

„My se ujišťujeme,“ řekl Eton, „že nezabiješ kapitánku.“

„Omlouvám se,“ pokračoval rezolutně Arjan, „ale Eton má pravdu. Jseš nebezpečný a už jsi nás jednou málem všechny zabil. A teď chceš experimentovat s mojí sestrou? Je jedno, jestli to ona chápe, nebo ne, ale musíš vypadnout.“

Zmítal jsem se a kopal jsem, ale pytel, který jsem měl kolem nohou, a Arjanův pevný stisk mé možnosti pohybu značně limitovaly. A Etonova síla by v jakékoli jiné situaci byla chvályhodná. Netušil jsem, kde bere energii, aby tohle dělal, po naší předchozí bitce. Cítil jsem se, jako bych měl kolem svých holých rukou a hrudníku dvě ocelové obruče, tak těsné, že se mi dělalo mdlo z nedostatku vzduchu. Neměl jsem ani košili, která by je trochu změkčila. Neměl jsem ji, protože kožešiny byly tak teplé.

Úžasný. Unikl jsem z torpédoborce plného nepřátel, jen aby mě zabili moji čerství spojenci, když jsem polonahý. Chvíli jsem se přestal soustředit na své příkoří a přemýšlel jsem, co říct, aby mě nechali.

„Takže Etone,“ hekl jsem, „pověz mi, proč jsi opustil Dracorvu?“

„Drž klapačku,“ zavrčel varovně Eton.

Arjan se podíval přes rameno. „O čem to mluví?“

„O ničem, jen jsem chtěl říct, že tady tvůj přítel evidentně trénoval na Akademii. Ten chvat, kterým jsi mě dusil, tě naučil Mistr Devrak Hansen? ‚Udělej ze své ruky nůž a přitlač ho zezadu na hlavu.‘ Stále si to pamatuješ, co?“

„Drž hubu.“ Eton ztišil hlas.

„A kým jsi byl, členem komanda? Vykopli tě, nebo jsi jen dezertoval, protožes nedokázal ovládat svůj vztek? Někoho jsi zabil?“

„Říkal jsem…“ Eton se nechal unést a praštil mě do břicha dřív, než jsem předvídal. Jeho pěst mě srazila na zem jako beranidlo, až jsem narazil na chladný kov, a vyrazila mi dech. „Drž… HUBU.“

Zasípal jsem a před očima se mi roztančily hvězdičky. Musel jsem se bránit, ale už jsem neměl téměř žádnou energii. Tak to přišlo. Konec.

„A do háje.“ Arjan zůstal v podřepu a už se nesnažil mi vytáhnout pytel výš.

Zmámeně jsem otočil hlavu, abych viděl, na co tak zírá.

Stála tam Qole, oblečená v tílku a kalhotách téměř stejných jako ty, které jí nedávno zničili. Nějaká část mého pomláceného mozku si pomyslela, že její oblečení odhaluje kůži na všech správných místech. Bylo to hezké. A byl jsem z toho u vytržení.

Vypadala, že nechápe a že ji šokovalo, co vidí, a pak se její oči začaly plnit černotou. Ani se jich neptala, co to provádějí.

„Nechte ho být,“ řekla.

To mě okamžitě probralo. „To je v pořádku, Qole.“

Eton popadl pytel, vytáhl mi ho k ramenům a prudce stáhl šňůrku.

„Bude to v pořádku,“ prohlásil. „Qole, ty prostě nerozumíš tomu, jak moc jsi v nebezpečí. Moje práce je tě chránit a odmítám v tom zklamat.“ Popadl mě za ramena a kývl na Arjana. Ten zaváhal a pak samozřejmě sebral odvahu. Vzal mě za nohy a zvedl mě.

„Eton má pravdu,“ řekl. „Tenhle týpek zdaleka nám nabízí prachy za něco, co máme, a sama dobře víš, že to pro nás z Alaxaku vždycky končí stejně.“

„Nechte ho být,“ zopakovala Qole a přistoupila blíž. Vzduch kolem nás praskal a mně naskočila husí kůže.

Tohle nebylo dobré. Neviděli, co Qole dělala, když se rozjela na tom torpédoborci, a nikdo z nás to nepotřeboval zažít znovu na Kaitanu. Stále jsem nevěděl, jak moc se ovládala, když… když co? Když ovládla Stín? Když jím byla posedlá? Nebo opravdu excelovala v záchvatech šílenosti?

„Qole,“ pronesl jsem tak klidně, jak jen to šlo. „Vážně to je v pořádku. Promluvme si o tom, ano? Možná mě dejte do cely, co vy na to? Co, chlapi? Kompromis? Hlasování?“

Všichni mě ignorovali. Arjan si stoupl před svou sestru. „Ty víš, že mám pravdu. Prosím, nenech ho zničit všechno, co máme.“

Qole se nepohnula. „Udělali jste úplně to samé, z čeho jste ho obvinili – jednali jste mi za zády, snažili jste se mě ovládnout, ublížili jste členovi mé posádky. Říkám to naposled: Nechte ho být. Nebo ať mi naši předci pomůžou, vy už na tuhle loď nikdy nevkročíte.“

„Už dost těch nesmyslů.“ Eton si mě hodil přes ramena jako příliš velkou žmolkovitou šálu a přešel přímo ke Qole. „Nejseš prostě dost stará na to, abys rozuměla, s čím máš tu čest.“ Položil jí dlaň na ruku a odstrčil ji stranou.

Nebo se o to aspoň pokusil. Qole zůstala na místě, jako by vrostla do podlahy, což vzhledem k její a Etonově hmotnosti odporovalo všem fyzikálním zákonům. Podívala se na něj, vzala mě za nohy, stáhla mě z jeho ramenou dolů na podlahu vedle sebe, jako bych byl ze slámy.

Eton zavrtěl hlavou a vrhl se na mě, ale Qole ho praštila pěstí do hrudníku, až zavrávoral. Nevěřícně na ni zíral, když jí Arjan popadl ruku a zkroutil ji. „Qole, uklidni se.“

Mohl jsem mu říct, že tohle není správný způsob, jak s ní jednat. Nechala ho, aby ji vzal za ruku, ale pak ho popadla za nohavici, zvedla ho a pak ho překvapeného poslala na zem do kotoulu. Ležel tam, civěl na ni a mezitím se přihnal Eton a pokusil se ji zvednout ze země. Možná si myslel, že nás na svých ramenou unese oba.

Ona se však pohybovala rychleji než on, vykroutila se z jeho sevření a uhnula mu s takovou mrštností, jako by to někdy trénovala, i když to tak samozřejmě nebylo. Ignoroval ji, šel po mně a v tom okamžiku Qoliny oči zčernaly.

Vymrštila ruku, popadla ho za rameno a zatáhla ho dozadu. Arjan k ní přiskočil zezadu a pokusil se ji obejmout. V tu chvíli praštila Etona takovou silou, že přistál na zemi vedle mě. Zaúpěl a už nevstával, což znamenalo, že se cítil podobně jako já.

„Qole, poslouchej mě…“

Neposlouchala. Prudce švihla rukou dozadu přes rameno a praštila Arjana do obličeje. Zaklopýtal a upadl do sedu.

Otočila se, klekla si vedle něj, popadla ho za tričko a přitáhla si ho blíž. „Ne, bratře, ty poslouchej mě. Možná jsem mladá. Možná nevím, co dělám. Ale tohle nejsou rozhodnutí, která bys měl dělat za mě. Ani teď, ani nikdy jindy. Já se nerozhoduju za tebe, tak se ty nerozhoduj za mě. Nechceš pryč z téhle lodi, žejo? Tak odprejskni. Já bych ti nikdy v ničem nebránila. Ale štve mě, když mě a můj život nejdřív podpoříš, a pak se rozhodneš, že nemám právo podstupovat nebezpečí, do kterého bys ty nešel. Zvlášť v situaci, že kdybychom neriskovali, museli bychom oba pracovat v konzervárně v Gamutu, abychom měli co do huby.“

Otočila se zpátky na mě, když jsem se konečně vyškrábal na nohy.

„Qole, to je v pořádku. Já…“ začal jsem, ale přerušila mě.

„Sklapni.“ To jsem udělal. Pak se obrátila na Arjana. „Očekávám, že nás lidé odjinud budou chtít ovládnout. Ale ty jseš můj bratr, a kdybys mi sebral možnost volby, udělal bys ze mě otroka.“ Zarazila se. „Jak bys mohl?“

Arjan k ní vzhlédl. Z rozbitého rtu mu tekla krev a oči měl zalité slzami.

Pro jednou jsem nevěděl, co na to říct.

„A teď,“ prohlásila Qole s očima temnějšíma než kdy dřív, „teď mi řekněte, co s vámi všemi mám dělat?“

VIII

QOLE

Asi mi mělo udělat radost, jak snadno jsem popadla Etona i Arjana za límec, jako by byli zlobivé děti a ne muži dvakrát tak velcí než já, nebo v Etonově případě dokonce třikrát.

Místo toho mě zalil chladný vztek, který překryl mé emoce, podobně jako mi temnota zakrývala zrak. Pocítila jsem záchvěv strachu, jako kdybych stála na zamrzlém jezeře, na němž se mi zrovna pod nohama zachvěl led.

Takhle jsem nemohla pokračovat. Používat Stín v takovém rozsahu by mě zabilo dřív, než kdybych na Alaxaku vylezla v zimě ven bez kabátu. Od té doby, co jsem ho naposledy použila na torpédoborci, jsem spala jen několik hodin, a tam jsem málem umřela – tím jsem si byla téměř jistá. Teď jsem ho nepoužila tolik, nevyužila jsem nic, než co jsem už měla v těle, ale i tak jsem cítila, jak si to na mně vybírá svou daň.

Taky mi bylo zhruba stejně zle z té zrady. Musela jsem s těmi dvěma rychle něco provést, buď dřív, než moje síla zcela vyprchá, nebo dřív, než svou sílu použiju k tomu, abych je vykopla ven do vesmíru.

Ven do vesmíru… To mě přivedlo k nápadu. Nejspíš podobnému jejich záměrům s Nevem.

Nev sbíral síly, jako by si myslel, že po něm taky chňapnu, ale nepokoušel se utíkat. Vypadal příliš vyčerpaný na nějaký pohyb, tak tak jen stál nad pytlem, do nějž ho chtěli strčit, byl bez trička a těžce oddechoval. Ale já jsem pouze prošla kolem něj a táhla jsem chodbou Etona s Arjanem jako dva pytle smetí nebo špinavého prádla.

Nev pro jednou nic neudělal.

Arjan se mi nevzpíral, nejspíš protože se styděl, a Eton taky ne, protože byl asi ještě pořád mimo z toho ne úplně jemného úderu. I když jsem se vlastně snažila být jemná, abych ho nezabila. Moje rána však byla i tak dost výmluvná.

Vytáhnout je oba po dvou schodištích nahoru na můstek bylo zhruba stejně snadné jako táhnout je po chodbě, až na to, že se s nimi hůř manévrovalo. I když jsem mohla, tak jsem se moc nestarala o jejich hlavy nebo končetiny narážející do kovových tyčí.

„Qole, kde jsi… Nezbláznila ses, že ne?“ ptal se Arjan, zněl vyděšeně, ale bylo mi jedno, jestli se bojí. Vlastně tím líp.

„Ještě ne…“ procedila jsem skrz zaťaté zuby, „a teď zmlkni.“

Sténající Eton se snažil zachytit mou ruku na svém límci, ale setřásla jsem ho, když jsem zdolávala poslední kus schodiště a vstupovala na můstek. V půlce místnosti jsem je mrskla na zem. Hlučně přistáli na kovových roštech… a dokutáleli se na pevnou podlahu v přechodové komoře.

Praštila jsem do tlačítka a dveře se za nimi se syčením zavřely.

„Qole!“ řval Arjan, tlačil se rukama na skleněné výplně vnitřních dveří. Jeho křik mi rval srdce, ale ignorovala jsem ho. Dokonce i Eton sebral sílu, aby se zvedl na nohy a jednou frustrovaně zabušil na dveře.

Zmáčkla jsem tlačítko, které přerušilo mikrofon na komu na jejich straně. Ale prozatím stále slyšeli oni mě.

„Nikdy jsem si nemyslela, že provedete něco takového,“ zavrčela jsem. „Oběma jsem vám řekla, že poletíte z lodi, jestli mě nebudete poslouchat.“

Něco ve výrazu jejich očí v tu chvíli vypadalo zlomeně. Arjan se poníženě tvářil, že si to ode mě všechno zaslouží, ale Eton na mě civěl, jako bych ho podrazila.

Přitom oni podrazili mě.

Vztek ze mě prýštil jako Stín z otevřeného magnetickému zámku. Opřela jsem se o zeď a mrkala jsem, jak se mi projasňoval zrak. Na můstku bylo stále šero, protože světla byla nastavená na noční provoz, ale už to nebylo tak hrozné. Taky jsem mrkala, abych z očí vyhnala slzy, které jsem si rychle utřela do rukávu.

„Nemůžu věřit ani jednomu z vás,“ zavrčela jsem roztřeseně. „Považujte to za umístění do cely. Do odvolání jste na Kaitanu skončili a vysadím vás, jakmile to bude možné. Udělejte si tam pohodlí.“

Vypnula jsem mikrofon i na své straně komu a otočila jsem se od nich pryč.

… a skoro jsem nadskočila, když jsem uviděla Neva, jak se opírá o zeď skrytou ve stínech za mnou. Nebyl to uvolněný postoj, vypadal spíš vyčerpaně, ale i tak se dokázal s grácií sebrat.

„Promiň, nechtěl jsem odposlouchávat,“ prohlásil potichu. „Jen jsem se chtěl ujistit…“

Probodla jsem ho tak vzteklým pohledem, jakého jsem ještě byla schopná, takže to nebylo nic moc. „Že je nezabiju? Jasně že bych je nezabila. Ale pokud se mi pokusíš říct, co mám a nemám dělat, je tam ještě místo.“ Kývla jsem hlavou směrem k přechodové komoře.

Nev nic neříkal a já jsem pohlédla za sebe.

Arjan se odvrátil od skla, aby se se mnou nemusel setkat očima, a Eton se snažil zabít Neva pouhým pohledem. Ztlumila jsem mezi námi veškerý zvuk, ale existovaly i jiné způsoby komunikace. Stiskla jsem další tlačítko a čirá skla se začala zabarvovat, až přes ně nebylo nic vidět.

Podívala jsem se ven přes průzor, který se táhl kolem dokola mého velínu, na podivné zkroucené pruhy světla, které vypadaly jako zmrzlé odrazy hvězd na vlnícím se černém oceánu. Takhle daleko od domova jsem ještě nebyla. Kaitan bezpochyby ano, protože se musel na Alaxak nějak dostat, ale už desítky let neletěl dál než k Alaxaskému asteroidovému moři. Tuhle hranici jsme nechali daleko za sebou skoro okamžitě potom, co Telu nastavila kurz na Luvos a já jsem zapojila Belariusův pohon už před mnoha hodinami.

„Je to zbytečné říkat, ale díky, žes mi zachránila život.“ Nevův hlas se pohnul směrem ke mně, možná se taky chtěl dívat ven. „Přechodová komora je po nějaké době fakt často používaná. I když jste společenští, nemyslím si, že byste často dokovali venku ve vesmíru.“

Dokonce i jeho posměšky zněly unaveně, ale i tak mi zacukaly koutky úst. Jeho smysl pro humor v těch nejnevhodnějších chvílích nejspíš způsobilo jeho bezstarostné dětství, ale i tak jsem ho ocenila. Chvílemi jsem si i přála, abych ho měla taky.

„Když jseš u toho ty…“ Nechala jsem toho, když jsem si všimla, jak mu z odřeného loktu kape krev, jak mu na rukou a hrudníku plných modřin vystupují nové rýhy – i když modřiny už byly bledší než by měly být, a to díky tomu, co si napumpoval do krku ještě na torpédoborci –, jak má na zádech dlouhou krvavou tržnou ránu od bůhvíčeho, možná od zipu Etonovy bundy. Dokonce i šrám na obočí z té první rvačky se mu znovu otevřel. „Neve.“

„Hm?“

„Jseš pěkná troska.“

Podíval se na sebe. „To teda jsem.“ Dokonce i při tom pohybu se mu obličej stáhl bolestí. Podrbal se na krku.

„Tady.“ Dala jsem se do pohybu dřív, než jsem si to stačila uvědomit, jako bych přepnula na autopilota. Otevřela jsem jednu ze zásuvek zabudovaných do stěny a vytáhla jsem lodní lékárničku, která se poslední dobou taky používala fakt často.

„Nemusíš…“ začal Nev.

„Posaď se,“ nařídila jsem mu.

Usadil se na lavičku. Na sobě měl jen své syntetické termospodky, holými chodidly se musel dotýkat ledově studených kovových roštů, neměl tričko a hlavu měl svěšenou.

Možná že jednou z výhod toho, že jsem půlku svojí posádky zamkla do přechodového prostoru, bylo, že mě ti ostatní brali vážněji… Pokud se Nev počítal jako člen posádky. I když teď vypadal, že se z něj někdo pokusil vymlátit duši několikrát za sebou, byl pořád z královské rodiny. A nejen to, byl to zatracený princ. A nejen to, ale taky dědic celého impéria rodiny Dracortesů.

„Nic moc medicínsky pokročilého tu nemáme,“ řekla jsem, když jsem si najednou uvědomila, jak otřískanou krabici držím. „Určitě mě poučíš, abych si pro příště snažila šetřit peníze na pořádnou lékárničku, ale…“

Zvedl ruku a omylem – nebo možná ne – mi přejel prsty po předloktí. Nedíval se nahoru, ani se nehýbal moc koordinovaně, skoro jako by byl opilý. Musel být opravdu unavený. Zhruba jako já. „Omlouvám se. Že jsem se choval jako pěknej hajzl.“

Ta slova mě zahřála v břiše jako hlt něčeho horkého k pití. Taky bych mohla říct, že jsem se předtím chovala hrozně. Všichni Neva používali jako boxovací pytel – vzpomněla jsem si na tu koženou figurínu v baru v Gamutu. Ta ale měla představovat Nevova otce, dracorteského krále. No ale nemusela jsem. Ne všechno byla jeho chyba.

Ale nemohla jsem nalézt slova pro podobnou omluvu. Sedla jsem si vedle něj a probírala jsem se obsahem lékárničky.

„Tohle bude bolet,“ řekla jsem. „Tak, otoč se.“

Obrátil se ke mně zády. „Moc se nebojím.“

Zaváhala jsem, než jsem se ho dotkla. Nebyla jsem si jistá, jestli to je vůbec dovolené. Existovala nějaká pravidla ohledně dotýkání se princů? Ale odkdy jsem se zajímala o to, co smím a nesmím dělat?

Nezachvěl se, ani nevydal zvuk, když jsem mu dlouhou ránu na zádech začala čistit tampónem namočeným v dezinfekci. I tak jsem pracovala rychle a co nejlépe jsem dovedla, abych mu nezpůsobila příliš velkou bolest.

Obvázala jsem mu to a pak jsem řekla: „Loket.“

Nehádal se se mnou, zlehka si opřel hlavu o zeď, dal si pozor, aby se jí nedotýkal zády, zavřel oči a zkroutil ruku tak, abych měla k lokti co nejlepší přístup. Když jsem mu čistila a zavazovala krvácející škrábanec, snažila jsem se ignorovat, že má ruku hezky svalnatou. Na zbytek jeho těla jsem se dívala tak málo, jak jen to šlo – cítila jsem se, jako bych dělala něco nekalého, protože měl zavřené oči –, a dokončila jsem svou práci v tichosti.

Ale nechtělo se mi přestat a Nev se nehýbal. Kdybych nevěděla, jak moc ta dezinfekce pálí, skoro bych si mohla myslet, že spí. Dala jsem mu ruku dolů a začala jsem čistit znovu otevřenou ránu na jeho kdysi perfektním obočí – jeho obličej vypadal přes všechna zranění pořád skoro setsakramentsky perfektně.

Mohl by si rány na hrudníku ošetřit sám, ale nejspíš by si přitom něco udělal se zavázaným loktem. A kromě toho měl pořád zavřené oči. Krátce jsem zaváhala a pak jsem namočila další tampón v dezinfekci, nahnula jsem se přes něj, abych se ho nedotýkala, a vyčistila mu ty nejhorší rány.

Když jsem zariskovala a rychle se podívala na jeho obličej, měl otevřené oči. Tiše mě sledoval, skoro zadržoval dech, jako by on nechtěl vylekat mě. Vrátila jsem se k čištění a snažila jsem se přitom necítit tíhu jeho stříbřitého pohledu.

„Díky,“ zamumlal, když jsem skončila.

„To by mi tu ještě scházelo, abys dostal nějakou infekci.“ Nebylo to úplně přesně to, co jsem chtěla říct, ale byla to ta nejjednodušší varianta. Pořád jsem se na něj nekoukala. Co kdyby se mi při vší pitomé nervozitě, která mi vířila v břiše od chvíle, kdy se mě dotkl na torpédoborci, v očích objevil Stín? Z toho důvodu jsem se jeho pohledu vyhýbala už půl dne. Zaměstnala jsem se balením věcí zpět do lékárničky.

„No, v tom případě děkuju, že sis se mnou preventivně dala tu práci, abych nic nechytil, a že si můžu užívat vedlejší účinky tvého snažení.“ Pořád se opíral o stěnu v takové poloze, že vypadal, že ho musí bolet každá část těla.

Zarazila jsem se u malé lahvičky. Sice by její obsah nebyl tak efektivní jako ty injektory, ale trochu by to otupilo bolest. „Otevři pusu,“ řekla jsem a odšroubovala víčko.

„Qole, nechci spotřebovat celý obsah lékárničky…“

„Tak mi pak kup novou a teď otevři pusu.“ V tuhle chvíli se nedalo popřít, že má miliónkrát víc prostředků než já. Byla to sice jen otázka hrdosti, ale v tuhle chvíli jsem se cítila míň hrdá a víc vyvedená z rovnováhy.

Povzdechl si. Myslela jsem, že by si ode mě mohl tu lahvičku vzít, když jsem mu ji podávala, ale vzal mě za slovo, takže zaklonil hlavu a otevřel ústa. Usmála jsem se nad rozporným obrázkem prince a Strážce ostří, jak otvírá pusu a čeká na lék jako dítě. Když jsem mu lila obsah lahvičky na jazyk, skoro jsem nedýchala, jak jsem se snažila potlačit smích, který se ze mě dral ven. Nakonec jsem mu pár kapek rozlila po obličeji.

Zakuckal se a instinktivně mě popadl za ruku. „Chutná to odporně.“

„Promiňte, můj princi,“ prohlásila jsem tak sarkasticky, jak jen jsem dokázala. Odtáhla jsem ruku z jeho sevření a dál jsem balila lékárničku.

Zašklebil se, ale zjevně ne bolestí. „Z nějakého důvodu nedokážu snést, když mi tak říkáš.“ Uvolnil se, jak mu to tělo dovolilo, a zase se opřel o stěnu. „Možná jsem jen unavený,“ dodal s náznakem cynického úsměvu, „a možná že až se trochu vyspím, tak mi to vadit nebude.“

Rty se mi samy od sebe zkroutily. Jaký arogantní spratek. Sice byl vtipný, ale pořád to byl arogantní spratek. Jen před pár okamžiky jsem běsnila, plná Stínu, a teď se tu směju se zatraceným Dracortesem. „No, víckrát už to neuslyšíš, tak si na to nezvykej.“

„Nebudu. Koneckonců jseš moje kapitánka. Kapitánko.“

„Ani nepředstírej, že…“ zamračila jsem se.

„Nepředstírám.“ Podíval se na mě zcela vážně. „Jsem na tvojí lodi a slíbil jsem, že budu poslouchat tvoje rozkazy. Budu tě uznávat jako svou kapitánku.“

Jemné mravenčení, které jsem cítila předtím, teď zesílilo a rozlilo se mi po celém těle. Srdce mi bušilo a krev mi hučela cévami. Nev, zatracený princ, mě na rozdíl od některých členů posádky uznával jako kapitánku. A myslel to vážně. Někdy říkal různé věci, protože se to zrovna hodilo, ale dokázala jsem rozlišit, kdy to nebylo jen tak.

Konečně jsem se mu podívala do očí, chtěla jsem mu něco říct, ale nevěděla jsem úplně co, ale pak ze mě najednou vyprchal poslední zbytek energie. Opřela jsem se o zeď vedle něj, letmo jsem se otřela svým holým ramenem o jeho, ale rychle jsem se odtáhla. „Aspoň někdo,“ odfrkla jsem. „A ze všech možných lidí to jsi zrovna ty.“

„Neměla bys takhle frkat. Je to poměrně nepatřičný zvuk,“ zívl. „Kapitánko.“

Nepatřičný. Vyrostla jsem v pohraničním světě ledu a prachu. Ani jsem nevěděla, co to slovo znamená. Abych to dokázala, frkla jsem znovu, ale nemohla jsem zadržet úsměv, který se mi dral na rty.

„Myslím to vážně,“ ozval se. Myslela jsem, že mluví o frkání, dokud neřekl: „Myslím si, že Arjan a Eton jsou dobří kluci. Chrání ti záda a teď jsi jim připomněla, kdo tu velí… Možná bys jim měla dát druhou šanci. Ale neříkej jim, že jsem ti to navrhl já.“ Pohlédl směrem k přechodové komoře, kde od nás byli Arjan a Eton stále oddělení zatmaveným sklem. A muž, kterého se pokusili zabít, tady navrhuje, abychom s nimi jednali po dobrém. Nevarian Dracorte byl i přes všechny své chyby – například to, že byl Dracorte – podivně slušný člověk. Nebo jsem možná já byla unavená, že mě něco takového napadlo. Byla jsem tak strašně unavená. Zavřela jsem oči a nechala jsem se tím pocitem zaplavit.

„Vyprávěj mi o nich.“

„Hm?“ řekla jsem a zamrkala, jak se Nev ozval přímo vedle mě. Skoro jsem usnula vsedě a najednou jsem si uvědomila, že se nakláním směrem k němu a že se k němu čím dál víc tisknu bokem. Nebyla jsem si jistá, co je neomalenější, jestli tak zůstat, nebo se odtáhnout, ale jeho teplé tělo bylo na studeném můstku uklidňující, takže jsem se rozhodla nepohnout a o to víc mě mravenčilo tělo.

„Vyprávěj mi o posádce. Teď jsem koneckonců jeden z nich.“

„No, už ses setkal s Etonem a Arjanem,“ řekla jsem suše. Vyškubla jsem si nit vyčuhující z vnitřního švu na mých kožených legínách. Už zase jsem se ocitla v jeho přítomnosti, aniž bych na sobě měla nějak moc oblečení. On byl teď aspoň podobně, jestli ne stejně, neoblečený. Vedle jeho syntetických termospodků vypadaly moje legíny hrubě střižené a obnošené. „Co chceš vědět?“

„Když někoho potkáš, tak to ještě neznamená, že bys je poznala.“

Přemítala jsem, jestli o mně chtěl taky vědět něco víc – kromě toho, co jsem zač. Minimálně kromě mojí afinity vůči Stínu. Jak moc jsem pro něj byla jen subjektem pro vědecký experiment?

„Odkud pocházejí Eton a Basra?“ pokračoval. Neznělo to, že zrovna tohle je ta věc, na kterou se chce ptát, jeho hlas zněl z nějakého důvodu opatrně. Možná nechtěl, abych si myslela, že vyzvídá, že se mě do toho snaží natlačit a že se mě snaží přimět, abych mluvila.

Měla jsem pokušení znovu si odfrknout. „Jasně že se zeptáš na něco, o čem skoro nic nevím. Lidé zvenčí, kteří skončí na Alaxaku, ne vždycky rádi vykládají, jak se tam dostali.“ Významně jsem se na něj podívala, abych to zdůraznila. „Vím, že Eton pochází z jedné z královských planet, možná z té tvojí, a že dřív dělal bodyguarda. Možná pro nějakou rodinu, ale nikdy neřekl pro kterou a já jsem se neptala. O Basrovi toho vím ještě míň. Na to, jak je mladý, je neuvěřitelně schopný.“

Nev se za svýma přivřenýma očima usmíval. „Basrovi musí být zhruba dvacet pět nebo tak nějak, ne? Těžko říct, je bezpochyby mladý, ale já právě sedím vedle člověka, kterému je sedmnáct a náhodou je to nejlepší lovecká kapitánka na Alaxaku.“

Z nervozity jsem se zeptala na první hloupost, která mě napadla.

„Jak víš, kolik mi je?“

Naklonil hlavu a zvedl jedno obočí, jako by chtěl říct Cože, za koho mě máš? „Myslím, že jsem už dokázal, že umím pokládat otázky. Vlastně to právě demonstruju.“

Jasně že ví, kolik mi je a co dokážu, připomněla jsem si trochu zahořkle. Kvůli tomu, že jsem to dotáhla tak daleko tak mladá a pořád jsem ještě byla naživu, usoudil, že pro něj budu nejužitečnější.

Ale jeho oči nebyly ani v nejmenším neupřímné, ani se mě nesnažil nějak okouzlit. Zeptal se: „Takže když nevíš, odkud jsou, tak jak se stali členy tvojí posádky?“

„Potkala jsem je před pár lety. Potom, co… co jsem zrovna začala s lovením.“ Skoro jsem řekla Potom, co většina mojí rodiny umřela, ale nechtěla jsem, aby si myslel, že se k tomu stále vracím. Obvykle jsem to nedělala, nemohla jsem, měla jsem moc práce. „Etona nejdřív. Přišel odnikud. Někdo mi dělal potíže v doku, už si nepamatuju kvůli čemu. Byla jsem snadný cíl. Bylo mi jen čtrnáct a bylo jedno, že jsem už měla vlastní loď. Nebo to možná bylo kvůli tomu, že jsem měla vlastní loď. Každopádně než jsem se vzpamatovala, Eton ode mě toho týpka odehnal a složil ho. Potřebovala jsem nějakého siláka, který se vyzná ve zbraních, tak jsem se ho zeptala na pár otázek: Jestli umí střílet z lodního superděla, a pokud ano, jestli by pro mě nechtěl pracovat?“

„A pozici kuchaře jsi mu nabídla hned, nebo až později?“

Zazubila jsem se. „Tak nějak se k tomu dostal náhodou, protože byl na palubě jediný, kdo něco věděl o vaření. Tenkrát jsme tu byli jen já, Arjan a Telu. Vlastně jen tlupa dětí, i když Arjanovi bylo osmnáct. Ale kdybys ochutnal, jak vaří, nedělal by sis z něj legraci. Ovládá kuchyňské nástroje stejně dobře jako zbraně… a má stejně velkou sbírku obojího.“

Nev se taky zakřenil. „A Basra?“

„Basra taky našel mě, krátce poté. Asi týden jsem na Gamutu vídala zvláštní postavu s kapucí na hlavě a pokaždé to vypadalo, že mě sleduje – vlastně že sleduje všechno. A pak jednoho dne ke mně tahle osoba přistoupila, když jsme vykládali spoustu naloveného Stínu, sundala kapuci – a přede mnou stál Basra. Skvělé načasování, protože jsem měla problém najít pro svůj úlovek stabilní trh, kde by mi nabídli slušnou cenu. Řekl mi, že kdyby měl podíl na zisku několik procent, může mi pomoct dělat s mým Stínem takové obchody, jaké si ani neumím představit, a nepřeháněl.“ Zamračila jsem se. „Zdá se mi, že jinde by si mohl vydělat mnohem víc. Nejsem si jistá, proč s námi zůstává. Je nejlepší.“

Opět jsem přemítala, co je mezi ním a Arjanem, ale ne dlouho, protože Nev moje myšlenky přerušil.

„Jak jsem říkal, ty jsi taky nejlepší v tom, co děláš. Když tě člověk potká, je to úplně jasné. Basra tě musel hledat stejně jako já.“

Naklonila jsem se dopředu a dala jsem si hlavu do dlaní. Zacuchané vlasy mi volně padaly po obou stranách obličeje, takže jsem před ním snadněji ukryla, jak se červenám, nebo co mám v očích, nepředvídatelné slzy, nebo něco temnějšího. „Pokud já jsem nejlepší, proč to vypadá, že se kolem mě všechno rozpadá?“

Moje rodina, moje loď, moje posádka, můj život…

„Myslím, že si neuvědomuješ, kolik toho držíš pohromadě a jakými malými prostředky.“ Něco se ve mně v tu chvíli určitě vzedmulo, ale ne slzy, ani Stín. Jako by mě kolem hrudníku tlačilo něco horkého a svíralo mi to plíce. Cítila jsem se hrozně a zároveň dobře, když jsem slyšela, jak to uznal. Pro jistotu jsem si promnula oči a on zaváhal. „Omlouvám se, Qole, jestli to bylo přes čáru. A co Telu? Jak jsi k ní přišla?“

Odtáhla jsem si ruce z obličeje, ale zůstala jsem skloněná ke kolenům, ještě jsem se na Neva nedokázala podívat. „Znám ji… a její rodinu… v podstatě od té doby, co se narodila. Vyrostly jsme společně. Je o rok mladší než já.“ Otočila jsem ruce dlaněmi vzhůru, prohlížela si vrásky, které jsem na nich měla, a vzpomínala, co všechno dobrého i špatného jsme s Telu prožily.

Nev se přitom trošku narovnal. „Jí je jen šestnáct? Wow. Je… neuvěřitelně dobrá… na to, kolik jí je.“ Zasmál se. „Vlastně je to děsivé.“

Zastrčila jsem si vlasy za ucho, abych na něj viděla. „K tomu, aby taková byla, má dobrý důvod.“

Jako by vystřízlivěl. „Bezpochyby. A její rodiče…?“

„Oba jsou naživu,“ řekla jsem a on zamrkal. „Ale nejsou úplně… při sobě.“

Čekal na vysvětlení.

Zhluboka jsem se nadechla. „Oba dva mají afinitu vůči Stínu, ale jen tolik, že z toho trochu blázní, ne aby rovnou umřeli. Její otec měl loď a byl dobrý lovec, než se rozhodl, že svoje halucinace zažene neustálým pitím. Pitím a tím, že si svoje frustrace bude vybíjet na Telu a její mámě. Telu se na strašně dlouho zahrabala ve virtuálním světě. Kvůli tomu – a kvůli své afinitě – je tak dobrá hackerka. Pro její mámu to bylo tak náročné, že nedokázala jejímu otci bránit. Telu se nakonec o něco pokusila. Ale zástupci práva ji neposlouchali.“

Nev se zašklebil. „Proč ne?“

Teď bylo na mně, abych se zasmála, hořce. „Nezajímá je to. Máme v Gamutu jednoho úředníka a nikdo na tom místě dlouho nevydrží. Kromě toho, že zajišťují, abychom to celé nevypálili nebo abychom si nezačínali nic s drony – s vašimi drony,“ dodala jsem kysele. „Je jim naprosto jedno, jak žijeme, jestli nějaký otec občas zbije svou manželku a dceru do bezvědomí. Takže Telu… ehm…“

„Co?“ zajímal se Nev zjemnělým hlasem.

Odkašlala jsem si. „Poprosila mě o pomoc. Vzala jsem loď jejího táty, když byl opilý namol, a… sestřelila jsem dron.“ Pohlédla jsem na něj, čekala jsem, jestli se ho to dotkne.

Místo toho se zatvářil užasle. „Tys sestřelila dron z lovecké lodi? Sama?“ Přikývla jsem. „Co to bylo za loď?“

Zavrtěla jsem hlavou a podrážděně jsem se uchechtla. „Co to má s čím společného? Ty a tvoje lodě. Nevím, vypadala jako všechny lovecké lodě v Gamutu, takový mišmaš.“

Zasmál se pod vousy. „Dobrá.“ Chlapeckou zvědavost v jeho obličeji rychle vystřídala serióznost. Úsměv mu povadl a obočí se vrátila dolů. „Ale… jak jste to přežily? I kdyby se ti podařilo jeden sestřelit, ostatní drony se shluknou kolem, když je jeden napaden…“ Zamyslel se nad možnými následky. Já jsem na něj najednou zase začala být iracionálně naštvaná. Celé komunity zmizely z povrchu planety jen kvůli dronům.

Pomalu jsem vydechla. „Telu hackla nouzový signál,“ vyprávěla jsem, „aby to nepřivolalo ty ostatní.“

„Úřady by poznaly, že šlo o sabotáž.“

Znovu jsem roztáhla rty do vážného úsměvu. „Já vím. Přesně tak.“

„Vy…“ divil se Nev. „Vy jste to navlékly na jejího otce.“

I teď jsem z toho měla neradostný pocit uspokojení. Zase jsem se opřela o zeď a cítila jsem, jak mě do holých ramenou tlačí chladný kov. „Tenkrát se úřady zajímaly o něj. Byl příliš opilý na to, aby si pamatoval, jestli to vůbec udělal, a oni to moc důkladně nezkoumali. Odvezli ho do vězení někam daleko. Od té doby nechal Telu i její mámu být. Samozřejmě zkonfiskovali jeho loď, takže Telu teď pracuje se mnou, aby mohla podporovat svou mámu. Brala to jako férový obchod.“

Nev na mě hleděl, jako by mě viděl poprvé. Netušila jsem, jestli to je dobře, nebo špatně. „Jasně,“ prohlásil.

Měla jsem potřebu se obhajovat, aniž bych věděla, jestli vůbec mám. Otevřela jsem pusu, ale on se ozval dřív.

„Už je mi jasné, a teď ještě víc, proč jsi ve svých sedmnácti nejlepší kapitánka na Alaxaku. Naprosto to dává smysl.“ Než jsem stihla něco zadrmolit, pokračoval: „Ale nerozumím Arjanovi. Je o čtyři roky starší než ty. Je mu dvacet jedna, žejo? Nikdy nechtěl být kapitánem?“

Polkla jsem a pohlédla na dveře přechodového prostoru, i když jsem dovnitř vidět nemohla. „Ne,“ odpověděla jsem stručně.

Nev chvilku mlčel a pak mě jeho hlas ze šera jemně popíchl. „Proč ne?“

„On… se bojí. Bojí se tohohle.“ Znovu jsem si dala ruce před obličej. Tentokrát jsem se nekoukala na vrásky, ale na to, co bylo pod nimi. „Viděl jsi, jak pilotuje člun. Taky to má – tuhle schopnost, tu temnotu. Ale viděl, jak to zabilo naše rodiče. A pak našeho staršího bratra Onaie. To bylo jen o dva roky později, hned po jeho pětadvacátých narozeninách. Arjan se před tím chce skrývat a nechce, aby ztratil sám sebe nebo kohokoli jiného. Kdyby byl kapitánem, musel by být zodpovědný za celou posádku a každý den tomu čelit. Sice tomu musí čelit ve člunu, ale to je něco jiného. Menší tlak. Menší šance, že ztratí nervy.“ Polkla jsem. „A když riskuje, tak jen sám za sebe.“

Nev byl na moment zticha, a když se znovu ozval, byl to skoro jen šepot. „Bojíš se?“

Začaly se mi třást ruce, tak jsem je sepnula. Už roky jsem neplakala a dnes už jsem zase pocítila to pálení v očích. Možná to bylo jen tou šílenou únavou. Nebo se mě možná nikdo nikdy dřív nezeptal, jestli se bojím. Na Alaxaku se to bralo jako hotová věc. Všichni jsme se s tím museli potýkat, tak proč o tom mluvit?

Jeho další otázka byla ještě víc zdrcující. „Proč to teda děláš, den za dnem?“

„Nemám na vybranou,“ vyslovila jsem potichu.

„Nemáš na vybranou…“ Když jsem na něj pohlédla skrz své vlasy, hořce se usmíval. Pokusila jsem se nenápadně si otřít oči. „Tak tomu rozumím až moc dobře.“ Chtěla jsem se ho zeptat, co tím myslí, ale on pokračoval: „Ale co bys doopravdy chtěla, Qole? Kdybys měla na vybranou?“

Otevřela jsem pusu, pak ji zase zavřela a pokrčila jsem rameny. „Ani nevím, co to znamená. Chci žít dlouho, abych mohla dělat něco, na co by moji rodiče byli hrdí. Chci se chovat v souladu s předky. A o to se teď pokouším.“

„Předpokládejme, že s předky je to v pohodě.“ Než jsem se stihla naštvat, jak rychle a snadno je odsunul stranou, dodal: „Vím, že tvoji rodiče by na tebe byli hrdí.“ Nemohl to ve skutečnosti vůbec vědět, ale jeho slova mě tak zasáhla, že jsem nedokázala mluvit. „Dejme tomu, že bys nemusela pracovat, že bys nemusela lovit Stín, jen čistě teoreticky. Co bys chtěla dělat? Co tě napadne jako první?“

Upřímně – nikdy jsem o tom nepřemýšlela. To by byl luxus, stejně jako zabývat se smrtí rodičů, a nic takového jsem nikdy neměla. Ale tohle byl hypotetický vesmír. Mohla bych zkusit použít svou představivost… i když, nejdřív bych ji musela oprášit.

Polkla jsem. „Hmm… nech mě chvilku přemýšlet. Já bych…“ Zavřela jsem oči a snažila jsem si představit sebe samu jinde než na Kaitanu. Kde by to vůbec bylo?

Pocítila jsem lehký vánek. Teplý vánek na své tváři. A možná slunce. Ucítila jsem květiny.

Váhavě jsem začala. „Ráda bych… byla někde na louce. V trávě. Svítilo by slunce. Ležela bych na zádech a dívala se na oblohu… a nedělala bych nic. Nic, jen bych se smála.“

Skoro jsem na své ruce ucítila dotek jiné, imaginární ruky. S někým bych se smála.

Jakmile jsem to řekla, čekala jsem, že se bude smát on mně. Byla to tak hloupá, nesofistikovaná a sobecká touha – a on se snažil změnit galaxii k lepšímu a tak dál. Měla bych chtít něco úžasnějšího, zvlášť když v tomhle hypotetickém vesmíru nešlo o peníze. Pomalu jsem otevřela oči a pohlédla jsem na něj.

Nesmál se. Tvářil se smutněji, než jsem ho kdy viděla. Musela jsem být tak patetická, až se kvůli tomu cítil špatně.

Zamnula jsem si obličej a odkašlala jsem si. „Oukej, konec imaginárních věcí a imaginárních světů. Zvlášť když moje představivost vyšla ze cviku.“ Než mi stihl tvrdit, že to tak není, pokračovala jsem: „Kromě toho jsi říkal, že ty taky nemáš na výběr. Proč? Vyprávěj mi o svém životě, Neve.“

Nejenže jsem ráda změnila téma, ale navíc jsem byla opravdu zvědavá.

Cukl sebou. „Nejsem si jistý, jestli to chceš poslouchat.“

Pravděpodobně si vzpomněl, jak jsem reagovala tehdy ve své ubikaci, když se o to naposledy pokoušel. „Vážně, povídej… Já… Omlouvám se za to, co jsem říkala předtím.“ Konečně. Dokázala jsem to říct. „Byla jsem unavená a vystresovaná a naštvaná, ale neměla jsem si to vybíjet na tobě.“

„Já…“ Vypadal mírně vyvedený z míry. „Omluva se přijímá. Co bys ráda věděla?“

„Povídej mi o své rodině. Je to dobrý začátek. Koneckonců se s nimi asi setkám.“ Při té myšlence se mi mírně zhoupl žaludek.

„Dobře.“ Nev se zhluboka nadechl. „Můj otec… je to člověk s největším smyslem pro povinnost, jakého znám. Dracorva je u něj na prvním místě. Ode mě očekává hodně, ale poskytuje mi nástroje, abych mohl uspět. Je to dobrý člověk a já… já bych si rád myslel, že jednou budu aspoň z poloviny tak dobrý vládce jako on.“ Povzdechl si, jako kdyby nějak selhával. Po krátké pauze, kdy se zamyslel, se usmál. „A matka má stejný smysl pro povinnost jako on. Tak jako jsem od otce pochytil morálku, jsem od ní pochytil smysl pro slušnost.“ Zakuckal se. „Když ti to takhle říkám, tak to pro ni asi nevyznívá moc dobře, ale je to dobrá žena.“

Možná tomu věřil, ale taky to mohla být lež, kterou mu podsouvali celý jeho královský život, a nevěděl, jak jinak by své rodiče měl vnímat.

Jako kdyby věděl, o čem přemýšlím, Nev skoro zaúpěl. „Omlouvám se. Mluvím, jako bychom byli na nějaké večeři nebo na nějaké akci nebo…“ Odvrátil pohled, jako by se cítil trapně. Přede mnou. „Pravdou je, že my nejsme jako nic, co si ty představuješ pod pojmem rodina. Netrávíme spolu hodiny a dny, nesdílíme naděje a strachy. Vídáme se v určené časy, máme dohodnuté schůzky a to je všechno…“ zahýbal vtipně prsty, „… a to je všechno pantomima. Jako nějaká hra. Někdy to mám rád, ale myslím, že mám nejradši, když s nimi náhodně trávím nějaký čas a bavíme se o věcech, které vůbec nejsou důležité.“

Myslím, že tomu asi rozumím. Moje oblíbené chvíle s Arjanem taky byly, když jsme neřešili jenom lovení. „Máš nějaké sourozence?“

„Dva, o rok mladší sestru a o devět let mladšího bratra. Oba jsou silné osobnosti, navzájem dost odlišní, takže často moc nezapadají do formy, do které nás nutí fakt, že jsme děti svých rodičů.“

„Do jaké formy? Myslím, že jsi mluvil o tréninku, než jsem na tebe předtím křičela.“ Chabě jsem se pousmála a šťouchla ho do ramene jako pokus o další omluvu. „Tréninku čeho?“

Na mé hravé gesto odpověděl ospalým křivým úsměvem. Takovým, který zaručil, že jeho nositel vždycky dostane, co chce. Chvíli jsem přemítala, kde se to naučil. Pokusil se opřít o zeď, ale pak si uvědomil svá zranění. Změna směru způsobila, že se jeho paže opět dotkla mojí a už tak zůstala. „No, tréninku a vzdělání ve všech oblastech. V historii, jak sis už všimla, ale taky ve státní správě, debatování, financích, politice, válečné taktice, pěstních soubojích, šermu, pilotování, astronomii, poezii… a tak dál.“

„Wow.“ Mezi našimi světy ležela celá galaxie vědomostí, nejen ta skutečná galaxie. Zmohla jsem se jen na jedno další slovo. „Poezii?“

I když jsem se snažila ovládat, uniklo mi zahihňání.

Nevovy podivně stříbrné oči vypadaly, jako by se při tom zvuku rozjasnily, což mě přimělo další smích spolknout. U Velkého kolapsu, kdy jsem se vlastně naposledy hihňala? „Jak jsem říkal, neměl jsem možnost volby. Skládat básně mi nejde, ale recitovat Eminenty umím slušně.“

Ani jsem netušila, kdo nebo co jsou ti „Eminenti“ zač. Asi něco eminentního. „Poezie, to zní drsně,“ prohlásila jsem a pokusila jsem se sarkasmus zakrýt úsměvem.

Pokrčil rameny a obdařil mě dalším křivým úsměvem. „No upřímně, nevadilo mi, že jsem se toho musel spoustu učit. Jen s trenéry a učiteli trávím víc času než se svými rodiči nebo sourozenci, o mých přátelích ani nemluvě, jestli někoho takového vůbec mám, protože lidem, kteří nejsou členy naší rodiny, není dovoleno se v mojí blízkosti vyskytovat příliš dlouho. Přírodní vědy pro mě vlastně byly takovým únikem, protože to jednoduše nemá nic společného s vládnutím.“

V jeho hlase byla slyšet osamělost, překvapivě výrazně, a z toho se mi skoro zamotala hlava. „Jestli vy královští máte, u všech předků, čas věnovat se poezii, tak by s vámi rodiče měli trávit víc času.“ Mají štěstí, že tě ještě mají, a ty máš štěstí, že pořád máš je, chtělo se mi říct.

„Můj otec je velmi… tradiční,“ odpověděl Nev váhavě, jako kdyby se tím jedním slovem dalo říct mnoho věcí. „Už mě dávno nevnímá jako dítě, což by dělal obyčejný rodič. Já jsem dědic. Vlastně nepatřím jemu, ale naší soustavě.“

Zamračila jsem se, abych potlačila bodnutí, které jsem ucítila při slově obyčejný. „Ať už jsi z královské rodiny, nebo ne, pořád jsi jeho syn.“

Nev zavrtěl hlavou. „Asi mi úplně nerozumíš.“

„Protože jsem obyčejná?“ zeptala jsem se a tentokrát se mi nepovedlo skrýt zahořklost. „Tak mi to vysvětli.“

Opatrně na mě pohlédl, jako kdyby věděl, že je na tenkém ledě. Výraz jeho tváře ztvrdl, ale ne vzteky, spíš odhodláním. Pak přikývl. „Tak dobrá. Když mě v osmi letech oficiálně jmenovali dědicem, musel jsem projít zkouškou Přeměny.“ Zkroutil rty. „Má to mnoho významů: Proměnilo mě to v dědice, moji rodiče mě dali do služeb našemu lidu a břemeno osudu našich lidí bylo vloženo na má bedra.“

„Břemeno?“ Něco ve způsobu, jakým to vyslovil, naznačovalo, že to myslí doslova i obrazně.

Odmlčel se, zíral ven do vesmíru, jako by tam viděl něco jiného.

„Bylo tam publikum. Musel jsem stát před svědky, mezi nimiž byli i moji rodiče, a na ramenou jsem měl těžké pytle. Nesměl jsem plakat nebo škemrat o pomoc a rodiče tomu museli přihlížet a nesměli projevit lítost – a podat tak důkaz, že se mě jako dítěte vzdali pro vyšší dobro našeho lidu.“

„Jak dlouho jsi tam musel stát?“

„Celou noc,“ odvětil tiše Nev.

Jeho uzavřený výraz mě znervózňoval víc než cokoli jiného. Jako kdyby to prožíval znovu, jako by musel znovu nést tu tíhu a nezaváhat přitom. „Není možné, aby dítě něco takového vydrželo několik hodin,“ tvrdila jsem, jako bych snad mohla změnit to, že tím prošel. „Určitě bys chytal křeče do svalů a upadl bys.“

Přikývl. „To se přesně stalo.“

„A co bylo pak?“ Skoro jsem to ani nechtěla vědět.

„Tak dlouho mě mlátili obuškem, dokud jsem zase nevstal.“

Málem jsem se udusila, jako kdybych skočila do ledové vody. Tohle byli členové královské rodiny, ti lidé, kteří si mysleli, že jsou lepší a sofistikovanější než kdokoli jiný. To byla ta nejbarbarštější tradice, o jaké jsem kdy slyšela. „Ale přece ti bylo osm!“ vykoktala jsem. „A tvoji rodiče tomu jen přihlíželi?“

„Aniž by zvedli ruku, aby mi pomohli nebo aby mě utěšili,“ dodal Nev. „Chci říct, šlo o to, že nemohli. Moje matka se musela snažit, aby se nerozbrečela, zatímco otec na mě celou dobu bez hnutí zíral. V jeho očích to byla moje povinnost a moje právoplatné břemeno.“

„To je ta nejhloupější věc, kterou kdo kdy vymyslel.“ Nemohla jsem si pomoct… a to bylo to nejmenší, co se mi dralo na jazyk. Když jsem si představila Neva v chlapeckém věku, jak se snaží, aby na něj rodiče byli hrdí, jako jsem se vždycky snažila já, avšak oni byli přímo tam, přímo před ním, krutí a neústupní ve svém rozhodnutí… skoro mi přišlo, že je lepší nemít žádné rodiče.

Místo aby se urazil, se Nev zasmál. Ale tíha, která se mu s tím příběhem usídlila na ramenou, z nich nespadla. „Vím, jak ti to asi musí znít, ale je to moje povinnost. Celý život jsem trénoval, aniž bych vlastně vedl nějaký život a aniž by mi ten trénink moc k něčemu byl. To mi vadí asi ze všeho nejvíc. Očekává se, že pro svoje lidi budu vším – štítem, mečem, spojnicí s naší zářnou minulostí –, ale vladař hrozně často jen… sedí. Moji rodiče ze mě vytváří perfektní nástroj, který – až bude hotový – odloží na poličku.“ Naznačil ten pohyb rukama. „Nebo v mém případě na trůn.“

Změnila jsem téma na něco méně nebezpečného. „Takže když jsi vším tímhle prošel, jak si, u všech předků, našel čas, aby ses hrabal v ledu a prachu na Alaxaku? Určitě jsme nejvzdálenější planetou od Luvosu.“

„To rozhodně jste.“ Nev se poškrábal ve vlasech, a když se pak dotkl svého rozseklého obočí, svraštil obličej bolestí. „Jak jsem to zvládl? To je dobrá otázka. Pravděpodobně díky nějaké kombinaci podpory od mého strýce, rodinné tradice a mé vlastní tvrdohlavosti. Využil jsem toho, čemu se říká Let – je to další zkouška, druhá po Přeměně, jakmile dědic dosáhne plnoletosti. Má to být nějaký samostatný počin za účelem zvýšení prestiže rodiny. Může to být cokoli, od objevení staré ruiny nebo ztraceného kusu historie v nějakém zaprášeném archivu až po dopadení nechvalně známých pirátů, což udělal můj otec.“

Aspoň tahle dracorteská rodinná tradice vypadala lépe než mlácení dítěte před publikem. „A ty sis vybral Alaxak.“ Odfrkla jsem si, napůl abych ho přiměla k tomu výrazu co předtím – tomu jiskřivému, ostrému, aby vystřídal tu tupou tíhu, která se mu zračila v očích, když mluvil o svém otci. „To sis určitě nezjistil předpověď počasí, než jsi vyrazil.“

Nev se stále tvářil kysele. „Nepřijel jsem kvůli počasí. Potřeboval jsem něco dělat, něco skutečného, bez trenérů, instruktorů, bodyguardů nebo členů rodiny kolem sebe. Výzkum mého strýce mě vždycky fascinoval, zejména když jsem si jednou uvědomil, jak moc by pro nás mohl být užitečný. Podpořil mou snahu dostat se sem, protože jsem byl jedním z mála, komu mohl důvěřovat, že nevyzradí náš plán jiné rodině. Otec chtěl kvůli tomu nebezpečí poslat někoho mnohem zkušenějšího.“ Položil si předloktí na stehna a nahnul se ke mně. „Ale našel jsem tebe. Tebe, tvou posádku, tvou loď… což je víc, než jsem si kdy mohl představovat.“

Světlo v jeho očích teď bylo takové… upřímné. Skoro to vypadalo, jako že tohle všechno je to, co touží dělat víc než cokoli jiného.

Překvapilo mě, jak dobrý pocit jsem měla z toho, že můj život považuje za smysluplný, a nejenom kvůli mojí afinitě, ale taky proto, že mě viděl.

Neodvrátil pohled. „Můžeme si navzájem pomáhat, Qole, věř mi. Tohle není jen o mojí rodině. Chci, aby vaše planeta vzkvétala stejně jako ta naše. Chci, aby Arjan přestal mít strach. Chci, abyste se on, Telu a ty dožili víc než pětadvaceti. Chci, abys mohla mít, cokoli si představíš, když zavřeš oči a budeš snít. Chci to tak moc, jako bych to chtěl sám pro sebe.“

Tentokrát jsem nedokázala zabránit pálení v očích. Moje naděje na takové věci byla tak nejistá a zoufalá, že jsem si ji ani nechtěla přiznat, protože jsem se bála, že ji ztratím.

Věř mu. „Nemyslím, že bych tě doopravdy dokázala zamknout v přechodové komoře,“ vyhrkla jsem. Tolik k mému společenskému šarmu, u všech předků. Nicméně jsem se zarazila. „Přemýšlela jsem o tom jen asi vteřinu, než jsi na mě vytáhl tu plazmovou bouchačku, ale nemyslím, že bych to doopravdy udělala. Mrzí mě, že se o to Eton s Arjanem pokoušeli.“

Nev zalapal po dechu. „Nemyslím, že bych tě doopravdy dokázala zamknout v přechodové komoře?“ Vyprskl smíchy. „To je asi to nejroztomilejší a nejupřímnější, co mi kdy kdo řekl.“

Obličej jsem měla rozpálenější než náš lodní motor. Rozhodně si ze mě utahoval, ale zasloužila jsem si to, protože jsem zase řekla něco pitomého a nesofistikovaného. Zasmála jsem se a odklonila se od něj, abych se postavila. Musela jsem si jít lehnout dřív, než vybrebtám něco, čeho bych pak litovala.

Když jsem se však pohnula, chytil mě za ruku.

„Počkej, myslím to vážně. Nechoď nikam.“

Jeho stisk, teplý a pevný, mnou projel stejně jako na torpédoborci, jako by mu pod kůží vybuchla sluneční erupce a zářila mi skrz celé tělo. Něco uvnitř mě se vzedmulo a vyrazilo tomu naproti, tak silná směs emocí, že jsem nevěděla, jak se jí zbavit. Topila jsem se, vířila jsem v nich jako v oceánské bouři. Cítila jsem vzrušení, zmatek, vinu, strach a nakonec touhu, tak silnou, že jsem se druhou rukou téměř natáhla po jeho obličeji.

Ale pak mi přes oči zavířila chvějící se temnota jako dým a jiskry. Nev mi záměrně koukal do obličeje a viděl to.

Rozšířily se mu oči a náhle pustil mou ruku. „Omlouvám se,“ řekl zmateně. „Měl jsem… Myslím, že jsem neměl…“

Všechny ostatní pocity překryl velký a prázdný stud, který nahlodával moje vnitřnosti. Temnota už byla pryč, ale škoda již byla napáchána.

Byla jsem tak jiná. Byla jsem znepokojivá.

„Omlouvám se,“ začal Nev, napůl už ve stoje. „Nechtěl jsem…“

Byla jsem si jistá, že nechtěl, ale nemohl si pomoct.

Otočila jsem se na patě a opustila jsem můstek tak rychle, že jsem skoro běžela. Neohlížela jsem se.

IX

NEV

Moje obsáhlé vzdělání zahrnovalo taky přehled důležitých katastrof v historických záznamech. Vybírám několik z nich:

Systémové datum 0: Velký kolaps – portály, které poskytovaly možnost okamžitého cestování mezi různými systémy a galaxiemi, z nevysvětlitelného důvodu implodovaly. Do té doby známá civilizace zanikla.

Systémové datum 216: Belarius první spouští první test svého hvězdného pohonu pro cestování nadsvětelnou rychlostí. Pohon, loď i stovky cestujících už nikdy nikdo neviděl, ale někteří předpokládají, že následkem bude singularita, která pohltí veškerou existenci.

Systémové datum 345: Pokus o sólovou cestu ve volném kosmu mezi Thaliusem IV. a Sonmarou končí kolizí s neopatrnou posádkou lodi, což pak vede k řetězové reakci, která spálí atmosféru sonmarského měsíce na neobyvatelnou hmotu.

Systémové datum 416: Princ Nevarian Dracorte se pokouší vařit.

Poslední událost zatím nikdo nezaznamenal, ale při pohledu na to, co jsem rozdělil na talíře ve společné místnosti, jsem si byl jistý, že se to do dějin zapíše. Pokoušel jsem se o tu samou pastu z pečeného ovoce, kterou Eton dokázal minulého večera připravit během několika minut, ale sražené kusy hmoty přede mnou vypadaly spíš jako dávní předkové než jako jídlo. Jako předkové, kteří zkameněli. A které rozehřáli pod tryskou lodního motoru.

Šel jsem spát a nebyl jsem si jistý, jestli dokážu znovu usnout. Snahy připravit mě o život zahrnující pobyt v přechodovém prostoru a Qole proměněnou v nějakou superbytost už mě nepřekvapovaly, ale náš rozhovor docela ano. Pořád jsem si nebyl úplně jistý, co se během něj událo… zejména na konci.

Nahnul jsem se nad infopadem v kuchyňce, snažil jsem se soustředit na recept a přijít na to, co jsem udělal špatně. „Když sonda konzistence ukazuje nula celá čtyři pět, vsypte dovnitř dvě odměrky tantionského koření a pokračujte s plazmovým dehydrátorem…“

Vůbec mi to nešlo. Když jsem vyrůstal, učili mě ovládat umění konverzace a měl jsem jen malinkou část rodiny a učitele, se kterými jsem mohl trénovat duševně a citově stimulující interakci. Ale včera večer, tedy před čtyřmi hodinami, jsem zažil nepřipravený rozhovor, který pro mě byl zároveň fascinující, náročný a… a co? Vzrušující, připustil jsem. Možná to bylo kvůli tomu, jak jsme byli oba unavení a nekontrolovali jsme se, ale takhle jsem se s žádnou lidskou bytostí nepropojil už roky. Nebo možná nikdy.

A pak jsem to pokazil stejně jako tenhle gastropropadák. Frustrovaně jsem vypnul infopad. Nebyl jsem si jistý jak, ale Qole se zase málem propadla do černoty. Bylo to tím, jak jsem ji vzal za ruku? Neměl jsem to v úmyslu, stalo se to automaticky.

Interakce s Qole probíhaly čím dál tím přirozeněji. Když jsem se přestal snažit předvídat její odpovědi, přestal plánovat, co řeknu a co udělám, jako bych byl na diplomatické konferenci nebo na simulaci války, tak všechno, co se jí týkalo, pro mě přestalo být boj. Dotknout se její ruky pro mě bylo něco úplně nového. Nechtěl jsem přestat. Ale…

Nebyl jsem si jistý, jak se cítila ona, ale evidentně ne dobře. Takže když se probudila, nejdřív jsem – kromě toho, že jsem velmi ztuha vstal z postele – se pokusil ji najít a zjistit, jestli v našem rozhovoru můžeme pokračovat teď, když jsme oba už v jiném duševním rozpoložení.

Našel jsem ji na můstku s Basrou a nepotřeboval jsem žádnou odbornost v společenském chování, abych poznal, že se mnou nechce mluvit. Informovala mě, že jako téměř neužitečný člen posádky, který je částečně důvodem k tomu, že kuchař je zamčený v přechodové komoře, bych mohl převzít jeho povinnosti a připravit všem teplé jídlo.

Zkoumal jsem jídlo, které jsem vytvořil. Bylo nepochybně horké, to ano. Pokoušel jsem se vzpomenout si, jestli specifikovala, zda se to musí dát jíst.

Basra mi diskrétně zakašlal u loktu, potom co se svým znepokojivým způsobem zjevil odnikud. „Myslíš, že jsi hotov?“

Vzdychl jsem a ještě jednou jsem pohlédl na svůj výtvor. „Slovy mého prapradědečka, ještě jsem se nepustil do boje.“

Basra se na něj taky podíval. „Už jsi někdy slyšel rčení ‚Jen člen královské rodiny by nadával vyhasínající hvězdě‘?“ Bez dalších komentářů změnil téma. „Kaitan nepoužíval Belariusův pohon už celé roky, takže už nám skoro došla antihmota. Musíme zastavit a doplnit palivo, což je dobrá příležitost vyložit nalovený Stín, než ještě víc poničí skladovací nádoby. Kapitánka chce, abys šel se mnou.“

„Opravdu?“ Zaměstnával jsem se koukáním do infopadu, abych zakryl, jak mě to zmátlo. Nechápal jsem, proč by mě chtěla poslat pryč z lodi společně s Basrou. K čemu bych byl? „Kam?“

„Nikdy jsme nevykládali Stín v konzervárně, takže nejdřív musíme najít někoho, kdo od nás dokáže koupit a zpracovat nádoby se Stínem,“ vysvětlil Basra. „To omezuje naše možnosti. Naštěstí jsme jen několik parseků od Nirmany. Tam dokážu najít kupce snadno.“

„Je to moudré?“ Úsečně jsem k němu vzhlédl od infopadu. „To by znamenalo vyhnout se dracorteské soustavě a zrovna jsme viděli, že Treznor-Nirmanasové nejsou úplně přátelská rodina. Taky máme deadline na tu konferenci a už tak nemáme žádné časové rezervy. Kromě toho zaplatím cenu Stínu, který vezeme.“

„Kapitánka si možná myslí, že je moudré se finančně pojistit, když riskuje,“ odvětil Basra, „a trh se Stínem bude prudce růst, takže je to dobrá příležitost k prodeji. Kromě toho není možné vyrobit si palivo, potřebujeme nějaké opravy a je jednodušší se ztratit v davu než zůstat jako jediná loď na nějaké vzdálené stanici. Vyřídíme to rychle.“

Zabubnoval jsem prsty o stůl. V žádném z těchto úsudků se nemýlil, ale v tom, co jsem považoval za území mojí rodiny, jsem se cítil bezpečněji, i když naše kontrola nad tím územím v poslední době na okrajích poněkud… ochabla.

Trápila mě však jiná myšlenka. „Počkej, jak víš, že trh se Stínem teď raketově poroste?“ Pro mě to byla novinka, a to moje rodina v podstatě na tomhle trhu dominovala.

„Jsem pořád rád dobře informovaný,“ řekl stručně Basra.

Strávil půl dne sám u své komunikační stanice. Ale stejně…

„Já taky a mám přístup k informačním kanálům s nejvyšší prioritou v galaxii.“ Zaváhal jsem a přemítal jsem, jak mám nakousnout tu otázku, zejména proto, že měl ještě víc nicneříkající výraz než obvykle. Zvolil jsem přímost v naději, že ho to rozhodí. „Co u Velkého Sjednotitele děláš na téhle lodi, Basro? Neměl bys, já nevím, třeba řídit nějakou velkou důležitou korporaci někde úplně jinde?“

Nevzrušeně pokrčil svými mírně svěšenými rameny. „Předpokládám, že se nespokojíš s mou obvyklou odpovědí?“

„Jestli tím myslíš odpověď pro blbce, tak ne.“ Pousmál jsem se. „Nejsem blbec.“

„To mi došlo. Taky je mi jasné, že kdybych se rozhodl tu otázku ignorovat, budeš dost otravným způsobem strkat nos do mých záležitostí.“ Povzdechl si, jako bych ho iritoval už teď. „Možná, a to neříkám nic určitého, není tohle moje jediná práce. A možná tahle druhá práce vyžaduje, abych se schovával.“

Pravděpodobně obchodoval pro velmi mocné lidi a práce pro Qole byla jen vedlejší. Používal Kaitan jen jako základnu pro své operace.

Snížil jsem hlas. „A nic tady z těch jiných záležitostí, kterým se věnuješ, by nemohlo narušit bezpečnost Qole nebo její posádky, je to tak? Jen mě to zajímá.“

Basra se usmál, ale ne očima, které byly chladné jako dva nože. Překročil jsem hranici. „Nepoctím tě žádnou odpovědí. Bude ti muset stačit, že zametám stopy líp než kdokoli, koho za celý život potkáš… rozhodně lépe než vy, Královská Výsosti.“ Výraz v obličeji se mu zklidnil. „Přidáš se ke mně v Nirmaně?“

Na tohle téma už jsem se nechtěl dál vyptávat a byl jsem i tak docela spokojený. Prozatím. „Dobrá,“ přikývl jsem. „Kdy přiletíme?“

„Předpokládám, že krátce potom, co si dáme tvoje jídlo.“ Basra znovu pohlédl na můj stále bublající výtvor. Pak se otočil a odešel.

„Nemusíš být tak nadšený,“ zavolal jsem za ním.

■ ■ ■

„Co jsi to proved?“ Eton zděšeně zíral na jídlo, které jsem mu podal skrz menší přechodový otvor, který se obvykle používal, když bylo třeba podat nějaký nástroj někomu, kdo pracoval v nulové gravitaci.

Zamyšleně jsem našpulil rty. „Víš, netuším, kde přesně se to zvrtlo. Způsobuje ten aplikátor normálně, že to tak bublá? Myslím, že to byl ten moment, kdy to začalo jít z kopce.“

Eton se zašklebil. „Ty ses dotýkal aplikátoru? Řekni mi prosím, žes ho vyčistil. Jestli ty výpary z něj zatvrdnou…“ Ukousl si malinké sousto jen špičkami zubů, což nekorespondovalo s tím, jak byl ohromný. „Ech. Ííík. Uff, tys dodržoval postup, žejo?“

„Co tím chceš říct? To se nemá?“

„Jasně že ne, ty idiote.“

Rozhořčeně jsem vydechl. „Tys trénoval na Akademii, že? Není to o ničem jiném než si číst staré příručky o boji a pak poslouchat Devraka, který ti řekne, abys je ignoroval.“

Nemohl jsem si pomoct. Byl jsem po rozhovoru s Basrou rozjetý a tohle byla mimořádně vhodná chvíle popichovat Etona, protože mezi mnou a jeho pěstmi bylo nerozbitné sklo a dveře. Něco na něm mi připadalo povědomé a chtěl jsem přijít na to co.

Jeho výraz zkameněl a pohlédl dolů na Arjana, který tam schoulený na podlaze přechodové komory nejspíš spal. „Nic o mně nevíš, ty královská nicko.“

Ztišil jsem hlas. „Vím, že pocházíš z Dracorvy, nebo jsi minimálně strávil nějaký čas studiem na Akademii pod Devrakovým vedením. Právě on teď šéfuje bezpečnostní službě mé rodiny, věděls to?“

„Dobré pro něj, ať je to kdokoli,“ prohlásil Eton tvrdě. Lhaní mu nešlo tak dobře jako porozumění nesrozumitelným receptům, taky nedokázal ovládat svůj obličej tak dobře, jako mu šlo trefovat se pěstí do tváří jiných. Při zmínce o Devrakovi měl v očích zvláštní směs respektu a hrůzy.

Promluvil jsem vážným tónem. „Ano, ale pracovat v oboru bezpečnosti není jen tak. Nikdy nevíš, komu máš věřit.“

Eton skrz zaťaté zuby procedil: „Já přesně vím, komu můžu věřit. A královská rodina to není.“ Střelil po mně pohledem. „Ty jseš pro všechny na lodi mnohem nebezpečnější, než bych kdy mohl být já.“

Aspoň na mé narážky neodpovídal výhružkami smrtí nebo rozsekáním na kusy. A co bylo nejdůležitější, tentokrát mluvil pravdu – jeho minulost nebyla problém. Stejně jako s Basrou jsem prozatím ukojil svou zvědavost.

„Asi je to všechno jen nedorozumění. Stejně jako ten recept, řekl bych,“ dodal jsem normálnějším tónem. „Kdybys mi mohl poradit, co jsem udělal špatně…“

Eton chvíli vypadal rozpolceně, ale pokušení bylo příliš velké. Odkašlal si. „Jistě, jistě…“ Náhle se naklonil ke sklu a opět ztišil hlas. „Ale jestli Qole povíš cokoli z tohohle, řeknu jí já několik věcí o tvé rodině a ona už se na tebe nikdy nebude dívat stejně.“ Pohnul se zpět, spokojeně se usmíval a dodal: „Není to jen tak s tou kuchařkou, co?“

Přikývl jsem a připadal jsem si trochu neklidně. Moje rodina samozřejmě nebyla dokonalá, ale měli jsme své zásady, dodržovali jsme zákony a vždy jsme se snažili žít podle svých ideálů. Co tím asi myslel? Bezpochyby nic. Jen se snažil na mě tlačit něčím, co neměl, aby se vyrovnal tomu, co jsem věděl já o něm. V podstatě mi to řekl, protože sám připustil, že mám pravdu ohledně toho, odkud pochází, a že nechce, aby to někdo věděl.

„Nemůžeš se řídit recepty z tantionských kuchařek. Všechny míry tam jsou…“ Eton se zarazil v půlce věty a zatvářil se vážněji, když se mi podíval přes rameno.

Stála tam Qole a tvářila se klidně a vážně. „Ne, měl bys postupovat podle instrukcí. Nebo co takhle poslouchat rozkazy? Co ty na to, Etone?“

Nejdřív neodpovídal, ale Arjan, kterého zvuk jejího hlasu okamžitě probudil, vykoukl hned vedle něj. „Qole, strašně se omlouvám. Podívej…“

„Nech si to na jindy. Za chvíli přistaneme v Nirmaně, abychom doplnili palivo, a já potřebuju, abyste byli užiteční. Dostanete ještě jednu šanci zůstat na lodi, jestli ji chcete. Což znamená žádné hádky, žádné bitky a nic než přikyvování a ano, kapitánko a ne, kapitánko.“

Arjan přikývl. „Jasný. Ano, kapitánko.“

„A ty, Etone?“

Zhluboka se nadechl. „Ano, kapitánko. Rozumím.“

Qole stiskla velké červené tlačítko vedle dveří do přechodové komory, které se syčivě otevřely. Cukl jsem sebou.

„Tak super.“ Dala si ruce v bok. „Abych vás dva zabedněnce donutila mě poslouchat, musím vás nejspíš nejdřív zpacifikovat a pak vás zavřít do cely. Teď když jsme zase posádka, potřeste si všichni rukama.“

Zašklebil jsem se. Etonův stisk ruky bolel a pravděpodobně by to teď bylo extra nepříjemné. Každopádně ne úplně skvěle načasované po našem rozhovoru. „Musíme? Už teď cítím, že se všemi dobře vycházím.“ Qole po mně střelila významným pohledem, tak jsem natáhl ruku. „No dobrá, dobrá.“

Eton zaváhal, pohlédl na Qole a pak mou ruku stiskl. K mému překvapení ji nedrtil. Ale držel ji o moment déle, než by bylo nutné, a díval se mi do očí. Porozuměl jsem stejně snadno, jako by to řekl nahlas: Jediný náznak špatného záměru z mé strany a rád se mě znovu pokusí zabít, ať už budou následky jakékoli.

Arjan mi potřásl rukou, ale nedokázal jsem říct, co si přitom myslí. Vypadalo to, že celý ten zážitek na něj dolehl nejtíživěji. Qole a tahle loď byly v jeho životě téměř to jediné, o co mu šlo. Pochyboval jsem, že by mu už dřív vyhrožovala, že mu ji vezme.

Qole spokojeně přikývla. „Skvělé. Pamatujte si, že nepotřebuju pracovat s lidmi, kteří nedokážou vyjádřit názor, ale existuje rozdíl mezi tím, když řeknete, co si myslíte, a když neposlechnete rozkazy. Vím, že mu nedůvěřujete, ale budete na téhle lodi a musíte důvěřovat mně. A teď ty,“ ukázala na mě, „ty půjdeš s Basrou prodat Stín a dáš pozor, aby ho přitom nikdo nepřepadl. Chci všechny ty nádoby pryč z nákladového prostoru. Vy dva,“ ukázala palcem přes rameno, „se umyjte a připravte se na to, že musíme Kaitanu doplnit palivo a dát ho do pořádku. Nemáme moc času a musíme to udělat rychle.“

Zazněla krátká série návrhů a úvah, ale pak Qole zvedla obě obočí a založila si ruce. Sklapl jsem spolu s ostatními.

■ ■ ■

O pár hodin později jsem na sobě měl stejný převlek jako na Alaxaku a společně s Basrou jsme vyrazili na cestu. Přistávací místo, které nám vymezil mistr přístavu, bylo na vršku zhruba osmisetpatrové budovy skládající se téměř výhradně z přistávacích míst a sítě chodníčků, které k sobě byly nebezpečně blízko.

„Myslíš, že se mě Qole jen snaží dostat dál od Etona?“ zeptal jsem se Basry, když jsme sestupovali po jednom z přístavních můstků od místa, kde přistál Kaitan. Vrátila se do módu stoprocentní kapitánky a všechny znaky té příjemné dívky, se kterou jsem mluvil včera v noci, byly pryč. Nemohl jsem popřít, že mi to svým způsobem taky připadalo zajímavé, ale o našem rozhovoru jsem nedokázal přestat přemýšlet.

Proč jsem ji vzal za ruku a všechno pokazil?

„Možná. Nebo ví, že provádět tyhle transakce s sebou přináší specifická nebezpečí.“ Basrova odpověď byla naprosto neuspokojivá. Jediná, kterou bych býval naprosto ocenil, by zněla: Přesně tak, Neve, protože v něm vyvoláváš takovou hrůzu. A jestli tě to zajímá, tak se ti určitě nevyhýbá. Tady máš, dej si něco studeného k pití.

Místo toho se znovu podíval nejdřív na mě a pak na tašku, kterou jsem nesl přes rameno. „Myslíš, že je moudré s sebou nosit ten meč? Kdyby ho někdo uviděl, poznal by ho a kladl by nepříjemné otázky.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Když si jednou zasloužíš mít Ostří narušení, snažíš se ho nosit všude s sebou a mně už se dost často stalo, že jsem ho neměl. Kromě toho jsem dokázal, že ho umím udržet v tajnosti. Proč u všech systémů jdeme tady po tom a nejedeme turbovýtahem?“ zeptal jsem se, abych změnil téma.

Basra mě vedl přes můstky, které se napojovaly na komplex mol. Místo nízkých plotů a pevných podlah tu teď byla lana a rošty. Ocitli jsme se tak vysoko, že by to bylo na závrať, ale město bylo tak hluboko pod námi, až působilo natolik abstraktně, že jsme si toho nevšímali. Byl to vratký systém, v němž se pohybovala spousta lidí. Razili jsme si cestu skupinami dělníků, kteří nosili nástroje nebo zásoby nebo jen tak postávali na rozích a klábosili.

„Většina přístavů na předměstích je stará a laciná, a proto jsou taky nejnarvanější. Turbovýtahy se používají jen několikrát za den pro přepravu těžkého nákladu, aby se nerozbily. To je první možnost,“ doplnil Basra, „a druhá je, že už jsou rozbité. Když ti nevadí, že přitáhneš pozornost, můžeš se tam dostat nějakým úplatkem, ale nemyslím, že bychom to zvládli.“

Rozhlédl jsem se a kolem to hučelo jako v úle. Z dalších věží trčela přistávací místa, až vypadaly jako zubaté hřebeny, a neustále přilétaly a odlétaly nejrůznější malé nákladní lodě. „Tohle všechno víš ze svého předchozího života? Kaitan se určitě nikdy nemohl dostat takhle daleko.“

„Vyrostl jsem tu,“ řekl Basra a vedl mě dveřmi, které vypadaly úplně stejně jako ostatní. „Řekni mi, jak se dracorteský princ, dědic trůnu, dostane až na samý okraj sluneční soustavy bez armády bodyguardů?“

Odmlčel jsem se. Ne že bych se s ním nechtěl bavit, ale před námi se otevřel výhled. Na přistávacím místě zacláněl Kaitan a pak mě Basra popoháněl pryč, ale teď jsem měl nerušený výhled na Rantu, největší město na Nirmaně.

Už jsem v Rantě byl. Nirmanasové, proslulí svými schopnostmi v oblasti finančnictví – ovládali burzy cenných papírů, bankovní systémy, koncepty zabezpečených transakcí –, utratili část svého nezměrného jmění za to, aby Ranta byla jedním z nejhezčích měst ve všech slunečních soustavách… kromě toho, že si koupili celou planetu a pojmenovali ji po sobě. Město se rozkládalo v deštném pralese na úpatí hor, které byly z velké části nedotčené drony, a bylo architektonickým divem, centrem učení a umění. Mnohokrát jsem navštívil jejich Ekonomickou Akademii, abych se účastnil přednášek nebo debat.

Při všech svých návštěvách jsem nikdy neviděl okrajové části města.

Ranta jako taková byla obklopená silným prstencem pečlivě udržovaných zahrad. Ale hned za ním žili všichni ostatní, kteří si nemohli dovolit pobyt v prosperující části města. Zatímco Ranta byla zářivá a bílá, vnější město bylo matně červené od rzi a zaprášené. Z průmyslových trubek unikal oheň a kouř a křivolaké bytové domy se vypínaly neuvěřitelně vysoko nad nekonečné moře malinkých domů. Vypadalo to, jako kdyby obří dítě vysypalo na podlahu hromádku kostek ve tvaru domků, chvíli do nich kopalo a pak je nechalo být.

V nirmanské kultuře byla ekonomická hodnota tou nejdůležitější a předpokládal jsem, že věřili, že i ten nejchudší se občas může mít dobře, pokud bude dostatečně tvrdě pracovat. Ale když jsem se rozhlédl kolem sebe, zapochyboval jsem, že tito lidé měli stejné příležitosti jako královští potomci, s nimiž jsem studoval.

To, jak Nirmanasové vládli na své planetě, by mě vůbec nemělo zajímat, nicméně v poslední době tomu tak nebylo. Stále bylo největší novinkou v nedávné historii, že Nirmanasové, ekonomicky nejsilnější rodina, vstoupili do manželské aliance s Treznory, vojensky nejsilnější rodinou. Teď byli Treznor-Nirmanasové jednou z nejmocnějších královských rodin v galaxii a evidentně by se po žebříčku rádi posunuli nahoru na účet mojí rodiny – nejen újmou způsobenou na nás. Kdo ví, co by se stalo s občany dracorteské soustavy, kdyby si dvě morálně nejupadlejší rodiny uzurpovaly naše místo na vrcholu potravního řetězce? Deprimovalo mě vidět chudobu v Rantě a děsilo mě pomyšlení, co by Treznor-Nirmanasové, kteří by měli větší moc, mohli provést s místy jako Alaxak.

Zároveň to zvětšilo mé odhodlání tomu zabránit.

„Takže tohle je tvůj domov?“ zeptal jsem se.

Basra zavrtěl hlavou. „Ne, jen jsem se tu narodil. Neodpověděls mi na mou otázku.“ Nasměroval mě k dalším rampám, po kterých se dalo sestoupit až do přízemí. „Jak ses dostal na Alaxak sám?“

Když jsem přemýšlel, zapomněl jsem, že se vůbec ptal. „Pravda, omlouvám se. Qole se taky ptala a oběma vám odpovídám to samé: ne snadno. Ne všichni členové mojí rodiny vidí na Alaxaku takový potenciál jako já. Není to jediná planeta poblíž zdrojů Stínu. Nedostali jsme výsledky od svých vyslanců a nikdo se nehrnul do toho, aby se vrátil, protože to je přes celou sluneční soustavu. Místo toho, abychom to nechali být nebo najali žoldáky na trochu… špinavější… práci, přihlásil jsem se dobrovolně v rámci svého dracorteského Letu.“

Zvedl ke mně hlavu. „Ale proč?“

„Z důvodů, které jsem řekl všem na lodi.“ Pokrčil jsem rameny. „A možná taky proto, abych se dostal tak daleko od domova. A co ty? Proč jsi odsud odešel?“

„Kvůli okolnostem,“ řekl Basra nejasně, což mě po mé upřímné odpovědi iritovalo. Ale nebyl čas na něj naléhat. Už jsme byli v přízemí a došli jsme k něčemu, co byl asi jediný turbovýtah, který obsluhoval naši věž. Hubený chlápek ve špinavé modré uniformě držel v rukou infopad, seděl na rozviklané kancelářské židli vedle výtahových dveří. Vypadal, že ho nezajímá nic: ani my, ani infopad, ani dveře výtahu. V kontrastu k němu vypadal druhý člověk u dveří, že se zajímá o všechno. Byl malý, podsaditý, na hlavě měl moderní blond sestřih a na sobě starý špinavý oblek, který mu kdysi dávno padl. Ve svých malých hluboko posazených očích měl bystrý a chytrý výraz a nelíbilo se mi, jak si mě prohlíží od hlavy k patě.

„Co chcete?“ zamumlal muž v modré uniformě. „Máte náklad?“

„Ano, děkujeme.“ Basra toho druhého ignoroval a já jsem předstíral, že si prohlížím panorama, zatímco jsem dával pozor, co všichni dělají. „Povezeme dolů dvacet jedna palet dnes později odpoledne. Kdy jezdí výtah?“

„Každé dvě hodiny. Kolik ten váš náklad váží a co to je zač?“

„Šedesát pět tisíc čtyři sta jednotek, Stín.“

Netušil jsem, jak často tu přepravovali Stín, ale týpek v uniformě ani nemrkl. „Dobře. Mám vás na seznamu a výtah zastaví u vašeho přistávacího místa jako první. Díky.“

Druhý muž dál nedokázal předstírat nezájem. „Stín? Tak to je náklad, zvlášť teď.“ Ukázal na zaprášenou obrazovku planetárního finančního vysílacího kanálu.

Všichni jsme se zastavili a poslouchali jsme příliš napudrovaného hlasatele, jak předčítá nejnovější zprávy:

Hersius Kartolus začal nakupovat velké množství komodit od Dracorte Indrustries, zejména Stín. Tento odvážný krok vyhnal cenu neuvěřitelně vysoko. Analytici to označují za hru, která je zároveň odvážná i pošetilá…

„Vidíte?“ řekl moderní blond sestřih.

Jistě. Zvládl jsem po Basrovi nestřelit nevěřícným pohledem. Nejenže měl přístup k finančním zprávám, které se týkaly mojí rodiny, ale taky k zprávám o Hersiusi Kartolusovi, jednom z nejbohatších a nejtajnůstkářštějších lidí v galaxii… a o význačném investorovi do podnikání mojí rodiny, nejdůležitějším hned po nás samotných a Treznor-Nirmanasech. Nikdo ho moc často nevídal, ale vzpomínal jsem si, jak jsem toho bělovlasého šlachovitého gentlemana kdysi potkal na nějakém banketu.

Je možné, aby Basra měl jako druhý zdroj příjmů právě práci pro Hersiuse? To by vysvětlovalo, proč musí zůstat skrytý, ale… Basra byl dobrý, ale tohle by hraničilo s naprostým finančním géniem.

Moderní blond sestřih si nás už podvacáté prohlédl. „Odkudpak jste?“

„Jen jsme obchodovali s nějakými lovci z Alaxaku.“ Basra se zdvořile usmál. „A teď nás omluvte prosím.“

Vydali jsme se na ulici a na zádech jsem cítil blonďákův pohled.

„Proč ses zmiňoval o Stínu?“ zasyčel jsem. „Nebo o Alaxaku? Budou umírat zvědavostí.“

„Stín tu není tak neobvyklý, jak si myslíš, a když bych se vyhýbal odpovědi, jen by byl zvědavější,“ vysvětlil Basra. „I tak můžou sledovat číslo lodi, která je registrovaná na Alaxaku, protože Qole dělá věci legálně. Když bychom se snažili zakrýt její původ, jen bychom si koledovali o další zkoumání.“

To byla nepříjemná připomínka, jak moc jsme tu zranitelní. Čím dřív odletíme, tím líp.

■ ■ ■

Díky tomu, že to tu Basra dobře znal, mě vedl najisto. Razili jsme si cestu úzkými ulicemi, které mě zahlcovaly svou živostí. Když jsem samolibě uvažoval nad ztroskotanými ekonomickými politikami, které vedly ke vzniku vnějšího města, nebyl jsem připravený na tu čirou radost a různorodost, která se na nás valila na každém kroku. Obchodníci vnucovali své zboží, pouliční umělci se snažili zaujmout svými kousky, lidé nám nabízeli sami sebe a své děti, případně se pokoušeli žebrat nebo si potrénovat své kapsářské dovednosti.

Moje myšlenky přerušil Basra, když vlezl do malých dveří, nad nimiž visel nápis Exotické záležitosti – materiální i teoretické – zde.

Po krátkém rozhovoru s netečným mladíkem za pultem nás doprovodili do kanceláře vzadu. Až na žaluzie na oknech a ovládací panel klimatizace, který udržoval v místnosti takovou zimu, že se zamlžovala okna, a korpulentní ženu, která seděla na kancelářské židli, tu bylo prázdno. Vypadala, že má dost.

„Basro, Basro, Basro, ty jeden krasavče. Už jsem myslela, že tě nikdy neuvidím, když jsem slyšela, žes šel pryč.“

„Matko Orrová, potěšení je na mé straně,“ zamumlal Basra, přisunul si další rozviklanou židli a posadil se na ni. Já jsem zůstal stát se založenýma rukama. Celá situace mi připadala znepokojivá. Nedokázal jsem si představit nějaké obchody v kanceláři, která by vypadala opuštěná, kdyby v ní nebyl někdo, kdo by se stěží mohl zvednout a odejít. Kromě toho jsem se i v tom studeném vzduchu stále značně potil, jak moje tělo naakumulovalo teplotu města. Byl jsem příliš oblečený.

„Hm, dneska se cítíš víc maskulinní, co, holka? Vypadáš dobře. A kdo je tohle?“ „Matka Orrová“ si mě prohlédla. Podle výrazu nevypadalo, že ji nějak moc zajímám, ale zkoumala mě důkladně. „Vážně k nakousnutí. Je tvůj?“ A sama pro sebe se zachechtala.

Basra ignoroval téměř všechno, co říkala, což bylo, jak jsem si uvědomil, jednou z jeho předností. „Nedávno jsem udělal dobrý obchod se Stínem od kapitána, který se ho rád zbavil. A protože jsem tě měl vždycky rád, přišel jsem nejdřív za tebou.“

„Rád? Ty máš nějaké oblíbence?“ pohrdavě si odfrkla. „Tak já ti něco řeknu, holčičko, když mi rukama procházeli prváci v náborovém komplexu Jedničky, nebyla jsem ničí oblíbenec. Néé, zlá a podlá Matka Orrová, žejo? Jenom pochoduje kolem a dělá nám ze života peklo. Búúú, my jsme všichni smluvní služebníci. No…“ zvedla ruce, jako by ho chtěla obejmout, „jen se na sebe teď podívej. Jseš podomní obchodník se Stínem a skotačíš s pohlednými, přitažlivými a ohebnými… muži.“ Prohlédla si mě odshora dolů a zakřenila se. „To ti řeknu, synku, mohl bys mi… ehm, sobě vydělat pěkných pár šupů.“

Začal mi cukat koutek oka, nejspíš snahou nezvednout obočí. Všichni v galaxii znali Velkou Dvojku – starobylé věže v Rantě, kde od dětství vychovávali účetní. Rodiče z nich udělali smluvní služebníky, v podstatě skoro otroky, kteří se pak museli za horentní sumy vykoupit. Dostat ven se bylo možné, jen když byl člověk s penězi dost šikovný. Hodně šikovný. V Jedničce poskytovali to nejlepší vzdělání jen těm nejlepším… kteří pak museli zaplatit o to víc, aby se vykoupili. Při pomyšlení na mladého Basru v takovém prostředí, který se potýká s takovou ženskou, jež si mě prohlížela jako kus masa na trhu, jsem se cítil ještě míň příjemně.

Ale Jednička byla rozhodně to místo, z nějž mohl vyjít finanční génius. Takový, který hned padne do rukou zuřivých náborových pracovníků. Možná že Hersius Kartolus takhle nějak kdysi získal Basru.

„Máš pravdu, přivedlo mě k tobě i něco jiného, než že pro tebe mám slabost,“ odpověděl Basra a ignoroval zhruba polovinu slov, která tentokrát vypustila z pusy. „Nepohodl jsem se svým předchozím kupcem a zjistil jsem, že bych to rád prodal někomu jinému. Jsem tak trochu v časovém presu, takže jsem chtěl zajít za někým, o kom vím, že mi nenabídne příliš vysokou cenu.“

„Co? Jakou cenu ti ten ‚jiný kupec‘ nabízel?“ Zúžila oči. „Má tenhle ‚jiný kupec‘ nějaké jméno, nebo sis ho jenom vymyslel?“

„Sumu bych raději neuváděl,“ řekl a naklonil hlavu na stranu, „protože oni by radši, abych zůstal diskrétní. Stačí, že jsem si vědom toho, že ty máš k dispozici méně prostředků a jsi mazanější.“

„Méně prostředků?“ Zlostně na něj hleděla. „Holčičko, musím ti říct, že když jsi tak rychle vylezla nahoru po společenském žebříčku, naučila ses takový móresy, který se mi úplně nelíbí.“ Se škubnutím otevřela zásuvku, vytáhla z ní špinavý hadřík a otřela si zpocené čelo. Pak tím samým hadrem utřela zamlžený displej svého infopadu, který si přidržovala blízko před obličejem a mávala nad ním prsty. „Ale máš zatraceně pravdu, že u mě na tom míň vyděláš. Férově, ale tvrdě, to je moje heslo. Dostaneš, co si zasloužíš. Pořád čekám na svoje studenty, víš.“

Basra spojil prsty do špičky. „Beru padesát procent nad tržní cenu.“

Zařehtala se. „Cože, tak ty takhle? A co třeba kdybych ti nabídla padesát procent z tržní ceny?“

„Ne. Nemám zájem se nechat oškubat, ale přistoupím na nějakou ztrátu. Nezapomínej, že se to k tobě dostane bez nějaké třetí strany. Normálně bys musela nakupovat od velkoobchodníka. Zaplatila bys tržní cenu plus deset procent tak jako tak.“

„Dobrá, tak to ode mě dostaneš,“ odsekla.

Mlčel a upřeně ji sledoval. Ona přesunula pohled na mě a pak zase zpátky na něj. Fascinovaně jsem zíral na oba: Měl jsem zvláštní pocit, že mezi nimi probíhá mentální hádka a oba vědí, co se ten druhý chystá říct.

„Dobrá, dám ti patnáct procent,“ řekla.

Basra si povzdechl a nastavil ruku dlaní nahoru. „Souhlasím, ale vyzvedneš si to z našeho přistávacího místa.“

Matka Orrová plácla do jeho otevřené dlaně. „Dohodnuto. Kdyby teď trh se Stínem nestoupal, rovnou bych tě vykopla na ulici.“

Usmál se. „Vím. Bylo mi potěšením – jako vždycky.“

„Mmm hmmm. Vždycky si můžeš přivést nějakýho sexy týpka, kdykoli, Basro. A ten člověk, od kterého jsi to koupil – je z té ledové planety? Z Alaxaku?“

„Ano,“ odvětil. „Proč?“

„Vypsali odměnu za kteréhokoli šílence z té planety, pokud trpí otravou Stínem. Za všechny, ale hlavně za tuhle.“ Zvedla infopad.

Srdce se mi v hrudi zastavilo a musel jsem se snažit, abych zachoval klidný výraz v obličeji. Naštěstí se soustředila na Basru, který na sobě samozřejmě nedal nic znát.

Kéž by na tom infopadu taky nebylo nic vidět. Zářil z něj však počítačem vygenerovaný obrázek Qole.

■ ■ ■

„No, tak to je zlé,“ zamumlal jsem, když jsme opouštěli budovu. „Zpráva o výkupném se nešíří skrz žádné oficiální kanály, ani ji nejde vystopovat k Treznor-Nirmanasům, ale i tak bych si býval myslel, že o svém zájmu o ni budou mlčet, aby moc brzo neodhalili své trumfy. Vyhrocuje se to mnohem dřív, než jsem čekal.“

„Zdá se, že se to zhoršuje,“ odvětil Basra potichu. „Musíme pokračovat v chůzi touhle ulicí a ty mi něco zajímavýho jako ukazuj. Kurz dvacet dva pět.“

Prohlížel jsem si ulici směřující severozápadně a předstíral jsem, že ukazuju na vývěsní štít domu s pochybnou reputací. Co dělat, nic jiného k dispozici nebylo. Přitom jsem si všiml moderního blonďatého sestřihu, jak se za námi prodírá ulicí na opačné straně.

Ve vlhku, které venku panovalo, jsem se pekl, ale i tak mi přejel mráz po zádech. Jestliže nás sledoval v tomhle davu, znamenalo to, že je asi lovec odměn, a to dobrý. A zvládl správně identifikovat naši loď. Naše přistání mezi stovkami jiných v doku na nejvzdálenější a nejpřecpanější věži mělo své opodstatnění.

Basra předstíral, že se směje. „Až to přejede,“ zahlaholil s předstíraným pobavením, „pojď za mnou tou ulicí napravo.“

Musel přemýšlet o tom samém co já. Pokud se nám povede ho setřást, možná se stihneme dostat zpátky na loď včas a uniknout pryč dřív, než se kolem nás začnou houfovat další lovci odměn. Velká rezavá nákladní loď, ze které se olupoval nátěr, duněla ulicí směrem k nám. Byl jsem rád, že je tak velká a hlučná, protože odvede pozornost našeho pronásledovatele.

V momentě, kdy byla vedle nás, Basra sprintoval k ústí ulice a já za ním. Několikrát odbočil, nezapamatoval jsem si jak a kam, a pak se zastavil uprostřed křižovatky a pečlivě se rozhlížel kolem. Já jsem neviděl nic než odpadky a jednoho žebráka v bezvědomí, ale vypadalo, že mu to stačí, protože jsme se zase vrhli do chaosu kolem. Za chvíli jsme už šplhali po vratkém žebříku na boku opuštěné a rozpadající se budovy. Některé příčky byly prorezlé skrz naskrz, ale podařilo se nám vylézt až nahoru.

„No do háje, a co teď?“ zasípal jsem. Ale aspoň byl zadýchaný stejně jako já.

Ukázal na doky v dálce. „Můžeme se po střechách dostat zpátky na loď.“ Druhou rukou aktivoval komunikátor, který měl na uchu. Až teď jsem si všiml, že je mnohem hezčí než ty, které má zbytek posádky. „Kaitane, tady Basra.“

„Basro, tady Qole. Našels kupce?“

„Ano, ale přitáhli jsme pozornost. Vracíme se zpátky jinou cestou a může nám to chvíli trvat. Řekni Etonovi, ať se má na pozoru před nezvanými společníky.“

Na druhém konci bylo chvíli ticho, ale pak Qole znovu promluvila, potichu a vyrovnaně. „Souhlas. Dejte na sebe pozor a řekněte nám, kdybyste potřebovali pomoct. Budeme připravení na odlet, až se sem dostanete.“

Basra se otočil ke mně. „Následuj mě a dělej to samé co já.“

Dělal jsem, co jsem mohl, a vydal jsem se za Basrou, který šplhal po prknech, starých žebřících, skákal ze střechy na střechu a sápal se po zdech, v nichž byly chytře rozmístěné stupy na nohy. Buď měl neuvěřitelnou důvěru v mé schopnosti, nebo mu bylo jedno, co se mnou bude.

Sice to chvíli trvalo, ale když jsme se propracovávali střechami ozářenými zapadajícím sluncem, začínalo mi docházet, že se koukám na třetí ekosystém tohoto města. Bylo tu větší ticho, a když jsme někoho potkali, nezajímal se o nás a my o ně taky ne. Tohle byly stezky pro lidi, kteří se museli skrývat a kteří neměli žádnou moc. Basru ignorovali, ale kdokoli zmerčil mě, ihned se co nejrychleji zdekoval. Věděl jsem, že můj cestovní oděv je pro tyhle prosté komunity příliš elegantní, ale tady jsem evidentně působil jako boháč. Na takový nepoměr jsem nebyl zvyklý.

A Basra z takového prostředí určitě pocházel, protože to tu znal a dobře sem zapadl. Možná že ho jeho rodiče dali do služeb Dvou Věží, protože si nemohli dovolit další hladový krk. Nebo Basra neměl rodiče, a tak se dal do služeb sám.

Ať už to bylo jakkoli, Basra i přes svůj ojedinělý vzhled věděl, jak splynout s davem. I když teď už na Alaxaku zůstával z jiného důvodu, bezpochyby si ho primárně vybral proto, aby se tam mohl skrývat, zvlášť když tajně pracoval pro někoho mocného. Bylo to to poslední místo, kde by kdokoli hledal něco nebo někoho důležitého.

Až do teď.

Na poslední úsek cesty Basra podplatil operátory turbovýtahu, za což jsem mu byl vděčný. Rychlost teď byla důležitější než nenápadnost. Na naše přistávací místo jsme dorazili bez nějakých incidentů, tedy kromě toho, že jsem se celou dobu strašně bál a šíleně jsem se potil. Eton se s námi setkal s úsměvem ve tváři a lesklou fotonovou pistolí v ruce. Nebyla to zbraň jako XR-25 Molten Force, ale dobře se o ni staral a snadno by někomu prostřelila hrudník, až by se z něj kouřilo.

„Dost vám to trvalo,“ řekl. „Tak šup, pojďte na palubu.“

„A Stín?“ zeptal se Basra.

„Dostali jsme zaplaceno a vyložili jsme náklad,“ informovala nás Qole, když jsme kráčeli po rampě. „Čekáme jen na vás. Byl tu klid, žádné řeči, žádní čmuchalové. Tak pojďme vypadnout, dokud to ještě jde.“

Eton, který přes zrakový amplifikátor sledoval, co se děje pod námi, zaklel. „V přízemí vede týpek v obleku do turbovýtahu šest goril. To jsou vaši známí?“

Pohlédl jsem dolů. Bylo to příliš daleko, viděl jsem jen neurčité tvary, ale byl jsem si jistý, že jsem zahlédl blonďatou hlavu mizející dovnitř do budovy pod námi. „Jestli má jeden z nich krátký blond vlasy, tak jo.“

Eton přikývl a zvedl ruku, aby popohnal Basru a mě po rampě Kaitanu, ale já jsem se otočil a vydal se opačným směrem.

Eton zaklel. „Co děláš? Máme minutu, než tu budou. Zatraceně, mazej zpátky na loď!“ Vyštěkl na mě znovu, když viděl, jak běžím ke dveřím turbovýtahu. „Ovládání tady nahoře ani nefunguje!“

Neodpověděl jsem. Místo toho jsem zanořil ruku do své tašky a nahmatal jsem známý tvar pouzdra, v němž spočíval můj meč. Palcem jsem snadno našel pojistku, pak se pouzdro otevřelo a meč mi vklouzl do dlaně.

Ostří narušení se tak nejmenovala jen proto, že dokázala přeseknout energetický štít. To by jinak mohl být obyčejný meč. Říkalo se jim Ostří narušení, protože když jste stiskli tlačítko na jílci, vytvořily energetické pole, které dokázalo při kontaktu zničit štíty, komunikační vlny nebo cokoli elektronického.

Pohnul jsem palcem a ze středu čepele vytrysklo modré světlo, zatímco jsem běžel směrem ke dveřím turbovýtahu. Světýlko na dveřích blikalo stále rychleji, jak se kabina výtahu přibližovala. Zarazil jsem špičku meče do ovládacího panelu. Vytryskly z něj miniaturní blesky a jiskry, kov okolo se roztavil a ve vzduchu byl cítit spálený ozón. Světlo nade dveřmi potemnělo, pak se rozsvítilo a nakonec zhaslo úplně.

Vytrhl jsem meč a rozběhl se zpátky k lodi, proběhl jsem kolem udiveného Etona a cestou jsem popadl svou tašku. Byl to skvělý pocit být zase k užitku.

X

QOLE

Byla jsem natolik soustředěná na řízení odletu a tak ohlušená řvoucími motory, když jsme opouštěli atmosféru planety, že jsem si ani nevšimla, že ke mně přichází. Ale zaznamenala jsem ruku, která tlačila do opěrky mého kapitánského křesla. Nebyla jsem si jistá, jestli vím, že to je on, nebo že doufám, že to je on, nebo že se toho obávám. Rychlým pohledem dolů skrz kovový rošt jsem zjistila, že to není Telu ani Basra, oba byli u svých stanic. A Arjan s Etonem byli pořád ještě dost zahanbení na to, aby za mnou s něčím přišli, pokud by to nebylo naprosto akutní.

Stýskalo se mi po dnech, kdy to s posádkou nebylo složité. Nev byl jiný. Příliš složitý. Cítila jsem se vedle něj dobře a nesnášela se za to. Trhalo mě to vejpůl. Jako při startu, když soupeřila gravitace s tryskovými motory, jako bych byla mezi nimi. A k tomu ještě ten jeho hloupý úsměv a ty jeho zatracené oči.

A pak, když jsem se k němu dostala příliš blízko, moje oči to všechno zhoršovaly.

Nedala jsem mu šanci promluvit první a začala jsem: „Prosím informuj Telu, jak máme přiletět na Luvos, aby mohla nastavit přesné souřadnice, jakmile aktivuju Belariusův pohon.“

„Už jsem jí to řekl,“ odvětil. „Qole…“

„Nemám čas na žádné…“

„Vím. A je potřeba teď letět co nejrychleji, dokud nebudeme v bezpečné vzdálenosti, abychom aktivovali ten pohon. Ale ještě máme čas. Tohle musíš vidět a já jsem chtěl být tím, kdo ti to ukáže.“

Nev se mi naklonil přes rameno dřív, než jsem stihla protestovat, a téměř se mě dotknul, když poklepal na infopad zasunutý do držáku. Už na sobě neměl bundu, jen těsné černé spodní tričko. To mu nebude stačit, jakmile se tu ochladí. Taky dobře. Zkusila jsem se odtáhnout, zklidnit svůj tep, hodně jsem se snažila ošklivit si svaly na jeho předloktích. Místo toho jsem zaznamenala, že je cítit potem potom, co se pekl na Rantě, a ještě něčím, co byla bezpochyby jeho vůně.

Nesnášela jsem se za to, že vím, jak voní. Nejspíš proto, že se mi to líbilo.

Všechen můj vztek a pocit trapnosti však vystřídal šok, když se na displeji infopadu objevil můj obličej. „Proč…?“ Polkla jsem. „Proč je pod mým obličejem napsaná ta velká částka?“ Nebyla to fotka, ale trojrozměrná složenina, nejspíš z videozáznamů na torpédoborci.

Na torpédoborci, který patřil Treznor-Nirmanasům, kteří byli podle Basry ještě bohatší než Dracortesové. A kteří chtěli rodinu Dracortesů předehnat úplně ve všem. A kterým patřila planeta, kterou jsme právě opustili.

Znala jsem odpověď na svou otázku, ještě než jsem se zeptala.

Za částku, která byla napsaná pod mým obličejem, byste si nekoupili měsíc nebo něco takového, ale stačila by na několik lodí. Vesničané z Gamutu, moji vlastní příbuzní, zatraceně, by mě nejspíš za tolik peněz podrazili. Arjan ne, takže bylo vlastně dobře, že on byl mým jediným žijícím příbuzným.

Nev vypadal, že to chápe, protože potichu řekl: „Omlouvám se.“ Tak proto se omlouval, ne kvůli tomu, že sebou cuknul, když uviděl mé oči plné Stínu, jak jsem doufala. „Jen chci, abys věděla, že moje rodina za tím není. Chtějí jen ochránit tebe…“

„A své zájmy,“ dodala jsem, ale v hlase jsem neměla žádný vztek. Byla jsem příliš ohromená na to, abych mu řekla, že za to, v jaké jsem situaci, můžou primárně Dracortesové. To jejich pozornost přitáhla oči všech ostatních.

„To taky,“ připustil. „A proto nechtějí takhle do všech soustav vytroubit, jak jsi důležitá. I když to není úplně nejšťastnější řešení, tak citadela mojí rodiny v Dracorvě je opravdu to jediné místo v galaxii, kde teď budeš v bezpečí. Nevěřil bych ohledně bezpečnosti ani žádnému jinému místu na Luvosu.“

Zabalil mě do svých slov tak, jak by to ani svýma rukama nedokázal. Byla jsem kapitánkou na Kaitanu od svých čtrnácti. Už dlouho jsem se starala o svou malou posádku. Každému z nich jsem kryla záda, ale teď poprvé jsem je nedokázala ochránit sama. I kdyby mu na naší bezpečnosti záleželo jen kvůli jeho rodině, neměli jsme jinou možnost. Na chvilku jsem se zarazila, než znovu promluvil.

„Jen jsem to chtěl zdůraznit, kdyby to nebylo úplně jasné…“

Zbytek toho, co měl ještě na jazyku, zaniklo v nyní už známém jekotu alarmu.

„Zatraceně!“ dokončil Nev.

Já už jsem stála a kontrolovala vstupy. „Jedna loď už se na nás napojila… aspoň to není torpédoborec, ale nějaká obchodní loď…“

„Ozbrojený orbitální nákladní člun, vybavený pro korzárskou činnost,“ řekl, když mi nahlížel přes rameno. „Evidentně lovci odměn.“

„A za nimi jsou dvě další.“

„Vypsat výkupné skrz diskrétní kanály je jedna věc, ale Treznor-Nirmanasové zatím ještě nepodnikají otevřené kroky.“ Snažil se působit uklidňujícím dojmem.

„Treznorský torpédoborec právě taky odstartoval z planety,“ dodal zespodu Basra, přičemž měl na uších několik komunikátorů najednou. „To taky ještě není otevřené jednání?“

Vyměnili jsme si s Nevem neradostný pohled. Na rozdíl od menších lodí by torpédoborec mohl použít lodní superdělo, aby nás zadržel.

Na můstek vpadl Arjan. To, že se odvážil se ke mně přiblížit, už samo o sobě značilo stav nouze. „Eton už šel do střelecké věže,“ oznámil.

„To nebude stačit,“ zamumlala jsem. „Jsou lépe vybavení než my a dohánějí nás. Možná bychom se dokázali dostat do bezpečné vzdálenosti na použití Belariusova pohonu, abychom unikli tomu torpédoborci, ale těmhle třem neunikneme. Chytí nás a znehybní.“

Zdálo se to být nevyhnutelné. Nemohli jsme jim uletět a nemohli jsme ani aktivovat ten pohon hned teď. Byli jsme příliš blízko planetě a riskovali bychom, že naděláme díry v časoprostoru někde, kde by rozhodně být neměly. Nebo jsem to tak chápala – zemřeli bychom a spolu s námi spousta dalších lidí.

Nev se zašklebil. „Budou si chtít zajistit to výkupné dřív, než se sem dostane někdo, kdo pracuje pro Treznor-Nirmanasy. Teď letíme plnou rychlostí,“ řekl jen s malým náznakem otazníku na konci věty. Aspoň mě nepovažoval za úplnou blbku. „Jak dlouho to bude trvat, než budeme v dostatečné vzdálenosti?“

„Pět minut.“

„To nedokážeme,“ řekl Arjan. Stačil mu kraťoučký pohled na obrazovky přes moje druhé rameno, aby se dobral k tak přesnému závěru – důkaz toho, že jen a jen jeho rozhodnutí stálo za tím, že jsem v tomhle křesle seděla já a ne on.

Na půl vteřiny jsem si skoro přála, aby na mém místě opravdu byl. Pak jsem uvědomila, jak jsem krutá, když mě děs zaplňoval jako mrznoucí voda a zaplavoval mi plíce. Arjan by tohle v žádném případě nezvládl, když jsem toho ani já téměř nebyla schopná.

Nebo jsem si to aspoň myslela, dokud se nenarovnal, nepodíval se skrz rošt na Basru a neřekl: „Qole, já musím něco udělat a ty mě musíš nechat to udělat.“ Nebyla to žádost, spíš mi oznámil fakta.

„Udělat co?“ zeptala jsem se.

Otočil se na Neva a čelist se mu sevřela napětím. „Slibuješ, že pokryješ jakékoli poškození téhle lodi?“

„Pokud přežijeme zajetí, mučení a možné roztrhání našich těl na cucky nějakým výbuchem, tak ano,“ prohlásil suše Nev, který odněkud vytáhl svůj smysl pro humor, dokonce i v takovéto situaci. Musela jsem zadržovat hysterický smích.

„Dobře. Mám nápad… ale budu potřebovat naši síť.“

Než jsem se ho mohla zeptat, co s ní bude u všech systémů dělat, poklepal Nevovi na rameno. „Pokud se z nějakého důvodu nevrátím, já jen… Prosím, postarej se o mou sestru.“

A než jsem se s ním mohla pohádat, byl z můstku pryč. Nev vypadal, jako by mu vyrazil dech, jako kdyby ho Arjan praštil pěstí do břicha.

Basra za ním volal, ale odpovědi se nedočkal a v jeho hlase zaznělo něco, co jsem u něj nikdy neslyšela, i když u nás ostatních jsem to čas od času zaznamenala.

Znělo to trochu jako strach.

■ ■ ■

Lesklý trojúhelníkovitý člun vystřelil ze svého malého dokovacího stanoviště v horní části Kaitanu o minutu později. Kabely magnetické sítě se třepetaly za ním, jak se odmotávaly. Nebyla jsem si úplně jistá, co má Arjan v úmyslu, ale něco jsem tušila.

Zavolala jsem mu přes komunikátor. „Arjane, neříkej mi, že chceš udělat to, co si myslím…“

„Buď připravená uzavřít svůj konec sítě, jakmile ti řeknu.“

„Ty lodě nejsou Stín, Arjane! Jsou mnohem pevnější…“

„A proto bude jednodušší je chytit,“ prohlásil malinko drze.

„Je to příliš nebezpečné!“

„Nejspíš nebezpečnější než lovení Stínu.“ Odmlčel se. „A mnohem míň nebezpečné než nedělat nic.“

„Stín nestřílí z plazmových raket,“ ozval se Nev za mými zády.

Jako by to svými slovy přivolal, z nejbližší lodi vystřelila světlice a opsala ve tmě bílý oblouk světla.

Slyšela jsem, jak Telu syčí zpod sebe i přes kom. „Sorry, kapitánko, zkoušela jsem jim vyřadit zbraně z provozu, ale jsou úplně zamčení a mají taky svoje hackery. Snaží se dostat do komunikačního kanálu, který máme s Arjanem, takže se je můžu akorát snažit dostat pryč a kanál držet otevřený.“

Z komu se ozval Eton, který téměř křičel. „Mám odpovědět? Lodní superdělo proti jejich zbraním nebude moc platné, ale mám tu v záloze jednu takovou věcičku, kterou vždycky můžu…“

On měl na palubě nějakou „věcičku“, která by proti těm lodím byla účinnější než lodní superdělo? Zatraceně, co měl na Kaitanu schované? Skoro jsem to ani nechtěla vědět.

Než jsem se stihla zeptat, řekl Arjan: „Počkej.“ Člun vyrazil směrem ke třem lodím a já jsem nemohla aktivovat pohon a nechat ho svému osudu. Především bychom se ani nestihli dostat dost daleko, abychom ho vůbec mohli použít, když už jsme měli dvě lodě na dostřel.

Těsně předtím, než první raketa dostihla Arjana, se ze člunu stala rychlá, šíleně rotující šmouha. Raketa ho nezasáhla, otřela se o propletené kabely vlající za ním a neškodně vybuchla vedle něj. Arjan vyrovnal let, ale jen na půl vteřiny. Spustil se pod lodě a už se otáčel opačným směrem, aby se vyhnul palebné spršce namířené na něj a aby srovnal kabely. Ustál všechny své otočky a podařilo se mu prohučet kolem lodí v závratném oblouku.

Z komu se ozval Arjanův klidný hlas, i když by jeho mozek měl být ze všech těch rotací úplně na šrot. „Připravte se.“

Věř mu, pomyslela jsem si a pak jsem spustila další stabilizační jednotky na plné pecky.

„Zapni magnetické pole.“

Zmáčkla jsem tlačítko a tmavý prostor mezi jednotlivými kabely v síti se probudil k životu a rozzářil se.

Všichni jsme pocítili, když se síť zachytila o spodky lodí. Kaitan se zakymácel a zaduněl. Jestli člun předtím letěl šíleným obloukem, tak teď Arjan působil jako náboj, který za sebou táhne provázek, když omotal síť kolem našich pronásledovatelů. Smršť skutečných střel už ho nemohla zasáhnout. Problém však byl, že jak Arjan omotával kabely kolem lodí, sám se k nim připoutával.

„Arjane!“ křikla jsem.

„Uvolnit za tři, dva, jedna… teď!“

Bouchla jsem do tlačítka. Kabely se uvolnily z Kaitanu a volně se zavlnily. Měly dost velký průvěs na to, aby mohl dokončit smyčku a uzavřel všechny lovce odměn do zlatého magnetického pole. Dokonce ji ještě utáhl a namáčkl je k sobě.

Jen vteřinu předtím, než by do nich narazil, uvolnil kabely i na svém konci a pak vystřelil pryč do prostoru.

Dvě z lodí na sebe začaly pálit a pokoušely se uvolnit a třetí byla chycená mezi nimi. Navzájem si vystřílely díry do trupů. Jedna z nich vypadala, že zanedlouho vybuchne, ale nechtěla jsem tu zůstávat, abych to viděla.

Za nimi se jako měsíc vynořil obrovský, bledý a hladký torpédoborec.

Vypnula jsem stabilizátory, a i když jsem hrozně moc nechtěla, tak jsem na moment uvolnila i klapky motoru. „Arjane, okamžitě zpátky na loď!“

„Už tu jsem,“ zahlásil o vteřinu později.

Podlaha i pod nohama zavibrovala, když se otevřely dveře z prostoru pro člun. Ani jsem nečekala, až se zavřou, a pustila jsem trysky na plný výkon. Natlačilo mě to do sedačky, a kdyby se Nev nedržel jejího opěradla, už by se kutálel po podlaze.

„Vydržte,“ řekla jsem úplně zbytečně. „Ještě třicet sekund a můžeme nahodit Belariusův pohon.“

Eton, Basra a Telu naráz zakleli.

„Cože?“ Ale stačil mi rychlý pohled na obrazovky přede mnou.

Bílý prskající kruh energie se přibližoval směrem od torpédoborce. Když narazil do tří lodí zamotaných dohromady, všechna jejich světla zhasla a síť se pokazila, sršely z ní elektrické výboje a jiskry jako v magnetické bouři. A přesně to to bylo.

Byl to elektromagnetický impulz, větší a rychlejší, než jsem kdy viděla. Ne že bych jich už viděla mnoho. Každopádně se valil k naší lodi jako přílivová vlna nebo jako lavina – měl mnohem větší rychlost než my.

„To nás odrovná,“ řekl Nev a ani nedýchal. „Sice už jsme mimo dosah vlečného paprsku, ale tohle je mnohem horší. Nemůžu věřit, že na nás vytáhli tohle. Přidej, přidej!“

„Letím tak rychle, jak jen to jde!“ téměř jsem mu zařvala do obličeje.

„Nemáš turbo, které bys mohla použít, nebo něco jiného?“

„Tohle není žádná zatracená závodní loď! Jediný zatracený turbo, který máme, je Belariusův pohon a ten zapnu za…“

Telu zaječela: „Přestaňte-se-hádat-a-zapni-ho-rovnou-protože-už-nás

-skoro-má!“

Měla pravdu. Vlna už se skoro dostala až ke Kaitanu a už olizovala zářící trysky našich motorů. Tohle byla dostatečně bezpečná vzdálenost. Kdybychom usilovali o ještě bezpečnější, bude po nás.

Nepochybně jsem ničila své vybavení. Praštila jsem do tlačítka.

Na moment se zdálo, že všechno zmrzlo. Pomyslela jsem si, že nás možná dostihl ten magnetický impulz a že je po nás i po Kaitanu. Ale to jsem jen nebyla zvyklá na používání tohoto pohonu.

V jedné vteřině byly hvězdy pevnými body ve vesmíru a v další se roztekly po průzoru jako kapky světla. A po několika následujících vteřinách už jsme od toho torpédoborce byli strašně daleko, jako bychom byli na opačném konci galaxie. Najít nás by bylo jako najít jednu mihotající se hvězdu na noční obloze.

Zhroutila jsem se do svého křesla. Nev žuchnul na opěrku. Oba jsme oddechovali a mně na chvilku nevadilo, jak blízko u sebe jsou naše hlavy.

„No,“ řekl mi Nev téměř do ucha, „tak to byla psina.“

Nemohla jsem jinak, rozesmála jsem se. Naše oči se překvapeně setkaly. U Velkého kolapsu, ta stříbrošedá barva takhle zblízka tak zářila. Ale než jsem stihla cokoli říct, vřítili se na můstek Arjan s Etonem a za nimi následovali Telu a Basra. Skoro jsem se ani nestihla zvednout a už se na mě vrhl Arjan a svým objetím mě málem převrátil. Než Basra stihl protestovat, přitáhl si ho Arjan za klopy a vlepil mu na šokovanou tvář polibek.

Na sekundu jsme se všichni tři zarazili, dokonce i Arjan, ale polibek se ztratil ve zmatku, když se Telu, i když byla malá, nějak omotala kolem nás všech, včetně Etona, který mi jedním ze svých objetí málem zlámal žebra. Tak jsme se smáli, křičeli jsme a skákali.

Nejdřív se Nev držel stranou, ale pak ho Telu popadla za zápěstí a nacpala ho mezi nás dvě. Na chvilku jsme oba ztuhli, ale pak na mě zase upřel svůj stříbrný pohled a zabalil mě do svých paží a potom se přidal Arjan. V propletenci končetin tiskl Nev svůj bok na můj a jednu dlaň mi přitiskl na bedra. Zavřela jsem oči. Všichni kolem výskali a strkali se. Dovolila jsem jejich euforii, aby mě taky zalila. Moje rodina. A Nev.

Přísahala jsem, že se ho už nikdy nedotknu, ale to bylo předtím, než jsem byla, jeho slovy, zajatá, mučená a možná roztrhaná výbuchem na cucky.

Vytryskl ze mě další smích a položila jsem mu ruku na rameno, druhou jsem stále objímala Arjana.

Tohle. Tohle jsem chtěla ze všech sil chránit. Kvůli tomu jsem riskovala cestu do Dracorvy. A jestli s tím muž, který stál vedle mě, jistý Nevarian Dracorte, měl co do činění, nejen v jednom ohledu… tak ať.

■ ■ ■

Po několika dnech hladkého nadsvětelně rychlého letu se Belariusův pohon sám deaktivoval, když jsme dosáhli souřadnic, které nám dal Nev, a já jsem poprvé spatřila Luvos. Vzalo mi to dech. Na povrchu planety byly velké zelené a modré fleky – třpytivé oceány a svěží vegetací porostlá pevnina. I odsud jsem viděla bílé a šedé linky, které se rozrůstaly ve složitých, ale rozpoznatelných vzorcích jako led.

„Města,“ řekl Nev. Stál vedle mě a oči mu zářily nadšením, jak se blížil k domovu. Měl na mysli nepochopitelně obrovská města, ale i z vesmíru vypadala úžasně organizovaná a krásná. „Támhle je Dracorva,“ ukázal.

A pak jsme uviděli linii torpédoborců. Taky mi to vzalo dech, ale jiným způsobem. Nepomáhalo, že je vyrobili Treznorové. Ani vědomí, že patří Dracortesům, mi nijak nepomáhalo, řekla bych, protože to byli magnáti v oblasti nerostných surovin, ne magnáti přes výrobu válečných strojů. Treznorové vyráběli ty nejlepší a dalo rozum, že i Dracortesové budou mít to nejlepší.

I tak to nebyl hezký pohled.

„Moc hezké přivítání,“ prohlásila nervózně Telu. Neměla jsem jí to za zlé. „Věděla jsem, že na nás budou čekat, Neve, ale co přesně jsi jim řekl?“

Nev volal přes kom domů a řekl jim, že přiletí se mnou na Kaitanu, a pak že se někam na pár hodin zavře se svým otcem a strýcem. Udivovalo mě, že KIS stále funguje. V nedávné době jsem s nikým z jiné soustavy nemluvila a pochybovala jsem, že můj otec to vůbec kdy zkoušel. Bylo strašidelné slyšet jemný hlas AI robota, jak naviguje přes Nevův kom, anebo možná bylo jen divné, že jsem svou loď dobře znala, ale nikdy jsem ji neslyšela mluvit. Nev to dřív nepoužil, tvrdil, že se musí skrývat – haha – a že to musí celé provést sám kvůli tomu dracorteskému Letu, což znělo absurdně… I když já jako kapitánka lodi na chytání Stínu jsem neměla o divných rodinných tradicích co mluvit.

Nicméně jsem neodolala a zvedla jsem obočí. „Takže si to vyjasněme. Já jsem jako nějaká trofej, kterou si přivážíš zpátky domů své rodině, abys tím prokázal svou mužnost?“

Poprvé jsem viděla Neva se začervenat. Pak ale sklouzl zpět k formální mluvě. „Vůbec ne. Navázání diplomatických vztahů s tebou jakožto zástupkyní své planety a možná rozšíření naší schopnosti využívat Stín je úspěch, který předložím své rodině a kterým dokončím svůj Let. A není to o mužnosti, ale o tom, že se stanu funkčním členem rodiny a dokážu, že jsem schopný… ehm… dědit.“

„No, tak jo,“ řekla jsem, protože jsem už tohle divné téma dál rozebírat nechtěla. „I tak by bylo fajn, kdyby nám nějaký torpédoborec vaší rodiny pomohl.“

Nebyla jsem si tím jistá, už když jsem to říkala – proč bych u všech systémů měla chtít mít ve svém životě víc torpédoborců? –, a rovnou jsem si to rozmýšlela. Možná že by dokonce bylo lepší, kdyby své rodině nedával předem vůbec vědět… kdybychom tam prostě nějak nenápadně přistáli.

Protože teď se torpédoborce vznášely kolem nás, v takové letové formaci, která mi připadala spíš výhružná než ochranná.

Nev vypadal, že se mnou souhlasí, protože zmáčkl tlačítko mezilodního komu, aniž by se mě ptal na svolení. „Tady princ Nevarian Thelarus Axandar Rubion Dracorte.“ Při jeho celém jméně jsem zamrkala. Jeho hlas měl sílu. Předpokládala jsem, že jsme to tak vnímali všichni, i když jsem na všechny neviděla, zvlášť kvůli těm torpédoborcům. „Tohle není útočná formace, že? Protože útočné formace mi připadají celkem… útočné.“

Odpověděl mu chladný, ale trochu napjatý ženský hlas. „Ne, můj princi. Tohle je na králův rozkaz. Jako první jsme měli potvrdit váš biometrický signál, což se už stalo, a nyní máme za úkol eskortovat Odkaz Kaitanu přímo na vyčkávací plochu v kontejnmentovém bloku číslo tři…“

Nevovy oči se zúžily. „Říkal můj otec, že nemůžu zrušit jeho rozkaz a nahradit ho svým vlastním?“

„Ne, princi.“

„Tak nás vezměte přímo na soukromou přistávací plochu naší rodiny v citadele. Okamžitě.“ Jeho tón vylučoval jakékoli protesty.

A ona se s ním nehádala.

I tak nás torpédoborce eskortovaly skrz atmosféru, jako bychom neměli na výběr. Ani bližší pohled na zajímavý povrch planety mi nepomohl překonat nejistotu. Ve skutečnosti ji jen zvýšil. Pevně jsem svírala ovladače. Co jsme tu pohledávali? Nev sem samozřejmě patřil, ale já ne.

Nev se dotkl mého ramene. Málem jsem nadskočila. „Bude to v pohodě, slibuju. Nic zlého se ti tu nestane. Jsi v bezpečí.“

Měl uklidňující hlas, ale to, co říkal, mě taky zneklidnilo. Bylo to absurdní, ale část mě si pořád myslela, že by se nemusel tolik opakovat. Polkla jsem, znovu jsem se soustředila na let a následovala jsem vedoucí loď do naší destinace.

Dracorva samotná, vystupující ze zelené zalesněné pláně, mě však na chvíli vytrhla od všech ostatních myšlenek. Nikdy jsem neviděla tak krásné město.

Bílé věže se vypínaly do modře nad nimi jako les bledých zimních stromů nebo jako nekonečné převrácené rampouchy. A pak jsme se dostali blíž a já jsem si uvědomila, že je ani nedokážu popsat. Věže nebyly stvořené přírodou ani chaotické. Po celé výšce je zdobily propracované vzory a mezi nimi vedly nebeské chodníky. Jako krajka, napadlo mě, i když jsem ten materiál viděla naživo jen párkrát. Dokonce i třpytící se řeka tekoucí mezi věžemi, přes niž se klenuly mosty, byla příliš symetrická. Nebo v přírodě možná existovalo něco tak krásného: sněhová vločka na špičce mého prstu předtím, než roztála, která vypadala jako miniaturní ledový palác. Ale tohle město nebylo ani tak pomíjivé, a samozřejmě ani tak miniaturní. Z této výšky se bílá rozprostírala, kam až moje oko dohlédlo, a zdálo se, že město už tu stojí odnepaměti a bude tu stát navždy.

Takže tohle bylo hlavní město lidí, kteří rozvrtali moji planetu? Na zlomek vteřiny mě napadlo, že by mi nevadilo sledovat, jak celé hoří.

„Domov,“ vydechl Nev vedle mě s rukama na pultu a díval se ven skrz průzor. Náhle jsem si uvědomila, že to je i jeho město. Nedokázala jsem si představit, že by pro mě takové místo mohlo být domovem, ale on se na mě otočil a povídá: „Bude se ti tu moc líbit.“

„Vyprávěj mi, co tu máš rád,“ řekla jsem přidušeně. Možná že když to město uvidím jeho očima, bude mi nahánět menší strach. Mohl by být mým mostem s tímhle místem. Ideálně praktičtější a míň zdobený než ten, nad kterým jsme zrovna přeletěli.

Usmál se skoro posmutněle. „Architekturu. Vyjadřuje tradice a hodnoty, které přetrvaly staletí, zejména v našich palácích, chrámech, akademiích… a mostech.“

Sevřela jsem ovladače ještě pevněji.

Pohlédl na mě, jako by si uvědomil, že já takhle nevnímám žádnou „architekturu“ na Alaxaku. „Také si ceníme přírody, protože pro společnost má neodmyslitelnou hodnotu, na rozdíl od jiných, kteří ji třeba vidí jako něco, z čeho mohou generovat zisk. Části Luvosu jsou chráněné a nedotčené. Jsou to některá z mých oblíbených míst na planetě.“

Vtipné, že tohle říká někdo, jehož rodina vlastní těžební drony. A naše příroda na Alaxaku se nás obvykle snaží zabít, když se z ní snažíme vydolovat něco, abychom přežili. Ne že bych neoceňovala její divokou krásu, ale i tak jsem dlaněmi zmáčkla páčku tak silně, jako bych chtěla něco udusit.

Zadíval se do dálky. „Většina z nás miluje radost, smích. Lidé tu mají naději, dávají to najevo a pracují na tom, aby ji měli ostatní.“

Mít naději bylo nejspíš celkem jednoduché, když jste byli nechutně bohatí. Pohled na Dracorvu ještě více rozptýlil mou naději, že tihle lidé by nějak mohli zachránit zbytky mojí rodiny i planety. Nicméně tahle naděje byla to jediné, co mě nutilo letět vpřed.

Moje pochyby se ani v nejmenším nerozptýlily, když jsme dosáhli většího shluku věží, které byly vyšší a velkolepější než ostatní. Vypínaly se z úbočí hory na vzdáleném konci města, kde začínalo pohoří táhnoucí se do dálky. Nemusela jsem být génius, aby mi došlo, že tohle je dracorteská citadela.

Což znamenalo, že tohle je Nevovým domovem ještě víc než město, jako by to byl nějaký zatracený dům jako každý jiný.

„A dokonce jsme to stihli ještě před konferencí, která se koná zítra.“ Úlevně si povzdechl.

Konference, mnoho účastníků. Tolik lidí, tak bohatých a tak důležitých… tolik lidí, kteří by mě chtěli využít.

„Co tu vlastně dělám?“ zeptala jsem se dřív, než jsem se sama stihla zarazit. „Tohle není…“ Uvědomila jsem si, že dýchám čím dál rychleji. „Tohle nejsem já.“

Na jeho obličeji se na chvíli mihlo lehké rozrušení, které ale zmizelo pod sebevědomým výrazem, který se mu rozložil na celém obličeji jako královský koberec.

„Budeme se k tobě chovat jako ke členu rodiny, slibuju.“

„Ale…“ Nebyla jsem si jistá, že to chci, pokud by to znamenalo, že se takovéhle místo stane mým domovem, byť jen dočasně. Nevyslovila jsem to, protože jsem nechtěla znevažovat jeho nabídku.

Neříct to nezměnilo fakt, že lidé – nebo přinejmenším já – by takhle žít neměli. Ne když většina lidí na ostatních planetách žila, jak žila, v prachu, ledu a blátě.

Ale teď nebylo cesty zpět. Silně jsem pochybovala, že by nám torpédoborce dovolily otočit se, zejména když byl princ na palubě. A možná ani kdyby nebyl.

Udělej to pro Arjana, pro Telu, pro Alaxak…

Přistáli jsme vedle jedné z věží, na jednom přistávacím místě z mnoha na různých úrovních. Bylo tam zaparkovaných víc letadel a lodí, než jsem kdy viděla pohromadě, a všechny elegantní ve všech možných tvarech, velikostech a barvách. A to byla jen soukromá sbírka jeho rodiny. Nepřítomně a napůl blouznivě jsem přemítala, kolik z nich patří Nevovi.

Nadechovala jsem se zhluboka, a když jsem přistávala, snažila jsem se dostat svůj dech pod kontrolu. Začínala jsem pociťovat závrať.

„Qole?“ řekl Nev příjemným tónem, jaký by někdo jiný použil, aby vylákal zvíře ven z jeho doupěte. Uvědomila jsem si, že od chvíle, kdy jsme přistáli, mám oči pevně zavřené. Otevřela jsem je a on pokračoval. „Můžeš spustit rampu? Čeká na nás delegace a já – my – se s nimi musíme jít setkat.“

Delegace? „Můžu tu prosím na vteřinu zůstat?“ procedila jsem skrz zaťaté zuby.

Napůl se zasmál, ale hned přestal, když si uvědomil, že to myslím vážně.

Někdo mě vzal za ruku, odtáhl ji z ovládacího panelu a uchopil ji do své dlaně. Rychle jsem otevřela oči a zírala jsem naše spojené ruce.

Držel mě za ruku. A nepouštěl ji. Hlava se mi motala pořád stejně a srdce mi bilo ještě rychleji, ale aspoň jsem už neměla takovou hrůzu z té hloupé citadely a všech delegací, které na mě mohla vychrlit. Nev už za mě bojoval a teď mě neopouštěl, i když jsem se necítila na to, abych vkročila do jeho domova – buď proto, že jsem toho nebyla hodna, nebo že to není správné.

„Pojď,“ řekl a jemně mě pošťouchl.

Dovolila jsem mu, aby mě vytáhl z křesla. Stále mě držel za ruku, když jsme sestupovali po schodech z můstku. Když jsme míjeli ostatní, snažila jsem se odtáhnout, ale držel mě o to pevněji. Možná že se tím chtěl omluvit za to, že předtím moji ruku pustil. Nebo si myslel, že se pokusím utéct. Eton každopádně vypadal, jako by spolkl něco hodně kyselého, ale Arjan stojící vedle neutrálně se tvářícího Basry se na mě slabě usmál. Napadlo mě, že jsem Basru téměř neviděla ani neslyšela od chvíle, kdy jsme opustili Nirmanu. Říkal, že „nakupuje věci“, tak jsem přemítala, jestli to je jeho způsob, jak se vyrovnat se stresem z nadcházejících událostí.

Telu se radostně usmívala. „Viděli jste ten výhled? Můžeme jít s vámi?“ ptala se nadšeně.

Byla jsem napůl omráčená, tak mi trvalo déle než obvykle, abych se vzpamatovala a řekla: „Možná bys měla zůstat na lodi. Etone, buď na stráži. Basro, monitoruj komy, a Telu…“

„Aspoň Arjan a Telu by měli jít s námi jako další zástupci Alaxaku,“ prohlásil Nev. Byl to spíš rozkaz než návrh a krátký záblesk vzteku mi vyčistil hlavu.

„Telu tu zůstane,“ oznámila jsem, když už oba otvírali pusu, aby něco řekli. „Ne. Věřím ti, Neve, ale ne. Neříkej nikomu, že Telu pochází z Alaxaku, dokud nebudeme vědět, jakého přijetí se nám dostane.“ S Arjanem už se nic dělat nedalo, protože Nev o nás už své rodině vyprávěl, zvlášť proto, že na mou hlavu byla vypsána odměna, ale Telu jsem mohla chránit o trošku déle. „Můžeš vydat rozkaz nebo něco, aby moje posádka zůstala na lodi a nikdo je neotravoval?“ Čekala jsem, než Nev přikývl, a pak jsem se obrátila k Telu. „Chci, abys zůstala schovaná, dokud nebudeme vědět víc o tom, do čeho jdeme.“

Sice reptala, ale vrátila se na své stanoviště. Arjan si vyměnil pohled s Basrou a usmál se na něj, což bylo méně ostentativní než polibek, ale i tak se mému bratrovi rozzářily oči tak, jak jsem málokdy vídala. Basra s ním dělal zázraky, ať už s ním Arjan dělal na oplátku cokoli.

„Budu připravený, až budeš taky,“ sdělil má Arjan.

Skoro jsem se zamyslela, jestli mluví na mě, nebo na Basru. Ten se na Arjana tvářil, jako by byl obzvlášť složitými účetními daty.

Nev usoudil, že mluvil na mě. „Tak pojďme.“ Vydal se dolů po rampě, jako by mu to obrovské přistávací místo patřilo. Jelikož byl dědic, tak to v podstatě tak bylo. Skupina vojáků – všech deset bylo Strážci ostří – se k němu rozhodně tak chovala.

Ale pak pohlédli na mě a na naše spojené ruce a znejistěli, jestli tam vůbec můžu být, o dotýkání se jejich prince ani nemluvě.

Všechno, čeho jsem se bála.

„Vítejte doma, Vaše Výsosti. Doporučil bych vám, abyste nebyl tak blízko té… Alaxance,“ řekl velitel stráží, když jsme se přibližovali. Evidentně hledal vhodná slova. „Dokud nebudeme vědět, jestli není nebezpečná.“

Nejdřív jsem se zhrozila a styděla jsem se… a pak mnou zalomcoval vztek. Jako kdyby ti, kteří z mojí planety ukradli všechno, měli nějaké právo rozhodnout, jestli se můžu vůbec dotknout jejich dědice.

Tentokrát se však Nev taky naštval. Pustil mou ruku, ale ne proto, že ho právě někdo vyplísnil. Naopak. Jakmile na ně obrátil své silné stříbrošedé oči, vypadali Strážci ostří rozhozeně a skoro až vystrašeně. Ruka, kterou měl teď už volnou, se mu u boku cukala, jako by se chtěla natáhnout pro jeho vlastní meč, který měl na zádech.

„Nikdy, opravdu nikdy, už nemluvte o kapitánce Uvgamutové takovým tónem. Je naším hostem a budete jí projevovat veškerou úctu, která přísluší diplomatickému vyslanci. Odteď ji budete oslovovat kapitánko a nikdy nebudete zpochybňovat, jak se k ní chovám.“

Po těchto slovech se mi vrátil kousek hrdosti i přes to, že mě stále bolelo, že vůbec musel něco takového říkat. Vrhla jsem na stráže zlostný pohled.

„Ano, princi. Prosím za prominutí.“ Velitel stráží se uklonil Nevovi a pak překvapivě i mně. „Omlouvám se, kapitánko.“

„To je v pořádku.“ Nehledě na to, jak jsem byla naštvaná, zněl můj hlas v tomhle obrovském prostoru tak slabě. Byla jsem zvyklá, že vyplnil celý Kaitan, že zněl komunikátory.

Na druhou stranu jsem Neva takhle nikdy neviděla, ale nepochybně byl ve svém živlu. Tady byl princ Nevarian. To a několik dalších jmen a na konci Dracorte.

„A toto je její bratr, Arjan Uvgamut, kterému přísluší stejná úcta.“

Arjan nervózně přikývl a oni mu také odpověděli přikývnutím. Velitel dokonce ho i opatrně oslovil: „Pane.“ Byla jsem si celkem jistá, že Arjanovi za celý život nikdo takhle neříkal.

„A teď,“ rozkázal Nev – princ, „nás doprovoďte k mému otci.“

XI

NEV

Qole, Arjan a já jsme kráčeli přes přistávací plochu se Strážci ostří za zády. Pálily mě dlaně, jak jsem je zatínal v pěst, když jsem se snažil udržet svůj hněv na uzdě. Tohle byli moji hosté a nedovolím, aby s nimi někdo zacházel špatně.

Pohlédl jsem na Qole s Arjanem, když jsme se blížili k několika turbovýtahům na konci plochy. Arjan se očividně uzavřel do sebe, ale očima sledoval každý detail kolem sebe. Byl ostražitý, ale fascinovaný. Qole měla naproti tomu stejný výraz jako tehdy, když se treznorský torpédoborec připojil ke Kaitanu. Vypadala, že se ovládá kvůli tomu, co měla před sebou, ale pod povrchem v ní bublal vztek. Měla tu nějakou práci a bylo jedno, jestli jí je příjemná nebo ne.

Vzhledem k tomu, že to moc příjemně nezačalo, měl jsem taky co dělat.

Když jsem mluvil se svým otcem přes KIS, ujistil mě, že se Qole dostane adekvátního přijetí. Možná se naše chápání adekvátnosti poněkud lišilo, přestože naše názory na něco tak základního se dřív vždycky téměř shodovaly. Co dalšího se ještě mohlo změnit, když jsem byl pryč?

Pohled na známé zdi a tváře mě naplňoval nadšením a úlevou, ale všechno to znehodnocoval nový pocit nejistoty. Předpokládal jsem, že kdybych se snažil, dokázal bych pochopit, proč otec poslal ven ty stráže. Při své cestě jsem riskoval a Qole byla neznámý element, potenciálně nebezpečný a v neznámém postavení. Ale tuhle jeho perspektivu brzy změní. Můj otec pozná Qole jako tu úžasnou osobu, kterou ve skutečnosti je a která si zaslouží nejvyšší úctu. Dokonce i od princů a králů. Přišli jsme k jednomu turbovýtahu oddělenému od ostatních a naše procesí se společně s mými myšlenkami zastavilo. Nade dveřmi zářil optický filigrán s rodovým znakem, jediná indicie k tomu, že tenhle výtah vede jinam než ostatní.

Strážci ostří se seřadili kolem oficiálního vstupu do soukromých prostor mé rodiny. Když jsem se blížil, dveře se potichu otevřely. Byl v nich zabudovaný receptor na biometrický signál, takže se otvíraly jen členům královské rodiny. Do rodinných prostor se dalo dostat i jinudy, ale tohle bylo nejrychlejší.

„Děkuji vám,“ pokývl jsem na ně při vstupu do výtahu a sepnul jsem ruce za zády. „To stačí.“

Qole s Arjanem vstoupili za mnou a zůstali stát tak nějak zvláštně na jedné straně kruhového prostoru. Strážci ostří u vstupu zasalutovali a ustoupili o krok a dveře výtahu se zavřely. Kdokoli, koho ostatní neposlouchali už od narození, by si nevšiml krátkého zaváhání v okamžiku, kdy jsem je propustil. Ale já si všiml.

K mé nejistotě se přidal i kousek strachu, ale společně s dalšími pocity jsem to nechal být. Nebylo obvyklé, aby kdokoli, o cizincích z jiného světa nemluvě – z nichž jeden je známý svými neobvyklými schopnostmi –, byl okamžitě povolán přímo do rodinných komnat. Stráže byly jako na trní, protože král byl určitě taky. A stejně jako při jakékoli jiné výjimečné příležitosti, kdy jsem se s otcem neshodoval, jsem musel demonstrovat, že můj úsudek je rozumný tím, jak se chovám. Tak projdu zkouškou a všechno bude v pořádku.

Zvedl jsem obočí, když jsem spatřil, jak oba Uvgamutové stojí blízko sebe, a usmál jsem se. „Můžete se tu pohybovat všude. Místa je tu dost.“

„Nebyla jsem si jistá, kolik stráží můžeš potřebovat na jízdu turbovýtahem,“ odvětila Qole a místo vzteku z ní čišela podrážděnost. Poodstoupila od Arjana.

Super, pomyslel jsem si, jen dělej všechno pro to, aby se naštvala na tebe, a zapomene, že je naštvaná ještě na někoho jiného. Ty jsi ale stratég, Neve.

„S lidmi, kterým důvěřuju a které respektuju? Žádné.“ Mávl jsem otevřenou dlaní nahoru a výtah se rozjel, nejdřív pomalu a pak zrychlil, až jsem to cítil v žaludku. „Omluvte ten výtah. Je to dlouhá cesta a někteří lidé tu rychlost nesnášejí dobře.“

Arjan se tomu zasmál. „Řekni nám, až to bude mít únikovou rychlost.“

No jasně. Když vyrůstali, tak prakticky běžně zažívali divoký let skrz atmosféru jejich planety. Připadal jsem si hloupě a rozptýlil jsem je dalším pohybem své ruky, tentokrát do strany. Stěny turbovýtahu zprůhledněly a před námi se objevilo panoráma celého města.

Ze všech stran nás obklopovaly oblouky věže, zároveň ji podpíraly a rámovaly město pod námi. Výtah byl perfektně umístěný – jak stoupal, nabízel střídavě výhled na různé důležité věci. Byl tu chrám Velkého Sjednotitele, jehož křišťálové dekorace se odrážely v řece. Byl to luvoský mezisystémový hvězdný přístav s myriádami přistávacích míst a doků, které se táhly do takových dálek, že přilétající a odlétající lodi vypadaly jen jako zrnka pylu vířící kolem květu. A pak obytná část, kde stromy a široké ulice tvořily pravidelné vzory a tolik se lišily od vnějšího města, které jsme viděli v Rantě.

„Tenhle výhled je jedna z mých oblíbených věcí,“ řekl jsem neadresně. „Je to zároveň oslava funkčnosti a krásy. Představuje to všechno, v co věříme: praktický idealismus, práci pro dobro všech.“

Qole postoupila vpřed a já jsem si naléhavě uvědomil, že stojí vedle mě. Tohle jsem byl já, celý jsem se před ní odhalil. Co si o tom myslela?

Zadívala se svýma hnědýma očima na město pod námi. „Tam, odkud pocházím, bychom nic z toho nepovažovali za jednoduché. Nebo praktické.“

Takže nic moc dobrého.

„Tvoji bodyguardi nevypadali nadšení, že nás vidí,“ podotkl Arjan. „Kvůli čemu jsou tak ostražití?“

„Mají to v popisu práce,“ odvětil jsem. „Nemějte strach, moje rodina vás moc ráda uvidí.“ Což nebyla tak úplně pravda, protože jsem porušoval protokol. Svou rodinu jsem však znal a k těmhle lidem, kteří hodně riskovali pro dobrou věc – pro naši věc –, se budou chovat s náležitou úctou.

Ne že by se mě na moji rodinu ptal. Možná jsem potřeboval trochu ujistit sám sebe.

■ ■ ■

Na vrcholu věže se stěny kabiny znovu zatmavily, dveře se otevřely a odhalily vstupní síň. Naproti výtahu byly vysoké dvojité dveře a na každou stranu pak vedly dvoje menší. Čekal na nás středně vysoký svalnatý muž, kterému perfektně padla jeho modrobílá uniforma. Černou bradkou a licousy mu prokvétaly šediny, které kontrastovaly s jeho tmavou pletí. Jeho vystupování a pohyby však nevyzařovaly nic než vitalitu.

„Můj pane.“ Hluboce se uklonil. „Je radost vás zase vidět doma.“

„Mistře Devraku.“ Usmál jsem se a také jsem se uklonil, skoro stejně hluboce. Zvyk byl zvyk, ale můj respekt k mému učiteli a našemu veliteli bezpečnostních jednotek byl bezbřehý. „Také vás moc rád vidím.“ Narovnal jsem se a ukázal jsem na Qole s Arjanem. „Toto jsou moji hosté.“

Devrak přikývl a podal jim ruku. „Kapitánko Qole Uvgamutová. Jsem Devrak Hansen. Děkuji, že jste nám přivezla prince v pořádku.“

Všechny nás trochu překvapil, i když mě by to udivit nemělo. Na gravitaci se dalo spolehnout stejně dobře jako na to, že Devrak odvede svou práci. Podobně jako Basra.

„Hm, žádný problém,“ odpověděla Qole a potřásla mu rukou. „Všichni jsme rádi, že jsme v pořádku.“

„Slyšel jsem nějaké zvěsti.“ Devrak se s vážným výrazem obrátil k Arjanovi. „Arjane Uvgamute, také vám děkuji za vaše služby. Je radost setkat se s lidmi z Alaxaku, o kterých jsem toho tolik slyšel.“

„Opravdu?“ řekl překvapeně Arjan. „To je divné. Teda…“ Hlas se mu vytratil. „Ehm, děkuji.“

Devrak rozhodil rukama. „Princi, musím vás všechny zkontrolovat skenerem, než vstoupíte do královských komnat. Přišli jste rovnou z vnějšího světa, takže se musím ujistit, že nepřinášíte nic, co by mohlo ohrozit Jeho Výsost.“

„Jistě,“ odvětil jsem.

Devrak vytáhl malou tyčku s dlouhou smyčkou na konci. U mě pípala a pískala a on se usmál. „Máte na sobě celý arzenál. Mám si to od vás vzít, nebo vám ta váha nevadí?“

„Vezměte, Devraku, budu jen rád.“ Sundal jsem si svrchní bundu a povolil jsem pásky, v nichž jsem měl upevněné plazmové pistole a meč, zatímco skenerem přejížděl přes Arjana. Překvapivě mi ta váha trochu chyběla, když jsem celý ranec odevzdal Devrakovi. Za poslední týden jsem si na zbraně tak zvykl, že jsem si je spojoval s jistou úrovní vlastní bezpečnosti.

Když přejel skenerem přes Qole, světlo na něm zablikalo a pak zhaslo. Devrak se zamračil a zkoumal ho. „Vypadá, že se to rozbilo.“

Qole se nervózně ošila.

„Ale nevydávalo to žádný zvuk, ne?“ optal jsem se.

Devrak po mně střelil pobaveným pohledem. „Řekl bych, že ne. Díky, že jste mě nechali konat mou povinnost. A teď běžte za svou rodinou. Vyřiďte jim prosím mé uctivé pozdravení.“

Než jsem stihl vykročit ke dvojitým dveřím a otevřít je doširoka, jedno křídlo se otevřelo samo. „Synovče!“

Zamrkal jsem. Stál přede mnou Rubion. Měl uhlazené vlasy jako vždycky a na sobě stejný modrý laboratorní plášť, jen dýchal rychleji než obvykle. „Strýčku?“ řekl jsem. „Nečekal jsem tě tu. Nebo aspoň ne mimo královské komnaty.“

Přezíravě zavrtěl hlavou na dvojité dveře. „Myslel jsem, že přijdeš odjinud, a kromě toho nemám čas ani žaludek na banální rodinné tlachy.“ Otočil se ke Qole a stříbrné oči mu zářily. „A myslel jsem, že náš vzácný host by na tom mohl být podobně.“

Trošku jsem přivřel oči, než jsem je zase vrátil zpět k normálnímu výrazu. Chtěl jsem se před svým strýcem zcela ovládat, o otci ani nemluvě, zejména proto, že vinou mého otce jsme málem přistáli v kontejnmentu – Rubion s tím neměl nic společného. Ale už jsme se dostali až sem. Teď jsem se nechtěl nechat odradit od úmyslu přivítat Qole aspoň malou fanfárou.

„Strýčku, naši hosté za sebou mají velmi dlouhou cestu, a než se budeme věnovat čemukoli jinému, musí být řádně představeni. Když už jsme u toho, Qole, toto je můj strýc z otcovy strany, Rubion Dracorte II., a strýčku, tohle je kapitánka Qole Uvgamutová z Alaxaku a její bratr Arjan Uvgamut.“

Strýc vzal Qole za ruku, a než stihla odpovědět, naznačil letmý polibek na klouby. „Rád vás poznávám. Už jsem toho o vás spoustu slyšel. A o vás samozřejmě také, Arjane.“ Podal si s ním ruku. „Vaše biometrická data jsou nejslibnější, jaká jsem kdy viděl.“

Arjanův úsměv se zmateně roztekl.

„Dobře, omlouvám se,“ přispěchal jsem s vysvětlením. „Když jsme se poprvé setkali, umístil jsem na vás oba biometrické senzory. Zapomněl jsem vám to říct.“

Kdyby Qole s Arjanem dokázali zabíjet pohledem, už je po mně.

Strýc mě zachránil, abych se nezamotal do dalších omluv a aby nemusel vystoupit na mou obranu, a řekl: „Upřímně řečeno, byl jsem naprosto ohromený, když jsem ty výsledky viděl. Nikdy jsem neviděl jednoho člověka, a už vůbec ne dva, s takovou koncentrací Stínů v těle. A vy oba fungujete tak dobře. Nemůžu se dočkat, až…“

Potichu jsem si odkašlal. „Až se setkají s mými rodiči. Všichni budou nepochybně nadšení.“ Nechtěl jsem, aby se Qole s Arjanem cítili ještě víc jako pokusná zvířata, než už doposud mohli.

„Jistě, jistě.“ Rubionovo nadšení ochablo natolik, že jsem ho vnímal už jen já. Ale i tak se ještě neomlouval a oči mu pořád utíkaly ke Qole. „Byl to skvělý nápad poslat tě do toho zmrzlého zapadákova, i s tou treznor-nirmanaskou hrozbou.“

Místo zdvořilého zakašlání jsem se teď málem udusil.

Ale Devrak zareagoval rychleji: „Cože?“ Dokonce postoupil o krok blíž k Rubionovi a natlačil se mezi nás. Nezvýšil hlas ani o trošičku, zněl tak řezavě, že jsem se málem roztřásl. Něco takového jsem párkrát zažil na cvičišti a i elitní vojáci se přitom přikrčili. „Vy jste věděl, že po něm půjdou?“

„Samozřejmě. Máme špiony přímo ve svém středu, že?“ odvětil Rubion bezstarostně. „Který špeh by odolal pronásledování prince na nějaké samostatné, dlouhé a tajné misi? Nedalo se s tím nic dělat a možnost zisku byla větší než podstoupené riziko. A mému synovci se aspoň dá věřit, že by naše tajemství někomu nevyzradil, kdyby ho chytili… nebo že by okamžitě nevyrazil to tajemství prodat Treznor-Nirmanasům.“

Nebyl jsem si jistý, jestli to Devrak zachytil, ale Rubion naznačoval, že v naší rodině je někdo, komu se nedá věřit… Možná to byl dokonce šéf našich bezpečnostních jednotek.

Ale Devrak si z toho vyvodil závěry po svém. „Vy jste vědomě poslal prince do nebezpečí?“

„Ale tak se uklidněte, Devraku. Nedostal jsem ho do žádného skutečného nebezpečí. Treznor-Nirmanasové to jen předstírali. Přinejhorším bychom za něj zaplatili to výkupné. Mnohem víc ohrožené byly naše zájmy. A jsou to rodinné zájmy, nejsou jen moje… Zvlášť pokud chceme, aby tyhle hrozby byly jen předstírané.“

Qole a Arjan už bezpochyby zuřili, protože nebezpečí, kterým prošli se svou posádkou, bylo velmi skutečné, ale než se ozvali, Devrak pokračoval.

„Nevarian je dědicem trůnu Luvosu!“ Běsnil. Nikdy jsem ho neviděl takhle naštvaného na člena naší rodiny, v podstatě jsem ho naštvaného neviděl nikdy. Jeho povinnost starat se o mé bezpečí byla evidentně důležitější než projevovat úctu mému strýci. „Pro rodinu je důležitější než vaše experimenty, politické hry nebo skandály!“

„Nepochybně,“ poznamenal nevzrušeně Rubion. „Ale jaký pak má význam dracorteský Let, když by se při něm náš dědic nenaučil čelit na vlastní pěst skutečnému světu? Když při tom ještě bojuje za čest naší rodiny?“

„A rodinné cti a jménu by nějak pomohlo, kdyby prince zajali a chtěli po nás výkupné?“ Devrak se ztišil… pak z jeho hlasu veškerá zuřivost vyprchala, až byl ledově chladný. „Pro mě je mnohem důležitější, a to ani nejsem členem rodiny.“

„Devraku,“ položil jsem mu ruku na rameno, abych ho uklidnil. „I když jste se nenarodil do naší rodiny, tak rozhodně jste její součástí. Vážím si vašeho úsudku, ale strýc má s tím Letem pravdu. Velmi usilovně jsem se snažil, abych ho mohl podstoupit. Ať už se o mou bezpečnost stará jakkoli, byla to moje zkouška a já jsem jí prošel téměř bez zranění.“

Arjan stojící vedle mě se nervózně pohnul. Dobrá, ten přechodový prostor. Pro jeho vlastní dobro si tuhle část příběhu nechám pro sebe.

Strýc mě poklepal po ruce a do tváře se mu vrátil okouzlující úsměv. „Nejen to, ale předčils i naše nejdivočejší očekávání a přivedls mezi nás tuto mladou dámu a jejího bratra.“

„Kteří hodně riskovali, aby tu vůbec mohli být, a s kterými by se teď rád setkal můj otec,“ dodal jsem, setřásl jsem Rubionovu ruku a protáhl se kolem něj. Nebylo to slušné, ale strýc se choval mnohem hůř. Byl tak moc pohlcen svou prací, že už neměl kapacitu na společenské chování. „Omluv nás prosím, strýčku. Budeme v téhle diskuzi pokračovat později.“

Tuhle drobnou urážku Rubion nezaregistroval, uhnul ode mě a pohled stočil na Qole s Arjanem, jako kdyby je ještě nechtěl nechat odejít. „Ano, samozřejmě. Ale nezapomínejme, jaký byl primární účel jejich cesty, ano?“

Než jsem ho stihl ujistit, že nezapomenu, už mi kýval na rozloučenou a vracel se zpátky dveřmi, kterými přišel.

Konečně. Nehledě na to, co strýc tvrdil, testy mohly nějaký čas počkat. Tahle chvíle s mou rodinou a s Qole byla důležitější.

Nedovolil jsem žádné další zdržení, rozrazil jsem dvojité dveře a nakráčel dovnitř. „U Velkého kolapsu,“ zamumlala Qole, když mě následovala.

Srdce mi pokleslo, když jsem si tu scénu představil jejíma očima.

Stěny velké místnosti se vlnily a klenuly bez jakýchkoli ostrých hran od podlahy a až po strop, kde se beze spáry spojovaly se skleněným panelem, zabírajícím celou jednu stranu. Krásné kusy nábytku byly rozmístěny tak, aby každý sloužil svému účelu, aby stimulovaly tok konverzace. Člověk tu mohl cvičit hru na hudební nástroj nebo se pokoušel na plátně zachytit dechberoucí výhled na západ slunce. Modrý syntetický materiál zdobený stříbrem kontrastoval s bílou kůží ze zvířat pocházející z lesů na jihu Luvosu. Někteří protestovali, že ten druh je už ohrožený, ale tyhle kousky byly staré, a o to cennější.

Pomyslel jsem na Kaitan, na jeho kovové stěny plné nýtů, na mdlé osvětlení a dřevěné podlahy. Největší místnost na lodi byl špínou zadělaný nákladový prostor a i ten byl mnohem menší než sál, do něhož jsme vešli.

Vždycky jsem si myslel, že všechno tady bylo důkazem nedoceňovaného využití umění v obytném prostoru, jak mě vždycky přesvědčovali učitelé designu. Teď když mi v uších ještě zněl Qolin hlas, jsem to srovnal s místem, které bylo mým domovem v uplynulém týdnu, a vypadalo to, jako kdyby supernova nahodile rozmetala bohatství do každého zakulaceného rohu. V žádném případě se tu nikdy nemohla cítit dobře.

Když jsme si prohlíželi velkou místnost, nastalo chvíli ticho, a její obyvatelé, moje nejbližší rodina, kteří se tu samozřejmě shromáždili kvůli našemu příchodu, na nás zírali ze svých nejrůznějších pohovek a lenošek. Byli tu jen čtyři, nikdo další, ale jejich přítomnost tím byla nějak markantnější.

Pak ticho narušilo veselé zaječení a desetiletý Marsius, postrach citadely, vystřelil ze svého křesla. Bratr se ke mně přihrnul a rukama mě objal v pase. „Neve! Ty ses vrátil! Z Alaxaku! S kamarády! A s dárky, žejo?“

Zasmál jsem se, ustoupil jsem o krok a setřásl ho. „Díky za tvůj skvělý postřeh. Ano, přivezl jsem přátele… ale kdybych býval věděl, že do mě vrazíš jako meteor, tak bych si to možná rozmyslel.“

Přesunul svou pozornost na Qole s Arjanem. „Jsem Marsius Dracorte III.,“ prohlásil. „Jsem číslo tři, protože nejsem první, kdo se tak jmenuje. Jen nejstarší bratr a sestra mají úplně nová jména, ale to je v pohodě, mně to nevadí…“

„Marsiusi, uklidni se,“ vynadal mu otec. Zvedl se a vykročil k nám. Marsius zmlkl. Ať už jste jeho syn, nebo ne, když Thelarus Dracorte rozkáže, poslechnete.

Pokusil jsem se na něj dívat Qolinýma očima. Vysoký s rovnými zády a v tmavém obleku, v němž se cítil pohodlně. Upravená bradka zakrývající hrany brady, o níž jsem věděl, že je tolik podobná té mojí. Věk mu zasadil stříbrošedé oči trochu hlouběji než mně a už nebyl tak štíhlý, ale pořád měl spoustu svalů. Měl teplý a rozhodný hlas. Každý detail naznačoval, že to je muž, který se narodil, aby vládl, a vždycky jsem si byl jistý, že kdyby otec nebyl dědicem koruny, vesmír by pro něj spontánně nějakou vytvořil.

Sklonil jsem hlavu. „Otče.“

„Synu, vítej zpátky. Jsme velmi rádi, že ses v pořádku vrátil.“

Hlavu jsem měl stále skloněnou a cítil jsem, jak se mi krabatí čelo. Věděl jsem, jak zní můj otec, když je velmi rád, a jestli takhle vypadala radost, tak byl Eton dennodenně velmi rád, že mě vidí. To jsem tak přestoupil hranice, když jsem nás při příletu nasměroval jinam? Podrýval jsem tím jeho autoritu? Nemohlo z toho vzejít nic jiného než trapná chvilka, ale otec nesnášel pocit trapnosti víc než cokoli jiného.

Tak ať. I kdybych dokázal vrátit zpátky čas, neudělal bych to jinak.

Narovnal jsem se. „Já jsem velmi rád, že jsem se k vám vrátil se svými hosty. Otče, toto je Qole Uvgamutová, kapitánka Odkazu Kaitanu. Ona a její bratr Arjan Uvgamut jsou nejlepšími lovci Stínu na Alaxaku a svolili, že nám pomohou při výzkumu Stínu a jeho schopnosti vázat se na organickou hmotu.“

Otec je obdařil úsměvem. „Tak to jsou opravdu báječné zprávy. Oba jste v Dracortě vítáni.“

„Qole a Arjane,“ pokračoval jsem podle pravidel, „dovolte mi představit vám Thelaruse Axandara Rubiona Marsiuse Dracortese, Krále a Služebníka impéria dracorteské rodiny.“

„Je pro mě čest vás poznat… pane.“ Qole mu podala ruku a já jsem sebou škubl. Nemohla vědět, že jediný správný způsob, jak pozdravit krále, je úklonou nebo pukrletem. Měl jsem si na to vzpomenout a varovat ji.

Ale otec na dekorum tolik nedbal. Zaváhal jen na moment a pak její ruku přijal a potřásl s ní.

„Drahoušku, není zvykem podávat ruku králi.“ Přišla k nám moje matka Ysandrei a v její krásné tváři se zračilo shovívavé znepokojení. Byla oděná opulentněji než otec. Měla na sobě tmavě modrou róbu, jež zvýrazňovala její postavu, která vypadala mladistvěji, než na co měla mít nárok. Matka nikdy neukazovala příliš mnoho kůže, ale taky ji nikdy neunavilo nám vykládat, že věří, že by člověk měl být hrdý na to, jak vypadá.

Neunikl jí výraz na Qolině tváři, když jsem ji představil jako královnu. „Samozřejmě se tím nijak nenervujte,“ prohlásila. „Vím, že vyznat se ve společenských pravidlech není jednoduché. Nicméně, Thelarusi, je bezpečné, aby ses jí dotýkal? Slyšela jsem, že otrava Stínem je na Alaxaku dost běžná.“ Omluvně se usmála na Qole. „Nic proti vám, drahoušku. Celý život musím dávat pozor na detaily.“

Přes Qolin obličej se převalila vlna emocí – zmatení, trapnost, vztek – a pak je spolkla.

„Je to… Ode mě nic nechytnete, jestli máte na mysli tohle.“

„A nezabýváš se náhodou chytáním Stínu?“ Svůdný a hudební hlas vyslovil ta slova znuděně a pobaveně. Jeho majitelka se ani neobtěžovala vstávat, ale nijak mě to nepřekvapilo. Moje sestra Solara se válela na pohovce s infopadem a prstem posouvala po displeji. Kromě nejnovějších palácových drbů a klepů moc jiných zájmů neměla. Politika, věda nebo historie ji nechávaly chladnou. Málokdy se stalo, že jsme ona a já měly nějaké společné zájmy. Její zlaté šaty měly stejnou barvu jako její vlasy prozářené sluncem. Byl jsem si jistý, že ne náhodou.

„Qole a Arjane, tohle je Solara Dracortesová, moje sestra,“ představil jsem ji a snažil jsem se neznít nakvašeně.

Marsius sice okamžitě poslechl otcův rozkaz, ale nemohl si pomoct a hned ho zapomněl, když ho popadla zvědavost. „No jasně, Stín! Vy ho lovíte! Máte na to prut? Nebo sítě? Je pravda, že lovíte na krajích molekulárních mračen? Máte svou vlastní loď?“

Qole ani Arjan nedokázali potlačit úsměv a nějaká část napětí jim spadla z ramen. Měl bych dát Marsiusovi všechny dárky světa.

Arjan před ním poklekl. „My jsme na kraji molekulového mračna. Začneš s magnetickou sítí, víš, protože…“

Nechal jsem ty dva, ať se baví o lovení Stínu, a pokračoval jsem dál do místnosti s Qole, abych nám našel místo k sezení. Král s královnou nás téměř opatrně následovali. Dotkl jsem se Qoliny ruky, abych jí naznačil, že si může sednout na jednu z židlí, a ona sebou trhla a přitom odhalila, jak moc je nervózní, což jsem doteď netušil.

Nemohl jsem jí to mít za zlé. Teď mi to bylo jasné – sám jsem se nemohl dočkat, až tu budeme, ale ji jsem přivedl do nejcizejšího možného prostředí.

Než jsem se usadil, obrátil jsem se ke králi. „Otče, ty víš, proč vzdušná stráž chtěla eskortovat Kaitan do kontejnmentu?“ zeptal jsem se jakoby ledabyle. „Říkali, že jsi jim to rozkázal.“

Věděl jsem samozřejmě proč, jen jsem chtěl slyšet, jak to potvrdí. Chtěl jsem, aby to slyšela Qole.

Trochu přivřel oči. „Přesně tak. Bylo mi doporučeno, že vzhledem k útokům na vaši loď by bylo dobré přesně dodržovat protokoly, a s tím jsem souhlasil.“

Qole o tom uvažovala a pak rychle přikývla, i když otec nemluvil přímo k ní. Dobře. Aspoň viděla, co stálo za jeho rozhodnutím, i když na každý pád nebylo zdvořilé.

Svá další slova jsem pečlivě zvažoval. Teď jsem potřeboval uklidnit svou rodinu i Qole a docházelo mi, že způsoby, jakými by se toho dalo dosáhnout, se asi navzájem vylučují. Byly tu dva různé světy a já jsem se mezi nimi pokoušel vystavět most. V jednom jste mohli přijít k něčím dveřím, jednoduše zaklepat a začít se s ním bavit. V tom druhém byly spousty pravidel – často dobrých, dobře odůvodnitelných, třeba kvůli bezpečnosti, efektivitě nebo pořádku –, ale někdy překážely přímé komunikaci.

I když se tyto světy lišily, nevěřil jsem, že by se nenašly nějaké styčné body. Nemohl jsem. Potřeboval jsem, aby se navzájem vnímali tak, jako jsem je vnímal já.

„Otče, doufám, že chápeš, proč jsme nepřistáli v kontejnmentu. Neumožnilo by to adekvátní přijetí kapitánky Qole,“ pečlivě jsem zdůraznil její hodnost, „zvlášť poté, co mi zachránila život. Pravděpodobně víc než jednou.“

Matka náhle pohlédla na Qole s novým úžasem, který byl ve srovnání s jejím obvyklým vystupováním skoro až neslušný… a také s uznáním, jak jsem si s radostí povšimnul.

Král zvedl obočí a pak uznale sklonil hlavu. „Potom naše vděčnost nezná mezí.“

Královna se ovládla natolik, aby také sklonila hlavu, a držela ji v té poloze tak dlouho, jak jen jí to dekorum při podobné příležitosti dovolovalo. „Celý Luvos je vám vděčný. A já jako jeho matka jsem vaším dlužníkem.“

Qole vypadala spíš zmatená než uklidněná. Nedařilo se jí najít slova, aby odpověděla, zakoktala se a pak se hrozně začervenala.

Potlačil jsem škleb v obličeji. Jestli jí tohle mělo pomoci cítit se lépe, jak jsem předpokládal, tak jsem nejspíš neuspěl. Otevřel jsem pusu, abych jí nějak pomohl, ale ona po mně střelila jedovatým pohledem: Sklapni, dokážu za sebe mluvit sama. Bylo to tak jasné, jako by to zařvala do komunikátoru.

Nakonec se vzpamatovala a řekla: „Děkuji vám, Vaše Výsosti, ale všichni jsme se ocitli v nebezpečí a dělali jsme, co jsme mohli, abychom přežili.“ Na chvilku zaváhala. „Těší mě, že tu jsem. Byl to… docela výlet.“

Snažil jsem se nesmát. Podařilo se jí eufemisticky podat nepříjemné informace – Qole už začínala zvládat pravidla hry.

Král přikývl. „Jsme si toho vědomi. Na vaši hlavu byla evidentně vypsána značná odměna, kapitánko Qole. Vypadá to, že Treznor‑Nirmanasové se hodně zajímají o něco, co byste jim mohla nabídnout. Ale nemusíte se bát, tady na vás nemůžou.“

„Ano, zajímali se,“ řekla Qole trochu rozohněně. „Tak moc, že mě chtěli rozřezat.“

Tolik k eufemismům.

„To je velmi znepokojivé.“ Otec se zamračil. „Povězte mi, nezmínili se, čeho tím chtěli dosáhnout?“

V duchu jsem se zašklebil. I přes Qolinu přímočarost jsem tohle nepovažoval za téma, kterým se chtěla znovu zabývat. „Co na tom záleží?“ vstoupil jsem do debaty. „Jsou to šílenci, kteří si neberou servítky a kteří si rádi zjednoduší výzkum, a přitom někoho připraví o život. Důležité je, že s Qolinou pomocí můžeme zjistit klíčový…“

„U všech systémů, co je tohle za strašidelný rozhovor?“

V královských kruzích platí pravidlo: V každé společenské situaci existuje něco nejhoršího, co se může stát – a to se taky stane. Takže lidová moudrost praví, že se člověk musí vyhýbat všemu, co by k takovým divným situacím mohlo vést. Například rozhovorům dost záživným na to, aby u nich člověk neusnul.

Ale když vezmeme v úvahu toto pravidlo, pak přivést Qole do stejné místnosti, kde se vyskytuje Ket, je nejhorším společenským přešlapem, jakého jsem se za svůj život dopustil.

Upřímně, nevěděl jsem, že tu Ketrana bude, ani jsem si ji nevšiml, jak sedí ve stínu v křesle, když jsme vcházeli do místnosti, jinak bych tenhle pokus o vzájemné představení nechal být. Svou rodinu jsem dokázal zvládnout. Moje matka se věnovala zejména strachování se o etiketu a nevhodnost různých věcí, Marsius byl vždycky v tak dobré náladě, že ho jeden podezíral, jestli nebere nějaké drogy, Solara byla, hm, prostě Solara. Drbala a vymetala večírky.

Ale Ketrana… Vypadala jako ztělesnění urozené princezny. Její drobná postava měla ideální proporce a na svém královském krku nesla hlavu s jemnými rysy: rty předurčené ke špulení, tváře s dolíčky a perfektně tvarovaný nos.

Ale dolíčky ve tvářích při každém jejím úsměvu byly pečlivě vypočítané a nos držela tak, aby nenaznačoval hravost, ale znechucení. Když jsem se s ní poprvé setkal, dost mě to vzalo, což by se stalo kterémukoli jinému poblázněnému adolescentovi, zvlášť proto, že tenkrát na sobě měla stejně přiléhavou róbu jako dnes. Od té doby jsem si uvědomoval, že mezi podlostí a nevýrazností vede jen tenká hranice. A s tou ona pracovala.

Teď však nebyla naděje, že by to pro Qole mohlo skončit jako něco jiného než divný zážitek.

„Tak vy jste ta Alaxanka? Nemůžu uvěřit, že vás sem pustili. Tak to je teda novinka roku!“ Ketrana se postavila za pohovku, na níž jsem seděl, a upřela na Qole nechápavý pohled. Pravdou bylo, že Qolina kožešinou lemovaná kožená bunda a boty po kolena jen zvýrazňovaly její zacuchané tmavé vlasy a to, jak moc se od Ket odlišovala. Ket byla jemná, jako dokonalé miniaturní umělecké dílo, zatímco Qole byla zdravá a divoká jako příroda, která mohla být takovému uměleckému dílu inspirací. „Z Alaxaku do královských komnat,“ pokračovala, „to je jako z nějaké reality show.“

„Ket,“ prohlásil jsem důrazně, „kapitánka Qole je mým hostem. A viděla takové věci, vedle kterých je královská společenská místnost dost nezajímavá.“

Pak jsem zaváhal, i když jsem dobře věděl, že etiketa si žádá, abych je navzájem patřičně představil. Nebyl jsem jistý, proč mi dělalo problém vyslovit několik následujících slov. Možná proto, že jsem nevěděl, jak na ně Qole zareaguje. Bude jí to jedno? Nebo bude zmatená, protože na Alaxaku se to dělá jinak? Naštvaná, protože jsem ještě neměl čas jí to vysvětlit?

Částečně jsem skoro chtěl, aby se naštvala, z důvodů, kterým jsem docela nerozuměl. Ale pak jsem si uvědomil, že kvůli etiketě a protokolu jí to nemůžu vysvětlit. Ne tady, když Ket stojí vedle mě. Ne dokud spolu nebudeme sami… ať už to bude kdykoli.

„Qole.“ Konečně jsem se k ní obrátil. Už jsem otálel tak dlouho, že se na mě matka tázavě podívala. „Tohle je Ketrana Dracortesová, moje sestřenice z druhého kolene… a moje snoubenka.“

Přísahal bych, že na krátký okamžik jsem v koutcích Qoliných očí zahlédl záblesk černoty. „Já… jistě. Stále se tu dozvídám nové věci. Teď bych vám měla pogratulovat, žejo?“

Určitě byla naštvaná. Z toho, jak vypadala, jsem vyčetl, že běsní, ale nikdo jiný to vědět nemohl.

Já jsem naopak nevěděl, jestli jsem znepokojený, nebo nadšený. „No ne, žejo, to je ale roztomilé.“ U mého druhého ramene se zjevila Solara. „Jste úžasná, kapitánko. Z Ket si prosím nic nedělejte, my jsme se prostě s někým takovým ještě nikdy nesetkali. Ani si neumíte představit, jak je to pro nás stimulující. Že mám pravdu, Ket?“

Ket se zasmála, ale výraz jejích očí byl ledový. „Stimulující. Nechtěla jsem být nezdvořilá, to rozhodně ne. Ráda vás poznávám, Qole.“

S líbezným výrazem se posadila na pohovku hned vedle mě. „Nejsi rád, že mě vidíš, Nevariane?“

Zatřepetala řasami a já jsem hrdinsky ovládl nutkání zacpat jí pusu. Obvykle jsem s Ket neměl potíže. Manželství bylo pro členy královské rodiny otázkou krve, politiky a tradice. Muži a ženy byli spojování kvůli specifickým rysům a od narození nám bylo často připomínáno, že genetice jsou nějaké vášně ukradené. Vždycky jsem to považoval za součást svých povinností a myslel jsem si, že jsem mohl skončit s někým mnohem horším než s Ket. Rozhodně byla krásná, a i když se chovala opravdu nehorázně, dokázal jsem ji většinou ignorovat. Teď mi to však přišlo nemožné. Jako by všechny ty falešnosti, každý neautentický pohyb, ostře vystupovaly na světlo.

„Vy dvě hrdličky se spolu teď bavit nemusíte.“ Solara se ke mně nahnula a odstrčila Ketinu ruku. „Budete na to mít dost času později, nemyslíte? Ne, myslím, že bychom měli využít tuhle příležitost a dozvědět se něco o našem novém hostu. Povězte nám, Qole, čím se tak na Alaxaku bavíte?“

V duchu jsem Solaře poděkoval. Netušil jsem, proč cítila povinnost přispěchat mi na pomoc, ale i když se vůči Qole chovala povýšenecky, ve srovnání s tím, čeho by byla schopná Ket, to bylo tisíckrát lepší.

„No, hmm…“ Qole nevypadala, že se plamenně rozhovoří, ale pak její hlas nabral na rychlosti a na síle. „Nemáme mnoho volného času, ale když ano, tak se mnoho rodin z mé vesnice rádo schází. Každý přinese něco k jídlu, a tak máme velkou společnou hostinu.“

Koutky úst se jí skoro ohnuly do úsměvu a oči se jí zaleskly při milé vzpomínce. Takový výraz jsem na její tváři často nevídal, tak jsem si ho uložil do paměti.

„Každá rodina přinese něco k jídlu?“ zeptala se Solara nevěřícně. „To není žádný hostitel?“

„Ne. A o tom to právě je.“ Radost z Qolina obličeje pomalu vyprchávala a její hlas byl méně výrazný. „Je to o sdílení. Říkáme tomu potlach.“

„Rozumím!“ Ket téměř zaječela. „A jeden nikdy neví, co si vytáhne z hrnce! A jak můžete, u Sjednotitele, takhle věřit všem těm rodinným kuchařům?“

„Ehm, my nemáme kuchaře. Vaříme to sami.“ Qole musela tušit, jaká odpověď bude následovat, protože rychle dodala: „Mně se to každopádně líbí. Je to zábava.“

Ket jí zasadila smrtící úder. „No, ale musíte přece mít ještě nějakou jinou zábavu. Jo, jo, nechte mě hádat, to bude skvělé.“ Zkroutila rty, jako by nad něčím urputně přemýšlela. „Ty kožešiny na tohle tradiční oblečení jsou ze zvířat, která sami lovíte? Slyšela jsem, že domorodci na vnějších planetách to dělají. Viděla jsem videa, kde lidi měli ruce po lokty namočené v krvi – a někteří ji dokonce i pili, ještě když se z ní kouřilo! To děláte taky?“

U Velkého kolapsu.

„Jestli já piju krev?“ Qole otevřela pusu a pak ji zase zavřela. Doufal jsem, že je příliš šokovaná na to, aby se rozzuřila.

Matka se pokusila zachránit situaci, budiž jí to přičteno ke cti. „A co nějaké kulturní tradice, drahoušku? Slavíte nějaké svátky?“

Qole obličej zkameněl. Svátky? Na Alaxaku?

Ale pak mě překvapila, protože potichu odpověděla: „Něco takového máme.“ Obličej měla nehybný. Jako masku. „Jednou za rok se shromáždíme v tundře a každý zapálí stínové pochodně za lidi, kteří zemřeli v uplynulém roce. Každý rok jich zapalujeme tucty, a to v naší vesnici žijí jen stovky lidí. Říká se, že pochodně vynesou duše zemřelých skrz atmosféru, do molekulárních mračen, kde lovíme Stín. Stín nás zabíjí a přibližujeme se k němu i po smrti.“

Celá místnost ztichla. Všichni na ni upřeně hleděli. Dokonce i Marsius s Arjanem přerušili svůj živý rozhovor u stolu a podívali se na ni.

Podobně jako Stín přinášel lidem smrt, byla Qole tím, co ničilo zdvořilou a stupidní konverzaci.

Zvláštní bylo, že Solara vypadala ohromeně.

A já… vůbec to nebylo vtipné, a kdybych to udělal, byla by to ta nejnezdvořilejší věc na světě pro mou rodinu i pro Qole… ale chvíli jsem přemáhal potřebu se hystericky rozesmát.

Jako první si odkašlala matka a následoval celý sbor zvuků. „A není to fascinující? Jsem si jistá, že bychom rádi poslouchali vyprávění o Alaxaku celé odpoledne, ale musíme se věnovat přípravám na oslavu, která se bude konat dnes večer.“

Věděl jsem, co se teď stane. Všichni se rozprchnou a nedlouho potom už budu tak moc svázaný večerním protokolem, že se ani nebudu moct pohnout, o rozhovoru s Qole ani nemluvě.

Otočil jsem se k otci. „Musíme spolu probrat pár věcí.“

Přikývl. „Souhlasím. Nicméně na to bude čas později. Nyní musíme připravit ubytování pro naše hosty, kteří jsou nepochybně unavení. Jídlo, koupel. A ty, Nevariane, se musíš připravit na dnešní ples a na zítřejší akce.“

Přikývl jsem. „Vím to. Stejně tak Qole. Musíme dát pozor, aby byla náležitě představena.“

„Cože?“ Qole na mě zírala, šokovaná, úplně mimo. „Zbláznil ses? Na žádný ples nejdu.“

Král se zamračil. „Přesně tak. Nevím, proč by tam měla chodit.“

„Určitě by se tam vůbec necítila dobře,“ přidala se matka. „Nejlepší bude, když si odpočine, aby zase nabrala sílu.“

„A co by si vůbec vzala na sebe?“ zahihňala se Ket.

Cítil jsem, jak trochu rudnu. „Dává to smysl, protože zítra se odehraje Dracorteská Konference a Report. Qole i já jsme oba hodně riskovali, abychom se sem na to dostali včas, stejně tak na každoroční oslavu úspěchů.“

„Jako našich zásnub,“ řekla spokojeně Ket.

„Ano, ano. A taky toho, že tu máme oficiálního zástupce Alaxaku, který bude klíčem k otevření nesmírného potenciálu Stínu v oblasti energetiky. Na to jsem osobně vynaložil značné úsilí. Kvůli tomu jsem to dělal. Otče, pokud neuděláme dojem dnes večer a nedáme jim důvod, aby měli v dracorteského dědice důvěru, začnou se šířit nejrůznější klepy.“

Otec zaváhal. „Vím, že Rubion by chtěl co nejrychleji začít s výzkumem – což by byl základ toho, co chceme dnes večer ukazovat.“

„Do dnešního večera ten výzkum určitě dokončit nestihne. A Qolina přítomnost nám prokáže větší službu než nějaké chaluhy nasycené Stínem, s tím, kolik se toho o ní bezpochyby povídá. Kvůli té odměně je teď středem pozornosti. Všichni ji chtějí a máme ji my.“

S těmi slovy se mi do tváří nahrnulo ještě víc krve, ale snažil jsem se to ignorovat.

Král Thelarus se zamyšleně podrbal na bradě. „Možná. Ale pro tento večer by zdržení bylo přípustné.“

„Ne. Ne, ne, ne,“ řekla Qole. „Ketrana má pravdu. Vaše královská Výsost má pravdu. Opravdu máte oba pravdu a Nev se mýlí.“ Spěšně vstala a oprášila se. „Bylo mi velkou ctí. Ctí a potěšením. Ale já jsem ta poslední, kdo by chtěl… koho byste chtěli mít na plese.“

Solara k ní přiskočila a vzala ji za ruku. „Ale ještě si to rozmyslete, Qole, prosím. Bude to taková legrace, slibuju. A Nev má pravdu, bude to fakt pecka. Sítě budou plné toho, čeho Dracortesové dosáhnou, když nám pomůže někdo jako vy. Co na to říkáš, otče?“ Otočila se na otce a našpulila pusu. „Pozvi naše hosty na ples.“

Se Solařinou pomocí se zdálo, že možná dokážu přimět všechny, včetně své rodiny, aby Qole přijali jako právoplatného vyslance její planety a ne jako něco, co jsem si přinesl na podrážce z výletu. „Qole se na Luvosu nedostalo úplně nejlepšího přivítání,“ dodal jsem jízlivě. „Je čas to napravit a ukázat světu, co jsme zač a co nám přinese budoucnost.“

Král pomalu přikývl. „Dobrá. Solaro, připrav kapitánku na ples. Ysandrei, najdi prosím služebníka, který s přípravami pomůže Arjanovi.“ Zvedl na ni obočí.

Na královnině tváři se zaskvěl perfektní úsměv, takový, kterým maskovala nesouhlas. „Samozřejmě. Arjane, Marsiusi, oblečte se dostatečně pohodlně na večírek.“

Marsius vzhlédl od stolu, kam Arjanovi přinesl kreslicí náčiní, aby mu mohl nakreslit, jak to chodí při lovu Stínu. „Cože? Večírek? Večírek! Arjane, to bude taková sranda!“

■ ■ ■

O pár minut později jsme ve velké místnosti zůstali jen já a otec. Lustry byly ztlumené a my jsme bok po boku shlíželi na město z proskleného balkonu. Slunce se sklánělo k západu a miliony světel se probouzely k životu, některá tekla jako řeky a jiná se mihotala jako hvězdy. Hvězdný portál byl orámován jasnými obrysy a bylo vidět, jak jím proudí lodě tam a zpátky.

Možná to nebylo tak špatné.

Zdálo se, že aspoň Solara si oblíbila Qole. Marsius se rychle spřátelil s Arjanem a Ket… no. Doteď mi nedělalo nijak dobře ji sledovat a nyní jsem měla pocit, že mám zvlášť velký důvod se o ni zajímat ještě méně.

„Gratuluji k dokončení Letu,“ řekl otec tiše. „Měl jsem o tom plánu své pochyby, ale ty i Rubion jste si za tím stáli… a udělali jste dobře,“ dodal a já jsem překvapeně zamrkal. Otec málokdy přiznával svou chybu, protože se mu většinou nic takového nestávalo. „To, čeho dosáhneš pro naši rodinu, pro tuto soustavu, je něco, na co můžeš být hrdý.“

Jeho slova mě zahřála u srdce, ale zavrtěl jsem hlavou. „Začínám si uvědomovat, otče, že naše díky si zaslouží ti, kteří nám věří, že děláme dobrou věc. Qole zažila spoustu hrozných věcí, aby se sem dostala, a to teprve potom, co jsem se ji k tomu snažil donutit.“

Přikývl. „Máme ke svým poddaným zodpovědnost a nesmíme na to zapomínat. Ale to, že tě jedna z nich fascinuje, by nemělo narušit tvou zodpovědnost vůči všem ostatním, Nevariane.“

Zíral jsem z okna a snažil jsem se pochopit, co tím má na mysli. Nebo spíš co všechno tím má na mysli. Thelarus Dracorte nikdy nemluvil o ničem, aniž by za tím bylo hned několik úrovní významu, a když jsem vyrůstal, učil jsem se rozklíčovat jeho slova.

Teď jsem si však nebyl vůbec jistý. „Soustředil jsem se pouze na tu misi, otče. Všechno, co jsem dělal, jsem směřoval k tomu, abych vylepšil životy všech. Když oznámíme, že dokážeme Stín použít jako bezpečný zdroj energie, když ukážeme, že se při výzkumu máme od čeho odrazit, všechno se změní. Ale jsem také rád, že se přitom, během toho procesu, dozvím víc o našich poddaných a o jejich potřebách.“

Otec přikývl a chvíli jsme zůstali zticha. Vždycky jsem měl rád rozhovory, které jsme tu vedli s výhledem na město. Čím jsem byl starší, tím méně časté byly, ale vždycky mi dávaly pocit, že s ním jsem nějak spojený a že to celé má nějaký smysl.

„To je chvályhodné, Neve,“ prohlásil nakonec. „Ale pamatuj si, že když chceš pro lidi to nejlepší, nesmíš se o ně moc zajímat. Tvoje mysl musí zůstat čistá a vnímat fakta.“

Pohlédl jsem mu přímo do očí. I teď, když už jsem dávno nebyl dítě, mi to přišlo docela troufalé. „Slíbil jsem Qole bezpečí a udělám cokoli, abych svůj slib dodržel.“

„Samozřejmě,“ řekl rozhodně, ale znělo to spíš jako ale než jako přitakání. „Nemluvím o jejím bezpečí.“

Měl na mysli, že bych si měl držet odstup. Že jsem výš než ona.

„To je něco, jemuž jsem zatím nepřišel na kloub,“ připustil jsem, aniž bych uhnul očima.

Král se na mě díval v klidném očekávání. Najednou mi zase bylo osm, konala se Přeměna, stál jsem se zátěží na ramenou a pokoušel jsem se neupadnout. „Zjistíš, synu, že život tě to naučí. A tvou jedinou povinností je se na tu lekci připravit.“ Otočil se. „Je čas, měl by ses jít nachystat na ples.“

Pak mě opustil a já jsem očima zabloudil k blednoucímu oranžovému nebi. Jedna z těch teček kdesi v dálce byl alaxaský subsystém. Někde tam byly pásy asteroidů, gravitační proudy a molekulová mračna s řekami Stínu.

Měl jsem tu být šťastný. Měl jsem tu všechno, co jsem chtěl. Takže jsem přemítal, proč jsem si připadal víc doma včera na Odkazu Kaitanu.

Vystrnadil jsem tu myšlenku z mysli. Už byl opravdu čas.

XII

QOLE

Kdyby bylo možné umřít hanbou, už bych určitě byla mrtvá. A kdyby se hanba dala použít jako zbraň, tak by ji Dracortesové ovládali mistrovsky. V tuhle chvíli na mě útočilo pět komorných mýdly, kartáči a hřebeny. Ale vlastně to celé byl neutuchající útok od té doby, co jsem vystoupila z Kaitanu.

Seděla jsem ve stříbrné vaně až po okraj naplněné takovým množstvím skoro vroucí vody, kolik na Alaxaku není ani ve všech horkých pramenech dohromady. Voda byla taky ovoněná takovým množstvím parfémovaných olejů, že tolik bych jich sama nespotřebovala za celý život, o jednom použití ani nemluvě.

Vrchní komorná Ollava se naklonila k mé hlavě a začichala. Pak si prohlédla zhruba tucet lahviček s parfémy vyskládaných na okraji vany. „Víc kořenitou, méně květinovou. Potřebujeme něco silnějšího, aby to přebilo ty kožešiny a kůže, které jsou z ní pořád ještě cítit.“

Na sobě jsem však už neměla vůbec nic. Ve vaně jsem byla nahá, a to i když jsem měla kolem sebe početné publikum. Byly to samé ženy, ale stejně, nahou mě viděla jen matka a ta mě naposledy koupala a oblékala, když mi bylo pět, dlouho před tím, než zemřela. Moje hlasité protesty, že se o sebe postarám sama, přišly úplně vniveč. Dokonce mě ani nenechaly, abych se sama svlékla. Místo toho ze mě strhaly oblečení a skoro mě nacpaly do vany, kde mě ještě drbaly kartáči. Všude.

Moje oblečení už leželo na hromádce a někdo je odnášel, takže jsem ho nemohla uzurpovat, abych se měla čím zakrýt. Služka, která ho nesla, je zvedla s takovým děsem v očích, jako by se bála, že obživne a kousne ji.

„Kdo by chtěl nosit něco takhle ošklivého?“ uchichtla se jedna služka k druhé, která stála v koutě, ale ne dost potichu. Nebo mi při téhle hanbě Stín zlepšoval sluch.

„A cos čekala? Slyšela jsem, že pije zvířecí krev.“

„Víš, že se dotkla krále? Takovýma rukama!“

I kdyby mě obličej nepálil z horké vody a těch kartáčů, při těchto slovech by začal. Nebyla jsem si jistá, jak bych se mohla cítit ještě víc ponížená, než jsem už byla.

Ollava začichala už asi posté a tentokrát směrem k mému oblečení. „Rovnou do spalovny,“ rozkázala služce.

„Ne…!“ Můj křik přehlušil kbelík vody, který mi jiná služka vylila na hlavu. Místo aby to zchladilo můj hněv, jen ho to rozvířilo. Zaprskala jsem: „Nemohla by ta voda být ještě víc horká? A jestli spálíte moje oblečení, tak…“

Nevěděla jsem, co bych udělala, a vyhrožováním bych jen podpořila jejich domněnky o svojí „venkovské výchově“. Solara už na několik věcí upozornila, nicméně mně zase připadalo dost necivilizované někoho svléknout do naha, očichávat ho, drhnout ho a pak se ho snažit opařit k smrti.

Ona byla bohužel také součástí mého publika. Její zlaté vlasy a krémová pleť umýt nepotřebovaly, jen chtěly vylepšit a namalovat, takže seděla u zahnutého stolu z leštěného tmavého dřeva, který byl zhruba stejně velký jako velitelská stanice na Kaitanu, a kolem něj byly světla, zrcadla a několik dalších služek. Celkem přiléhavé přirovnání, protože ona celou tuhle hrůzu řídila. Vypadala však spíš jako královna než jako kapitánka.

Solara Dracortesová byla v různých ohledech tak úžasná, že jsem to nikdy dřív neviděla. Dokonce i Ketrana ve srovnání s ní bledla, a byla tak rozkošná, až jsem skřípala zuby. Ketrana mi naproti tomu připomínala jeden druh ryby, který se nacházel v alaxaských studených mořích. Ta ryba měla obrovské zářivé oči, aby odrážely světlo přicházející skrz led na hladině, a tím k sobě přitahovala pozornost. Když se nějaká neopatrná kořist nechala nalákat dostatečně blízko, vystřelila ryba svou vysunovací čelist a připravila neopatrného živočicha o život. Ztělesnění falešné krásy – dokud jste se nedostali dost blízko na to, abyste viděli, co je za ní.

Nevova sestra však byla tak nesmírně krásná, že skoro bolelo se na ni koukat, podobně jako na lesknoucí se Ostří narušení nebo na vybuchující hvězdu. Netušila jsem, co ona a já vůbec pohledáváme v té samé místnosti.

Technicky vzato byl tohle můj pokoj. Nebo pokoje, protože to bylo rozlehlé apartmá ve stříbrné, tmavě hnědé a fialové barvě, což mělo ladit s mou barvou, nebo to aspoň Solara říkala. Když jsem si uvědomila, že to myslí vážně, zakuckala jsem se. Dracortesové měli evidentně tolik obřích apartmá, aby z nich mohli vybrat to, které nejlépe doplňovalo barvu mých vlasů, očí nebo čeho, jako kdyby to byla nějaká zatracená košile. A stejně evidentně jsem neměla právo komukoli přikazovat, aby sem nechodil, a Solara trvala na tom, že mi pomůže s přípravami. Takže její služky svědomitě nanosily kufříky s kosmetikou, mýdly a oleji sem a teď jí upravovaly zlaté vlasy do elegantních vln propletených na temeni hlavy a do pleti jí vtíraly nejrůznější krémy. Říkala, že pak přijdu na řadu já.

Jaké štěstí.

Teď se zvonivě zasmála. „Proč byste si chtěla nechávat takové hadry?“

„Tyhle hadry mě někde daleko ve vesmíru udržují v teple,“ procedila jsem skrz zaťaté zuby, když mi dvě služky začaly rozčesávat vlasy. Poukázání na to, jak užitečné moje oblečení je, však mně ani pokožce mojí hlavy lepší pocit nepřineslo.

Když se můj cop rozpletl, zacuchané černé vlasy mi ve vlnách spadaly skoro až k pasu, takže toho bylo hodně co česat… a za co tahat nelítostnými hřebeny. Měla jsem si je česat častěji, i kdyby jen proto, abych tohle teď nemusela podstupovat, ale moje vlasy nebyly během vrcholu období lovu Stínu mou hlavní prioritou. Tady jsem začínala mít dojem, že věci jako vlasy nebo sladěné barvy jsou prioritami nejvyšší kategorie. Objala jsem si nahý hrudník a ponořila jsem se hloub do vody, i když pálila, abych se skryla jednak před Solařinýma pichlavýma očima, jednak abych utišila rozbolavělou kůži na hlavě.

„Po tomhle večírku se musím vrátit zpátky do vesmíru. Pracovat, víte jak,“ připomněla jsem jí.

„Náš nejmilejší Nev vám bezpochyby nasliboval, cokoli byste si mohla přát, takže dát vám oblečení je to nejmenší, co pro vás můžeme udělat.“ Solařin tón, kterým cosi naznačovala, se mi vůbec nelíbil. Zmínka o Nevovi se mi líbila ještě míň. Při tom všem ponížení byl on to poslední, na co jsem potřebovala myslet. „Naši krejčí vám můžou poskytnout to nejlepší syntetické termooblečení v galaxii.“

„Nechci to nejlepší v galaxii, ale to svoje.“ Zněla jsem jako paličaté děcko, ale nemohla jsem si pomoct.

„Hm, jak… sentimentální,“ prohlásila Solara a pak mrkla na služku, která držela moje oblečení špičkami prstů tak daleko od své uniformy, jak jen to šlo. „Nechte její oblečení vyčistit, jak to nejlépe půjde.“ Její už tak zářivé oči se ještě víc rozsvítily s příchodem inspirace. „A proč dovnitř nepřidat tenkou syntetickou vrstvu, aby to bylo ještě teplejší? Tak! Směs tradičního a moderního, nového a starého – to nejlepší z obou světů, ne?“

Měla jsem chuť jí připomenout, že její svět není ani starší, ani novější než ten můj, ale kousla jsem se radši do jazyka. Kromě toho se snažila být milá. Jen se jí to strašně moc nedařilo.

Než služka odešla, dodala: „A ještě jí límeček obšijte kouskem kožešiny z melori.“

Netušila jsem, co je melori, ale nejspíš to bylo něco podobně drahého a opulentního jako cokoli, co by Dracortesové použili na ozdobu.

„Ne!“ vyjekla jsem tak ostře, až to Solaru i služku překvapilo. Pokusila jsem se ztišit. „Ne… Vaše Výsosti… děkuji vám, ale…“

„Jste si opravdu jistá?“ přerušila mě Solara skoro stejně ostře, ale pak jí ústa roztála do úsměvu. Evidentně se jí nelíbilo, když jí někdo odporoval. „Ta jasná bílá by dobře kontrastovala s vaším tmavým obličejem…“

„Je na mém obličeji něco špatně?“ Začínala jsem nad tím uvažovat kvůli tomu, s jakou vervou mi služky drhly ruce. Slyšela jsem, že v některých slunečních soustavách lidé víc oceňovali buď světlou, nebo tmavou pleť, a Dracortesové byli všichni bílí jako padlý sníh. „To není špína, jo?“

„Slyšely jste ten její akcent, jo?“ Služky se zase zahihňaly a na vteřinu jsem je nesnášela tak mocně, že to šokovalo i mě samotnou.

Takovým lidem jsem se snažila pomoct? Tohle byli ti lidé, kteří obhajovali spravedlnost a slušnost v galaxii? Měli mě přivítat jako jednu z nich. Jestli se takhle chovali k členům vlastní rodiny, nebo i k těm, kteří s nimi náhodou sdíleli stejnou soustavu, možná bych je měla nechat padnout.

Neudělala jsem to jen proto, že by s sebou stáhli i zbytek mojí rodiny. Pořád jsem se držela šílené naděje a Nevových skoro příliš dobře znějících slibů, že Arjan, Telu a já budeme moci žít o pár let déle, když budu spolupracovat. Že bychom možná někdy mohli založit své vlastní rodiny.

No tak, to zvládneš. Už jsi prošla horšími věcmi.

Možná.

„Ach jo, vy si myslíte, že jsme takoví zpátečníci, že by nám záleželo na barvě pleti? Nám?“ zeptala se Solara nevěřícně a myslela tím mě – jako by si někdo tak zpátečnický jako já mohl vůbec dovolit o nich přemýšlet na stejné úrovni jako o sobě. „To jste nepotkala Devraka, šéfa našich bezpečnostních jednotek? A v galaxii nemá nikdo tmavší pleť než Belariusové a o těch jste jistě slyšela. Je to taky královská rodina, možná ještě urozenější a starší než naše.“ Povzdechla si. „Jejich princ a dědic Heathran je dost podle mého vkusu. Tak vidíte, Dracortesové dokážou ocenit krásu ve všech barvách, ať už je to kůže nebo látka… jde jen o to, aby se dobře doplňovaly.“

A byly jsme zpátky u komplementárních barev.

Už jsem za sebou měla víc situací, kdy jsem byla blízko smrti, než jsem dokázala spočítat, a přesto bych teď raději čelila silnému pásu asteroidů, nebezpečnému dronu nebo zatracenému treznorskému torpédoborci než tomuhle. Pro ně jsem byla venkovský balík, ale ve skutečnosti jsem se jen snažila si udržet kontrolu nad situací… a nad sebou. Nejen nad svým vzhledem. Můj vztek i moje hanba byly čím dál horší a cokoli jsem řekla nebo udělala nebo se snažila udělat, nemělo žádný účinek. Nepochybovala jsem, že pilotovat umím líp než kdokoli v téhle místnosti, nebo dokonce i v celé zatracené citadele, ale s touhle situací jsem si nevěděla rady. Chtěla jsem se schovat pod vodu. Místo toho mi služka vylila na hlavu další kýbl vody.

„Dobrá,“ prohlásila Ollava poté, co znovu očichala mé vlasy. „To už asi stačí. Teď jí pomozte ven, děvčata.“

Než jsem mohla protestovat, služky, které mi předtím drhly ruce, mě za ně zvedly. Byla jsem nahá, rudá, stoupala ze mě pára a všechny soustavy na mě mohly koukat. Ne poprvé jsem si přála, abych mohla utéct do šatny – která byla vyšší než moje kapitánská ubikace na Kaitanu a zároveň nejmenší místnost v apartmá – a zabarikádovat se tam.

Ale moje ponížení tímhle rozhodně nekončilo. Naopak, byl to teprve začátek.

Solara zvedla infopad z moře kosmetických lahviček, které zaplavovaly stůl, a na pár vteřin ho na mě namířila. Pak ho položila zpátky, zmáčkla tlačítko a nad ním se objevil můj hologram. Aspoň jsem nemusela sledovat detailní model svého nahého těla rotující ve vzduchu, protože na něm začala zkoušet nejrůznější látky a barvy.

„Tohle jsou všechny moje šaty. Jste trochu podsaditější než já, ale nebojte se, dají se rychle upravit,“ prohlásila, nehledě na to, že mě v tu chvíli netrápilo nic jiného, než že stojím před všemi nahá jako kus masa na trhu. Skoro jsem si přála, abych dokázala úplně zmizet. Jedna služka se nade mnou nakonec slitovala a zabalila mě do měkkého bílého županu.

„Hm, tyhle by šly, pokud je zkrátíme. Nebo ne. Tyhle jsou moc nevýrazné. Moc zářivé. Ne, ne.“ Solara si mumlala pro sebe, odsouvala prstem všechny možnosti, které se jí nelíbily, což byla asi většina z nich, i když všechny šaty byly její vlastní. Nestačila jsem si je ani prohlédnout a už byly pryč.

„Ááá!“ vykřikla konečně, ale pak odsunula obrázek dřív, než jsem si ho vůbec stihla všimnout. „Přesně to, co našeho milého Neva zaujme.“

„Cože?“ Klopýtla jsem, když mě jedna ze služek nasměrovala k židli před velkým zakřiveným stolem se zrcadly. Pokožka mi jen hořela a teď už to určitě nemělo nic společného s horkou vodou. „Proč byste chtěla něco takového? Není náhodou…?“

Ani jsem to zpropadené slovo nedokázala vyslovit. Ale proč jsem vůbec byla tak překvapená? Jak jsem si mohla myslet… a co jsem si vlastně vůbec myslela?

Pořád jsem doufala, že Nev vejde dovnitř těmi dvojitými stříbrnými dveřmi, zamává svým Ostřím narušení a dostane mě odsud pryč stejně jako na tom zatraceném torpédoborci. Ještě víc jsem si přála ho už nikdy nevidět. Na Kaitanu mi toho o sobě řekl tolik, o své rodině, o svých nadějích a ideálech, ale zapomněl na svou snoubenku. Věřila jsem, že mě nevodí za nos, ale nebyla to pravda.

Pitomec, pitomec.

Pokračovala jsem v nadávání. Jako kdyby se všichni ostatní v místnosti dost nesnažili.

„Zasnoubený,“ doplnila Solara. „Ano, samozřejmě, ale to by nebyla žádná legrace, kdyby se do Ket rovnou zabouchnul. A taky jsem viděla, jak se kouká na vás. Máte takový venkovský půvab.“

Doufala jsem, že moje horká pokožka nepopálí tu židli. Venkovský půvab. Jako kdybych byla nějaká tretka odněkud ze zapadákova, a ne nejobratnější pilot na téhle straně galaxie. To a ještě komplementární barvy byly dvě věci, o kterých už jsem nechtěla nikdy slyšet.

Stejně tak už jsem nechtěla slyšet, že se na mě Nev nějak kouká. Ještě včera by mnou z něčeho takového projel záchvěv tak horký a mocný jako z trysky lodního motoru. Ale ne teď. Protože jestli to byla pravda, tak i když byl zasnoubený, měli jsme tu problém. Pro mě, pro něj, pro Ket, pro celou královskou rodinu. Tak proč by u všech systémů chtěla Solara přilívat olej do ohně? Možná tajně nesnášela Ket, která si to, jak jsem musela připustit, docela zasloužila.

„A-ale…“ zakoktala jsem nakonec. Solara mě sledovala intenzivním pohledem, který se mi nelíbil. Stejně jako všechno ostatní. „Ale jestli je tohle ta příležitost, při které oni oznámí svoje zasnoubení, tak proč byste zrovna teď chtěla dělat vlny?“

„Hm, to je jen taková hra, kterou my královští hrajeme… pro zábavu. Tomu byste nerozuměla.“ Než jsem z toho stihla vybublat vzteky – nebo si přát, abych se vypařila –, pokračovala. „Kromě toho můj bratr není tak tupý, aby svou pozornost věnoval jen jedné osobě.“

Můj údiv ji znovu rozesmál.

„Ale, chudinko malá. Vy jste si myslela, že na Ket čekal? Možná se to tak dělá u vás na planetě, ale ujišťuju vás, že tady to je jinak. Nikdy by nebyl tak netaktní, aby pošpinil rodokmen, jestli mi rozumíte,“ naznačila potutelně. „Ale nepochybuju, že koketuje, kde se mu zachce. Mohl by každopádně mít kohokoli v celé galaxii. Vím, že měl něco s tou holkou od Xiaolanů, ne s jejich dědičkou Daiyen, ale s jednou z jejích sestřenic. A taky s nějakou nirmanaskou holkou, kterou potkal při studiích na jejich Ekonomické Akademii. Pak tu taky byla tamta kamarádka Ket, ale to bylo možná ještě před neoficiálními zásnubami…“ Začala je počítat na prstech a seznam pokračoval.

Snažila jsem se rozklíčovat, co vlastně cítím, a pak jsem si uvědomila, že to je, jako bych cítila, jak moje vnitřnosti propadávají skrz židli. Nebyla jsem si jistá, proč jsem v šoku. Měla jsem to vědět. Nev byl zatracený princ, úžasný a bohatý víc, než si člověk dokázal představit. Jistě že už něco měl s jinými ženami. S tucty žen. Na rozdíl ode mě nevyrostl na lodi na okraji světa jen se svou rodinou a přáteli tak blízkými, že byli jako rodina, a taky neměl v očích černotu, která by všechny kolem děsila.

Najednou jsem si připadala tak naivní a venkovská, jak o mně celý den tvrdili.

Solara se ke mně natáhla, poplácala mě po tváři a přinutila mě podívat se jí do očí. Nikdy předtím jsem neměla takovou chuť někoho kousnout. Tolik o civilizovanosti.

„Netvařte se tak nešťastně! Je to večírek.“ Zazubila se na mě a oči si jí zablýskaly – tak podobné Nevovým, ale přece tolik odlišné. „A z vašich šatů všem vypadnou oči z důlků.“

Nelíbilo se mi, jak to znělo. Aspoň ne, když to říkala ona, i když by mi nevadilo, kdyby se teď Nevovi něco stalo. Možná bych ho mohla zabít holýma rukama, a přitom bych ho mohla proklínat, že mě sem přivedl a udělal ze mě součást „královské hry pro zábavu“.

Když Solara oznámila, že její vlasy a make-up jsou hotové – služky jí na rty nanesly tu nejsytější červeň –, vyskočila ze židle a začala jim rozkazovat, jak mají upravit mě. Než jsem se nadála, na očích se mi třpytily tmavé stíny rozetřené nahoru a do stran. Měla jsem zvýrazněné lícní kosti a na rty mi natřeli nejtmavší purpurovo-rudou. Solara byla v sedmém nebi, vykřikovala, že vypadám „exoticky“. Pomyslela jsem si, že si vůbec nejsem podobná.

Natáhla jsem ruku, abych se dotkla obličeje, když jsem zírala do zrcadla, ale Ollava mi ji srazila. „Ne dokud to neuvidím já.“ Pohlédla na Solaru, aby jí to schválila, a pak mi kolem obličeje zamávala zářící hůlkou. Nejdřív jsem ucítila zvláštní teplo a pak zpevnění.

Potom jsem si přejela přes rty prstem a nesetřela jsem žádnou barvu.

„A teď vlasy,“ rozkázala Solara. S tím vážným výrazem, s nímž koordinovala, jak a kam mají být umístěny moje nekonečné a nepoddajné vlny, by mohla velet lodím v bitvě. Když mi na ně nastříkaly dostatek sprejů a zamávaly nad nimi mnoha zářícími hůlkami, jako by mávaly meči, ustálily se brzy ve tvaru, který připomínal cop, i když velice volný. Moje vlasy se spíš podobaly černému vodopádu, který se mi obtáčel kolem krku a padal dolů přes jedno rameno. Solara pak instruovala služky, jak mi do některých vln mají zaplést podlouhlé šperky, které měly dohromady nejspíš větší cenu než moje loď. Byl to vodopád třpytící se v měsíčním světle.

Nemohla jsem si pomoct a musela jsem to obdivovat, na rozdíl od svého obličeje. Ale pak jsem si s bodnutím horkosti v hrudi uvědomila, že bych radši měla Kaitan než několik šňůrek blýskavých drahokamů. Dracortesové to nezmění, když mi vylepší vlasy. Nikdy by mě nedokázali přimět, abych si své lodi cenila míň, nebo by mi ji nedokázali nijak vzít.

Než jsem povolila napjaté svaly v obličeji, vypadaly moje oči v zrcadle smrtelně černé. Stále jsem se snažila si v mysli podržet obraz Kaitanu jako štít, který by odrazil všechno, co by se na mě řítilo.

„Hotovo!“ prohlásila Solara. „Tvoje šaty by už měly být upravené každou chvilku. Půjdu do svého apartmá, abych si taky vzala šaty. A jen vy čtyři půjdete se mnou,“ dodala, když jí služky utíkaly pomoct. „Ollavo, dohlédni na to, aby bylo o Qole patřičně postaráno. Nechceme přece, aby zmařila všechno, na čem jsme tak tvrdě pracovaly, že?“

„Ne, princezno,“ řekla vážně Ollava a střelila po mně varovným pohledem. Než jsem se stihla zarazit, pohled jsem jí oplatila.

Zhluboka nadechnout…

Neměla jsem jinou možnost než se poddat pěti párům nedočkavých rukou, když Solara vypochodovala ven z pokoje. Upřímně jsem věřila, že by se na mě vrhly, kdybych se od nich pokusila utéct. Tyhle služky byly jako torpédoborce a nacpaly mě do šatů podobným stylem, jako mě eskorta vyprovázela z Kaitanu do Dracorvy. V obou případech mi vyhrožovali, že budou agresivní, když se jim nepřizpůsobím.

Jeden pár rukou mi dokonce zakryl oči a oslepil mě. Slyšel jsem Ollavu, jak říká: „Vy hloupá, copak nevíte, že vidět šaty, než je máte oblečené, přináší smůlu?“

Ne, to jsem rozhodně netušila. A nemyslela jsem, že tenhle večer může být ještě horší, i kdyby se mi na paty nalepila nějaká smůla. Zavřela jsem však oči, zatnula zuby a nechala jsem je, ať dělají svou práci. A přece… když jsem neviděla, tak mi oblékání připadalo spíš smyslné než obtěžující. Měkký materiál po mě sklouzl a pak objal mou kůži na hrudi a v pase, padal mi přes boky jako voda, aby mi mohl vířit kolem nohou. Nic nepotřebovalo povolit nebo utáhnout, jako když jsem si na Alaxaku na sebe nechávala upravit kožené oblečení.

Můj pocit hanby byl náhle širší, hlubší, temnější, jako kdybych padala do nějaké jámy. Zachvátil mě černý hněv. Jak by se mi mohla líbit aspoň malá část tady toho? Šaty mi padly perfektně, bezpochyby díky přesnému obrazu mého těla, který Solara vygenerovala. Chovaly se ke mně jako k panence, jako k domácímu mazlíčkovi, a já jsem je nechala. Jedna služka mi nadzvedla chodidla jedno po druhém a nazula na ně boty na tak vysokém podpatku, až jsem se málem skácela. Kolem kotníků měly napevno zavázané stužky, aby mě držely, kdybych se zakymácela. Belhající se bytost připravená k vystavování.

Něčí ruce mě podepřely při několika krocích a pak mi Ollava řekla, ať otevřu oči.

Když jsem to udělala, nemohla jsem si pomoct. Zalapala jsem po dechu.

Jestli jsem předtím sotva poznala svůj obličej pod make-upem, netušila jsem teď, na koho se to koukám. Ta žena stála přede mnou v zrcadlech. Byla temná, nebezpečná, svůdná, tolik podobná šepotu Stínu v mé mysli.

A přesně to jsem taky měla být. Moje vlasy, tmavé a blýskavé jako noční obloha, se vlnily na třpytivém pruhu látky, který mě obtáčel ve spirále přes hrudník a kolem pasu. Mezery okolo něj vyplňoval jen průhledný, téměř neviditelný materiál. Nesourodé kusy látky se spojovaly kolem mých boků, odhalovaly toho skoro až moc a pak padaly dolů v luxusních tmavých záhybech. Mezi nimi se barva látky měnila z černé na zářivě purpurovou a pak bledla až do oslepující bílé. Když jsem zašustila sukní nebo se jen trošku pohnula, vypadala jsem jako tančící Stín. Pokud jsem udělala krok, na stehnech se mi rozestoupily dva vysoké rozparky, které odhalily střevíčky na podpatku a kotníky obtočené černou stuhou.

„U Velkého kolapsu,“ vydechla jsem. Musela jsem uznat, že dělám dojem, i když mě oblékly jako Stín, aby mě mohly všem předvádět. Teď jsem byla obojí: divná venkovská holka a exotický zdroj, který použijí, aby si zachránili své královské krky.

„Naše Solara ví, co dělá,“ prohlásila Ollava hrdě.

Princezna sama vpadla do dveří, jako kdyby moje apartmá nebylo pro mě, ale pro její použití. Taky jsem na ni vytřeštila oči.

Jestli jsem já byla Stín, tak Solara byla krev. Červeň jejích šatů jí přesně ladila s rudě namalovanými rty a téměř jí odkapávala z hrudníku, kde byly šaty vytvarované do hlubokého výstřihu. Na zádech neměla žádnou látku, šaty začínaly až v pase a spadaly v klouzavých záhybech na podlahu. Vypadala úžasně.

Ještě víc mě šokovalo, že ona na mě zírá skoro stejně jako já na ni.

„Hm,“ prohodila téměř s vědeckou odměřeností. „Vypadáte ještě lépe, než jsem předpokládala.“ Pak se usmála a obličej se jí rozzářil jako supernova. „Pojďte. Na večírku už nás čekají. A protože ani jedna z nás není na tento večer zadaná… tak já budu váš doprovod.“ Vysekla poklonu, jako by byla muž.

Solara Dracortesová mi nabídla rámě a odtáhla mě dveřmi ven.

■ ■ ■

Ples se konal v dracorteské citadele, ale palác byl dost velký a sál tak daleko, že mi připadalo, že jdeme pěšky přes celé město. Hlavně kvůli podpatkům, které mi ničily chodidla. Byla jsem oblečená, aby všem vypadly oči z důlků, ale připadalo mi, že je to spíš proto, abych já sama upadla a zabila se přitom. V tom případě, pomyslela jsem si, je vhodné, že připomínám Stín.

Nešly jsme dlouho samy, protože jsme použily několik turbovýtahů a pak jsme se propracovávaly grandiózní vstupní halou, zaklenutou bílými oblouky, které mizely do tmy a mezi blikající světla připomínající hvězdy. Některá ze světel vypadala, že padají dolů jako spršky meteoritů a osvětlují přitom obličeje hostů.

Dokonce i v hale panoval mumraj barev, parfémů, hlasů a hladkých nebo drahokamy pošitých látek, které se mi otíraly o nahé paže. Hrozilo, že smyslové vjemy a množství lidí jako takové převálcují. Nikdy v životě jsem ještě neviděla tolik lidí pohromadě, o takové opulentnosti ani nemluvě. Bylo to na mě moc. Začala jsem panikařit, dech se mi zrychloval. Ale Solara mi nedala příležitost se zastavit a dát se dohromady, vedla mě davem hladce a neohroženě, jako když Arjan pilotoval svůj člun skrz asteroidové pole, nebo jako Nev, když mával mečem. Já jsem za ní vlála a potácela se jako porouchaná loď, kterou plnou silou někam vleče jiná loď. Byla rozený společenský typ, rozdávala pozdravy a otázky a přijímala komplimenty od ctitelů, aniž by se zastavila, ale vždycky prohodila jedno dvě chytrá slova. Když se někdo vyptával na mě, odpovídala jen, že jsem její „speciální host a překvapení“.

„Kde je Arjan?“ napadlo mě. Taky jsem přemítala, co dělají ostatní na lodi, ale on mi dělal větší starosti. Pokud zbytek posádky poslechl moje rozkazy, tak se přinejhorším budou nudit. Můj bratr byl tady v tom mumraji.

Solara si uzmula blýskavou skleničku s něčím a podala mi ji. „Uvidíte. Napijte se, abyste si uklidnila nervy.“

Nic moc dalšího mě nemohlo rozhodit, tak jsem do sebe obsah skleničky vyklopila na jeden lok. Oči a hrdlo mě pálily. Než jsem se vůbec stačila rozhlédnout, kam bych prázdnou skleničku odložila, nenápadný sluha mi ji vzal z ruky.

Otočila jsem se, vylekaná tím nečekaným pohybem, a skoro jsem vrazila do mladé ženy, která stála poblíž zabraná do rozhovoru s mnohem starším mužem.

„Byl bych nesmírně potěšen,“ říkal jí ten muž, „kdybyste mi mohla říct něco o nedávných zvratech na trhu. Váš názor je jednoznačně mnohem cennější než názor kohokoli jiného v této místnosti.“ Posměšně se rozhlédl po okolí.

Já jsem se mu skoro vysmála za to přehnané flirtování, za ten neobratný a namyšlený návrh podobný tomu, který Solara zrovna setřásala po mé druhé ruce, když mě na té mladé ženě něco zaujalo.

Kolem obou uší měla vyholené vlasy a pruh mezi nimi ztuhlý do bronzové vlny, na sobě měla třpytivé upnuté šaty v barvě půlnoční modři, které odhalovaly ostrá ramena a klíční kosti. Kůži měla hladkou a měděné lesklou, zářící skoro stejně jako šaty. Ale prozradil ji šibalských úsměv tmavých rtů.

Basra. Téměř jistě jako žena. Skoro jsem na ni zakřičela jménem. Toliko o tomto členu mé posádky a o nudném večeru na lodi.

Její oči se setkaly s mýma a zvedla prst s nalakovaným nehtem ke rtům, bezpochyby abych ji neprozradila.

Byla jsem tak zmatená, že jsem se zmohla jen na tupé přikývnutí.

A pak mě Solara zase vzala za ruku a vedla mě s sebou dál do davu. Jako bych si Basru jen vymyslela, v šatech, ve kterých vypadala lépe než většina žen z královské rodiny na tomhle večírku. U všech předků. Doufala jsem, že aspoň Eton a Telu jsou stále v bezpečí na palubě.

Co tu Basra zatraceně dělala? Možná si jen chtěla užít hogofogo večer s Arjanem. Ale ne, přece by se jen kvůli tomu nevykašlala na můj přímý rozkaz zůstat na lodi. Musela mít za lubem něco úplně jiného. Mohla se ode mě odvrátit nebo odejít, a já bych nic netušila, takže jsem ji podezírala, že chtěla, abych ji viděla. V tom případě jsem věřila jejímu úsudku… ale i tak bych pořád ráda věděla, o co jde.

A jak si u všech systémů může ten chlap myslet, že finanční názor mého obchodníka se Stínem jen ten nejcennější v celé galaxii? Basra by tu měla být tak mimo, že jakékoli její rady ohledně trhu by měly být k smíchu.

Neměla jsem čas ani sílu to zjišťovat. Na konci haly se tyčily zlaté dveře skoro až ke stropu a dav se před námi rozestupoval. Spíš před Solarou, já jsem za ní jen vlála.

Co tu dělám? Ta myšlenka byla jako zalapání po dechu. Bylo to šílené. Basra sem zapadala lépe než já. Já jsem sem patřila asi jako Solara na Alaxak, kdyby pracovala za barem s Larvutem v jediném baru v Gamutu.

Měla jsem pokušení se otočit, i když mě Solara držela za ruku pevně, ale plesový sál mě zarazil. Hudba stoupala ve vlnách ze strunných nástrojů, podkreslených syntetickými basy, které mi skrz podpatky duněly do chodidel. Elegantní a zářivý dav lidí se vlnil a pulzoval do rytmu barevného jako molekulární mračna, kde jsem lovila Stín. Sál byl nekonečný jako černý prostor kolem mračen.

Z této scény jsem toho však nestihla vstřebat mnoho, protože mě oči vedly po mezerách v davu jako po chodnících k velkolepému pódiu. Kolem dokola táhlého víceúrovňového pódia visely obrovské pruhy průsvitného materiálu, na něž se zevnitř promítaly hologramy, díky nimž látky vypadaly jako skutečná mlhovina vzdouvající se v nereálných propletených vzorech. Pod touto imaginární oblohou stál Nevarian Dracorte.

Světle hnědé vlasy měl učesanější, než jsem kdy viděla, nenuceně mu spadaly kolem jeho směšně perfektního obličeje. Ale nebyl to jeho obličej, co mi vyrazilo vzduch z plic a nadzdvihlo žaludek, jako bych zrovna nešikovně přistávala. Bylo to za jeho obličejem: ten ironický oblouk obočí, vyzývavá jiskra v očích, smích na rtech. Byl to on.

Jako přílivová vlna mě zasáhla zvláštní směs úlevy a touhy. Najednou nevadilo, že jsem na něj naštvaná. Byl to jediné, co jsem v celém sále znala. Přilepila jsem na něj oči, jako by byl ostrovem a já se topila. Zoufale jsem toužila, aby mě zase vzal za ruku, aby mě tím vším provedl a aby mě nenechal ztratit se sobě samé.

Skoro jsem si nevšimla ženy, která stála po jeho boku a držela ho za ruku: Ket ve splývavé bílostříbrné róbě. Tak intenzivně jsem na něj zírala. Tak moc šílená jsem byla. Nev byl princ, dědic trůnu, zasnoubený s princeznou podobnou rybě z ledových moří, a já jsem byla odraná kapitánka lovecké lodi ze zapomenutého koutu galaxie. Byli jsme víc než jen naprosté opaky… ale nedokázala jsem odtrhnout oči.

Vypadal královštěji než kdy dřív, princ každým coulem, a já jsem si nebyla jistá, jestli se mi to líbí, nebo ne. Na jeho obleku se leskly odstíny černé a pod ním zářila tmavě modrá vesta. Jasně stříbrná kravata mu ladila s očima, které pečlivě sledovaly dav.

Na moment se zastavily na ženě v odvážné rudé róbě a já jsem si s trhnutím uvědomila, že to je Solara. Odešla pryč a nechala mě tam stát samotnou. Netušila jsem, jak dlouho jsem jako pitomec zírala na Neva, ale dost dlouho na to, aby stihla dojít na opačný konec sálu. Jeho pohled sklouzl z ní nahoru na strop, jako kdyby tam něco hledal, pak se vrátil zpátky dolů… a našel mě.

Naše oči se setkaly a celý zbytek místnosti vybledl, všechny zvuky, barvy a tváře. Všechny kromě jeho.

XIII

NEV

Pořád dokola jsem se snažil vytlačit Qole z mysli.

Dokonce i Ket, která vypadala ve stříbrných šatech provokativního střihu úžasně jako vždycky, mě jen ponoukla k myšlence na to, co asi bude mít dnes večer na sobě Qole. Doufal jsem, že mi odpustí cokoli, co jí Solara provedla. Taky jsem doufal, že mi odpustí, že jsem ji sem přivedl. Byl jsem tak hloupý a sobecky naivní a natěšený, až jí ukážu Luvos a Dracorvu, že jsem si naprosto nevšiml, jak hrozně sem nebude zapadat a jak překvapená bude z mojí rodiny. A z Ket.

Zdálo se, že „kéž bych s ním mohl mluvit o samotě“ bylo moje heslo už od začátku na Alaxaku a stále se nezměnilo, dokonce ani tady na Luvosu. Možná bych se měl držet lodí, kde mě lidi chtějí zabít, pomyslel jsem si hořce a v tutéž chvíli jsem se usmál na Ket. Můj obličej musel být chvíli v křeči, než se zformoval do patřičného tvaru.

„Ket, vypadáš ohromně, přesně jak jsem čekal.“

Usmála se dost na to, aby se jí udělaly dolíčky ve tvářích, a pak nesměle, rádoby náhodou, otočila hlavu směrem k zástupcům médií. „Díky, princi.“

„Není vůbec zač.“ Z pódia jsem se pečlivě rozhlížel po sále v naději, že spatřím Qole nebo že se aspoň duševně připravím na nadcházející rozhovor.

Sál zbudovaný před mnoha staletími obsahoval některé starší ozdobné prvky typické pro naši rodinu. Letící ptáci se špičkami křídel natřenými na stříbrno byli vyřezáni do klenoucích se bílých stěn, které ve výšce přecházely do tmavší modré, až se nahoře zbarvily do temně černé, takže strop vypadal, že tam ani není. Nahoře zářila tlumeně světla reprezentující dracorteskou soustavu. Zaklonil jsem hlavu, abych si je prohlédl, a ve vzdáleném rohu zářilo nad sálem světýlko, které reprezentovalo Alaxak. Ket stiskla mou paži a přiměla mě, abych si všiml muže, který k nám mířil.

To máš odvahu, že ses tu ukázal, pomyslel jsem si. Oblečený byl v černé uniformě pokryté symboly, jakou jeho rodina upřednostňovala, a tváře měl pečlivě oholené a nakrémované. Jeho obraz jsem měl po účasti na tuctu válečných her na Akademii vypálený do paměti.

„Lorde Khalo Treznor-Nirmane.“ Dokonce i ti, kteří se narodili dlouho před vznikem manželské aliance, si změnili jméno, jako kdyby ty dvě rodiny nikdy neexistovaly odděleně. Čekal jsem s úklonou a on se nakonec uklonil jako první. Pak jsem se uklonil také, jen o kousek míň. Byla to urážka z mé strany? Pozorovatelé by nic netušili, ale mohli by nad tím přemýšlet.

„Princi Nevariane Dracorte. Opravdu se mi ulevilo, když vidím, že jste se vrátil z cest v tak dobré kondici.“

Zvedl jsem obočí. „Cestování vesmírem může být rozhodně záludné, ale měl jsem štěstí. Na mé jinak velmi plodné cestě mě potkaly jen drobné nepříjemnosti.“

Lord se mírně pousmál a uklonil se Ket. Podal jí ruku a ona ji přijala.

Předvedla perfektní pukrle, v přesném úhlu. „Lorde, je to velká čest, že jste přiletěl na Luvos. Jste tu s králem Treznor-Nirmanasem? Máme to štěstí?“

To jsem Ket musel nechat, pochytila ode mě způsoby, jak na toho muže být nepříjemná. A ona dokázala být doopravdy protivná. Právě Khalovi připomněla, že i když je nejbližším žijícím příbuzným současné hlavy rodiny Treznor-Nirmanasů, krále Makara, on sám není ani princem. Dokonce se ani nevědělo, jestli by mohl dědit, protože Makar Treznor-Nirmana byl ztělesněním excentričnosti a nic neoznámil. Khala byl tím nejlepším, koho mohla jejich rodina vyslat jako zástupce jejich soustav, což bylo trochu trapné. Tohle uspořádání aspoň dostalo Makarův mlčenlivý souhlas. I když si všichni mysleli, že je blázen, já jsem věděl, že je nepochybně génius. Což znamenalo, že Khala tu byl z nějakého důvodu.

Měl příliš mnoho zkušeností, aby to dal nějak najevo, ale já jsem kdysi strávil spoustu času zíráním přes stůl na jeho tvář, takže jsem ve výrazu jeho rtů rozpoznal zlost. „Bohužel má na práci neodkladné záležitosti a nemohl se dostavit.“

Jeho urážka nebyla pro Ket dost mírná, protože si téměř opovržlivě odfrkla.

Náhle mě každá věta tohoto duelu začala unavovat. Vzpomněl jsem si na Qole a na naše upřímné rozhovory. Znovu jsem se rozhlédl po sále.

„Princi Nevariane, vypadáte jako rimueng uvězněný v kleci,“ ozval se poblíž mě pobavený ženský hlas.

Pro jednou jsem nepocítil bodnutí vzteku, když jsem se otočil. „Princezno Daiyen. Měla jste dlouhou cestu. A jsem si jistý, že nevím, co jste tím chtěla říct, pokud se tedy rimuengové nezavírají do klecí s lidmi, jejichž přítomnost je pro ně poctou.“

Daiyen Xiaolanová, nejstarší dcera královny Shanyi Xiaolanové z planety Genlai, byla oblečená do zelených šatů, které jí začínaly těsně nad koleny, končily pod bradou a odhalovaly celé paže. Sestávaly se ze stovek pospojovaných kousků ve tvaru lístků a přiléhaly jí jako druhá kůže. Byla stejně drobná jako Ket, ale tělo měla svalnaté jako tanečnice nebo gymnastka. I když na podobných událostech bývala mou oblíbenou členkou královských rodin, nebyl jsem s ní téměř v kontaktu a netušil jsem, čím tráví většinu času. Vlastně to bylo tajemství, takže média spekulovala o tom, že se na xiaolanskou dědičku věnuje netradičním zálibám, například pilotování nebo soubojům. I když mě to přišlo sympatické, měl jsem podezření, že to jsou mistrovské manévry její matky, která kolem ní budovala záhadnou auru. Xiaolanský styl a kvalita byly předmětem závisti všech, ale oni si je taky udržovali železnou pěstí.

Smála se korektně, ale upřímně. Vystřihla pukrle, a i když to vzhledem k jejím šatům popíralo fyzikální zákony, pokrčila kolena elegantním způsobem. „Dejme tomu, že to je ten případ. Jsme všichni rádi, že jsme v té kleci a vidíme, že vy a princezna Ketrana jste spolu šťastní.“

Byla to jen zdvořilostní fráze, ale musel jsem bojovat s nutkáním se oklepat.

Lord Khala řekl výsměšně: „Doufám, že neplánujete nás rušit svým štěstím, protože zítra nebude moc o čem mluvit.“

Usmál jsem se. „Připravili jsme si takový rušivý element, zejména když naši dobří přátelé Treznor-Nirmanasové by si zasloužili trochu méně pozornosti, když teď tak nečekaně ztratili další hraniční stanici.“ Matka mě už odmalička učila, abych si před každou společenskou akcí přečetl nejnovější zprávy, a připravil si tak munici. Dělal jsem to rád. Tuhle informaci jsem zaznamenal jen pár chvil předtím, než jsem se odebral na ples. Lord Khala se zatvářil zmateně a já jsem pokračoval, než mě stihl přerušit. „Pokročili jsme se Stínem a myslím, že vás to bude velice zajímat.“

Koneckonců jsem neviděl nic špatného na tom předvést krátkou upoutávku na zítřek.

Daiyen se zamračila. „Doufám, že jste vymysleli, jak snížit jeho nestabilitu. Rádi bychom využívali Stín v našich motorech nebo i jinak, ale je snadné si představit, jak mohl způsobit Velký kolaps. Moje matka tomu moc nefandí.“

„Ale jděte, to jsou jen předsudky.“ Zakuckal jsem se. „Nemáme žádné důkazy, že by za kolaps portálů mohl Stín. Dokonce ani nevíme, co je pohánělo. Strach jen rozdmýchává nepochopení a myslím, že to už je za námi.“

Khala rozhodil rukama. „Opravdu? Nevíme, nebo snad ano? Ten příběh musí mít nějaké pravdivé základy.“

Ket, která se tomuto tématu chtěla vyhnout, nebo se prostě jen nudila, se zajímala o mnohem univerzálnější věci. „Řekněte mi, princezno Daiyen, přišla jste sem s někým?“

„Ano,“ odvětila Daiyen suše a napila se. „Ale naprosto se pohroužil do svého vlastního rozhovoru.“ Vrhla přes celý sál chladný pohled a já jsem se taky podíval z pódia tam, kde stála Solara a byla středem pozornosti. Vesele se smála a poklepala na hrudník svému současnému objektu zájmu. Zamrkal jsem. Na Heathrana Belariuse by většina lidí nezkoušela večírkový ekvivalent šťouchance loktem. Ne kvůli tomu, že byl dědicem nejmocnější rodiny ve všech soustavách, té, se kterou jsme teoreticky měli alianci, spíš tím, že měl smysl pro humor jako zmrzlý měsíc. Byl vysoký, měl široká ramena, tmavou pleť a výrazné rysy, kvůli nimž tolik ctitelek belariuských mužů padalo do mdlob, ale nevzpomínal jsem si, že by kdy jeho obličej ozdobil úsměv. Tedy až doteď. Pohlédl jsem na Daiyen, ale byla otočená na Ket a z jejího výrazu jsem nedokázal nic vyčíst.

Ta část mojí mysli, která si tyhle hry obvykle užívala, uvažovala, co to všechno znamená. Treznor-Nirmanasové se snažili dotlačit Belariusy, aby si od nás drželi odstup, a přemítal jsem, jestli Xiaolanové dělají tah tím směrem, kde cítí mocenské vakuum. Nechal jsem Solaru, ať tu hru překazí aspoň na večírku, ale ani tuhle myšlenku jsem neudržel dlouho.

Pro jednou jsem neměl pocit, že mé srdce je zaměstnáno společenskými finesami, povinnost nepovinnost. Ket nakonec zvládala nápor gratulantů a já jsem brzy pátral mezi obličeji v davu.

Strunné nástroje začaly hořkosladce hrát a podlahou duněly basy. Znovu jsem z pódia pohlédl na Alaxak. A když jsem se podíval zpátky dolů, uviděl jsem ji.

Stála ve vzdáleném rohu sálu, u severního vchodu, a dav se kolem ní rozestupoval a držel si odstup. Dokázal jsem uhodnout proč. Qole, kterou jsem znal, byla kompetentní, inteligentní a stála nohama na zemi. Dusala po roštech své lodi, velela obrovským chlapům, stávala rozkročená, jako by čekala ránu pěstí, a sama by pro jednu nešla daleko, aby bránila svou posádku. Jejím největším snem bylo ležet na prosluněné louce a sledovat, jak se honí mraky. Byla stejně drsná jako planeta, z níž pocházela, i stejně překvapivá.

Qole, na kterou jsem se díval teď, byla tak uchvacující a krásná jako vesmír, v němž lovila. Vlasy jí spadaly na rameno v třpytivých vlnách podobných černému kouři posetému hvězdami. Kolem těla se jí obtáčely tmavé pruhy látky jejích šatů, zvýrazňující všechny oblouky a křivky, ale nic na ní nedělalo dojem, že by byla bezpečnou hračkou. Jestli tamta Qole byla nebezpečná jako meteorit, tak tahle byla jako Stín, pro lidi kolem neznámý element. Drželi si odstup a vrhali na ni postranní pohledy.

Naše oči se setkaly. Ona v těch v svých neměla vztek ani jakýkoli záměr. Zvala mě. Byly jako otevřená okna, která mě zvala, abych objevil tu stránku její osobnosti, kterou jsem dosud neznal.

Musel jsem s ní mluvit.

I když mě posedlo jakési šílenství, věděl jsem, že nemůžu jednoduše opustit Ket, nakráčet ke Qole a zapříst s ní nezávaznou večerní konverzaci. Zanedlouho bude Qole středem pozornosti, ale my jsme chtěli, aby ta pozornost byla směřovaná na její diplomatický vztah k naší rodině a jejímu nadcházejícímu přínosu na oltář vědy. Rozhodně jsme nechtěli, aby se o ni zajímal bulvár.

Což znamenalo, že jsem se musel přestat chovat jako náladové a nezúčastněné princátko a použít své schopnosti k dobrému účelu.

„Ket, ty moje krásná fata morgáno,“ zamumlal jsem, „hned se vrátím. Zahlédl jsem fotografa z Royal Times a chtěl bych ho poprosit o zásnubní fotky.“

Ketrana se zadívala tam, kde se zmiňovaný muž bavil s vévodkyní. „Jé, Nevariane,“ zašeptala nadšeně, „všichni říkají, že umí nejlepší přirozené momentky.“

Usmál jsem se. „A já si u něj rovnou pár takových objednám.“

Abych se dostal k fotografovi, rozptýlil jsem jednu důležitou ženu, která si stěžovala na chybné chování našich dronů, tím, že jsem ji představil příslušníkovi duchovenstva, který měl teorii ohledně božích zásahů a jejich souvislosti s aktivitou dronů. Popadl jsem skleničku právě včas, abych ji podal někomu, kdo už otvíral pusu, aby na mě promluvil, a předstíral jsem, že nevidím strýce, který stál kousek ode mě a snažil se upoutat mou pozornost. Přiblížil jsem se k fotografovi a výraz jeho ženy, která se tvářila zároveň zděšeně i potěšeně, ho přinutil se otočit. Málem se udusil svým drinkem.

„Vaše Výsosti! Jak rád vás vidím v tento nadějný den!“

Usmál jsem se a přikývl. „My vás také. Těší nás, že tu jste. Já jsem velký obdivovatel vaší práce. Moje snoubenka Ketrana by si s vámi ráda pohovořila o tom, kde jste našel ty modely a modelky pro svůj fotografický sociální projekt o znevýhodněné mládeži.“

„Ta… princezna Ketrana? Bylo by mi ctí, bylo by mi potěšením, moc bych rád, já…“ Fotograf si nenápadně smetl drobečky z vousů a došla mu slova.

„Stojí přímo tamhle,“ ukázal jsem. „Prokázal byste mi velkou laskavost, kdybyste si s ní chvilku popovídal. Mezitím si rád zatančím s vaší paní.“

O tři vyděšené taneční partnerky a o minutu a půl později jsem stál naproti Qole.

„Lady Qole,“ uklonil jsem se. „Podle zvyků bychom si teď spolu měli zatančit příští tanec.“

Trhla sebou, jako by ji má přítomnost znejistila. Předpokládal jsem, že jsem se v podstatě zhmotnil uprostřed davu, ale to nevysvětlovalo zčervenalé tváře, které prosvítaly pod jejím dramatickým make-upem.

„To už je dnes tvůj třetí příšerný nápad,“ odpověděla Qole jako obvykle přímočaře. Po uplynulé hodině mi to přišlo opravdu osvěžující. „Umím tancovat zhruba stejně dobře jako kus kamene. Zhruba stejně dobře, jako sem zapadám.“

„Některé kameny tančí, což bys měla vědět, když trávíš tolik času v asteroidových polích, a máš pravdu, nezapadáš sem,“ řekl jsem. „Na tyhle lidi jsi příliš krásná.“

Krásná. Nikdy jsem jí to neřekl. Ani jsem si to doteď opravdu nemyslel, ale co jiného jsem mohl říct? Cokoli jiného by mi připadalo falešné. V tuhle chvíli pro mě byla naprosto neuvěřitelně krásná. A když jsem teď nad tím tak přemýšlel, asi byla krásná vždycky a já jsem si to nikdy neuvědomil.

„Tak,“ pokračoval jsem a natáhl jsem k ní ruku, „nemůžeš jít na ples a netančit. A slibuju ti, že jsem ten nejlepší učitel, kterého bys tu našla.“

Qole zaváhala, ale já jsem nehrál čistě – nemohla přece odmítnout prince, který stojí uprostřed tanečního sálu s nataženou rukou.

Sledoval jsem, jak zvedla svou ruku a položila ji do mé dlaně. Teplo jejího doteku se mi paží rozlilo do celého těla. Přistoupil jsem blíž a položil jsem jí druhou ruku na bedra a vyrazili jsme.

Část mě očekávala, že prostě budeme plout v dynamickém tanci, synchronizovaní jako planety a hvězdy. Místo toho jsme se ujistili, že Qole nepřeháněla, ani nelhala. V botách na podpatku zakopávala a já jsem málem klopýtl při otočce, kdy se její chodidla zamotala mezi moje.

„Vidíš,“ zasyčela, „fakt mi to vůbec nejde.“

Zaculil jsem se. „Já jsem kvůli tobě vařil, ty kvůli mně budeš tančit. Vesmír je v rovnováze.“

V jejích nebezpečných očích probleskl náznak úsměvu. „Vesmír má ještě co dělat, protože pochybuju, že tančím tak strašně, jako ty vaříš, i když bych tu teď v další vteřině upadla na obličej.“

Souhlasně jsem přikývl. „Máš pravdu. Nicméně moje schopnosti v oblasti tance jsou naštěstí nepřímo úměrné mým schopnostem v oblasti vaření. Tak se mnou přestaň soutěžit.“

Při tom Qole ještě víc ztuhla, ale pak se nějakým zázrakem uvolnila a já jsem jí v jednoduchých půlotáčkách vedl po parketu. Sukně jejích šatů připomínala hořící Stín, který nám oběma olizoval nohy. Pak jsem si ji přitáhl blíž – blíž než kdy dřív. Látka, kterou měla na zádech a na kterou jsem tiskl ruku, byla tak tenká, že jsem skrz ni cítil teplo jejího těla. Musel jsem se přemáhat, abych se na ni upřeně nedíval, ale místo abych si připadal divně, jsem se skoro cítil radostí bez sebe. Hrozně rád jsem tančil.

Jeden z nástrojů se odtrhnul od orchestru a šplhal ke stále vyšším a vyšším tónům. Basový rytmus se přitom zrychlil a tanečníci se tomu přizpůsobili. Moje chodidla si byla jistá každým krokem, všechno si pamatovala ze stovek hodin procvičování, a vzpomněl jsem si na radu své matky – byl jsem tu, abych své partnerce poskytoval oporu. Já jsem byl rámem a ona obrazem.

Kroužili jsme a stejně jako ostatní tanečníci kolem nás jsem Qole chytil v pase, zvedl ji a udělal s ní otočku o celý kruh. Rukama se mě instinktivně chytila za ramena, zaryla do mě prsty, šaty kolem nás vlály a odhalovaly jí nohu po celé délce.

Stovky párů vířily s námi, pohyby a barvy se nad hlavami slévaly dohromady, míchaly se a rozplývaly se do světelných bodů a temnoty nad námi. Qole sklouzla po mém těle dolů. Připadal jsem si, jako bych opouštěl atmosféru.

Konečně jsme byli spolu. Teď si spolu můžeme chvilku v klidu povídat a nikdo nás tady uprostřed parketu neuslyší, protože se všichni zajímají jen o své partnery.

Naklonil jsem se k jejímu uchu, abych byl diskrétní, a ucítil jsem její vůni. Bylo v ní koření, kůže, kov. Měl jsem se jí omluvit. Měl jsem jí říct, co ji v následujících několika dnech čeká. Ale místo toho můj mozek ovládla nějaká jiná síla a vyřkl jsem slova, nad kterými jsem se ani nestačil zamyslet:

„Opravdu moc rád tě vidím.“

Z Qolina obličeje se vytratil klid a napadlo mě, že jsem ji možná nějak ranil. Znovu.

Ale pak konečně řekla: „Taky tě ráda vidím.“ Pohlédla na mě, jako že to měl být vtip. Pro mě to tak nemohlo být, protože jsem byl směšně spokojený.

„Podívej, mrzí mě, že se k tobě moje rodina chovala tak divně,“ řekl jsem. „Popravdě nejsme o nic víc zvyklí vídat se s lidmi odjinud než obyvatelé Alaxaku.“

„Ale Alaxané mají důvod nenávidět lidi odjinud, zvlášť Dracortesy – a naopak to tak není,“ poznamenala Qole, aniž by se na mě podívala. Víčka měla stejně tmavá jako oči, když byly plné Stínu. Trošku jí ztuhly prsty. „Mimochodem, gratuluju k svatbě.“

Zakřenil jsem se. Qole byla Qole a nechodila kolem horké kaše. Sice nebylo mým záměrem tajit svoje zásnuby, ale kvůli Qole jsem si přál, aby Ket neexistovala. „Gratulace nejsou úplně na místě. Manželství je politická záležitost. Každému z královské rodiny najdou protějšek, který se jeví jako nejvhodnější. Nemáme v těch záležitostech žádné slovo.“

To jsem jí chtěl říct celý večer a chtěl jsem, aby to pochopila.

„To zní… romanticky,“ odpověděla. „Takže co, byl bys radši, kdybych vyjádřila upřímnou soustrast?“

Kroužili jsme se skupinou tanečníků, pohybovali jsme se do rytmu strunných nástrojů a těl točících se kolem nás. Když se basy rozezněly v dlouhé ozvěně, všichni jsme zaklonili své partnerky. Podepřel jsem Qole svým předloktím. Nejdřív mi odporovala a byla napjatá, ale pak na mně roztála. Cítil jsem, že její pas tlačící proti mé paži a pohyb jejího těla sytí tu část mě, která byla vyhladovělá. Přišpendlil jsem na ni oči a zvedli jsme se zpět do základního postavení.

Změnil jsem názor – celý večer až do teď jsem si s Qole chtěl promluvit, ale nyní jsem chtěl jen tohle. Být s ní, držet ji, pohybovat se v rytmu hudby.

A rozhodně s ní nerozebírat mé nadcházející manželství.

„Ne, upřímná soustrast taky ne.“ Snažil jsem se to vysvětlit lépe. „Je to sice součást našich životů, ale jde o formalitu.“

„Možná proto ses o tom zapomněl zmínit.“

„Nezmiňoval jsem se o tom, protože to není důležité. Ket pro mě neznamená nic. Jenom se ví, že její krev, výchova a geny vytvoří s těmi mými tu nejlepší kombinaci. Kromě toho takové spárování nemá u spousty lidí velký vliv na další vztahy.“

Qoliny oči se zúžily, ale promluvila neutrálním hlasem. „Co tím myslíš?“

„Myslím tím to, že mnoho členů královských rodin, i když jsou oficiálně sezdaní, se zamiluje do jiných lidí a mají s nimi vztahy, často i s členy nižších tříd. Sice se to nikde moc nevytrubuje, ale je to známá a akceptovaná životní skutečnost.“

„Nikde, kde jsem byla, tohle akceptované nebylo.“ Už nemluvila neutrálním tónem, ale opravdu chladně. „Nevím, kdo by souhlasil, že pro někoho bude až ten druhý – nebo třetí?“ Spolkla, co se chystala říct. „Ale máš pravdu, co já o tom vím? Ani jsem nebyla na mnoha místech. Ale tam, odkud pocházím, aspoň ještě máme svou hrdost, i když jsme o tolik přišli.“

„Qole…“

Její ticho bylo stejně ledové. „Ale tobě nevadí, když je někdo chudý, žejo?“

Tohle bylo zrádné. Když mluvila s přízvukem, vždycky to znamenalo potíže. Byl znatelnější, jen když byla rozrušená nebo rozzuřená. Mnou. Tak moc se soustředila na naši hádku, že se jí dařilo celkem dobře tančit.

„Ne, já…“ Daleko jsem se nedostal.

„V tom případě všechny ty šťastné dívky budou tak vděčné za tvůj zájem.“ Sarkasmus nebyl její styl, ale zdálo se, že cvičila.

„Ne, to nechci,“ trval jsem na svém.

„Hm, takže jen královské, protože geny všech ostatních jsou tak moc pod tvou úroveň?“

„Ne, ani to jsem nechtěl říct!“ Schopnost vyjadřovat se mě s Qole zase jednou naprosto opouštěla. „Chci říct, že můžu mít jakýkoli vztah budu chtít. U všech systémů, ne, chci říct…“

Chci tebe. Ale to jsem říct nemohl. Ne když se na mě tvářila, že by mě nejradši zabila. Její oči se ode mě zároveň vzdalovaly. Jako kdyby ode mě klouzala pryč, a já jsem to nedovedl zastavit.

„Vzhledem k tomu, že teoreticky můžeš mít co – koho – chceš,“ vyštěkla, „tak bys sis nemusel brát tu ledovou rybu, ne?“

Ledovou rybu? Ať už to bylo, co chtělo, domyslel jsem si, na koho tím míří. Vybublala ve mně frustrace. „Jistě že musím.“ Trhnul jsem hlavou a tím gestem jsem chtěl zahrnout všechny lidi na večírku. „Není to snad jasné?“

Qole se zastavila a já jsem do ní skoro narazil. „Mně ne.“

„V tom případě jsem to asi hodně špatně vysvětlil, protože těžší než teď to očividně už být nemůže,“ zasyčel jsem stejně sarkasticky jako ona. „Je to jen aspekt královského života, kterému očividně nerozumíš.“

Očima jí na moment probleskla nebezpečná černota a nebyla to jen hra světla. „Samozřejmě že tomu nikdy nemůžu porozumět. Jsem jednoduše jen prostá venkovská blbka.“ Její tón byl drsný a syrový. „A je to tak nejlepší, protože moje geny by každopádně nebyly dobré vůbec pro nikoho.“

„Qole…“ Na svou rodinu nebo na svou historii se nikdy nedívala svrchu. Na jednu vzácnou chvíli mi došla slova. Co se to stalo? Jak se z toho dostat ven? Jediné, co jsem věděl, bylo, že se jí musím držet, že ji nesmím nechat jít.

Hudba si na ztišení nevybrala příhodný okamžik a Qole se ode mě odtáhla a zdvořile se uklonila. Měla by správně udělat pukrle, ale nechystal jsem se jí to připomínat.

Někdo se však zahihňal a já jsem si uvědomil, že nejsme sami. Vlastně jsme byli obklopení lidmi.

„Vaše Výsosti, děkuji vám za tanec.“ Otočila se a pokusila se odejít do davu.

Bohužel pro ni se dav rozestoupil, nechal ji projít a já jsem si uvědomil, že na nás všichni kolem zírají. Což znamenalo, že zírali všichni v sále. Náš rozhovor už nebyl oficiálně nenápadný nebo nepovšimnutý.

„U všech systémů. Nevšímej si toho, Ketrano. Můj bratr si vždycky rád hrával v blátě a myslím, že z toho ještě nevyrostl.“

Solařin hlas, příjemný jako vždycky, zazněl jako poslední jasná nota hudby přes hlavy všech z opačné strany sálu, kde stála vedle Ket. Následoval uštěpačný smích. Projela mnou doběla rozžhavená čepel vzteku. Qole se zapotácela a téměř upadla na skupinu lidí, která se jí rychle klidila z cesty. Nadzvedla si sukni a bez ohlédnutí zmizela za dveřmi.

Vyrazil jsem za ní a kašlal jsem na to, co si o mně kdo pomyslí. Tohle jsem chtěl udělat, a jestli z toho budou nějaké drby, tak ať. Nechtěl jsem, aby Qole musela vytrpět další trapnou situaci u nás doma, za kterou jsem mohl já – nebo Solara.

„Dámy a pánové.“ Hluboké tóny otcova hlasu se nesly skrz reproduktory a přes celý sál. „Shromážděte se prosím na tanec zasnoubených, protože oslavujeme nadcházející sňatek mého syna, prince Nevariana Thelaruse Axandara Rubiona Dracorte, s princeznou Ketranou Akensií Sirine Gwenarou Dracortesovou.“

Moje kroky se zadrhly a pak jsem se zastavil. Mohl jsem porušit dekorum kvůli různým věcem, ale teď to nešlo. Nemohl jsem veřejně ignorovat otcova přání. Měl jsem povinnosti. Připadaly mi skoro těžší, než jsem mohl snést, ale nechat jsem je nemohl.

Nějak mi to přišlo horší než všechna nebezpečí, kterými jsme s Qole prošli. Musel jsem ji nechat jít, i když se cítila bůhvíjak, a tančit se svou snoubenkou, kterou jsem nemohl vystát, a bylo jedno, jak se já sám při tom cítím. A co cítím ke Qole.

Otočil jsem se a odkráčel ke královskému pódiu.

XIV

QOLE

Na jednu oslepující minutu jsem na Nevarianovi Dracortesovi nenáviděla úplně všechno, a stejně tak na jeho arogantní a revoltující rodině. Přála jsem si, aby je všechny vcucla černá díra, abych je už nikdy nemusela vidět. Taková černá díra, pomyslela jsem si a hořce se zasmála, ale znělo to spíš jako vzlyknutí, tak velká díra, aby pohltila i Dracortese.

Aniž bych viděla na cestu, kráčela jsem ve svých zpropadených podpatcích tak rychle, jak jen to šlo, a vrážela jsem do lidí v oblecích a róbách a dalších směšných outfitech, které jsem nedokázala pojmenovat – některé byly téměř neexistující –, a pak jsem zatočila za roh a ocitla se v méně osvětlených a zalidněných chodbách obložených bílým kamenem a se stříbrnými detaily. Na podlaze ležely tmavomodré koberce a kovová nástěnná svítidla vyzařovala studené bledé světlo. Zastavila jsem se jen na tak dlouho, abych si otřela oči – pitomé slzy pitomé kapitánky kvůli pitomému princi –, a pak jsem se zase dala do pohybu a rukama jsem si objímala napůl odhalený trup. V citadele bylo dost teplo, ale všechny ty výsměšné pohledy mi přivodily husí kůži. Připadala jsem si jako nahá.

Jak to Nev mohl vydržet? Neustále ho sledovalo tolik lidí… Ne, řekla jsem si rozhodně, nebudeš ho litovat. Kromě toho vypadal, že mu všechna ta pozornost svědčí. Naproti tomu jsem se já scvrkávala a každou minutu se mi zdálo, že víc a víc ztrácím sama sebe.

… musela jsem odtud pryč.

Za dalším rohem jsem zahnula tak prudce, že se mi přezka na jedné botě zasekla o podpatek druhé boty a já jsem letěla k nejbližší stěně… a téměř k bílé soše, která podezřele připomínala Neva. Kolem nebyl nikdo, kdo by mohl zvednout své příliš elegantní obočí, když mi z úst vylétla sprostá slova, která se odrážela ve velké a úzké chodbě. Pro jednou jsem byla sama.

Opřela jsem se o hladký chladný kámen a svezla jsem se na podlahu a bylo mi úplně naprosto jedno, jestli to je ten správný způsob, jak si sednout v takových šatech… nebo jak vůbec sedět. Bylo mi to tak jedno, že jsem černé, purpurové a bílé záhyby látky odhodila stranou, takže jsem odhalila skoro celé nohy, abych se dostala k těm zatraceným přezkám na botách.

Jakmile jsem z bot osvobodila nohy – nebo naopak – a omotala si pásky kolem jedné ruky, zvedla jsem se, odvrátila jsem se od sochy, která možná představovala Neva, a vydala se dál chodbou. Část mě chtěla ty boty na podpatku zahodit, ale jiná absurdní část mi připomněla, že Solara je asi bude chtít zpátky, i když má pět set jiných párů. Možná nejsou ani v její velikosti.

Holýma nohama jsem po tom měkkém modrém koberci ušla vzdálenost, která mi připadala jako několik světelných let. Nebyla jsem si jistá, kam vlastně jdu. Věděla jsem jen, že chci jít opačným směrem, než jsou všechny ty invazivní a posměšné páry očí nebo členové rodiny Dracortesů. A jestli napochoduju ke své lodi a pak pryč z téhle zatracené planety, tím líp…

… opravdu jsem to myslela vážně? Chtěla jsem i přes svou dohodu s Nevem, která nebyla nic víc než dohoda, opustit tohle místo? Možná, když jsem už měla za sebou setkání s lidmi, kteří chtěli mít prospěch z toho, že mě budou zkoumat. Na kratičkou chvíli jsem věřila, že jsou jiní, než se zdají. Nev koneckonců věřil v dobrotivost a spravedlivost svojí rodiny…

Ale evidentně věřil velké spoustě blbostí, kterým by nevěřil nikdo kromě pitomých členů královské rodiny – o vyšším dobru –, přičemž jim všem záleželo jen a jen na nich samotných. Zdálo se, že Nev je zaslepený tím, v čem ho vychovali, a já jsem mu to skoro neměla za zlé. Mezi všemi zářivými barvami, silnými parfémy, luxusními materiály a rozlehlými paláci jsem ani já nedokázala udržet směr. Podlaha mi pod nohama připadala pořád nestabilní, a to jsem už ani neměla podpatky.

Ne, ještě bych neměla odletět. Ale aspoň jsem si chtěla promluvit s posádkou, abych zase získala nějakou perspektivu. Dokonce bych uvítala i Etonovy agresivní argumenty. Kaitan byl tím místem, kde jsem teď potřebovala být, domovem daleko od domova. Na palubě už nebyl žádný Stín, takže jsem nemohla využít svůj cit pro něj, abych loď našla, ale nějak jsem na ni nakonec narazit musela.

Zahnula jsem za další roh a smykem jsem zastavila, stejně jako moje myšlenky.

Ve stínech přede mnou stálo dvanáct ozbrojených strážných. Na vteřinu jsme na sebe navzájem zírali. A pak jsem se bleskově rozhlédla kolem sebe. Takhle chodba byla o dost temnější. Koberec zmizel, pod nohama jsem měla jen chladivý kámen. Vzduch nebyl navoněný parfémy a mdlé světlo bylo ještě chladnější. Kolem jsem nikoho dalšího neviděla ani neslyšela.

„Promiňte, slečno Uvgamutová,“ začal jeden z nich. Ten s Ostřím narušení. Ostatní třímali v rukou různé střelné zbraně. Zněl sice zdvořile, ale co. „Mohu se vás zeptat, kam tak spěcháte?“

„Na svou loď,“ vydechla jsem. „Na plese jsem nebyla vítaným hostem. Prostě chci domů.“ A skoro jsem dodala: Chci se setkat se svými přáteli a zahrabat se do svých kožešin, ale když jsem viděla svůj odraz v naleštěné zbroji, nechtěla jsem vypadat ještě zranitelnější, než jsem ve skutečnosti byla. Narovnala jsem záda, abych vypadala vyšší.

Zvedl obočí. „To je mi velice líto, slečno Uvgamutová, ale není to možné.“

Strach se rozlil mým tělem jako statická elektřina. Můj hlas zpřísněl. „Proč ne?“

Spustil ruce a rozevřel prsty do šířky – signál pro ostatní, aby se rozptýlili a začali kolem mě kroužit, uvědomila jsem si, když se dali do pohybu. „Slečno, šla byste s námi, prosím?“ Ale vyslovil to tak, že to vůbec neznělo jako prosba.

Všechny moje vnitřní alarmy se rozječely najednou. Cítila jsem, že tohle je opravdu hodně špatné. Ale teď se moje nejistota vypařila. Už jsem nebyla rozhozená. Dech se mi zrychlil, svaly zpevnily a přenesla jsem váhu na špičky chodidel. Tělo mi přesně říkalo, co mám dělat.

Říkalo mi, abych utíkala.

Otočila jsem se na místě a běžela jsem. Slyšela jsem strážcovo zaklení a povel. Než jsem uběhla deset kroků a uslyšela za sebou dusot jejich bot, věděla jsem, že to nezvládnu. Byli rychlejší než já, zvlášť když mi překážely ty zatracené šaty.

„Chyťte ji!“

Nebyla jsem si jistá, co všechno to znamená, ale zjišťovat se mi to nechtělo. Zastavila jsem, popadla do každé ruky dlouhý pásek svých bot a ještě při tom samém nádechu jsem se obrátila.

Jeden z podpatků zasáhl prvního strážného do tváře, asi ho přitom poranil, zatímco druhá bota trefila jiného muže do ruky a vyrazila mu pistoli. Zrak mi začínal tmavnout.

„Dostaňte ji, než jí úplně zčernají oči!“

Jeden z nich mě napadl. Váha jeho těla mě srazila k chladné, tvrdé podlaze. Šaty se mi roztrhly, ale větší škody jsem měla na těle. Dech mě rychle opustil, žebra mi zavrzala a rameno zaječelo.

Jekot. Otevřela jsem pusu a zavřískla jsem tak silně, že jsem tím skoro rozvibrovala okolní stěny. Strážný, který mě srazil, mi rychle zakryl ústa dlaní a přitlačil mi rty na zuby. Ucítila jsem kovovou chuť krve.

Zatřásla jsem hlavou a zakousla jsem se mu vší silou do ruky. Pak jsem ucítila jeho krev, dokonce i když měl rukavici.

Zaklel. Druhou ruku uvolnil zpod mého těla a dal mi facku. Spánkem jsem narazila na podlahu a před očima se mi roztančily hvězdičky, které rozjasnily rychle se valící temnotu. Nebyly to drobné blikající hvězdy jako na obloze, ani proudy tekutého světla jako z Belariusova pohonu. Tohle byly agresivní hvězdy, které vybuchovaly jako supernovy. Až teď jsem povolila sevření čelistí.

Někdo mě chytil za pramen vlasů a polámal přitom ozdobu, která do něj byla zapletená. Na podlahu pršely drahokamy, a přitom jsem na krku ucítila bodnutí injekce.

Hvězdy mi začaly zase vybuchovat po celém těle, které mě mravenčilo, a končetiny mi neuvěřitelně ztěžkly. Nemohla jsem se pohnout. Skoro jsem nedokázala protestovat, když mě dva strážní zvedli za ruce a začali mě táhnout chodbou, pryč od plesu nebo jakékoli pomoci. Do temnoty.

Ale v očích jsem už temnotu skoro neměla. Zkoušela jsem se natáhnout po Stínu, který jsem měla v koutcích očí, ale nešlo to. To, co do mě píchli, mi v tom bránilo, stejně jako mi to nedovolovalo zvednout hlavu.

Oči se mi pod těžkými víčky protočily a pak mě zavalila jiná temnota.

■ ■ ■

Než jsme dorazili na místo, otevřela jsem oči jen párkrát, ale stačilo mi to, abych se ujistila, že vůbec nemám tušení, kde jsme, a že mě potichu odnesli někam hodně daleko. Dost daleko na to, abych se divila, proč to dělají tak neefektivně a nepoužijí židli nebo lůžko se vznášedlovým motorem, nebo třeba se staromódními kolečky.

Ale možná na sebe nechtěli přitahovat víc nepozornosti, než už by jim poskytlo moje bezvládné tělo. Jeli jsme turbovýtahy, které nás odvezly hlouběji do citadely a které vypadaly, že jsou pro soukromé použití.

Když jsme prošli silnými kovovými dveřmi, už bez opulentních dekorací, uvědomila jsem s pocitem závratě, že mi ta místnost skoro připadá povědomá, a to i když jsem viděla dost rozmlženě.

Byla bílá, lemovaná pulty, skříňkami a zářícími přístroji. Nejbližší věc, kterou jsem dokázala rozeznat, byl stůl uprostřed vybavený pásy a oslepujícími reflektory. Operační stůl, skoro identický jako ten na treznor-nirmanaském torpédoborci. Za ním byly další stoly, ale do takové dálky jsem už zaostřit nedokázala.

Nezvládla jsem se však bránit tak jako minule, když mě zvedli i se šaty nahoru na stůl. Popruhy se mi zakously do rukou a do nohou, když je nastavovali a utahovali, ale nebyla jsem schopná sebou cukat, natož abych je roztrhala.

Strážci se rozpili na pozadí. Někteří z nich možná odešli, ale nevěděla jsem to jistě. Čas plynul, ale nedokázala jsem říct, jak rychle. Možná už uběhlo půl hodiny. Možná několik hodin. Hlasy přicházely a odcházely a moje lopatky mě čím dál víc bolely a studily od kovového povrchu stolu.

Nakonec jsem uslyšela hlas, který upoutal mou rozptýlenou pozornost. Byl mi nějak povědomý a na rozdíl od ostatních zněl naštvaně. „Co jste si mysleli? Ona tu nemá být.“

„Promiňte, pane,“ odpověděl zdvořilým a pevným tónem Strážce ostří, „ale ona se pokoušela dostat na loď a uprchnout. Kladla nám odpor, tak jsme museli jednat rychle. Tohle je jediné místo, kam jsme ji mohli umístit, aby ji v tomhle stavu nikdo neviděl.“

„A ona viděla?“

„Chvílemi měla oči otevřené.“

Povzdech. „Už se to stalo, kvůli vám, ale možná se s tím bude dát něco dělat. Jestli nás tohle zbrzdí, ponesete následky.“

„Ano, pane. Máme ji dát někam jinam?“

„Tohle je teď nejbezpečnější místo. Nechceme, aby se k ní dostal kdokoli jiný.“ Až teď zněl hlas rozčileně, ale vypadalo, že se ovládá. „Přesuneme ji, až odejdou všichni hosté. Teď ji hlídejte.“

Někdo jiný mi vešel do zorného pole a naklonil se nade mnou: muž s krátce zastřiženými tmavými vlasy, čistým obličejem a tmavomodrým laboratorním pláštěm navlečeným přes elegantní černý oblek. Kdyby neměl ten plášť, vypadal by, že právě dorazil z plesu. Jeho stříbrošedé oči mi připomínaly skalpely. Už se do mě zařezávaly.

„Rád vás zase vidím, kapitánko Uvgamutová,“ řekl Rubion Dracorte příliš sametovým hlasem. „Omlouvám se za to, co vám provedli. Nechtěl jsem, aby se něco takového stalo. Vy a já jsme se měli setkat kvůli testování až zítra a ty testy by nic tady z toho nezahrnovaly.“ Pohlédl na popruhy, které mě poutaly, s lítostí v očích. I tak se však tvářil zvědavě a nadšeně. „Vaše stráže zpanikařily. Opravdu mě to mrzí a doufám, že mi dovolíte, abych to odčinil.“

Když to říkal, už se nedíval na mě, ale někam nahoru.

Unikl mi přidušený a vyděšený smích. „Odčinil? O tom jste měl přemýšlet, než jste mě nechal přivázat.“ Zněla jsem opile, ale jasněji jsem mluvit nedokázala.

„Tohle nemusí být nepříjemné.“ Rubion se zase díval někam jinam. Zkusila jsem otočit hlavu tím směrem, ale na jeho přikývnutí mě oslepily jasné paprsky. Viděla jsem jen jeho, jak se nade mnou naklání, a za ním oslňující světlo.

Cukala jsem sebou a mžikala a měla jsem čím dál větší strach. Cítila jsem, že se moje srdce pokouší vyskočit mi ven z hrudi a utéct, což jsem já nemohla. „Tohle není příjemné.“

„Brzy vám najdeme lepší místo. A v mezičase – co kdybychom se zbavili tady toho?“

K mému překvapení se moje ruce i nohy najednou uvolnily a někdo mi položil ruce na holá ramena, aby mi pomohl posadit se. Na vteřinu se mi tak ulevilo, až mi bylo skoro jedno, že to byl Rubion.

Nevěřila jsem svým nohám, že mě unesou, kdybych se postavila. Posadila jsem se nejistě na kraj stolu a přiměla jsem se držet tělo vzpřímeně. Reflektory teď byly za mnou, a když kolem Rubiona nevytvářely tu oslepující auru, vypadal trochu méně děsivě.

Položil mi dlaň na paži. „Není se čeho bát. Jak už jsem řekl, tohle nebylo úmyslné.“

Jeho ruku jsem setřásla a zavrtěla jsem hlavou – kvůli těm světlům i laboratoři. Po tom náhlém pohybu mě zalila vlna nevolnosti, tak jsem pevně stiskla oční víčka a skrz zaťaté zuby jsem procedila: „A co je tohle? To máte náhodou takovéhle místo? Na mě to působí dost jako záměr.“

„Tahle laboratoř se používá pro výzkum, to ano, ale vy jste tu nikdy neměla být. A co se týče těch světel, tak upřednostňuju, když vám při rozhovoru vidím do očí.“ Poklepal mi na bradu, aby mě přiměl zvednout k němu oči, a omluvně se usmál. „Jsem si jistý, že to pochopíte.“

Chtěl se ujistit, že tu nebude žádný Stín. Chtěl, abych byla bezbranná. „Hm, takže si chcete nejdřív promluvit a pak až vytáhnout nože. Jak zdvořilé.“

„Slibuju, že mým cílem není vás zranit.“

„Dobře.“ Unikl mi další přidušený smích. „Jste stejný jako příslušníci jiných královských rodin. Vy Dracortesové sice předstíráte, že ne, ale jste úplně stejní jako všichni ostatní.“

„Ne, my jsme mnohem dál než všichni ostatní,“ řekl Rubion, odtáhl se, jen aby se nade mnou mohl naklonit z jiné strany. Kéž bych mohla utéct pryč. „Náš výzkum je mnohem pokročilejší než treznor-nirmanaský.“

Já jsem ale nemluvila o výzkumu. Určitě úmyslně překrucoval, co jsem řekla. Buď, anebo byl blázen.

„Pořád si myslí, že nás můžou porazit,“ pokračoval, „ale my jsme jejich špiony jednoduše krmili falešnými informacemi s takovou dávkou pravdy, aby je to dostatečně zaměstnalo. Takže nevědí, že už dávno máme látku, na kterou lze navázat Stín a použít ho jako palivo. Zítřejší velké odhalení bude skutečné, samozřejmě, ale taky poslouží jako předehra k něčemu jinému.“

Zavrtěla jsem hlavou. Nedokázala jsem dost rychle chápat tok jeho myšlenek. „Pokud máte, co potřebujete… proč potřebujete mě?“

Usmál se upřímně, což mě vyděsilo víc než jeho oči. „Vy to nevíte? Máte takovou afinitu vůči Stínu, jakou nikdo nikde jinde nikdy neviděl. Máte schopnosti, které by pro nás mohly být mnohem cennější než Stín jako palivo.“

Odtáhla jsem se od něj ještě dál, i když jsem riskovala, že se svalím. „Přesně to si Treznor-Nirmanasové mysleli.“ Bylo jedno, že Rubion mě nepřivedl ke stolu a nemával nade mnou noži. K tomu, abych mu věřila, jsem měla daleko.

„Myslí si to, protože nás to napadlo první. A zase jsme ve výzkumu mnohem dál, než by řekli. Samozřejmě jsme už testovali jiné lidi s menší afinitou,“ vysvětlil, jako bych se na to ptala, „z jiných téměř neobyvatelných planet poblíž menších oblastí, kde se loví Stín. S nimi jsme došli daleko, ale ne tak, jak potřebujeme. Buď je množství Stínu v jejich soustavách příliš nízké, nebo už byli šílení, což z nich dělalo méně vhodné subjekty. Ale vaše rodina byla vystavena působení Stínu déle než kterákoli jiná, jak jsme zjistili, a vy jste stále naživu a můžete podstoupit testy – aspoň prozatím, doufáme. Vaši příbuzní se propadnou do šílenství a umírají mladí, že?“ Odmlčel se, jako by opravdu čekal na odpověď. Když jsem jen otevřela pusu a nic z ní nevyšlo, pokračoval. „Tím víc máme důvod ke spěchu. Doufáme, že toho od vás zjistíme co nejvíc.“

„Ale… Já nerozumím.“ Opět jsem zavrtěla hlavou, pokusila jsem se rozehnat mlhu, která vyplňovala můj mozek, i to oslepující světlo a stoupající paniku. Nebylo to k ničemu. „I když mě chcete zkoumat kvůli něčemu jinému než palivu, nebyl důvod, abyste mě sem přivedli ještě před konferencí. Nemusela jsem chodit na ten ples.“

„Načasování je pro nás jednoznačně důležité, i když ne to nejdůležitější, což jsem Nevarianovi vysvětlil. Záleží hlavně na… jak bych to jen řekl… na prezentaci. Náš způsob, jak upravit Stín pro využití na masovém trhu s energiemi, už je dostatečný, aby udržel naši rodinu nad vodou a aby uspokojil naše investory a veřejnost, až to zítra oznámíme. Ale pro konkurenci jsme potřebovali něco víc, nějakou smrtelnou ránu. Treznor-Nirmanasové museli pochopit, co děláme, aby oni a všichni ostatní uznali náš triumf. Když vás Nevarian našel, vypustili jsme dost zpráv na to, aby si domysleli, jak je to důležité.“

Kvůli Rubionovi nás pronásledoval ten torpédoborec. Nejenže ohrozil svého synovce, ale on to ohrožení sám zorganizoval.

Téměř smutně si zamnul bradu. „Vypustili jsme příliš mnoho informací, takže jednali rychleji, než jsme očekávali, a málem jsme přitom přišli o vás. Ale to nevadí, stalo se, naše vítězství bude o to triumfálnější. Zítra při oslavách našeho nového revolučního paliva rozeseju do několika pečlivě vybraných uší, že brzy budeme schopni vyrobit superčlověka. A teď když vědí, že máme vás, a dokonce vás u nás viděli, pěkně blýskavou…“ skoro laškovně zaškubal sukní, „tak nebudou mít pochyb. Bylo báječné vzít vás na ten ples. Nevarian byl teď a i jindy tak užitečný. Thelarus nevěřil, že svůj úkol zvládne, ale když mu člověk dá pár špatných pokynů, může být opravdu schopný. Poděkoval bych mu, ale…“ Předvedl půvabné a nonšalantní dracortesovské pokrčení rameny. „Je to taková škoda, že vás nedokázal udržet na plese.“

„Nev… Nev tady o tom vůbec neví?“ Znala jsem odpověď, ještě než jsem dokončila otázku. Jistě že ne. Nebylo jak. Byl Dracorte, a i když byl chvílemi naivní, arogantní a slepý… tak takovýhle nebyl.

„Princ Nevarian netuší, co se právě děje, a je to tak dobře. Musel uvěřit, že dělá něco vznešeného, spíš než něco velkého… to je chyba, které na něm Thelarus lituje, protože pak je nutné držet dědice v nevědomosti na některé úkoly, které vyžadují drsnější metody. Ale můj synovec je mladý, stále se učí. Jednou pochopí, že tohle bylo nutné.“

V ústech se mi rozlila hořkost. Král mě nechal, abych si s ním potřásla rukou, poděkoval mi, že jsem přijela pomoct jeho rodině a že jsem jeho synovi zachránila život… a pak nařídil strážím, aby mě zastavily, pokud bych se pokusila jít pryč, a dovolil Rubionovi, aby mě použil, jak uzná za vhodné, a tím rozmetal veškerou iluzi, že mám na výběr.

Myšlenka, že Marsius bude jednou pro Neva dělat podobné věci, mi obrátila žaludek naruby. Nebo to možná bylo tím, jak se na mě Nevův strýc díval.

Ale Nev i Marsius byli ještě dobří, to jsem věděla – ne že by se mi přitom nějak ulevilo. Jen se mi přitížilo. Protože někde cestou, když se z dětí jako Marsius stávali muži jako Rubion – nebo když se z Neva stával král jako Thelarus –, se z Dracortesů stávaly zrůdy. Ani k tomu nepotřebovali stejné schopnosti jako já.

Tihle Dracortesové byli divná, znepokojivá a nelidská monstra. Ne já.

„Ale nemusíte se toho bát,“ pokračoval Rubion. „Budete součástí něčeho důležitého. Nemám na mysli tu konferenci, ani budoucí rodinné úspěchy. Něco většího.“ Odhrnul mi z obličeje rozcuchané prameny vlasů a zahleděl se mi do očí, jako kdyby někde hluboko uvnitř mě viděl Stín. „Něčeho, co si vůbec neumíte představit.“

„Pokud tomu nemůžu rozumět, proč se obtěžujete mi to vysvětlovat?“ tázala jsem se, a jak jsem se snažila sebrat nějaký vztek, možná dokonce i Stín, narovnala jsem záda. Ale mluvila jsem pisklavě a v očích jsem měla jen slzy. „Proč mě prostě rovnou nerozřežete a neskoncujete to?“

Mávl rukou. „Nic takového nebude. Chci, abychom byli přátelé. Vy a já spolu dosáhneme něčeho, o čem se nikomu jinému ani nesnilo. Samozřejmě, vzhledem k tomu, že jste mladá žena, která právě prožívá kritické období svého života, kdy by se o vás chtěli všichni bezpochyby lépe starat, ale některé věci se musí udělat rychle. Ale naštěstí,“ usmál se zase téměř lítostivě, „máme teď i jiné, kteří jsou víc vhodní pro naše… hmm… experimenty. Experimenty, jichž nebudete svědkem a které nebudete muset podstoupit, takže si nemusíte dělat starosti.“

Jiné. Dech, krev a všechny myšlenky se mi zastavily. Celý můj život se v tu chvíli zakymácel nad tím slovem.

„Doufal jsem, že když vám to vysvětlím, řeknu vám pravdu – protože na rozdíl od Nevariana oceníte pravdu, že ano, pravdu bez příkras? –, doufal jsem, že to pochopíte. Budete v bezpečí, dokonce v pohodlí, po tomto drobném incidentu, a stanete se součástí něčeho mnohem důležitějšího, než je blaho mojí rodiny, nebo číkoli jiné.“

Neposlouchala jsem ho. „Kde je Arjan?“

Arjan. Měl být na plese, ale neviděla jsem ho tam – jen Basru, která ho nejspíš taky hledala, kromě toho, co dalšího tam prováděla. Jestli to byl ten případ, tak by měla mít hodně dobrý důvod, aby neuposlechla mé rozkazy a odešla z lodi.

Rubion se odmlčel, rty se mu zkroutily, jako by ho moje odpověď zklamala, a začal tím sametovým hlasem něco vykládat, aby mě uklidnil. Ale jeho zaváhání mi stačilo.

„Kde je můj bratr?“ Skočila jsem ze stolu a popadla ho za klopy pláště. V koutcích očí se mi zatetelila temnota, jako kdyby se chtěla roztéct dál.

Potřebovala jsem jen víc…

Rubion ucukl, jako bych byla jen nějaké smetí, které se dostalo příliš blízko a hrozí, že mu zašpiní boty, a další ruce mě uchopily za ramena a trhly mnou zpátky.

„S dovolením.“ Svlékl si laboratorní plášť a upravil si manžety na košili pod oblekem. „Nesnáším královský protokol, ale nepotřebné výlevy citů nesnáším ještě víc. Musím se formálně rozloučit, protože se to ode mě čeká. Vrátím se, až budete klidnější a víc ochotná naslouchat rozumným věcem.“ Otočil se a já jsem byla nucena položit se zpátky na stůl a popruhy mě zase spoutaly. Zkoušela jsem se bránit, ale byla jsem tak malátná a slabá, že jsem hlavně klela a ječela. „Sviťte na ni a pokuste se ji udržet vzhůru. Sledujte její oči v souvislosti s tím, kolik uklidňovače jí dáváte. Pokud budou černé z víc než dvaceti procent, zvyšte dávku. Klidně až do bezvědomí, když to bude nutné.“

V oslepujícím světle jsem neviděla, jak odchází. Ale slyšela jsem hlasité zasyčení, jak se těžké dveře otevřely a zavřely.

Takže Nevův strýc přišel rovnou z plesu a teď se vracel zpátky, jako by se nic nedělo. Jako by mě nenechal přivázat ke stolu, jako kdyby neměl Arjana… někde.

Kde je Arjan? To světlo… Nebylo tu jen kvůli tomu, aby na mě viděli. Bylo tu, abych neviděla, co je v místnosti. A možná ne co, ale kdo.

Potřebovala jsem v sobě temnotu teď, víc než jedním způsobem. Zaťala jsem zuby, abych zabránila vzlykům, které mi skoro unikaly, a zhluboka, třaslavě jsem se nadechla.

„Prosím,“ zašeptala jsem. Prosím, prosím, prosím. Vyslovila jsem to tiše a snažila jsem se dosáhnout na Stín s takovým úsilím jako nikdy v životě. Nikdo ze strážných, kteří byli bezpochyby v místnosti, si nevšimne, jak se natahuju, protože to bylo duševní úsilí.

Černota v koutcích mého zorného pole zapulzovala, jednou. Zavřela jsem oči, než si toho stihli všimnout. Ale dokonce i za mými víčky světlo potemnělo. Doufala jsem, že dost na to, abych něco viděla, až oči otevřu.

Na rameno mi dopadla ruka. „Slečno, zkuste prosím zůstat vzhůru.“

Skoro se mi nechtělo, ale otočila jsem hlavu směrem, kam se při našem rozhovoru díval Rubion, opřela jsem si tvář o chladný kovový povrch stolu a otevřela jsem oči. Oči se mi skrz tmavý závoj zaostřily… a v plicích jsem měla prázdno. Nemohla jsem dýchat. Nemohla jsem mluvit. Můj hrudník se hroutil.

Strážný zařval, ale skoro jsem ho neslyšela.

Arjan ležel na stole na vzdáleném konci místnosti. Přes boky mu přehodili jen ručník, zbytek těla měl nahý, až na popruhy, kterými byl připoután. Dráty, hadičky, jehly měl zapíchané do všech částí těla nebo přidělané ke konečkům prstů. Po délce jedné paže měl kusy kůže popálené nebo vyříznuté, jako když se testovala hornina, jestli se má dolovat. Na otevřených ranách měl tenkou vrstvu průhledného materiálu, aby se do nich nedostala infekce, ale nezakrývalo to, co mu provedli, tkáň byla vidět jako pod sklem. A dokonce i z dálky jsem zahlédla, že jeden z jeho očních důlků je olemovaný nějakým syntetickým materiálem – a prázdný, protože v něm chybělo oko.

Na moment v mé mysli pulzovala s každým úderem srdce jediná myšlenka: Arjane, Arjane, Arjane.

A prázdnota v mých plicích se smršťovala, smršťovala, smršťovala… a pak vybuchla.

Nebyla jsem si jistá, kdy jsem začala křičet, nebo jestli ten zvuk vůbec vychází z mých úst, nebo z něčeho, co mi připadalo jako zející rána na prsou. Ale pak jsem ucítila, jak mi rve hlasivky. Natáhla jsem se po Arjanovi, snažila jsem se vytrhnout popruhy.

Sesypalo se na mě půl tuctu strážných a zahlédla jsem někoho v plášti, jak připravuje injekční stříkačku.

Nedokázala jsem se osvobodit. Ale setkala jsem se s takovou černotou jako nikdy předtím. Černotou, která úplně pohltila můj zrak, a pak se proměnila na nejčistší, nejjasnější bílou.

XV

NEV

Udržet na tváři úsměv, když jsem se vracel směrem ke královskému pódiu, byla jedna z nejtěžších věcí v mém životě. Musel jsem zapojit všechno, co jsem se kdy naučil o ovládání obličeje a řeči těla. Když jsem se prodíral davem, část mě se vůbec nestarala, jestli se mi podaří ošálit stovky přihlížejících, že princ Nevarian Dracorte má stejně dobrou náladu jako vždycky. Ale nesmělo mi to být jedno. Bylo mi jedno, jestli si udržím tvář sám pro sebe, ale kdybych tu ztrapnil svou rodinu, teď když to sleduje celá galaxie, byla by to katastrofa.

Zaslechl jsem, jak se lidé baví, uviděl jsem biskupa z chrámu Sjednotitele, jak v požehnání rozpřáhl paže, ale to bylo jen v pozadí. Ústa se mi zformovala do úsměvu a vzal jsem Ket za ruku, ale dokázal jsem myslet jen na Qole, která byla někde v paláci, naštvaná a plná nesnášenlivosti vůči mně.

Hudba se znovu rozezněla a sborový zpěv propůjčil našemu prvnímu společnému tanci snoubenců téměř posvátný nádech.

Když jsme začali tančit, sami na obrovském tanečním parketu, zdvihla Ket bradu vzhůru a neusmívala se. Jednu z rukou měla položenou v mojí dlani a druhou na mé paži, kterou jsem držel ve strnulé pozici, předepsané pro pomalé promenády a přeměny při tomto druhu tance.

Kdyby Ket zůstala takhle nezaujatá a bez emocí, bylo by to ještě horší než netančit vůbec. Odtrhl jsem své myšlenky od Qole a připravil se na úkol, který jsem měl před sebou.

„Ketrano, tančíš stejně úžasně, jako vypadáš.“ Než jsem to dořekl, bylo mi jasné, že to byl žalostný pokus.

Neodpověděla, kromě toho, že odklonila hlavu ještě dál. Můj tanec s Qole si asi získal víc pozornosti, než jsem si uvědomoval. A Solařin uštěpačný komentář taky moc nepomohl.

Chvíli jsem si pohrával s myšlenkou, že jí přikážu, aby se tvářila šťastně, ale pokud by ji to ještě víc naštvalo, mohlo by se mi to ošklivě vymstít. Nemohl jsem s ní bojovat na parketu, musel jsem ji přimět, aby se usmála.

Všechno, co jsem se naučil, že k úsměvu přiměje Qole, teď nefungovalo. Cokoli absurdního, jakékoli sebeuznání a především upřímnost by měla přesně opačný efekt.

Což nejspíš znamenalo, že se musím chovat přesně opačně.

„Tohle je jeden z nejdůležitějších momentů mého života,“ řekl jsem jí. Kdybych se necítil tak zhnuseně, začal bych se hystericky smát.

Žádná reakce.

„Prokazuješ mi nejvyšší čest. Děkuji ti, opravdu, z celého svého srdce.“ Nechci s tím mít nic společného, nechci s tím mít nic společného.

Ket byla evidentně dostatečně marnivá na to, aby uvěřila, že mi prokazuje čest, protože se poprvé od začátku tance trošku uvolnila. Její drobná postava se od Qoliny lišila natolik, že jsem byl chvíli zticha, abych si to přebral v hlavě.

Bylo to zlepšení, ale ne dost velké, a už nám docházel čas. Napadla mě lež, která by všechno přebila.

V ústech jsem zachytil chuť žluči. „Jsem rád, že konečně tančím s někým, kdo ví, co dělá. Jen jsem se snažil být zdvořilý, ale ta ubohá venkovanka tančila tak špatně, až to bylo trapné.“

Ale bylo to s ní o tolik lepší.

Nedokázala jsem se přimět, abych řekl něco přímo proti Qolině charakteru, ale i tak jsem se cítil, jako bych ji znovu zradil. Nejdřív se k ní každý člen mojí rodiny zachoval hrozně a já jsem se k nim teď přidal, jí za zády.

Ket se zahihňala a pohodila vlasy. „Já vím.“ Rukou mě zlehka pohladila po paži. „Nikdo není jako já.“

Mise splněna. Cítil jsem, jak se mi zoufalství usídluje v kostech.

■ ■ ■

Když naše píseň konečně skončila, ozval se bouřlivý potlesk, všichni nám hlasitě blahopřáli a tvářili se, jako že nejsou upjatí pozéři, kteří by někomu vrazili nůž do zad. Kromě, především, mě.

Lidé se nahrnuli zpátky na parket, když začala hrát další píseň, ale já jsem vyrazil s Ket zpátky na pódium, abychom pozdravili rodinu. Cestou nás zastavila Solara. Přimhouřil jsem oči, snažil jsem se rozhodnout, jestli mi veřejná hádka se sestrou stojí za to. Vzhledem k tomu, že Qole přede všemi ponížila, to byla atraktivní možnost.

„Moje nejmilejší, úžasná Ket!“ zakřičela Solara. „Byla jsi jako zjevení. Zlobila by ses na mě moc, kdybych si svého bratra na momentík odvedla? Požádala jsem hudebníky, aby zahráli ‚Dracorteský let‘ a pochybuju, že tu je někdo, komu by se do něj chtělo. Kromě toho je to tradice. Jestli se nebojíš, bratře.“ Zazubila se na mě a vzala mě za klopu.

„Dracorteský let“ byl dynamický a obtížný tanec. Většina lidí se ani nepokoušela o správné kroky a místo toho používali jednodušší variantu, která se postupem času vyvinula. Bývalo zvykem, že tento tanec Dracortesové tančili poté, co oficiálně splnili svou zkoušku „Letu“, jako další způsob, jak dokázat, že se osvědčili.

„Bát se? Čeho bych se měl bát? Tvých schopností?“ Setřásl jsem její ruku. „Ale upřímně, Solaro, já na to nemám čas.“

„Princ Nevarian a princezna Solara budou nyní tančit ‚Dracorteský let‘,“ zapištěl konferenciér téměř bez dechu. A pak se ozvaly první tóny a vzduch začal elektrizovat.

U Velkého kolapsu, kdy skončí všechny ty překážky, které musím překonat? Vzal jsem ji za ruku a jen jsem zavrčel: „Tak dobře, ukážu ti, čeho všeho jsem schopný.“

Solara se usmála: „Přesně o tom ten tanec je, bratře.“

Některé tance byly obtížné ne proto, že by byly rychlé, ale protože byly pomalé. Přesné tempo pohybů bylo důležité a chyby mohl člověk udělat v krocích, gestech rukou a plynulosti, které při energických tancích nebyly tolik vidět. „Dracorteský let“ takový kdysi býval. V průběhu staletí se však zrychlil a nyní obsahoval z obojího to nejhorší. Vyžadoval velkou rychlost i naprostou přesnost a byl by to pekelný tanec, kdyby nebyla taková radost se ho učit.

Já jsem ho zvládl už v nízkém věku. Každý krok, každou variaci jsem se naučil stejně jako při šermu nebo boxu – přesně to jsme se Solarou dělali.

Bezchybně napodobovala mé kroky. Nechala se vést. Nevzdávala to, čímž mě ještě víc štvala. Zvedl jsem jí ruku a podtočil jsem ji k sobě, pak jsem ji pevně držel při staccatu drobných kroků do rytmu klavíru a strun.

„To se vůbec nestydíš?“ procedil jsem skrz úsměv. „Jak se můžeš k našemu hostu chovat takovým způsobem? Už tak je tu ztracená a pro náš výzkum je životně důležité, aby spolupracovala.“

Solara skončila v samostatné otočce, dva kroky ode mě, když se veškeré tóny kromě basových vytratily. Usmála se, což vůbec nesedělo k tomu, jak mi vážným tónem šeptala, aby to nikdo neslyšel: „Otec mi přikázal, abych ji přiměla odejít.“

Hudba se rozezněla znovu. Pohybovali jsme se, aniž bychom se dotýkali, perfektně synchronizovaní v pohybech rukama a hlavou, až po chodidla. S lusknutím a dalším krokem jsme byli zpět u sebe.

„Cože?“ Zamaskoval jsem to smíchem, který mi zněl v uších směšně dutě.

„Já nevím, Neve, ale zdálo se mi to opravdu podivné. Dal mi velmi jasné pokyny.“ Solara nevypadala váhavě, její výraz zůstal veselý a bezstarostný, dokonce i když já jsem se cítil, jako by mě vykuchali.

Co se to dělo? Proč otec nařídil Solaře, aby něco takového udělala? Na zlomek sekundy mi hlavou probleskla děsivá myšlenka. Moje rodina by nikdy…

Moje chodidlo nezvládlo jeden krok. Okamžitě jsem se vzpamatoval, ale kdybychom v tomto tanci soutěžili, tak by Solara vyhrála. A když skladba skončila a vznesl se hromový aplaus, bylo mi úplně jedno, kdo vyhrál a kdo ne. Uklonil jsem se sestře. Moje myšlenky už běžely napřed. Potřeboval jsem najít otce, potřeboval jsem odpovědi.

Ale otec nebyl nikde k vidění.

■ ■ ■

„Marsiusi! Neviděl jsi otce?“

Marsius evidentně znal tu samou tajnou chodbu ze sálu jako já, což mu bylo ke cti – já jsem tehdy byl o dva roky starší než on, když jsem objevil, že za jedním ze závěsem zakrytých výklenků začíná chodba, která vede do jiných částí paláce.

Vzhlédl ke mně a zamrkal, protože jsem ho vyrušil z hlubokého soustředění, jehož předmětem byla zhruba polovina dortu. „Ne. Jak jsi mě našel? Hele, nechceš si zahrát na Krále a Vrahy?“

Dutě jsem se usmál. „Obávám se, že teď to nepůjde. Mám něco na práci. Vrátím se brzy, dobře?“ Hlodal ve mně pocit viny, a když jsem odcházel, křikl jsem přes rameno: „Omlouvám se, že s tebou poslední dobou trávím tak málo času.“

„To je v pohodě.“ Marsius pokrčil rameny a vrátil se ke svému dortu. „S Arjanem jsem si užil spoustu srandy. Znal skvělý hry. A ukázal mi taky nějaký triky s nožem!“

To mě zarazilo. „Marsiusi, víš, kde je Arjan?“ Možná že Qole je s ním.

Marsius ke mně vzhlédl a protočil panenky. „Jak bych mohl? Tady není. Ale pozvali ho na ples, takže nejspíš bude tam.“ A velmi dospěle zavrtěl hlavou. „Mně se tyhle večírky moc nelíbí.“

Na plese jsem Arjana nikde neviděl, ale celou dobu jsem se naprosto soustředil na Qole. Doufal jsem, že si užíval večer lépe než ona a že otec nevydal žádné zvláštní rozkazy, aby ho taky ztrapnil.

Co se to u všech systémů dělo s mou rodinou? Bylo načase, aby se začali chovat podle pravidel, která jsme jako řečníci chrlili a podle kterých jsme ostatní posuzovali. Byl čas na vážný rozhovor s králem.

To, jak dlouho mi trvalo, než jsem našel otce, který byl ve své pracovně, vystupňovalo moje zmatení, pocit viny a utrpení do naprosté zuřivosti. Místnost byla podobně elegantní a funkční jako její majitel, stál tam polokruhový stůl, vysoké kůží čalouněné židle a především síťový přístup ke všemu, co by mohl potřebovat. U stolu neseděl, ale stál, na sobě stále měl šedý oblek a bezpochyby se plánoval vbrzku vrátit na ples. Nebylo neobvyklé, aby zmizel z akcí, protože se musel vypořádat s naléhavými záležitostmi, ale teď mi bylo jedno, co zrovna řeší.

„Kde je Qole?“

Otec vzhlédl od série obrazů, které se promítaly na jednu zeď studovny. Bylo tam všechno od zpráv až po záběry z bezpečnostních kamer. Vždycky mě ohromovalo, jak dokázal vstřebávat informace během pár vteřin. Na chvilku jsem pocítit příval jistoty, když jsem ho tam viděl stát. Přímé linie jeho postavy mi vždycky evokovaly sílu a sebevědomí, na které jsem se během let tolikrát spoléhal. Ale pak to převálcoval vztek, který ve mně rostl po celý večer.

„Ahoj Neve. Vidím, že ses rozhodl opustit ples.“ V hlase mu zazněl osten nesouhlasu.

„Ples není důležitý,“ vyštěkl jsem. „Kde-je-Qole? Nikdo to neví, ani bezpečnostní jednotky, ani Devrak. Byl jsem v jejím pokoji a hledal jsem ji na lodi. Zmizela a ty a zbytek rodiny jste přímo zodpovědní za to, že jste ji odradili.“ Můj vztek dosahoval kritické hranice. „Víš, jak by to pro ni mohlo být nebezpečné? V podstatě se to tady hemží treznorskými poskoky.“

„Naštěstí tě mohu ujistit, že ti jí nic neudělají. A stejně tak můžu říct, že nikdo z rodiny nemá s jejím zmizením nic společného… a Devrak taky ne. Dokonce ani on do toho není zasvěcený.“ Otec si povzdechl a ukázal prstem na přenos z jedné bezpečnostní kamery. Obraz pohasl a zmizel. Těsně předtím jsem zachytil pohled do nevyzdobené chodby. Takových tu byly stovky a mohla být kdekoli.

Otázky se vršily jedna na druhou a bylo téměř nemožné vybrat si jednu. „Co… co tím chceš říct?“

„Alaxanku odvedli na zkoumání a testování. Něco do toho přišlo a nemohli jsme čekat déle.“

Zalapal jsem po dechu. „Testování? Dnes večer? Proč jsi mi to neřekl?“

Otec se na mě zkoumavě podíval. „Ty se tolik soustředíš na ni, že se ani nezeptáš, co do toho přišlo? Ale já ti ty informace dopřeju. Je jasné, že ses do ní zabouchnul, takže jsem ti to předtím neřekl, protože tvoje reakce by nebyla o moc konstruktivnější než teď. Nechtěl jsem tě trápit – musíš aspoň pro naše hosty vypadat jako triumfální dědic rodiny Dracortesů, pokud se tak nechceš chovat. Což je nejspíš další důvod, proč se s tou Alaxankou potřebujeme někam pohnout už dnes večer. Čím dříve budete oddělení, tím lépe.“

Zabouchnul? Hlásek v mé hlavě přemítal, jestli tenhle vpravdě neformální výraz vystihuje situaci. A jak to mohlo být jemu tak zřejmé, když ani já sám jsem si nebyl jistý? V tuhle chvíli jsem cítil jen odporný strach.

„Otče…“ Odmlčel jsem se a pak jsem položil otázku, která mi přišla na mysl jako první a na kterou jsem se nejvíc bál zeptat. „Neubližujete jí, že?“

„Pokud je mi známo, tak zatím ne, ale měl jsem na práci důležitější věci než si pamatovat, čím vším má projít. Je to důležité?“

„Ano, je to důležité!“ skoro jsem zařval. Zíral na mě, jak bych byl Marsius a měl nějaký klukovský záchvat. Vzpamatoval jsem se. „Je to pro ni pohodlné? Souhlasila s tím?“

„S tím, jak se věci změnily, pravděpodobně ne. A ne.“

Nedokázal jsem si vybrat jen jeden pocit z těch, které na mě dorážely. „Jak se věci změnily?“ zeptal jsem se nakonec.

„Pokusila se odejít na loď, a to jsme nemohli dovolit.“

Srdce mi spadlo do kalhot. Utekla pryč, nejen aby opustila ples, ale aby odletěla z Luvosu. Kvůli mně. A teď ji někde drželi proti její vůli – za to jsem nemohl, ale kvůli mně tu byla především.

Všechno se to dělo kvůli mně. Ne že bych dokázal nebýt naštvaný na ty, kteří s tím pomáhali.

„Ty jsi ji zahnal pryč!“ Otec přimhouřil oči, ale nenechal jsem ho skočit mi do řeči. „A strýci to nevadí? Celou dobu věděl, že existuje možnost násilím zkoumat kohokoli, koho s sebou přivezu?“

„Vzhledem k tomu, že byl mnohem míň překvapený než já, že se ti podařilo někoho přivést, tak bych řekl, že ano, samozřejmě to věděl. Nevím, k čemu je tohle mentální cvičení, Nevariane.“

Rubion. Strýc byl mnohem zákeřnější, než mě kdy napadlo, a plnou měrou využil mou naivitu. Ale vypořádám se s ním později. „Jak můžeš být tak klidný? Je to… příšerné. Přesně takhle by se zachovali Treznor-Nirmanasové.“ Pocítil jsem stejný odpor jako tehdy na torpédoborci, až na to, že jsem nyní stál v otcově pracovně a nechuť jsem cítil vůči němu.

Vůči nám.

„Ne, tak to není,“ odpověděl otec příkře. „Ti byli rozhodnuti ji na místě zabít, aby si ušetřili práci. My máme testy a nic, co není nutné, jí nikdo dělat nebude. Tohle je zásadní část výzkumu, do kterého – obávám se – jsi byl hodně zapálený.“

„Ne, nebyl jsem,“ zavrčel jsem a postoupil o krok blíž k němu a byl jsem na něj víc naštvaný než kdy předtím. „Ne takhle. Naučil jsem se, že se k lidem mám chovat uctivě a důstojně. Bylo mi řečeno, že musíme ctít své slovo. Tvrdil jsem jí, že jsme jiní než ostatní ničemové v galaxii.“

Král se stále tvářil lhostejně. „Bál jsem se, že se takhle budeš cítit. Nevariane, jednou se budeš muset naučit, že vést lidi s sebou přináší nějaké oběti. Já bych raději nikomu neubližoval. Raději bych žil v míru a harmonii s našimi sousedy. Ale jsou chvíle a situace, kdy to jednoduše není možné, a čím je doba zoufalejší, tím zoufalejší volby musíme činit, abychom ochránili to, co nám je drahé.“

„Naše doba je tak zlá, že musíme provádět experimenty na subjektech, které s nimi nesouhlasí a které jsme unesli?“ zasmál jsem se hořce. „A nejsme to náhodou my, kdo dělá tu dobu tak zlou? Co se stalo s učením Sjednotitele, že tu jsme jen proto, abychom sloužili ostatním?“ Tyhle mantry jsem během let slyšel tolikrát, že se staly mojí součástí. Do hlasu se mi opět vloudil vztek. „Naše právo vládnout je založené na tom, že lidem pomáháme, ne že jim ubližujeme!“

V otcových očích to poprvé zajiskřilo a hlas mu ztvrdl. „Myslíš, že jsem nějaký tvůj kumpán z Akademie, abys se mnou mohl procvičovat tyhle amatérské debatní taktiky? Tvoje argumentační schopnosti mě zklamaly, synu. Morálka není černobílá. Ta samá volba se v různých situacích může jevit různě – jako dobrá nebo špatná. Jde o záměr a o výsledky, protože jinak bychom nebyli nic než vrazi a zloději. Mým záměrem, jak jsi laskavě připomněl, je následovat přikázání Sjednotitele, nevypovědět službu mandátu rodiny Dracortesů a být majákem naděje pro galaxii. Pověz mi, Nevariane, kým bychom byli v područí jiné rodiny?“

Nevzdával jsem se a vzdorovitě jsem na něj zíral. „Pokud nemáš na mysli Belariusy, tak jsem si jistý, že ostatní královské rodiny jsou spíš v našem područí. A ano, děkuji za připomenutí, je mi známo, že se nacházíme ve složité době. Ale pokud mi neřekneš, že všechno se brzy zhroutí, tak tvoje dnešní činy jsou kategoricky špatné.“

„Tak dobrá, dovol mi, abych ti objasnil, jak špatná ta situace je,“ řekl otec tvrdě a vyštěkl přes celou místnost: „Analýza soustav, předchozí kvartál.“

Obrazy promítané na zeď okamžitě zmizely a pak se objevil velký displej. Velkou mapu galaxie lemovaly grafy. Otec zapíchl prst do řídkých modrých čar mezi jednotlivými soustavami. „Vidíš to, Neve? Tohle všechno jsou dronové sítě. Dracorte Industries se už roky nepovedlo úspěšně přivést na trh nový syntetický materiál nebo slitinu. Nové produkty od ostatních rodin ty naše ještě nenahradily, ale upřímně řečeno jsou všichni ostatní lepší a my ztrácíme podíl na trhu. Teď je naším jediným stabilním byznysem těžba, a to díky síti dronů.“

Přejel prsty po jedné části obrazovky a objevil se graf znázorňující strmý pokles. „Ale výnosy z těžby se prudce snižují a kromě toho některé drony konečně přestávají správně fungovat poté, co celá staletí neprošly žádnou údržbou. Ale tohle není nic ve srovnání s tím, že naši nepřátelé nás pomlouvají před Belariusem starším. Ostatní rodiny tlačí na to, aby taky měly podíl na zisku z těžby, a tvrdí, že to je racionální, protože drony těží v jejich soustavách.“

Udělal jsem krok zpátky. „Ale to se nikdy nemůže stát. Belarius by je nenechal, tak jsme byli vždycky dohodnutí. Oni nám poskytli pohon a my jim přístup k bezpečnostním funkcím dronů a všem zdrojům, které chtěli.“

„Nevariane, ty mě vůbec neposloucháš. Dohoda taková je, ale pokud nás Belariusové přestanou mít rádi, tak proč by pak nepodporovali něco jiného, z čeho by měli prospěch? Stačí jim, když nebudou zasahovat, pokud si některá rodina přivlastní výnosy z těžby dronů v jejich soustavě. Stačí nám jeden skandál a přesně to se stane. Xiaolan se s nimi snaží uzavřít alianci a ukousnout si kus jejich přízně pro sebe. A Treznor-Nirmanasové nás mají přesně tam, kde nás kvůli svým investicím do našeho průmyslu chtějí mít.“ Odmlčel se a poškrábal se na obočí obklopeném ustaranými vráskami.

Nejradši bych se chytil za hlavu. Myslel jsem, že jsem o politických silách, které ovlivňují naši rodinu, dobře informovaný. Žádná z těch informací pro mě nebyla novinkou, ale nikdy mi pořádně nedošlo, jak jsou závažné, nikdy mi to v plném rozsahu nedošlo – a pochyboval jsem, že někomu jinému ano, kormě otce a jeho nejbližších poradců. Budoucnost bez těžby nebo produkce materiálů by znamenala, že to jediné, co nám opravdu zbývá, k čemu bychom se měli upínat, je… Stín.

Qole.

Buď to, nebo dovolit, aby do nás Treznor-Nirmanasové investovali a udrželi nás nad vodou. Už nás brzy budou vlastnit. „Musíme jim tu investici jen včas splatit,“ řekl jsem nepřesvědčivě.

„Víš, jak agresivní je náš splátkový kalendář? Pokud nedokážeme generovat dostatečný zisk, tak jsou jejich podmínky drsné. Naše holdingy přejdou na ně. Trhy jsou už teď nestabilní. K tomu, aby nám naši investoři přestali důvěřovat, stačí, když nedokážeme v několika následujících dnech ohromit galaxii, nebo co hůř, když si uděláme ostudu. A to ti nedovolím.“ Přistoupil o krok ke mně a v hlase mu zazněla nová dávka rozhořčení – ne vztek otce, ale krále. To jsem zažil málokdy, jen po tom, co jsem osobně opravdu selhal.

„Pořád nevím, jak si můžeš ospravedlňovat to, že Qole k něčemu nutíš,“ řekl jsem, i když můj hlas zněl slaběji. „Mohls jí dát na vybranou.“

„Nelituji svých vlastních rozhodnutí. Jestli si myslíš, že se nechám unést sobeckostí jediné holky a kluka, kteří k sobě chovají puberťácké city, a nechám plavat osud naší rodiny a celé naší soustavy, tak jsi ještě neporozuměl roli krále.“

V otcových ocelově šedých očích teď hořel hněv a vypnul obraz na zdi mávnutím pěstí. „Co se týče tebe, tak mi to je líto. Zklamal jsem – nedokázal jsem tě včas naučit, že obtížná rozhodnutí nejsou ta, která učiníš v pohodlí morálních cvičení. Když vedeš lidi, nevybíráš si, jestli někomu ublížíš, nebo ne, ale komu ublížíš a jak moc.“ Šokovaně jsem na něj zíral, ale vypadal, že si toho nevšímá, nebo že mu to je jedno. „Ublížíme té Alaxance co nejméně to bude možné, a přitom pomůžeme miliardám lidí zůstat v bezpečí a prosperovat… to je rozhodnutí, které bych učinil ještě mnohokrát, co budu živ, a doufám, že ty jednou budeš mít sílu, aby ses rozhodoval stejně.“

Zjistil jsem, že stojím zády ke dveřím. Ani jsem si nevšiml, že nade mnou má takovou výhodu, dokud jsem neměl kam utéct.

„Tvoje fascinace tou Alaxankou se nám dost vymkla z ruky,“ řekl nakonec. „Jdi do svého apartmá a zůstaň tam, dokud ti nepřikážu něco jiného. Tohle je rozkaz.“

Otevřel jsem dveře a chvíli jsem tam jen stál otřesený. Nebyl jsem si jistý, co mu odpovědět, ale na mysl mi přicházelo jediné.

„Jmenuje se Qole,“ řekl jsem tiše.

XVI

QOLE

Světlo bylo nejdřív tak oslepující, že jsem neviděla, co se děje. Ale dosáhla jsem na… a nalezla to, co jsem hledala. V obrovském kontejnmentovém centru, hluboko pod citadelou, ještě hlouběji než laboratoř, kde jsem byla uvězněná, bylo víc Stínu, než by se mi kdy podařilo nacpat do kontejnmentu na Kaitanu. A to byla jen jedna ze skrýší. Museli ho tam skladovat za nějakým účelem.

Ale teď byl můj. Bylo jedno, jak hluboko se nacházel, já jsem se ho mohla dotknout i tak. Mohla jsem ho popadnout a přitáhnout k sobě. Stalo se to tak rychle: temnota hluboká jako nicota, po níž následovala bílá jasná jako jádro hvězdy.

Pořád jsem nic neviděla. Jen jsem cítila podivnou intenzitu, něco mezi horkým a studeným – avšak byl to extrémní, zcela pohlcující pocit.

A pak jsem uslyšela výkřiky.

Zrak se mi se zvukem vrátil. Zamrkala jsem a zjistila, že pokojem se rozlézají tekuté černé plameny. Proudily ve smyslných vlnách jako oheň při nulové gravitaci. Uprostřed zářila bílá, která dávala černotě purpurový nádech.

Jako moje šaty, byla má první blouznivá myšlenka.

Až na to, že když se tento plamen dotkl masa, netřepetal se kolem něj jako šaty na večírku. Hltal ho.

Křik přicházel od zhruba půl tuctu strážných, kteří stáli kolem stolu, na němž jsem ležela. Někteří se pokoušeli utéct, ale plameny na ně rychle přeskočily, rozvíjely se jako klikatící se predátor, aby je srazily k zemi. Jejich zčernalá těla se rozpadala na prach, ještě než dopadla na zem. Ale i ti, kteří neběželi a jen si zastínili obličej, zamrzli jako tmavé siluety a zachvátil je oheň. A pak se zhroutili jako sloupy z písku.

Několik strážných odjistilo zbraně, ale jasné plazmové výboje se s plameny nemohly měřit. Oheň střely pohltil, absorboval jejich energii a pak spolkl ty, kdo stříleli.

Trvalo mi několik vteřin, než mi došlo, že za to můžu já, že pro tohle jsem se natáhla a tohle jsem přitáhla až sem. Tohle byla síla, kterou jsem ovládala, téměř úmyslně. A Strážci ostří trvalo zhruba stejně dlouho, než si uvědomil totéž. Jeho meč se mu se zábleskem rozsvítil v ruce. A pak se na mě, připoutanou ke stolu, vrhl s mečem napřaženým nad hlavou.

Měla jsem čas na jedinou myšlenku: Pomoc.

Hořící Stín reagoval, ne jako kdybych ho k tomu nutila, ale jako když odpovídá na moje přání. Prosmýkl se mezi mnou a strážcem, ani jsem nemrkla. Možná jsem si to jen představovala, ale na moment se zdálo, že plamen jeho seknutí vykryl – sám se zformoval do špičata, skoro do tvaru čepele a pak protivníkovu zbraň rozpustil. Potom se oheň rozplynul, podobně jako Strážce ostří, který se rozpadl v prach.

Místnost byla najednou prázdná. Všechno bylo zčernalé a syčelo. Z dveří do laboratoře zbyly pokroucené pruhy odkapávajícího kovu a za nimi byla podobně očouzená a tichá chodba. Cesta pryč byla otevřená, jen kdyby se mi podařilo tam dostat. A nikdo už mě ani nemohl vidět. Ze všech bývalých komů nebo videokamer teď zbyly jen kusy seškvařeného syntetického materiálu, podobně jako z jiných věcí, které byly rozteklé po zdech a na pultech. I tak však někdo, nebo spíš víc lidí, sem brzy bezpochyby dorazí, aby zjistil, proč už odsud neběží žádný přenos.

Otočila jsem hlavu k Arjanovi. Plameny se ho naštěstí nedotkly – rány na jeho těle způsobily jen lidské ruce. Šaty jsem měla na několika místech přilepené k nohám a někde propálené od Stínu. Ale nebyla jsem nijak hrozně popálená. Pořád jsem však byla připoutaná ke stolu.

Ve srovnání s tím, co jsem provedla, mělo být roztrhání popruhů hračka. Ale když jsem zvedla hlavu a zkusila jsem zatlačit rukou proti jednomu z nich, zalila mě vlna nevolnosti. Zdálo se mi, jako by na mě v tu chvíli tlačila váha celé citadely, a temenem jsem s bouchnutím narazila zpátky do kovové desky.

Strop nade mnou se zatřásl a na vteřinu mě napadlo, že se na mě možná hroutí, dokud praskliny v něm nezačaly svítit. Prapodivné trhliny se rozběhly vzduchem před mýma očima i po stropě. Pokračovaly po stěnách, po podlaze a nahoru na stůl. Když se moje ruce i nohy začaly rozštěpovat, věděla jsem, že mám halucinace.

Ale u toho halucinace nekončily. Kůže se mi začala loupat podobně jako strop a podlaha a odhalovala svaly a kosti. Spatřila jsem svá žebra a pak i tlukoucí srdce, než se taky rozpustilo.

Pokoušela jsem se dýchat, ale nebyla jsem si jistá, jestli to bez plic zvládnu. Dost, dost, dost. A pak jsem to slovo začala i křičet.

Arjan zasténal.

Arjan. Musela jsem se pohnout. Musela jsem ho odsud dostat pryč. Ale čas se trhal stejně jako celá místnost, jako mé tělo. Vůbec jsem netušila, jak dlouho už tu ležím a sleduju to. Možná jen pár vteřin, ale připadaly mi jako hodiny. A pouta jsem pořád nedokázala roztrhat.

Zkusila jsem na něj mluvit, ale vyšly ze mě jen skřeky. Ten zvuk ho rozrušil, odhadla jsem to podle šklebu na jeho zničeném obličeji, ne však podle prázdnoty v jeho očním důlku. Ta mi neříkala nic.

… jen to, že musím zabít toho člověka, který mu to provedl. Zčernalé a rozpadlé kusy těl válející se na zemi mi nestačily. Nikdy by mi to nestačilo. Moje skřeky se proměnily ve výkřiky hněvu a znovu jsem se natáhla po Arjanovi.

Stejně jako minule se mi k němu nepodařilo dosáhnout. Nebo možná ano.

Rozpadající se místnost zmizela a Arjan s ní. Viděla jsem jen jeho podivně zářící postavu. Jako by z něj zbyly jen žíly, připomínající rozžhavené dráty. V oběhové soustavě se mu proháněla světla tak rychle, že je skoro nešlo sledovat.

I tak jsem to zkoušela, tam kde světlo zářilo nejjasněji, někde uvnitř Arjana. A pak jsem ho uslyšela.

Qole…?

Arjane?

Pomoc. Pomoz mi. Bolí. Bolí to.

Zkouším to, Arjane, pokouším se ti pomoct, ale…

Bolí to. BOLÍ TO BOLÍ BOLÍ BOLÍ…

Arjanova bolest ve mně zapulzovala jako šoková vlna. Nějak jsem ucouvla a odlétla od něj pryč. Tohle mu nepomáhá… a nedokázala jsem snést, že ho slyším a nedokážu mu pomoct.

Ale něco jsem udělat musela. Znovu jsem se k němu natáhla, moje mysl jako by byla paží, dlaní, prsty… natáhla jsem ji tak, až mi přišlo, že se může zlomit.

A pak jsem byla na Kaitanu, pohybovala jsem se podél známých kovových panelů a drátů, kusů lodi, které jsem znala stejně dobře jako své tělo. Bylo to jako snažit se vycítit Stín, ale tentokrát se celé mé vědomí vydalo za cinkavým signálem, hledalo… Narazilo na další zářící obrys postavy – jen jedné, ale poznala jsem ji. Možná tam byly i další, ale ona byla jediná, kterou jsem takto dokázala vidět.

Byl to Stín. Viděla jsem Stín v jejím těle podobně jako v Arjanově.

Telu?

Třpytící se obrys Telu vyskočil, jako kdybych se k ní zezadu přiblížila a zařvala jí do ucha.

Qole? Kapitánko, kde jsi? Její hlas ve mně hučel silněji než Arjanův. Možná mluvila najednou ústy i myslí.

Já… jsem uvězněná a potřebuju pomoct. Stín mi pomáhá, ale nestačí to. Arjan… Oni ho… Nevěděla jsem, jak popsat, co mu provedli, tak strašné to bylo. Nemůžu… Můj hlas slábnul.

KDE JSI?

Dole, hluboko… najdi… Neva. Nev tady byl jediný, kdo by nám mohl pomoct. Přese všechno jsem věřila, že by to udělal. Můžeš věřit… pomoc…

Bylo to příliš. Nedokázala jsem se jí udržet, nehledě na to, jak moc jsem se snažila. Spojení mi vyklouzlo, něco se zlomilo a pak jsem od ní byla odtržena, jako kdyby mě někdo táhnul zpátky, nebo jako kdyby mě to vysávalo ven z přechodového prostoru. Telu a Kaitan mi zmizely a byla jsem vržena do černoty připomínající vesmír, v němž však nebyly žádné hvězdy.

Částečně jsem stále cítila, jak se zády dotýkám stolu v laboratoři, ale zbytek mě, ta důležitější část, která byla při vědomí, se rozplývala. A pak jsem necítila nic. Mysl se mi rozpustila v temnotě a všechny myšlenky, vzpomínky, vztek a strach se ode mě odtrhly, jako kdyby je zachvátil Stín.

Moje mysl byla pryč. Moje já taky. Vznášela jsem se nad půlnočním oceánem, naprosto ztracená a netečná.

Byla jsem tam, nad pomalu se převalujícími černými vlnami, a pak konečně vyšly hvězdy. Objevovaly se postupně na okrajích mého rozptýleného vědomí. Nejdřív vypadaly jen jako odlesky hvězdného svitu na neexistující vodní hladině, ale pak se zostřily a rozhořely se k životu.

Plula jsem mezi nimi, nebo možná ony proplouvaly tím, co ze mě zbylo. Začaly se podivně shlukovat, jako by něco obklopovaly. A pak jsem si uvědomila, že obklopují mé tělo. Zdůrazňovaly obrysy prstů a najednou jsem zase měla ruce. Hvězdy pokračovaly vzhůru po mých pažích a znovu je vytvářely. Pokračovaly po mých bocích jako třpytivý déšť a znovu jsem ucítila žebra a plíce.

Pořád jsem ještě byla hodně mimo svou mysl, takže moje první myšlenky – kde jsou moje myšlenky – byly spíš jako pocity než jasně definovaná slova.

Potřebuju. Otevřít.

To mi, v nějaké odlehlé části mozku, která ještě takové věci dokázala vnímat, i když jen matně, připadalo dobré. Otevřít. Ven.

Ne ven. Otevřít. Obejmout.

Na moment bylo světlo krásné, teple se mi rozlévalo v pažích a myšlenka, že ho obejmu, mi nepřipadala vůbec tak zlá. A pak jsem se vzpamatovala natolik, že jsem si vzpomněla, že nechci objímat nic.

Chtěla jsem ničit.

Světla se ode mě s blikáním a třpytem vzdálila, jako kdyby se bála mého doteku.

Ale pomáhala mi. Mohla by mi pomoci udělat… něco. To, co jsem potřebovala udělat. Ven. Ničit.

Ne.

Než se ode mě se zachvěním stihly zase vzdálit, natáhla jsem svou nově zformovanou ruku a uchopila jsem je. Světlo explodovalo a vymazalo tmu. Z černé se stala bílá.

V uších mi zvonilo a moje tělo se najednou už nevznášelo. Bylo těžké a na něčem spočívalo, ale netušila jsem na čem. Prudce jsem škubla proti tomu, co mi odporovalo, a konečně jsem se uvolnila. Nedokázala jsem si na nic vzpomenout, nic jsem neviděla. Ale bylo to jedno, protože moje chodidla se pohybovala.

Připadala jsem si, jako bych hodiny zírala do slunce. Moje oči plné světla téměř nerozeznávaly stíny. Mžourala jsem a potácela se podél zdi po hmatu. Vůbec jsem netušila, kde jsem nebo kam jdu. Ani kdo jsem. Stěny byly najednou ostré a pořezaly mi dlaně, ale nezastavila jsem se. Musela jsem pokračovat.

Ven.

To bylo jediné, co jsem věděla. Musela jsem se dostat ven. Netušila jsem, jak dlouho jsem klopýtala, narážela do věcí a šátravě se zvedala ze studené podlahy. Měla jsem bosá chodidla, téměř holé nohy, dost otlučené, a ruce zvlhlé krví. Nakonec se pode mnou moje slabá kolena podlomila a já jsem se zhroutila na něco, co mi přišlo jako kamenná podlaha.

XVII

NEV

Na jeden krátký ostudný moment jsem zvažoval, že zůstanu ve svém apartmá, jak mi otec rozkázal.

Znamenalo by to popřít, že se děje něco špatného. Znamenalo by to, že stále můžu důvěřovat rodičům, že se postarají o mě i o všechny ostatní tak, jak jsem byl zvyklý, že učiní správná rozhodnutí, a i když se někdy rozhodnou špatně, že za to já sám nebudu zodpovědný. Znamenalo by to, že moje rodina bude nadále prosperovat a že naše životy budou pokračovat tak, jak otec zamýšlel.

Zůstat ve svém apartmá by znamenalo opustit Qole v té strašlivé situaci, do které jsem jí dostal. Odmítnout odpovědnost za to, co jsem jí provedl. Zapomenout na ni.

A to nešlo.

I když jsem se v myšlenkách vzpouzel, moje činy budily dojem, že jsem rozkaz vykonal precizně. Vrátil jsem se do svého apartmá co nejrychleji a s nikým jsem se nebavil. Zvažoval jsem, jestli nepožádat někoho o pomoc, ale nedokázal jsem si představit, že by někdo v paláci nebo možná na celé planetě neposlechl krále. Možná ani Devrak, na kterého bych se s největší pravděpodobností obrátil, by se toho neúčastnil, neudělal by nic proti otci. Bylo to nepředstavitelné.

Tak co jsem si myslel? Nebyl jsem jistý, co přesně bych mohl dělat. V hlavě jsem neměl žádný jasný plán, když jsem ze sebe strhal plesový oblek a oblékl si tmavošedé tréninkové ochranné oblečení, které jsem používal na Akademii. Dovolí mi pohybovat se potichu a zůstat nepovšimnutý, pokud to bude nutné, což mi pomůže při tom jediném, co jsem si byl jistý, že chci provést – najít co nejrychleji Qole.

Vytáhl jsem infopad z dokovací stanice na svém stole a popadl jsem kom. Obojí mi tolik chybělo. Na ples si hosté tradičně nebrali žádné přístroje, které byly považovány za rušivé, a i když mnozí toto pravidlo porušovali, já ho dodržoval.

Koneckonců jsem věřil na pravidla. Naše pravidla tu byla pro všechny.

Na mém komu blikala jediná zpráva. Byla od Solary a byla krátká.

Přijď rychle do Atria.

Nevěděl jsem přesně, proč mi Solara jednoduše nezavolala, ať už mi chtěla říct cokoli, ale možná se bála, že by nás odposlouchávali. Nutnost dělat v citadele mojí rodiny něco potají mi přišla divná, ale pomalu jsem si uvědomoval, že nic není jako dřív. Z mého domova se stal nezmapovaný prostor.

Když jsem odcházel ze svého apartmá, zaváhal jsem při pohledu na Ostří narušení, které pozorný sluha umístil do dokovací stanice, kde se nabíjelo i vystavovalo. Jeho dvojče bylo hned vedle něj a oba meče se leskly pod dekorativním osvětlením. Dva meče byly obvykle považovány za vrcholně nepraktické pro souboj a vyskytovaly se téměř jen ve videích masového zábavního průmyslu. Ale několik vybraných Strážců ostří ovládalo speciální bojovou techniku, která zahrnovala použití dvou mečů pro boj s více nepřáteli najednou. Já jsem si s sebou oba nebral téměř nikdy a nevěděl jsem, k čemu by mi teď ten druhý mohl být, ale učili mě, že mám být připraven na nečekané věci.

Tak jsem si vzal s sebou obě Ostří narušení.

■ ■ ■

Obloha byla jasná a zdála se být tak blízko k rozlehlému Atriu. Krátery na dvou měsících vystupovaly z ostrého reliéfu a hvězdy se třpytily jako drahokamy, které měla Qole ve vlasech. Nad Atriem se rozprostírala promyšlená čirá střecha, která byla prohnutá tak, aby přibližovala oblohu, a prostor osvětloval pouze měsíc. Bylo tu mrtvolné ticho. Květiny kvetoucí v noci bledě světélkovaly a vydávaly snovou vůni.

Nebo taky byly jako kulisa z nějaké noční můry. Málem jsem nevěřil tomu, že jsem sem přišel, abych se tu potají setkal se svou sestrou, a že otec drží někde Qole proti její vůli a že s ní dělají… nevěděl jsem co. Ale otec mluvil hodně o tom, že je nutné přinášet oběti. Dělalo se mi zle při představě, jak daleko by s Qole mohl zajít.

„Neve.“ Solařin hlas se potichu nesl otevřeným prostorem a já jsem pocítil nezvyklou úlevu. Ona a já jsme nikdy nebyli nepřátelé, ale ani jsme si nebyli blízcí. Od našich deseti let se naše vzdělávání a výchova ubíraly hodně rozdílnými směry.

Vynořila se ze stínů v zahradách. Její rudé šaty živě kontrastovaly s měsíci a sněhem pokrytými vrcholky hor, které se tyčily nad námi. V těchto horách stálo původní sídlo Dracortesů, protože se tam kdysi nacházely bohaté rudné žíly, a právě tam se na Luvosu začalo poprvé těžit. Rodinná paměť ale tak daleko ani nezasahovala. Mohli jsme si to jen domýšlet, protože drony tam přestaly těžit. A to se mohlo stát, jen když jim někdo přikázal skončit, čehož nikdo od Velkého kolapsu nebyl schopný. Dočasně přesměrovat ano, ale ne je zastavit.

Výsledkem bylo, že v horách bylo bludiště opuštěných tunelů a většina z nich byla zapečetěná. Některé, jako třeba ty na jednom konci Atria, byly částečně otevřené a využívaly se pro pěstování rostlin, které vyžadovaly tmu a vlhko. Bylo to krásné a taky zvláštní místo na schůzku. Nevzpomínal jsem si, kdy jsme spolu Solara a já naposledy strávili nějaký čas o samotě. Teď jsme oba chtěli jednat proti vůli naší rodiny mezi důkazy o její velkoleposti.

Možná jsme se od sebe nelišili tolik, jak jsem si vždycky myslel.

„Nemůžu tomu uvěřit,“ řekl jsem místo pozdravu. Otřel jsem si obličej dlaní. „Otec po tobě musel chtít, abys dostala Qole pryč ze sálu, aby ji mohli zadržet a mohli si tak odůvodnit to, co s ní chtěli dělat později. Já jen…“ Pokračoval jsem, všechno se ve mně vařilo, ale v tu chvíli mě něco napadlo. „Vidělas Arjana?“

„Otec ho poslal zpátky na loď, aby se nepletl do cesty,“ odpověděla Solara. Kolem nebyl nikdo, ale i tak šeptala, a přitom byla víc při smyslech než já.

Krátce jsem vydechl úlevou. „Tak aspoň to. Ale Qole…“

„Myslím, že vím, kde ji drží,“ přerušila mě bez dalších řečí.

„Jak? Já o ní nedokážu nic zjistit.“

Solařiny rty se roztáhly dojemného hravého úsměvu a červená rtěnka na nich v měsíčním světle skoro působila jako černá. „Člen stráže.“ Který do ní byl nepochybně blázen. „V jedné nižší úrovni je bezpečnostní uzávěra… přímo pod námi, což se nám hodí.“ Poklepala podpatkem o zem.

Pohlédl jsem na hladký lesklý kámen. „Opravdu? Myslel jsem si, že pod námi je jen nepoužívaný hangár.“

Můj vlastní domov byl dost velký na to, abych o takových detailech moc nevěděl. V mysli mi vytanul obrázek Qole – jak by se na mě tvářila, kdyby něco takového zjistila.

Qole. Bolest v mé hrudi se zdvojnásobila, pokud to vůbec bylo možné, stejně jako moje potřeba najít ji.

„No, teď není nepoužívaný. Žene se tam spoustu bezpečnostního personálu i členové krizových složek, a některé části paláce se zavírají pro návštěvníky.“

Kdysi bych si nemyslel, že si jeden člověk může zasloužit tolik pozornosti, ale to bylo předtím, než jsem se setkal s Qole. Pokud by využila svou afinitu ke Stínu, byla by dost nebezpečná na to, aby vyvolala paniku.

Částečně mi bylo líto všech, kteří by jí přitom stáli v cestě, ale… kdyby byla nebezpečná, mohli by se lidé z bezpečnosti rozhodnout, že naší rodině poslouží lépe mrtvá než živá. Srdce se mi rozbušilo rychleji. „Pak jdu tam dolů. Nemůžu je nechat, aby jí ublížili, Solaro.“ Odmlčel jsem se a přemýšlel jsem o sestřině reakci. „Nikomu neříkej, kam jsem šel. Neřekneš to nikomu, že ne?“

Solara zavrtěla hlavou. „Dokonce půjdu s tebou. Vím, jak se odsud dostaneme dolů do hangáru. Proto jsem se s tebou chtěla sejít tady.“

Na chvíli jsem pocítil absurdní bodnutí sourozenecké závisti. „Já jsem se celé roky potloukal po citadele a ty mi teď budeš dělat průvodce. Jak je to vůbec možné?“

Otočila se. Díky jejím rudým šatům bylo snadné ji sledovat i v tmavších částech zahrady. „Tys hledal dobrodružství, já jsem hledala soukromí.“

Soukromí k čemu? Přemítal jsem, kolik srdcí tady v zahradě během nocí zlomila. Teď jsem za to byl rád.

„Budou nás chtít zastavit,“ varoval jsem ji.

Zasmála se. „My jsme z královské rodiny, Neve. Můžeme si dělat, co chceme.“

A to je ten problém, napadlo mě.

■ ■ ■

O pár minut později nás prastarý služební výtah vyložil v zaprášené technické místnosti. Starý hangár byl hned za dalšími dveřmi.

Panoval tam chaos. Strážní se rojili z hlavního vchodu, jiní tamtudy spěchali ven. Zdravotníci vezli na repulsorových nosítkách křičícího muže a kolem hlav se jim komíhala světla. Ruka a obličej mu už téměř chyběly, byly spálené do nicoty. Otřásl jsem se. Byl jsem si celkem jistý, že něco takového by Qole neudělala. Nebo snad ano?

„Jestli bezpečáci kolem běhají takhle zmateně, tak pochybuju, že vědí, kde je,“ zašeptala vedle mě Solara.

Ta myšlenka mi dala naději. Co když Qole použila své schopnosti a unikla?

To by znamenalo, že ji jen musím najít dřív než ty stovky ozbrojených stráží. Jestli tohle opravdu způsobila ona, tak ji okamžitě zastřelí.

„Souhlas,“ zamumlal jsem. „A znamená to, že tudy musíme projít, abychom ji mohli hledat. Jestli já sám v podstatě neznám všechny tyhle staré chodby, tak ona bude určitě dezorientovaná.“ Znovu jsem se rozhlédl po hangáru, po opuštěném vybavení a zrezivělých dveřích, kterými kdysi projížděly lodě, jež už teď pohřbil čas. Staré větrací šachty a elektrické kabely byly všude, visely ze stropu a rozlézaly se po podlaze. Všechno vypadalo staře, jako pozůstatek praktičtější a nejistější doby.

„Tam,“ ukázal jsem na malé dveře přímo naproti nám na druhé straně obrovského prostoru.

Sestra přimhouřila oči. „Pokud se tam dokážeme dostat, aniž by nás někdo viděl. A proč si jsi jistý, že šla tamtím směrem?“

„Vedou odsud čtyři východy. V jednom jsme my a další dva se hemží strážemi. Máme snad na výběr?“ Vytasil jsem obě Ostří narušení, která jsem měl na zádech. „Když je v hangáru tolik lidí, nemůžeme ho prostě přejít, aniž by si nás někdo všiml. Až dám signál, popoběhni dvacet kroků rovně dopředu, jak nejrychleji budeš moct. A možná si sundej ty boty na podpatku.“

Solara se tvářila naštvaně. „Ještě před chvílí jsme v nich tancovala, můj milý bratře. Zvládnu v nich běžet. Jaký máš plán? A jaký signál?“

„Uvidíš.“ Vyklouzl jsem do otevřeného prostoru.

Nechoval jsem se dramaticky. Musel jsem vyjít přesně v ten moment, protože kolem zrovna prošel člen palácové stráže. Určitě musel mít na starost obchůzku kolem dokola, protože jeho nadřízený chtěl vypadat, že něco zvládá, i když ve skutečnosti nikdo nevěděl co a jak.

Za normálních okolností bych se do takové situace pokusil vnést pořádek, ale teď jsem se chystal udělat pravý opak. Vyhnal jsem tu znepokojivou myšlenku z hlavy a nalepil jsem se na toho muže a kráčel jsem za ním potichu, přesně stejným tempem jako on. Nikdo tomu pohybu, který viděli jen periferně, nevěnoval pozornost, a on to nečekal. Otočil jsem meč, zdvihl ho do výšky a namířil ho špičkou dolů. Stiskl jsem knoflík a z bílého pruhu uprostřed čepele vytrysklo dolů modré světlo. Překročil jsem změť drátů, které se válely na podlaze, a namířil jsem na ně vší silou hrot svého meče. Vytryskla z něj elektřina a do vzduchu se z ní trousily jiskry.

Celý hangár potemněl. Starý systém nemohl unést nápor na obvod a některý jistič to nevydržel. Odhadoval jsem, že se něco takového stane, ale teď jsem neměl čas poblahopřát si, že jsem to odhadl správně. Poklepal jsem na jílec Ostří narušení, aby přestalo svítit.

Na místě jsem se otočil a běžel jsem zpátky přesnou rychlostí skrz temnotu a počítal jsem kroky. Jestli jsem to vypočítal špatně, Solara a já se nepotkáme, nebo ještě hůř, narazíme do někoho jiného a bude nám hrozit odhalení. Ale rukou jsem nahmatal něco, co bylo bezpochyby její rameno, tak jsem úlevně vydechl.

Drželi jsme se těsně u sebe a proběhli jsme zmatkem v naprosté tmě. K životu se probouzela světla na helmách a plazmové světlomety a umožňovaly svým nositelům vidět aspoň něco. Ale i kdyby nás zahlédli, byli bychom jen něco, co se neurčitě pohybuje v chaosu kolem.

Za minutu jsme vpadli do místnosti na druhé straně hangáru.

Solara zavrtěla hlavou a lapala po dechu. „Přišla jsem o svou oblíbenou botu.“

„Tvá oběť nezůstane nepovšimnuta, Sol.“ Instinktivně jsem ji oslovil její přezdívkou z dětství, kterou jsem nepoužil už roky. Ale pak jsem si něco uvědomil. „Jestli stráže najdou tvoji botu, pak budou vědět, že jsi tu byla.“

Solaru to nerozhodilo. „Sice můžou vědět, že jsem tu byla, ale už ne proč. Je to moje bota, takže si budou myslet, že jsem tohle místo využívala na nějaké tajnější záležitosti.“

To mi stačilo. Rozhlédl jsem se kolem. „Myslím, že tudy se jde do velínu. Podívej,“ ukázal jsem, „támhle je starý výtah.“ Naskočil jsem na desku, která byla připevněná k jediné tyči – technologie, která spíš měla být v muzeu než do dracorteské citadele. „Pojď.“

Solara si sundala i druhou botu, zahodila ji přes rameno a vylezla za mnou. Sešlápl jsem pedál, který aktivoval výtah, a se syčením jsme se rozjeli vzhůru. Místnost, do které jsme přijeli, byla pokrytá prachem a z panelů na zdech vystupovaly nejrůznější páky a tlačítka.

Ústa se mi začala roztahovat do úsměvu, když jsem našel východ, ale pak mi úsměv zmrzl na rtech. „Slyšelas to?“

„Co?“ zeptala se Solara.

Téměř to nebylo slyšet, ale nepochybně jsem zachytil nějaký zvuk. A pak znovu.

Nářek… Qole.

Strach i úleva se do mě zakously ta silně, že náš následný úprk chodbami jsem vnímal jen rozmazaně. Qole byla naživu. Podle toho zvuku byla zraněná, ale žila.

Nakonec jsme ji našli schoulenou do klubíčka v rohu chodby. Měla zavřené oči, popelavou pleť a na rukou i nohou měla krev a modřiny. Pouta, pomyslel jsem si chmurně. Vlasy měla zacuchané, jako kdyby právě prošla větrnou bouří, a ze šatů jí zbývaly jen takové cáry, které se těžko daly považovat za slušné oblečení. Za jiných okolností bych se musel hodně snažit, abych na ni nezíral jako pitomec, ale teď jsem z ní nemohl odtrhnout oči z úplně jiného důvodu. Cítil jsem jen hluboký palčivý hněv.

Solara stojící poblíž si povzdychla. Podařilo se jí držet se mnou krok, i když byla bosa. „Škoda. Byly to nádherné šaty.“

Qole se otřásla. Mně se stáhl hrudník a hněv ze mě vmžiku vyprchal. Klekl jsem si vedle ní a bez rozmýšlení jsem ji sevřel v náručí. Cítil jsem, jak má studenou kůži, tak jsem jí na zápěstí nahmatal tep. Byl slabý a nepravidelný.

Řekl jsem to dřív, než jsem se stihl zadržet. „Qole, jsem tady. Jsem s tebou. Jsi zraněná? Co se stalo?“

Nečekal jsem, že bude schopná odpovědět, ale ozvala se chraptivým hlasem. „Já… jsem je spálila. Rozlomila jsem se.“

To mě rozhodně neuklidnilo. Nebylo to důležité. Hlavně jsem ji odsud musel dostat pryč. „Můžeš se hýbat? Dokážeš se postavit?“

„Mluvila jsem s… Mluvila jsem. Viděla jsem.“

„Říká nesmysly.“ Zoufal jsem pohlédl na Solaru. Pokud jsem to mohl posoudit, byla Qole fyzicky celá, ale nezněla ani nevypadala, že je v pořádku. Vypadalo to, že se rozpadá zevnitř, a já jsem měl smrtelnou obavu, že když s ní pohnu, mohlo by ji to nějak zabít, i když jsem nevěděl jak. Jen jsem tušil, že tohle způsobil Stín, který si přitáhla. Avšak když to udělala posledně, dokázala potom mluvit souvisle. V hlavě se mi usídlila nepříjemná studená myšlenka: Oba její rodiče se zbláznili a pak zemřeli. Možná se jí dělo to samé.

„Zapomněla jsem… Potřebuju…“ zasténala Qole a otřásla se. Přitáhl jsem si ji k sobě blíž, snažil jsem se silou vůle odehnat chlad a bolest a cítil jsem se naprosto bezmocný.

„No, v tomhle stavu se daleko nedostane.“ Solara nevypadala, že by ji ta ošemetná situace nějak rozhodila, ale aspoň uvažovala prakticky. „Měl jsi nějaký plán, co budeme dělat, až ji najdeme?“

Odhrnul jsem z Qolina obličeje několik vlasů. „Chtěl jsem ji odvést na loď, aby se odsud mohla dostat, co nejdál to půjde.“ A taky co nejdál ode mě.

Solara si ji celou kritickým okem prohlédla. „Nemyslím si, že by dokázala chodit – a pilotovat už vůbec ne. A když zavoláš někomu, aby pro ni sem přišel, palácová stráž to všechno bude odposlouchávat.“

Jako na zavolanou mi sluchátko v uchu začalo pípat. Na displeji komu na zápěstí jsem neviděl, kdo volá.

Váhavě jsem přijal hovor. „Uhm, ano?“

Hlas v mém uchu byl hlasitý, ustaraný a slyšel jsem ho opravdu rád.

„Než mi řekneš, že tohle není bezpečné, tak bys měl vědět, že jsem celou noc prováděla phishingové útoky na kontakty, které jsem ukradla z komu, co máš na ruce. Teď jsem na všech komunikačních kanálech, ale kdyby nás někdo sledoval, tak si bude myslet, že ti volají tvoji pitomí kamarádi.“

„Telu!“ zvolal jsem a zaplavila mě úleva. „Přesně tebe…“

Přerušila mě. „Co se to do prdele děje? Basra je celou noc pryč, kolem lodi je teď plno vojáků a před chvílí jsem zažila s Qole něco úplně šílenýho…“

Bylo to tak nahlas, že jsem se otřásl. „Telu, nemáme čas. Jseš si jistá, že tahle linka je šifrovaná? Všechny palácové šifrovací protokoly mají zadní vrátka.“

„Já vím, ty chytráku, proto jsem si udělala vlastní.“

„Ale nemůžeš přece používat algoritmus od třetí strany na palácových komech…“ začal jsem zmateně.

„Můžeš, když necháš stejnou signaturu,“ vyštěkla Telu. „Koukej, spěcháš, nebo tady spolu máme konferenci na téma špatný zabezpečení?“

Zaváhal jsem a sebral se. „Dobrá, tak poslouchej. Nemůžu ti to teď celý vysvětlovat, ale musíme okamžitě dostat Qole pryč z planety. Všichni se tě pokusí zastavit a ty se nesmíš nechat. Slyšíš mě? Je na tom špatně. Jestli Arjan může řídit loď, řeknu ti, kde se můžeme potkat. Jestli se Basra nestihne vrátit včas, postarám se o něj. Bude v pohodě, ale Qole ne.“

„Neve, Arjan není na lodi.“

Její slova mě zasáhla jako rána do žaludku. „Cože?“

„Od té doby, co odešel s tebou a s Qole, se nevrátil. Mám si dělat starosti? Myslela jsem, že je s vámi. U Basry nevím…“

„Dokážeš pilotovat loď?“ přerušil jsem ji bezohledně. Obličej mi ztuhl. Muselo to takhle být. Qole mi asi nikdy neodpustí, že jsem teď nechal jejího bratra být, ale tohle byla má poslední šance ji odsud dostat. Otec evidentně lhal Solaře o tom, kde je, takže Arjana budu muset najít, až bude Qole v bezpečí.

Telu zaváhala. „Ehmm… do háje… jo, dokážu pilotovat, nejspíš, když použiju autopilota a budu trochu kreativní, ale jen v nejvyšší nouzi.“

„Tohle je nejvyšší nouze, Telu, horší už to být nemůže.“

„A co Arjan?“

„Nedokážu nést Qole a zároveň ho hledat. Vrátím se pro něj později. Vyzvedni nás v Atriu na severní straně citadely. Nemůžeš to minout. Budeš muset udělat díru do střechy, ale je jen skleněná a budeš tam moct přistát.“ Odmlčel jsem se a zamyslel jsem se nad tím, co jsem říkal. Tohle byl můj domov, moje rodina, a já jsem proti nim plánoval speciální operaci. Kým jsem pak byl? Zrádcem? Nehledě na to, že jsem se snažil dodržovat hodnoty, které pro nás údajně byly svaté. „Telu? Nestartuj, dokud ti nezavolám. Budeš mít jen malinko času, než se tě vzdušná stráž pokusí sestřelit.“

„Není třeba. Dokážu zjistit, kde jsi, pokaždé, když otevřeš komunikační kanál. Takže občas klepni na kom a já uvidím, kde se nacházíte.“

„Rozumím. Dávej pozor. Uvidíme se brzo. Buď opatrná.“

„Hlavně ji dostaňte ven. A pak byste taky měli najít Arjana.“ Telu zněla povzbudivě i výhružně zároveň. Pak se linka odmlčela.

Zvedl jsem Qole. „Tak dobře, Qole, poslouchej. Zklamal jsem tě a vím to.“ A choval jsem se ještě hůř, když jsem tu nechával jejího bratra napospas, ale na to jsem teď nesměl myslet. „Vím, že jsi zraněná a unavená. Ale ponesu tě, dokud nebudeš moct jít sama. Jen mi slib, že se tímhle nenecháš zničit. Zase budeš pilotovat Kaitan. Poletíš se svou posádkou domů.“

Oči měla zavřené, neodpovídala, ale začala dýchat pravidelněji. Nevšiml jsem si, že mám v očích slzy, dokud jsem se nepodíval na Solaru. Sestra se na mě dívala se vztyčenou hlavou a zvědavým výrazem ve tváři, jako kdyby mě nikdy předtím neviděla.

Zamrkal jsem a zvedl se na nohy. „Dívej se, jestli za námi někdo nejde.“ Zhluboka jsem se nadechl. „Pojďme dostat kapitánku na loď.“

■ ■ ■

Procházeli jsme chodbami, kudy jsem nešel od dětství. Byly opuštěné a mizerně osvětlené všudypřítomným bledým bílým světlem. Tak obrovský palác jako dracorteská citadela potřeboval rozsáhlou infrastrukturu, aby v něm život mohl fungovat, příliš rozlehlou, než aby ji neustále mohly všude monitorovat bezpečnostní kamery. Jako děti jsme se se Solarou naučili, jak se vyhnout tomu, aby nás někdo viděl. Drželi jsme se údržbových tras a chodeb, které propojovaly sklady s kuchyněmi a kuchyně s ubikacemi pro služebnictvo.

Dvakrát jsme skoro vrazili do patrol, které hledaly Qole. Vždycky jsem ji nechal se Solarou a pak jsem jim vyšel vstříc, abych je poslal do jiných částí paláce. Po druhém takovém setkání se mi rozblikal kom.

„Ehm, Neve, monitoruju situaci a všechny stráže teď mají rozkaz tě na místě zadržet. Jeden z nich hlásil, že tě viděl, a ten příkaz přišel krátce potom. Předpokládám, že jsi buď opilej, zbláznil ses, nebo na něčem jedeš.“

„Beru na vědomí. Díky, Telu. Hlavně buď připravená Qole vyzvednout.“ Kdybych nebyl tak rozrušený, tak by mě během dneška už podruhé ohromilo, jak moc se Telu dokázala nabourat do palácové sítě.

„Dobrá… a, ehm, Basra se právě ukázal v nákladovém prostoru a má na sobě šaty. Zní to šíleně, ale myslím, že se dostal na palubu, aniž by si ho někdo všimnul. Zjistím víc a dám vám vědět.“ Odpojila se.

Aspoň Basra už byl zpátky, ale upřímně bych se radši trápil jinými věcmi.

Pohlédl jsem na Solaru. Těžce jsem oddychoval, nohy se mi třásly pod těžkým břemenem. Zvednout Qole při tanci mi přišlo jako nic. Nést ji téměř bezvládnou po celé délce citadely bylo úplně něco jiného. „Už to není daleko.“

Solara vypadala zamyšleně. „Ne, myslím, že není. Doufejme, že tam na nás nikdo nečeká.“

V chodbě za námi se ozvala ozvěna kroků a nezaměnitelný zvuk pípání komu a lidí štěkajících rozkazy.

Potichu jsem zaklel. „Musejí se vracet, aby se nás pokusili chytit. Pojď, musíme popoběhnout.“

Solara mě vzala za ruku a soucitně na mě pohlédla. „Neve, nebudeš jim schopný utéct, když ji poneseš. Zůstanu tu a nějak je rozptýlím. Tím vám získám dost času, abyste to stihli.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Solaro, oni nevědí, že jsi součástí mého šílenství. Já dokážu snášet otcův hněv, ale ty nemusíš…“ Zmlkl jsem, když mi položila prst na rty.

„Pššt, bratříčku. Pár palácových stráží, to je pro mě hračka. Řeknu jim, že jsem tě zrovna viděla, jak jdeš jiným směrem, a pak že jsem jim přišla naproti, abych jim to řekla. Dostaň chudinku kapitánku na loď.“

Přikývl jsem. „Díky, Solaro.“

Zasmála se. Nepatřičný zvuk v takovou chvíli. „Jednou si to u tebe vyberu, o to se neboj.“ A byla pryč.

Nečekal jsem, abych slyšel, jak je zastavila. Nabral jsem tempo.

Moje svaly křičely únavou a plíce jsem měl napnuté k prasknutí. Nehledě na to, jak málo dotyčný váží anebo jak k takovému úkolu přistupujete, nést tělo delší dobu je v podstatě nemožné. Cítil jsem se opravdu mizerně a to k mému břemenu jen přidávalo. Konečně spadla klec. Otec věděl, že jdu proti němu, a brzy se to dozví i všichni ostatní. Nejenže jsem potřeboval dostat pryč Qole, ale musel jsem udělat všechno, co bylo v mých silách, abych odsud dostal taky Arjana. Očekával jsem závažné následky. Můj život se měl dramaticky změnit.

Musel jsem však zaujmout stanovisko. Museli pochopit, jak špatné bylo jejich chování. Moje rodina nemůže být tak slepá. Dokonce i Solara ukázala, že taková není, a nedokázal jsem věřit, že všichni, komu jsem důvěřoval, by tvrdošíjně trvali na tom, že zničí život ženy, kterou jsem…

Přímo tam, uprostřed té zešeřelé služební chodby, v hodině mezi psem a vlkem, jsem si to konečně připustil. Už jsem byl příliš unavený na to, abych ještě zvládl něco předstírat. Qole pro mě znamenala víc než jen člověka, za nějž jsem zodpovědný, a pokud mi byla jen přítelem… tak to bylo nejhlubší přátelství, které jsem kdy poznal, a chtěl jsem, aby náš vztah byl ještě hlubší. Chtěl jsem něco víc.

A teď jsem ji musel poslat pryč. Nejen to, musel jsem ji poslat pryč bez jejího bratra, protože nebyla absolutně žádná šance, že Kaitan, který už jednou vzlétl s Qole na palubě, by se mohl vrátit zpátky pro Arjana. A šance, že ho já sám dokážu dostat pryč, byla úplně titěrná. Odpustí mi někdy?

Vytlačil jsem tuhle myšlenku pryč z hlavy. Prostě se tam dostaň, Neve. Jedna noha. Druhá noha. To je celé.

A pak jsem před sebou uslyšel kroky. Ztuhl jsem. Solaře se asi nepodařilo ošálit všechny, protože na tomhle místě bych další skupinu pronásledovatelů rozhodně nečekal.

Skoro v tutéž chvíli mi začal pípat kom na zápěstí, ale Telu musela počkat.

Sedm strážných, všichni ozbrojení, se rozestavělo kolem rohu a zírali na mě. Já na ně taky.

A pak jsem pokýval hlavou. „Hned jsem u vás. Mohli byste chvilku počkat, jen si na moment odskočím do téhle místnosti.“

Zmateně na mě zamrkali a já jsem využil svou příležitost.

Byla to prázdná místnost vedle Atria, kde se dřív pořádaly bankety a večírky, než to vyšlo z módy. Než abych použil Ostří narušení, zamkl jsem dveře za pomoci otisku svého prstu na biometrickém skeneru. Budou schopní se dostat dovnitř, ale zabere jim pár minut, než se spojí se správci sítě.

Rychle jsem se kolem sebe rozhlédl v naději, že objevím něco, co by mi pomohlo vymyslet plán.

Qole otevřela oči. Byly unavené, ale otevřené. I přes to, co všechno se dělo, mě zalila úleva.

„Neve… kde to jsme?“

„Na špatném místě. Vydrž.“ Co nejšetrněji a nejrychleji jsem ji položil na podlahu. Dotkl jsem se komu. „Telu.“

„Proč už tady nejste a proč mi to nebereš?“ Telu skoro křičela. „Basra šílí a tvrdí, že Arjan je pěkně v háji…“

„Poslouchej, Telu,“ přerušil jsem ji a trhaně jsem se nadechl. „Myslím, že to nezvládnu. Qole je v místnosti nedaleko Atria a jsme tu uvěznění. Můžu odlákat stráže. Dám jí svůj kom, abys pro ni mohla poslat Etona, a zajistím, aby…“

Dveře do místnosti explodovaly, což mi připomnělo, že není nutné vždycky oklamat bezpečnostní systém, abyste se někam dostali.

Dovnitř začaly proudit stráže. Někteří byli ozbrojení fotonovými puškami, jiní elektrickými paralyzéry. Shlukli se kolem mě v půlkruhu a mávali zbraněmi.

„Ještě se ozvu,“ řekl jsem Telu. „Mám tu pěknej večírek.“ Vypnul jsem kom a narovnal se do plné výšky.

„Princi,“ začal jeden z nich. „Nejste při smyslech. Prosím, pojďte s námi. Je to pro vaše dobro a bezpečí. Ta Alaxanka je nebezpečná. Zabila několik strážných.“

Co mám dělat? křičel jsem v duchu. Bojovat s nimi? Bylo jich příliš mnoho, abych je dokázal knokautovat. Zabít je? Své vlastní muže?

Neptali se mě na nic, tak jsem jim nedal žádnou odpověď. Věděl jsem jediné: Qole nedostanou. Možná, opravdu jen možná, bych je dokázal zabavit na tak dlouho, aby se probrala a utekla po svých. Zaujal jsem obrannou pozici a natáhl se pro svá Ostří narušení.

Jakmile rozpoznali můj úmysl, zrušili formaci a rozeběhli se na mě. V paralyzérech jim praskaly elektrické výboje.

Přesně v tom okamžiku protější stěna explodovala.

V jedné vteřině byla za námi, pevná – jako zeď. V následující vteřině v ní zela díra, která odhalovala dechberoucí scenérii hor, nad nimiž se jako nějaký opilý hmyz vznášel Kaitan. Způsob, kterým Telu pilotovala, nebyl úplně nejlepší.

A i při svých omezených schopnostech dokázala sklopit nákladovou rampu směrem k nám… a z ní se valil Eton jako meteorit obroubený prvními ranními paprsky slunce.

Obří svalnatý meteorit. Loď se zakymácela v turbulenci, což využil k tomu, aby skokem přeletěl dvacet stop vzduchem a narazil jako střela do strážných, kteří se hnali na mě. Rozprskli se do všech směrů jako šrapnely. Jeden z nich to ustál a rozmáchl se na Etona. Rána dopadla a tisíce voltů projely paralyzérem do jeho těla.

Otřásl se, jako by ho to jen polechtalo. Zavrčel a oběma rukama chytil toho nešťastníka a zdvihl ho nad hlavu. Polovina strážných se zarazila a zírala na něj s otevřenými ústy. Odhodil ho směrem k druhé polovině, která si už chystala fotonové pušky. Sesypali se na hromadu. Zařval a hlas mu hněvem přeskakoval.

„Etone!“ křikl jsem na něj, abych ho varoval, když jeden ze strážných vyskočil na nohy, nechal paralyzér paralyzérem a místo něj vytáhl nůž.

Eton se nedokázal tak rychle otočit, ale já ano. Když se ten muž vrhl Etonovi na záda, předvedl jsem nejrychlejší kop z otočky, jakého jsem byl schopen. Moje chodidlo narazilo do tvrdého a strážný se zhroutil a držel se za hrudník.

S Etonem jsme se na ně vrhli společně. Poháněl nás stejný vztek. Etonovy pohyby byly brutální a svým způsobem krásné. Vyhýbal se ranám s elegancí tanečníka, blokoval je a pak je vracel raketovou silou. Sám jsem už zažil, jak je mrštný, ale sledovat ho, jak své schopnosti používá proti několika protivníkům najednou, bylo ohromující.

Ne že bych měl moc času ho sledovat. Měl jsem na starosti své strážné. Nechal jsem je, aby se ke mně přiblížili, aby se na mě rozmáchli, a pak jsem jim paralyzéry vyřadil z provozu svými meči a vyrazil jim je z rukou. Potom jsem na ohromené muže použil lokty a pěsti. Podařilo se mi složit na zem dva z nich, ale to bylo jen dočasné štěstí. Elektronika v některých paralyzérech vyhořela, takže byly nepoužitelné, ale jiné už se opět probouzely k životu. Jestli se pokusím jich svými meči zneškodnit tolik, nebude to vůbec hezké.

„Dostaňte ji na loď!“ zařval jsem na Etona.

Otočil se a zvedl Qole ze země, jako by nic nevážila. „Kde je Arjan?“ křikl na mě zpátky. „Basra ho hledal celou noc!“

Odpusť mi prosím, Qole.

„Nevím. Zjistím to, ale musíte se odsud dostat pryč, než přiletí vzdušná stráž!“

Eton měl Arjana bezpochyby rád, ale věřil jsem, že ochrání Qole za každou cenu. I když by za tu cenu musel obětovat Arjana. Nezastavoval jsem se, abych se podíval, jestli se řídil mou radou. Otočil jsem se zpátky ke strážným, kteří se i po Etonově útoku ještě drželi na nohou. Čtyři. Příliš mnoho.

„Nechte toho,“ přikázal jsem jim. „Nemá to cenu. Můžete mému otci říct, že jste mě nechtěli praštit do mého královského obličeje,“ dodal jsem hořce.

Jednoho z nich jsem poznal. Před chvílí jsem ho poslal chodbou pryč. Kluk byl tak mladý, že sotva mohl nosit uniformu.

„Je mi líto, princi, ale králem je váš otec, ne vy,“ odpověděl a ostatní tři se na mě vrhli s paralyzéry v rukou.

Střetli jsme se v divokém staccatu. Mezi námi létaly elektrické výboje a svými meči jsem paralyzéry postupně vyřazoval z provozu. Otáčel jsem se ve zběsilé obraně, útočil jsem na ně znovu a znovu, dokud jeden z mužů nebyl uvězněný mezi mými meči. Kopl jsem ho do obličeje, takže se zapotácel dozadu, narazil do jiného a pak jsem zakroutil zápěstím a dotkl se třetího muže paralyzérem. Pokoušel se ho odkopnout, ale zbraň se zachvěla a on upadl na zem a cukal sebou.

Tři jsem složil. Ale toho kluka jsem nikde neviděl.

Hnal jsem se dál. Qole ležela na rampě Kaitanu, kde se Eton potýkal s tím mladým strážným. Kluk upadl, vytáhl svůj blaster a třesoucíma se rukama ho zvedl. Eton pokrčil rameny a rychleji, bylo možné sledovat pouhým okem, vytáhl svou zbraň a ustřelil mu hlavu.

Zarazil jsem se v běhu, když se jeho tělo zhroutilo a pak se odkutálelo na podlahu Atria. Kromě hrůzy jsem nic jiného necítil. Jen prostou nezvratnou hrůzu.

Neměl jsem čas se nad tím zamýšlet. „Kde je Arjan?“ ječel Basra, který se objevil na vršku rampy a zněl skoro jako šílený, zatímco Eton opět zvedl Qole. „Nemůžeme ho tu nechat!“

Podíval jsem se přes rameno. „Nevím!“ Proudili sem další strážní, aby posílili ty, kteří zbyli. Zavrtěl jsem hlavou, a když jsem dobíhal zbytek vzdálenosti, dotkl jsem se komu. „Telu, musíš odstartovat teď. Teď. Teď.“ Zastrčil jsem své meče do pouzder, pak jsem vrazil do Etona a postrčil ho i s Qole dál po rampě.

Chtěl jsem se jen ujistit, že jsou všichni bezpečně na palubě, než se vrátím pro Arjana a budu čelit svému otci, pokusím se přesvědčit jeho a Rubiona, aby se vrátili k rozumu a ke slušnosti, ale Eton mě jednou rukou chytil za zápěstí. Nejdřív mě napadlo, že to má z vojenského výcviku, že nesmí nikoho nechat za sebou, ale pak jsem uviděl, jak se tváří.

„Co to děláš?“ zaječel jsem na něj.

Ponuře se na mě usmál a přes řev motorů zakřičel: „Ujišťuju se, že z toho jen tak nevyvázneš. Oni mají Arjana, my máme tebe.“

V následujícím momentu jsme už byli desítky metrů nad citadelou, pak stovky a potom jsme už přelétali nad vrcholky hor a mířili jsme pryč od mého domova.

XVIII

QOLE

Probrat se z mrákot mi připadalo stejně obtížné jako snažit se nacpat spadaný sníh zpátky do oblak. A když jsem konečně přišla úplně k sobě, tak za hlavním průzorem Kaitanu padal sníh a v pozadí byla vidět těžká šedivá mračna.

Jak jsem byla dezorientovaná, tak jsem si chvilku myslela, že jsme zpátky na Alaxaku. Ale strohé detaily mého okolí mi připomněly, že nemám halucinace, ať jsme byli, kde jsme byli. Ležela jsem na studené lavici na můstku, na sobě jsem měla navršené kožešinové přikrývky a na ramena a hrudník se mi dosud lepily zbytky šatů inspirovaných Stínem. Prohlížela jsem si ostré horské štíty, které jsem ale vůbec nepoznávala. Takže jsem nebyla doma.

Pak jsem uviděla Neva a Telu před řídícím panelem, Telu v kapitánském křesle a Neva vedle ní, jako kdyby pilotovali společně, což mi přišlo úplně neskutečné. Proč pilotují? Střípky předešlého večera ke mně přicházely jako rány z fotonové pušky. Byla jsem si docela jistá, že jsem nějaké viděla, jak střílí, a že byly namířené na mě. Chytili mě, pak jsem se nějak dostala pryč a Nev i Telu mi pomohli.

Ostatní jsem nikde neviděla. Kdybych musela hádat, řekla bych, že Eton bude nahoře ve střelecké věži u lodního superděla, Basra dole u své stanice a bude monitorovat komy a Arjan… Arjan by měl sedět na mém křesle a pilotovat, ne Telu.

„Arjane!“ Rychle jsem se posadila a odkopala jsem kožešiny. Celé tělo mě bolelo, ale to mě nemohlo zastavit.

Telu se otočila a Nev u mě vmžiku klečel. Vzal mě za ruku a pohladil mě palcem.

„Všechno je v pořádku, jsi v bezpečí… víceméně.“ Rychle se podíval skrz průzor.

„Kde?“

Znal mě dost dobře, takže mi to řekl přesně, sypal ze sebe souřadnice, těm jsem však evidentně nerozuměla.

„Jsme v nejsevernějším kvadrantu Luvosu, kousek od pólu,“ dodal. „Je to pár hodin, co jsme odletěli. Terén je neobyvatelný a narušený těžebními drony. Letěli jsme nízko, aby Telu mohla skrýt náš signál. Unikli jsme z dosahu vzdušné stráže. Drony by nás neměly ohrozit, i když některé se pohybují víc, než by měly, když jsou deaktivované.“

Drony mě nezajímaly. „Kde je Arjan?“

Zatvářil se, jako bych ho něčím bodla. „Nevím. Museli jsme ho tam nechat… Qole!“

Vyskočila jsem, než mě stihl zadržet. Svaly protestovaly, ale vzpomínky na Arjana byly mnohem bolestivější.

„Tys ho tam nechal?“

Ale to nebyla jen jeho vina. Já jsem ho tam taky nechala. My všichni.

„Je mi to tak líto,“ řekl Nev. „Chtěl jsem se vrátit, abych ho našel, ale…“

Jeho omluvy a vysvětlování přehlušil obraz bratrova očního důlku, který mi vyvstal před očima. Opustili jsme ho, opustili jsme ho… Ta bolest byla tak silná, že jsem zalapala po dechu. Hlavu jsem měla lehkou a neměla jsem dost vzduchu. Opustili jsme ho. Snažila jsem se vdechnout víc vzduchu a v uších mi hlasitě hučelo. Opustili jsme ho.

„Qole, zhluboka se nadechni.“

Ale my jsme ho opustili. Arjana mučili a my jsme ho tam nechali. Tak dlouho jsem se snažila ho ochránit před jeho strachy, ale teď jsem ho nechala v té nejhorší noční můře. Arjane, Arjane, odpusť mi, my jsme tě opustili, prosím odpusť mi to. A pak jsem konečně chytila dech a z tlaku, který jsem cítila na hrudi, na krku a na obličeji, se staly vzlyky, které mě trhaly. Připadala jsem si, že jsem se rozpadla na tisíc kousků. Že se už nikdy nedám dohromady.

Nev mě popadl za paži a snažil se mě stáhnout zpátky na lavičku.

V tu chvíli jsem rychle přišla k sobě. Pohlédla jsem na jeho ruku a pak na něj. „Nech mě na pokoji.“

Naštěstí mě nechal, takže jsem se s ním nemusela prát. Jestli mě Nev dostal ven, tak měl taky prsty v tom, že tam Arjan zůstal. To kvůli němu jsme přiletěli na Luvos. Na vteřinu se mi chtělo ho rozervat holýma rukama, ale zničený výraz v jeho obličeji mě zadržel.

Narovnala jsem se a otřela jsem si slzy rukou. „Telu, svolej všechny na palubu,“ řekla jsem. „A sežeň mi nějaký normální oblečení.“

Telu střelila pohledem po Nevovi a ten přikývl. Přesunul se zpátky k mojí stanici, aby tam sledoval informace probíhající po displejích, a Telu se vytratila z můstku. Brzy se vrátila s kupičkou koženého oblečení a termoprádla.

„Skočím pro Etona a Basru,“ prohlásila a zase zmizela.

Podívala jsem se na oblečení na lavičce a pak na Neva. Neměla jsem na vybranou a bylo mi to jedno. Koukal se jinam, zatímco jsem ze sebe strhala zbytky potrhaných šatů. Poté jsem si natáhla kožené legíny, tílko a pak kožešinou podšitou bundu a vysoké boty. Nebyla dost zima, abych si oblékla ještě něco dalšího, ale skoro jsem si přála, aby byla. Ráda bych se zabalila do ochranných vrstev.

Zdálo se, že Nev tuší, kdy jsem skončila s převlékáním, protože v tu chvíli se na mě podíval. „Qole, nevěděl jsem o Arjanovi, dokud…“

„Nech si to,“ vyštěkla jsem na něj.

Nemuseli jsme už říkat nic dalšího, protože dorazil zbytek posádky. Možná že Nev toho chtěl říct víc, ale já jsem nechtěla poslouchat zrovna jeho. Přišla Telu a za ní i Eton a Basra.

Všichni mě pozorovali intenzivně jako nikdy, každý svým vlastním způsobem. Telu vypadala, že by se zároveň nejradši rozbrečela i křičela společně se mnou. Eton se tvářil, jako bych přímo před ním masivně krvácela a on netušil, jak to zastavit. Basra… na povrchu se zdál lhostejný a ve svém tradičním androgynním oblečení vypadal zase neutrálně. Ale v jeho očích jsem zachytila záblesk stejného bezedného hněvu, který hořel i ve mně.

V tu chvíli jsem věděla, že všichni budou souhlasit s tím, co jsem se chystala říct. „Musíme se vrátit pro Arjana.“

„Řekni nám něco, co ještě nevíme,“ prohlásila Telu.

„Řeknu vám něco, co nevím já.“ Dosedla jsem na lavičku prudčeji, než jsem měla v úmyslu. I když ve mně pulzoval vztek, moje tělo bylo pořád ještě unavené. „A to je, jak bychom to měli udělat.“

„Já vím jak. Vyměníme ho tady za prince,“ řekl Eton bez obalu.

Všichni se na něj zadívali, dokonce i já.

Nev si povzdechl. „To nebude fungovat. Rád bych, aby to tak bylo, ale nepůjde to.“

Eton se k němu otočil jako zbraň připravená vystřelit. „Čekal jsem, že něco takového řekneš.“

„Ne,“ zavrčel Nev, najednou naštvanější než kdokoli z nás. „Býval bych se vrátil, abych zkusil najít Arjana a dostal ho pryč, za jakýchkoli okolností, ale místo toho…“

„A tys čekal, že ti to budu věřit?“ zařval na něj Eton.

Nev mu přímo do obličeje ostře řekl: „Právě jsem zradil svou rodinu, bojoval jsem proti svým vlastním mužům na vaší straně a sledoval, jak umírají kvůli tobě, kvůli Qole, kvůli celé téhle posádce. Tak bys mi to zatraceně měl věřit.“

Eton otevřel ústa, aby odpověděl, ale nevyšlo z něj nic. Dokonce ani on na to neměl co říct.

„A kvůli tomu…“ Nev se poškrábal ve vlasech a ustoupil o krok zpátky, jako by něco potlačoval, „z toho důvodu by můj otec na takový obchod nejspíš nepřistoupil. Jsem zrádce, takže Arjan pro něj teď má větší cenu než já. Když Qole unikla, je Arjan klíčem k přežití rodiny.“

„Ne,“ prohlásila jsem a on na mě zamrkal. „Arjan je klíčem k jejich triumfu, ne přežití. Tvůj strýc mi pověděl, že už zjistil, jak ze Stínu udělat široce použitelné palivo. Nás chce ze stejného důvodu jako Treznor-Nirmanasové, podle toho, co jsem pochytila. Kvůli našim schopnostem.“

„Nemůžu tomu uvěřit.“ Nev zaťal ruce schované ve vlasech v pěsti, které si přetáhl přes obličej a zakryl si jimi oči. Skoro jako kdyby se na nás nedokázal podívat. „Já jsem jim věřil…“

„Své rodiny i své naivity můžeš litovat, až na to budeš mít čas,“ prohlásil Basra. Nijak agresivně, ale monotónnost jeho hlasu byla ještě horší. „Teď jde o to, jak to můžeš vrátit nám i Arjanovi.“

Myslela jsem si, že by to mohlo Neva rozčílit, ale místo toho se zhluboka nadechl a spustil ruce dolů. „Jak už jsem říkal, můj otec by pravděpodobně odmítl s vámi vyjednávat. Když už kvůli ničemu jinému, tak proto, aby mi dal lekci. Dělá to rád a já jsem ho právě zklamal tak důkladně, že si to ani nedokázal představit. A i kdyby souhlasil…“ Polkl, jako kdyby to, co se chystal říct, bylo ještě míň příjemné než přiznat, že jeho otec je sketa, který by nevyjednával, ani kdyby šlo o život jeho vlastního syna. „… tak si nemyslím, že by jednal férově. Úspěch rodiny považuje za stejně důležitý jako přežití rodiny. Arjana by se nevzdal a zároveň by se pokusil získat Qole a zabít přitom co nejvíc z vás, i kdyby přitom ohrozil mě. Pokud bychom se pokoušeli vyjednávat takovýmhle způsobem, přišli bychom o všechny možnosti je překvapit. Nakráčeli bychom mu přímo do pasti – a ty jsou otcovou specialitou.“

„Vážně?“ prohlásil nevzrušeně Basra. A pak překvapivě dodal: „Nev má pravdu.“

„Další plán,“ řekla jsem. Té části mě, která byla převážně ochromená, nijak nevadilo, že tenhle plán necháme být.

„Totální útok?“ navrhl okamžitě Eton. Ani on se netvářil zklamaně. Divné. Možná že Nev na něj udělal nějaký dojem i poté, co se mu to nepodařilo pěstmi.

Telu zapraskala klouby na rukou a pak si protáhla prsty, jako kdyby chtěla něco psát na infopadu. „Máme víc možností. Znám ještě další způsoby, jak je hacknout, aby se úplně rozsypali.“

Basra se chladně usmál. „Vlastně existují tři způsoby.“

„Dobře, tohle všechno zní úžasně, ale možná bychom se nad tím měli chvíli zamýšlet.“ Nev se nezalekl, když na něj všichni upřeli pohledy silné jako střela z fotonové pušky. „Zaprvé, náš totální útok by byl jako nic proti všem armádám na celé planetě. Musíme si to dobře naplánovat. V našem okolí jsou teď drony a vysílají signál, který nás může skrýt a který by reagoval na přímé ohrožení. Taky by nás těžko někdo napadl. Vzdušná stráž nás nesestřelila hned proto, že jim to můj otec nejspíš přikázal…“

„Takže teď přijde na řadu poděkování?“ optal se Basra tónem, jako by mu chtěl jednu vrazit.

„Ne,“ odvětil Nev trpělivě. „Chtěl jsem říct, že bude pravděpodobnější, že nás setřelí, až bude otec mít dost času, aby popřemýšlel o mé zradě. A vzhledem k tomu, že nás právě honí veškeré lodi z bezpečnostního systému celé planety, měli bychom se skrývat, dokud to jde.“

Chtěla jsem se zachovat férově, tak jsem nad jeho slovy chvíli uvažovala. A pak jsem mu pohlédla do očí. „Omlouvám se, ale nemůžu čekat. Já jsem ho viděla, Neve. Bylo to horší než… Horší už to být nemůže. Kdo ví, co s ním mohli provést od té doby, co jsme odletěli? Já prostě… nemůžu.“ Zavrtěla jsem hlavou, pokusila jsem se vytěsnit vzpomínku na Arjanovu bolest, abych se zase mohla soustředit, a nakonec jsem si odkašlala. „Takže jestli chcete opustit loď, nechám vás jít bez dalších otázek a dám vám s sebou cokoli, co budete potřebovat. Ne že by to tady bylo úplně bezpečné, ale…“

Telu si odfrkla tak nahlas, aby to všichni slyšeli. „To je jedno. Jako kdyby se kdokoli z nás takhle vykašlal na Arjana. Pro nás je jako bratr a taky by se pro nás vrátil. Takže teď neztrácejme čas, protože musíme vymyslet nějaký plán.“

Za to bych ji objala… a překvapila jsem sama sebe, že jsem to skutečně udělala. „Díky,“ vydechla jsem jí do ramene.

Věnovala mi slzavý úsměv, který byl zároveň ostrý jako nůž. Ocenila jsem její břitkost jako nikdy dřív. Potřebujeme ji.

A taky potřebujeme Basru, uvědomila jsem si, jakmile promluvil.

„Mám něco, co by nám mohlo pomoct, způsob, jak zranit rodinu Dracortesů tam, kde je to bude nejvíc bolet – jejich finance. Už na tom pro jistotu zhruba týden pracuju, kdyby to náhodou na Luvosu nedopadlo úplně dobře,“ dodal skoro zamyšleně. „To nicméně vyžaduje, abych se tam vrátil. Kdybych věděl, že se věci vyvinou takhle, býval bych zůstal v citadele. Zkoušel jsem se přes kom dovolat Arjanovi, ale nepovedlo se mi to, a tak jsem šel dovnitř, abych se přesvědčil, jestli je v pořádku. Když jsem ho hledal, podařilo se mi tam umístit jen pár věcí. Lituju, že jsem se vrátil zpátky na loď, Telu.“ Pokrčil svými mírně ohnutými rameny a na moment vypadal neuvěřitelně neděsivě. „Takže bychom s tím raději neměli počítat. Musíme se pokusit zachránit Arjana a brát to jako naprosto sebevražednou misi.“

„Dobře,“ řekla jsem. Cítila jsem se přitom příliš pochmurně na to, aby mě oslnilo, jak snadno mluvil o obětování svého života, aby zachránil mého bratra. Zdálo se, že v odhodlání dostat Arjana zpět je hned druhý za mnou. Ale neříkal každý svým způsobem totéž? „Tak v tom případě musíme vymyslet tu sebevražednou část.“

Pak začalo vážné plánování. Ať už jsme kráčeli přímo do pasti, nebo ne, vrátit se do Dracorvy se prakticky rovnalo sebevraždě. Do téhle debaty jsem upřela většinu svojí pozornosti, ale neuniklo mi, když Nev odešel z můstku. Nechala jsem Telu, která už ťukala do několika infopadů, a Etona s Basrou, kteří diskutovali o výhodách a nevýhodách různých vzdušných přístupů k městu, a vydala jsem se za ním.

■ ■ ■

Jak se ukázalo, Nev už nebyl na lodi. Vystopovala jsem ho do nákladového prostoru a pak jsem zjistila, že je otevřený ven do šílené vánice, a od lodi vedly stopy ve sněhu, které se ztrácely.

Něco jako bolest – jako kdyby ještě bylo možné, abych cítila nějakou další – mnou projelo při myšlence, že nás Nev opustil. Možná se rozhodl vůbec neriskovat svůj život při návratu pro Arjana. Přitáhla jsem si svou kožešinou podšitou bundu těsněji k tělu a vyšla jsem ven.

Stál poblíž dveří, ruce nad hlavou opřené o trup, takže to vypadalo, že loď zvedá do vzduchu, a ne že se o ni opírá. I když tu bylo tepleji než na Alaxaku, musela mu v těch jeho syntetických kalhotách a bundě být zima.

Skoro se mi nechtělo ho rušit. Možná kvůli výrazu v jeho tváři, zasmušilejšímu, než jsem kdy viděla. Úlevně jsem se nadechla, že tam je, ale hned jsem se na sebe naštvala. Rozčilovalo mě, že nás sem přivedl, že opustil Arjana a že odešel pryč a já jsem si o něj kvůli tomu dělala starosti, když jsme měli na práci důležitější věci.

Na tohle jsme neměli čas. Můj bratr neměl čas.

„Co to provádíš?“ zeptala jsem se. Z úst mi stoupaly obláčky páry a boty mi křupaly ve sněhu, když jsem se k němu vydala.

„Pořád tě potřebujeme na můstku. Ty jsi jediný, kdo bude vědět o slabinách toho místa, kde drží Arjana. Přestaň ztrácet čas.“ Znělo to příkřeji, než jsem měla v úmyslu, ale co jsem měla dělat?

Nev neodpověděl hned. Jen zíral do krajiny a své obvykle jasné oči měl zamračené podobně, jako byla obloha.

Když konečně promluvil, znělo to jako z velké dálky. „Promiň. Vím, že bych měl pomáhat. Ale nějak se jenom… Cítím se teď stejně zbytečný jako ty drony. Můj život měl nějaký účel, měl jsem své hodnoty – a všechno to pocházelo od mé rodiny. A teď je to pryč. A nejhorší je, že to celé bylo jedna velká iluze.“

Přistoupila jsem blíž, abych měla stejný výhled jako on. Kaitan byl zabořený v ledové horské rokli. Za závojem sněhu vystupovaly obrysy něčeho obrovského – dronů, které byly několikrát větší než loď. Ale moc se nepohybovaly, ani nám nevěnovaly žádnou pozornost. Tohle byly drony, které Dracortesové deaktivovali před Velkým kolapsem, když skončili těžbu v prastarých dolech, kterými nejspíš dodnes byly provrtané svahy kolem citadely. Dracortesům se povedlo zabránit dronům, aby zničily jejich vlastní planetu, samozřejmě, ne však ostatní planety. A teď o stovky let později tady byla ta obří kovová monstra, ležela a čekala na aktivační kód, který by jim nařídil roztrhat všechno, co jim stojí v cestě.

Co by si Nev počal bez motivace, která ho poháněla vpřed?

Jako kdybychom oba přemýšleli o tomtéž, zamumlal: „A i když mě úplně vytáčí celé to pokrytectví mojí rodiny, tak pořád přemýšlím o Marsiusovi, jak mě objímal. A dokonce i o Solaře a její nezdolné touze získat nejnovější a nejlepší drby. O otci, když mi něco schválil kývnutím hlavy. O matce, která mi vždycky položila ruku na rameno, kdykoli stála za mnou, abych věděl, že tam je.“

Zasáhlo mě to, co jsem po něm chtěla. Chtěla jsem, aby napadl svou rodinu, aby se obrátil proti svému domovu i svojí zemi a aby zradil všechno, v čem vyrostl a čemu věřil. Nebyla jsem si jistá, jak bych něco takového snášela já. Co když si já celou dobu myslím, že moje rodina je dobrá, že můj lid a já, i přes všechna svoje trápení a překážky, děláme všechno proto, abychom šli dál tou cestou, kterou pro nás naši předkové vytyčili, a že to je ta správná cesta… Co když to třeba vůbec není pravda? Jen při takové představě se části mě chtělo křičet, že to je špatně, že moji lidé jsou dobří.

A Nev se tak taky možná cítil. Že někde uvnitř křičí kvůli lžím, kterým věřil.

Natáhla jsem k němu ruku, ale pak jsem ji zase spustila, jen jsem mu přejela prstem po rameni. To bylo všechno, co jsem mohla dělat, co jsem si mohla dovolit. Když jsem postrádala Arjana, nemohla jsem nic víc. „Je… je mi to líto, Neve.“

Přiškrcený smích mu uvízl v hrdle. „Nemělo by ti to být líto.“ Zavřel oči a naklonil se ke své paži opřené o loď. Z jeho dechu se srážely obláčky páry. „Jenom mně by to mělo být líto. A je mi to tak strašně líto, Qole.“

Vypadal unavenější, než jsem ho kdy viděla, jako kdyby na zádech celou dobu nesl nějaké břemeno těžké jako moje loď. Břemeno, které mu na ramena dal otec a nenechal ho, aby jej odložil. Vypadal opravdu ztrápeně.

Mělo mu to být líto, ale trápit se neměl. Nebyla to celé jeho chyba. Sice byl Dracorte, ale byl jeden člen velké rodiny. Kdyby nás nikdy nenašel, možná bychom se ocitli v té samé situaci, a místo Dracortesů by Arjana mučili Treznor-Nirmanasové, a já bych se stále potácela na hranici šílenství. Ale kdyby Dracortesové nikdy nezkoumali afinitu vůči Stínu na lidech, tak by Treznor-Nirmanasy nenapadlo nás rozřezat na kousky, aby zjistili víc. A kdyby si Dracortesové nepřivlastnili všechny nerostné zdroje v galaxii, které jim nikdy nepatřily…

Ale jak daleko jsem chtěla dojít? Jak velké břímě jsem chtěla Nevovi naložit, když se evidentně snažil chovat jinak než zbytek jeho rodiny?

Kromě toho, kdybych se s ním nikdy nesetkala, tak bych nikdy neměla ani střípek naděje – teď už sice mnohem menší, ale přítomný –, že jednoho dne nepřivede Stín mě, mou rodinu a lidi nám podobné ke smrti.

A nikdy bych ho bývala nepoznala.

Na vteřinu jsem měla tak stažené hrdlo, že jsem nemohla mluvit. Pozorovala jsem Nevovu skloněnou hlavu a sněhové vločky, jak mu dopadají do vlasů.

„Opravdu jsem tehdy v Dracorvě nechtěl zpátky na loď, víš,“ zamumlal a nedíval se na mě. „Měl jsem tě jen dostat na palubu a pak se vrátit a najít Arjana a postavit se svému otci, ať už by následky byly jakékoli. Ale ani to se mi nepovedlo.“

Myšlenka, že by zůstal, dokonce kvůli Arjanovi, a že bych ho už nikdy nespatřila, mě proti mé vůli uvrhla do záchvatu paniky.

Nadechla jsem se a donutila se vyslovit ta slova, slova, která jsem musela říct, abych zachránila bratra – ať už budou následky jakékoli. „Pořád nám můžeš pomoct. Vím, že toho od tebe chci hodně, ale…“

Teď se na mě podíval s těžkým výrazem ve stříbrošedých očích. „Je to to nejmenší, co můžu udělat. Ne… vlastně už víc dělat nemůžu, ale je to to nejmenší, co si ty zasloužíš. A takhle se mu stejně budu muset postavit a ty budeš mít šanci, že dostaneš Arjana zpátky. I když tě musím varovat, že ta šance je úplně malá.“

Polkla jsem. „Já vím. Ale musím to zkusit.“

„Nejspíš všichni umřeme.“

„Já vím,“ zopakovala jsem a jeho slova se ve mně dutě odrážela. Objala jsem se rukama těsněji.

Přikývl, jako kdyby se jen ujišťoval, a spustil ruce dolů, čímž kolem sebe rozvířil sníh. „Ať se stane cokoli, tak jakmile se tam vrátíme, já už zpátky nepůjdu.“

Hrudník se mi stáhl jako zámek na přechodovém prostoru. „Cože?“

„Po tomhle bych už ti k ničemu nebyl. Buď budu mrtvý, nebo bych se od tebe měl držet co nejdál. Nepatřím… nezasloužím si být součástí tvého života. Chtěl jsem ti pomoct, ale podařilo se mi ti ublížit tím nejhorším možným způsobem.“ Usmál se, ale tak hořce, že to skoro ani nebyl úsměv, ale spíš škleb. Tak odlišný od toho, jak se usmíval, když jsme se poprvé setkali. „Taky jsem chtěl pomoct své rodině, ale akorát jsem je zradil.“ Zasmál se, ale jinak, než jsem byla zvyklá. „Jak se to stalo, že jsem si udělal ze života peklo? Snažil jsem se, aby lidé kolem mě byli šťastní, ale vůbec se mi to nepodařilo.“

Bylo to podivné: Vždycky jsem si myslela, že Nev je mnohem šťastnější, než by měl být. Tohle štěstí bylo výsledkem výchovy privilegovaného dítěte – privilegovaného proto, že jeho rodina stála na ramenou jiných. A i tak mě rozesmutnělo sledovat, jak ztrácí něco, co jsem zrovna začínala oceňovat.

Překvapilo mě obojí: že jsem byla smutná i že jsem to oceňovala. Ale jeho štěstí nebylo o penězích, jak jsem teď věděla, i když ho peníze nepochybně přibarvily. Důležitější roli hrál humor a naděje, s nimiž čelil světu. Byl to ten humor a naděje, které mnoho lidí v mém světě dosud mělo. Já ne – z dobrého důvodu –, ale až teď jsem zjistila, že jsem po tom toužila, aniž bych si to uvědomovala, jako po jídle a pití po dlouhém dni lovu, kdy jsem se zapomněla najíst i napít.

Teď mi to chybělo, když jsem nemohla přestat myslet na všechno ostatní, o co jsem přišla: svou cestu, svou rodinu, svůj svět. Nevovo štěstí mi dávalo naději, že své vlastní taky najdu. A když by to nebylo kvůli možnosti být šťastná, tak proč jsem se tak zuřivě snažila získat zpět všechno, co jsem ztratila?

Možná jsem byla já ztracená a snažila jsem dostat zpátky Arjana. A stejně jako jsem se nechtěla vzdát svého bratra, částečně jsem se nechtěla vzdát ani sama sebe.

Ani jsem nechtěla, aby se Nev vzdával sebe.

„Možná to jen neděláš správným způsobem,“ řekla jsem. „Nemůžeš vždycky vědět, co je dobré pro každého.“

Vzhlédl, překvapený milým tónem mého hlasu.

„Tak dlouho ses vzdělával – tak dlouho tě vzdělávali –, aby ses mohl stát králem, ale možná není vždycky nejlepší chovat se jako král. Místo abys rozhodoval za lidi,“ pokračovala jsem, „je musíš podporovat zdroji, které máš k dispozici, aby dělali, co jim pro ně samotné přijde nejlepší. Nerozhodnou se vždycky správně, ale ty taky ne, a ty bys měl moc napáchat mnohem větší škodu. Nebo mnohem větší dobro.“

Otevřel ústa a rozevřel oči do široka, jako bych zrovna vyřkla tu nejdivočejší myšlenku, kterou kdy slyšel. Když začal pomalu přikyvovat, musela jsem bojovat s naprosto iracionální a pitomou potřebou vzít mu hlavu do dlaní a políbit ho.

Místo toho jsem mu řekla, co potřeboval slyšet. Dala jsem mu to jako dar, i když ta slova mohla být hořká, i když jsem necítila, že mám moc co nabídnout.

Ne že by to byl dar, který je snadné přijmout.

„Vyšší dobro… jeden z ideálů vaší rodiny, žejo?“ Neobtěžovala jsem se skrývat svůj přízvuk. „Nemusí to být lež. Teď sice je, ale ty z ní můžeš udělat pravdu.“

Nevův krásný obličej se zkroutil a mně se v tu chvíli udělalo špatně od žaludku. Věděla jsem, že to jsou nejen slzy smutku a ztráty. Taky plakal, protože si něco uvědomil a protože se mu ulevilo, ale i tak bylo bolestné je sledovat.

„Jak může někdo nešťastný čekat, že bude rozdávat radost?“ zašeptala jsem, i když jsem svému hlasu nevěřila. „Buď zase šťastný, Neve. Co by se muselo stát, abys byl?“

Zamrkal na mě a tvářil se, jako bych ho byla opravdu políbila, nebo možná jako bych ho kolenem kopla do břicha. Nebo obojí najednou.

Sama jsem nevěděla, co bych odpověděla za sebe, nebo jestli je vůbec nějaká šance, že zase budu šťastná. Ale on možná šanci měl.

Chvíli mu trvalo, než odpověděl. Vyhlížel do krajiny, jako by ji teď viděl nějak jinak, a oči se mu leskly jako tající led. „Máš pravdu. Možná že nejsem jako ty drony, zaseklé v zastaralém módu bezdůvodného ničení. Moje rodina ano. Ale já se už nemusím chovat jako oni.“

Rychle se otočil zpátky ke mně a stříbrošedé oči měl najednou ostré a jasné.

Plné odhodlání.

„Drony.“ Zasmál se, stejně opravdově jako dřív, a můj žaludek poskočil, jako kdyby popíral gravitaci, která ho táhla k zemi. „Vím přesně, jak se dostat do citadely… a možná i jak se potom dostat zpátky ven.“

XIX

NEV

Víry mlhy se rozestoupily a Kaitan vystřelil z mraků, které seděly na horách nad pláněmi u Dracorvy. Podruhé za několik dní se přede mnou Dracorva rozkládala v celé své velkoleposti a věže citadely se blyštěly na slunci.

Tentokrát jsem se cítil úplně jinak. Místo obrovského nadšení mě naplňovalo klidné přijetí skutečnosti. Věděl jsem s jistotou, co musím udělat, a tak se to muselo stát. Pohlédl jsem na Qole sedící v kapitánském křesle a chvíli jsem přemítal, jestli se takhle cítí pokaždé.

Otočil jsem se zpět k průzoru před námi a mou pozornost upoutal jasný záblesk slunečního světla. Z věží na citadele odlétala stíhačka, chvíli se motala sem a tam, než pilot našel správný kurz a zamířil k nám. Z další věže vylétla další stíhačka, aby se přidala k té první, když letěla okolo, a pak další a další. Ani ne za minutu jsem je přestal počítat, protože zaplnily nebe před námi a rozezněl se klakson zámku zbraní.

„Na to, že jsem ještě před pár týdny byla jen mírumilovná lovkyně Stínu, si na ten zvuk začínám už docela zvykat,“ podotkla Telu přes kom.

„Odkaze Kaitanu, narušili jste královský vzdušný prostor, ukrýváte na palubě uprchlíka a unesli jste prince Nevariana Dracortese.“ Poslední věta od nich byla velkorysá, ale to, co následovalo už méně. „Pokračujte do kontejnmentového bloku číslo jedna, nebo vás znehybníme a vstoupíme na vaši palubu.“

S Qole jsme na sebe pohlédli a ona zvedla obočí. Přikývl jsem a ona pomocí téměř nepostřehnutelných pohybů na ovladači nastavila Kaitan, aby se téměř jen vznášel.

„Etone, teď,“ přikázala.

Ve střelecké věži namířil Eton svůj vlastní systém zbraní na vedoucí stíhačku a já jsem si ani nemusel představovat, jaké varování se rozezní v pilotově helmě. To je probere.

Stíhačky zpomalily, takže se taky téměř jen vznášely, přesně jak jsme doufali. Pochyboval jsem, že by se nějak hrnuli do útoku na loď, na níž se nacházel královský dědic, ať už byl zrádce, nebo ne, a byl jsem si jistý, že panuje hodně velká nejistota ohledně toho, jak postupovat.

Zmáčkl jsem tlačítko mezilodního komu na jedné z volných stanic na můstku. „Díky za váš návrh. Tady princ Nevarian Dracorte. Poslouchejte prosím pozorně, co vám teď řeknu.“

Odmlčel jsem se a zhluboka se nadechl. Jestli se to Telu povedlo, nevysílali jsme moji řeč jen stíhačkám před námi, ale do každého komu v Dracorvě, kam se dokázala dostat. A to, co jsem se chystal říct, byla vlastizrada, čistá a prostá. Ještě pořád jsem se mohl vrátit. Musel bych čelit následkům, ale tahle možnost tu stále byla.

Pohlédl jsem na Qole, která mě pozorně sledovala, a uvědomil jsem si, že nijak netoužím po tom, aby všechno bylo jako dřív.

„Jeden muž z Alaxaku je uvězněn v citadele mé rodiny. Jmenuje se Arjan Uvgamut a přišel sem, protože se tak sám svobodně rozhodl a protože nám chtěl pomoci.“ Opět jsem se odmlčel a hrudník se mi stáhl. „Nyní je proti své vůli držen v zajetí a podrobován nehumánním experimentům.

My všichni věříme, že se snažíme o něco většího, než jsme sami. Vím, že jste všichni loajální vůči mé rodině. Ale krutost není ideál, kterému bychom měli věřit. A jeho rodina je nyní tady a jsou ochotní položit své životy, aby mohli svého bratra přivést zpátky domů, stejně jako vy byste nasadili životy pro své blízké.“ Pohlédl jsem na Qole. Dívala se přímo před sebe, v očích se jí leskly slzy a klouby na rukou, jimiž svírala ovladače, měla úplně bílé.

„Takže dnes máte na výběr a bude to jedno z nejdůležitějších rozhodnutí, která kdy učiníte. Můžete nás nechat proletět a celá galaxie bude vědět, že Dracortesové neholdují krutosti, že jsme věrní svým ideálům a že věříme ve spravedlnost, ne v účelnost. Nebo…“ Teď jsem byl na řadě já, abych zatnul ruku v pěst, až mi zbělely klouby. „Můžete se mnou bojovat. Ale pokud se mi postavíte, tak se sami sebe ptejte, za čím stojíte. A buďte připraveni nést všechny následky, protože my se nebudeme držet zpátky.“

Vypnul jsem kom a srdce mi bušilo rychleji. Právě jsem oznámil světu, že jsem připravený ublížit lidem, kteří mi sloužili, kteří se mnou vyrůstali, kteří mě vychovávali. Že podle mého názoru byla moje zrada ospravedlnitelná.

Otec taky považoval svou zradu našich ideálů za ospravedlnitelnou. Ale Qole mi pomohla vidět pravý význam těchto ideálů. Musel jsem se chovat podle toho, co jsem považoval za správné, a nechat ostatní, aby si vybrali svou vlastní cestu.

Ti muži si mohli vybrat. Zrovna jsem jim dal šanci.

Arjanovi sebrala možnost volby moje rodina. A byl nejvyšší čas mu ji vrátit.

Kaitan se naklonil a pak jsme prudce klesli směrem ke stíhačkám pod námi.

„Všichni si pamatujte,“ řekla Qole, „že se nás nejspíš jen pokusí vyřadit z činnosti, protože máme na palubě Neva. Etone, přitáhni na sebe jejich pozornost a udrž si ji. Držte se, bude to síla.“ Pak se rychle otočila na mě. „Ty bys měl jít na své místo.“

Tlumiče gravitace hučely a rachotily, jak se zoufale snažily vyrovnat náš sestup. Přesunul jsem se ke svému místu na můstku a připoutal jsem se. Qole měla pravdu, nejspíš na nás jen použijí fotonová děla, ale s oslabenou intenzitou a budou na nás dotírat tak dlouho, dokud nás nedonutí přistát. Pravděpodobně.

Stíhačky se rojily před naší lodí jako hmyz a chystaly se na nás vypálit.

Kaitan už se spirálovitě řítil jinam, než všichni piloti vůbec stihli stisknout spouště. Qole to perfektně načasovala. Teď jsme se nacházeli pod formací a řítili se přímo do jejího středu.

Zaslechl jsem pronikavé hřmění Etonova superděla a zvuk srážky s fotonovým výbojem. Pak Qole zrychlila, takže mě setrvačnost zatlačila do křesla, a zamířili jsme k citadele.

„Neve, potřebuju vědět, co vidíš. Skočili na to?“

Prohlédl jsem si informační kanály, které se obvykle používaly pro lov Stínu. „Ano, kapitánko. Máme tu tucet velmi zuřivých vysokorychlostních stíhaček, které by nám rády rozcupovaly motory na kousky.“

„Jeden z našich stabilizátorů je mimo provoz.“ Basra zněl docela klidně jako vždycky, ale zaslechl jsem i náznak ostrosti. „Přesunu víc energie do ostatních, ale nevím, jestli ten nápor vydrží.“

Qole vybrala oblouk a vyletěla přímo do atmosféry nad citadelou. Motory Kaitanu zavyly maximálním výkonem. „Telu, tohle je perfektní chvíle. Nedávají pozor.“

„Moment, kapitánko, mám tu drobný problém. Ještě dvě vteřiny.“

„Problém – mělas být připravená!“ zaječel Eton, ale jeho hlas se skoro ztrácel v téměř nepřerušovaném dunění zbraní. „Za dvě vteřiny už může být po nás!“

Qole uvolnila motory a Kaitan opsal na obloze smyčku a vyhnul se přitom palbě namířené naším směrem.

„Tvoje dvě vteřiny vypršely,“ zavrčel Eton.

„Tak si to užijte,“ odvětila Telu namyšleně a já jsem skrz průzor Kaitanu uviděl, co má na mysli.

Citadela a hory rozkládající se před námi byly ozářené sluncem. Z padající stíhačky, kterou se nějak podařilo sestřelit Etonovi, se kouřilo.

A pak přišly na scénu drony. Spousty dronů. Těžební drony, dopravní drony, drony pokryté stromy a vegetací, vyřazené z provozu tak dávno, že jsem nepoznal, jaký to je model. Proudily pod námi, stékaly dolů z hor směrem k citadele jako hrozivá řeka.

„U Velkého kolapsu,“ vydechl někdo – možná já – do komu.

„Jo!“ radovala se Qole, když přidávala energii do motorů. „Telu, jsi nejlepší!“

Nemohl jsem protestovat. Telu strávila celý život tím, že se učila dočasně přeprogramovat trasu dronů během lovu Stínu. Kvůli tomu jiní studovali dlouhá léta na Akademii. Ale nasadit takový skript, který vydá příkazy tolika různým dronům najednou během jediného úkonu, to vyžadovalo úplně jinou úroveň dovedností. Teď vše záviselo na její schopnosti překazit snahy královského bezpečnostního týmu, který se snažil její programování zrušit. Vzhledem k tomu, jak si mumlala o šifrování a hašovacích funkcích, jsem jim nezáviděl.

Měl jsem jen pár sekund na to, abych se tou myšlenkou zabýval, když jsme se řítili dolů a drony letěly proti nám hrozivě rychle. V poslední chvíli zvedla Qole nos Kaitanu vzhůru a ocitli jsme se v záplavě dronů a proplétali se mezi nimi.

Ignoroval jsem všechno v sobě, co bylo naučené, že se jim mám vyhýbat, a soustředil jsem se na svůj úkol. „Vzdušná stráž je přímo za námi,“ hlásil jsem, „ale jsou naprosto zmatení. Zatím ještě nikdo nebyl tak hloupý, aby… Hm, nevadí. Střílejí.“

Jedna ze stíhaček se samozřejmě rozhodla pokusit se nás dostat a trefila dron. Ten byl vmžiku u ní a vhrnul se na ni. Utrhl jí křídla, jako by to byla jen moucha, a to už tím směrem letěla na pomoc další stíhačka. Odpálila několik plazmových torpéd a rozstřílela dron na cucky, než zaznamenala pištění příkazu, aby toho nechala. Ale to už bylo pozdě.

Na jakékoli poškození ostatních zareagovaly drony stupňující se zuřivostí a za pár vteřin jsme prolétali malströmem stíhaček a dronů, které spolu bojovaly. Obraz mladého člena stráže, kterého Eton zabil, se mi samovolně vynořil v mysli a přemítal jsem, kolik dalších lidí asi zemře v této bitvě. Vytěsnil jsem tu myšlenku někam hluboko. Teď na to nebyl čas.

Qole obratně provedla Kaitan chaosem a na moment jsme letěli sami směrem k Atriu. Poblíž se zvedaly sloupce prachu z míst, kde se drony zakously do úbočí hory a začaly roztloukat kámen a hlínu, aby se dostaly zase zpátky do starých šachet. Svých úkolů se držely, jen dokud Telu hackovala jejich signály a posílala jim obnovené rozkazy, co mají dělat.

„Myslím, že máme slušnou šanci…“ Kaitan zavrávoral a smýkl sebou a s námi to trhlo v bezpečnostních pásech.

„Vlečný paprsek,“ prohlásila Qole zasmušile. „Právě na nás jeden napojili.“

Těch jsem se v tomhle chaosu příliš neobával. Měli jsme tu čest se stíhačkami, ne s velkými torpédoborci, které jimi byly vybaveny, a i ony by musely letět dost rychle na to, aby nás mohly zachytit. Což se jim evidentně podařilo.

„Dobrá, poslouchejte.“ Qole si prohlédla obraz na monitoru, který ukazoval, jak se pomalu přibližujeme k obrovské trojúhelníkovité lodi, jaké moje rodina upřednostňovala. Vzpomněl jsem si, že bývaly časy, kdy mě pohled na torpédoborec uklidňoval. „Etone, chci, abys naplnil vzduch veškerou municí, která nám ještě zbývá v superdělu. Dej tomu paprsku něco, co bude moct přežvykovat. Basro, na můj povel vypustíš všechno, co máme v nákladovém prostoru, a pak všechnu energii nasměruj jen do navigace a do motorů.“

„Je to moudré?“ optal se Basra. „Když to udělám, tak odpojím podporu životních funkcí a tlumiče gravitace.“

Qole ho ignorovala a nelítostnýma očima sledovala na monitoru Etonův útok na torpédoborec. Vzduch zaplnily letící kousky hmoty, které vždycky zpomalily a pak se zamotaly do paprsku. Věděl jsem, že bych se měl zcela soustředit na svůj úkol – sledovat na monitorech, co se děje –, ale nemohl jsem si pomoct a občas jsem se na ni podíval. Kdyby nám na osvobození stačilo jen odhodlání, tak by nás žádný vlečný paprsek v celé galaxii nemohl zastavit.

Pohlédl jsem zpátky na monitory. „Qole, stíhačky se blíží.“ Po páteři mi šplhalo napětí. Najednou jsem si uvědomil, že následovat někoho, kdo vás vede, je hezký koncept, ale svěřit svůj život šifrovanému slovu jiné osoby rozhodně drásá nervy. Kolik lidí, kteří poslouchalo příkazy rodiny Dracortesů, cítilo stejné napětí?

„Teď.“ Qole vydala rozkaz a světla zhasla. Zářila už jen konzole a motory Kaitanu, které jely víc než na plný výkon, když se snažily vytrhnout nás ze spárů vlečného paprsku. Smetí se začalo sunout na jednu stranu lodi, jak na nás začala působit gravitace planety. Určitě byly vypnuté i rozvody kyslíku a topení, ale byli jsme v atmosféře Luvosu a kromě toho za chvíli už je nebudeme potřebovat. Buď budeme mrtví, nebo…

Mučivě pomalu jsme se začali vzdalovat. Bylo to svým způsobem vítězství, ale v srdci jsem věděl, že to nebude stačit. Stíhačky už byly skoro u nás a chystaly se nás rozcupovat.

Qole škubla ovladači a Kaitan se v sevření torpédoborce otočil. Škubla znovu a zazmítali jsme sebou jako chycená ryba. Ozval se skřípot trhajícího se kovu, celá loď se zatřásla, něco odpadlo a byli jsme volní.

Nikdo z nás nejásal. Věděl jsem, co Qole právě udělala: Nechala utrhnout kus Kaitanu – kus sebe.

Chvíli jsme letěli směrem k věži, ale pak jsme zpomalili. Uvědomil jsem si, že už neslyším známý hukot motorů. Kaitan se bez paliva vznášel ve vzduchu a brzy měl přijít volný pád.

„U všech předků, ať to zafunguje,“ zašeptala Qole a ruce jí létaly mezi tlačítky na panelu před ní. Pak popadla páku, kterou jsem ji nikdy dřív neviděl použít, a zatáhla za ni.

Když Kaitan padal dolů mezi věžemi citadely. V úžasu jsem sledoval, jak se zařízení obvykle používané při lovu Stínu, posunulo do nové pozice. Vystřelila z něj třpytivá kovová síť, rozvinula se a vlála ve vzduchu, dokud se něčeho pevně nezachytila.

Světla na můstku se znovu rozsvítila, začala fungovat umělá gravitace a loď vlétla do citadely.

Chtěl jsem nevěřícně zavrtět hlavou, křičet radostí. Solární plachta. Dnes už se prakticky nepoužívala, ale dřív sloužila domorodým Alaxanům jako základní pohon, dokud obchodníci na planetu nepřinesli pokročilejší druhy motorů. Nějak jsem na tenhle kousek historie, který nám právě zachránil život, zapomněl.

„Telu, vyber mi dron,“ vydala Qole povel. „Stejně jako jsme to udělali s tím asteroidem během naší první společné sezóny.“

Telu nezněla přesvědčeně. „Měli jsme Arjana, aby…“

„Ty vyřeš dron, já zařídím pohyb. Už to trvá moc dlouho.“ Do Qoliných očí se vkradla černota a já jsem cítil, jak se v kabině mění tlak.

Odkaz Kaitanu se prosmýkl mezi věžemi citadely, ze všech stran pronásledovaný stíhačkami. Fotonové výboje prorážely struktury na budovách a plazmové střely za sebou nechávaly díry v samotné citadele, jak se nás vzdušná stráž snažila ze všech sil zastavit.

Jedinkrát nás nezasáhli.

Stoupání, točení, pády. Qole s Kaitanem létala, jako by to byl papírový drak tančící ve větru. Dostala se neuvěřitelně blízko ke strukturám kolem nás a pak jsme ve spirále klesli skrz změť podpěr tak rychle, až jsem si myslel, že se pozvracím.

„Dron na pozici nula, třicet jedna, dvacet osm,“ oznámila Telu.

Stíhačky se rozlétly všemi směry, když se k úbočí hory snesl obrovský těžební dron. Přeletěl kolem nich a Kaitan jim musel zmizet ze zorného pole.

Qole s námi neuvěřitelným manévrem přistála na vršku samotného dronu a pak jsme jako planetoid narazili do Atria a naprosto ho zničili. Plazmové pochodně se probudily k životu, jak se dron začal hroutit dolů jednotlivými patry paláce, jako by byla vyrobená z papíru, ne z kamene a oceli.

Nemělo by být možné, aby se dron propadl dovnitř do citadely. Nemělo by být možné, aby se to stalo přesně v ten moment, kdy dron narazil na hangár, skrz nějž jsme unikli, těsně předtím, než obnovil své vlastní příkazy, vydal se zpátky na svou vlastní misi a vystřelil zpět na chaotické nebe.

Nemělo by to být možné, ale Qole se to povedlo. Z Kaitanu sršely miliony jisker, když klouzal po podlaze zdecimovaného hangáru. Než jsme se zastavili, vybuchovaly před námi kontejnery, elektrické kabely a větrací trubky. Seděl jsem v křesle a třesoucíma se rukama jsem si prohrabával vlasy.

Dokázali jsme to. Byli jsme uvnitř citadely.

■ ■ ■

Až na Telu, která zůstala u své stanice, aby udržovala drony v chodu, jsme se shromáždili v nákladovém prostoru ozbrojení jako vojenská četa, vše díky Etonovi, který nám rozdal fúzní granáty, fotonové pušky, plazmové pistole, a dokonce i nože, společně s instrukcemi, které jsme si rozhodně nedokázali zapamatovat.

Ale až to, co měl na sobě on, nás povyšovalo ze „skupiny ubohých rebelů“ na „nebezpečnou vojenskou sílu“. Nenesl na zádech nic menšího než dvě plazmová děla připevněná k rámu, který mu čouhal nahoru zpoza obou ramen. A jako třešničku na dortu měl zařízení, které kolem něj dokola vytvářelo štít, který ho chránil před útoky ze strany.

„U Sjednotitele, co je tohleto zač?“ ukázal jsem na plazmová děla. „A jak ses k nim vůbec dostal? Ty se obvykle dávají jen do stíhaček nejvyšší kategorie.“

Etonův výraz vypadal jako nepříčetný vražedný bratranec úsměvu. „Tohle je Verta. Vyrobil jsem ji, abych mohl dělat díry do věcí, ve kterých by mělo být víc děr.“

„Potřebuješ, aby zůstalo něco kolem, když tomu chceš říkat díra,“ prohlásil jsem nedůvěřivě.

„A co tvoje tajná zbraň, Basro?“ optala se Qole, kterou Eton nijak nevyvedl z míry.

„Už jsem ji spustil. Bude chvíli trvat, než to vybuchne, abych tak řekl. Ale neměli bychom na to čekat. Takže v mezičase…“ Basra zvedl fotonovou pušku, jako kdyby ji uměl používat. Absolutně jsem netušil, jak je to možné.

„Ehm, lidi,“ ozvala se Telu hlasem přefiltrovaným přes kom. „Dokáže Verta udělat díru i támhle do toho?“

Otočili jsme se, abychom se podívali na monitor, na kterém běžel obraz toho, co se děje venku kolem lodi, a srdce mi pokleslo. Prostor kolem nás zaplavovaly vojenské jednotky.

„To nedává smysl,“ protestoval jsem. „Nemohli vědět, jak se sem dostaneme, nebo že se nám to vůbec podaří.“

„A je to důležité?“ opáčil Basra chladně. „Jsou tu.“ Odjistil svou pušku a ta začala smrtonosně hučet. „Jestli je Arjan na druhé straně, musíme se skrz ně dostat.“ Tvářil se tak, že mi to s jeho obvyklým neutrálním výrazem vůbec nešlo dohromady.

„To je sice pěkné,“ řekl jsem, „ale když spustíme rampu, tak mají dost palebné síly, aby nás složili všechny, i Etona.“

Eton otevřel ústa, ale zarazil se. Pochopil jsem proč, když jsem ucítil, jak se mi vzadu na krku ježí chlupy.

Otočil jsem se a spatřil jsem Qole, jak stojí s rukama zaťatýma v pěst a úplně černýma očima zírá na monitor. „Nedokážou nás zastavit.“

„Qole…“ Hledal jsem slova. „Umřít při pokusu o něco je jedna věc, ale je možné při tom zaznamenat nějaký malý úspěch. Ale umřít, abys udělala nějaké gesto, jenom znamená, že moje rodina získá všechno, co chce.“

„Ne tak docela,“ řekl Basra. „Jestli zemřeme, moje tajná zbraň vybuchne i tak. Nedostanou všechno, věř mi.“

„I tak nemáme šanci dostat se přes tu armádu.“

Qole se ozvala, jako kdyby mě neslyšela, jako kdyby byla někde daleko od nás. „Nedokážou nás zastavit. Stín je tu poblíž. Je všude.“

Najednou bolestí zalapala po dechu a ohnula se v pase. Eton a já jsme k ní přiskočili, abychom jí pomohli, ale v následujícím okamžiku už zase stála rovně a černýma očima se dívala skrz nás.

„Ne, je mi to jedno,“ zavrčela, jako by se bavila s někým jiným. „Použiju ho. Použiju ho!“ Tlak v nákladovém prostoru se opět změnil a kovový plát na jedné stěně se pomačkal, jako kdyby do něj udeřilo něco těžkého. Qole zalapala po dechu, jako by se topila.

Otevřel jsem pusu, abych na ni zavolal jménem, abych ji uklidnil, abych jí řekl, ať toho nechá, ale nevyšlo ze mě nic. Ať už procházela čímkoli, snažit se jí rozptýlit naléhavými žádostmi, aby se chovala příčetně, by určitě nebylo dobré.

I tak jsem se málem neovládl, když stiskla své tělo rukama a odpotácela se do boku. Neviděl jsem jí do obličeje, ale uvědomil jsem si, že světlo, které se odráží od podlahy z místa, kde stála, má purpurový nádech.

Pak najednou rychle cukla hlavou a všechna černota v jejích očích byla ta tam. Teď jí planuly purpurovým světlem hořícího Stínu.

Eton a Basra o krok ustoupili, ale já jsem zůstal na místě. Ne že bych se nebál, nebo že bych dokonce rozuměl tomu, co se děje. Nebylo to tak. Neměl jsem s ničím podobným vůbec žádné zkušenosti. Zrazoval jsem svou rodinu, zabíjel své vlastní lidi a sledoval, jak se člověk mě blízký rozpadá.

Pochopil jsem akorát to, že se vydala na mnohem obtížnější a bolestivější cestu, než ona sama – nebo já – kdy zažila. Jediné, co jsem mohl dělat, bylo zůstat s ní a sledovat to.

Na kratičký okamžik se Qole zvedla do vzduchu a vlasy jí vlály kolem hlavy, jako kdyby byla pod vodou.

Najednou se stala středem všeho a veškeré zvuky utichly. Zavrávoral jsem, ale neslyšel jsem a necítil vůbec nic a hned nato z ní vytryskla čirá energie jako šoková vlna, jako purpurová korána síly. Zvuk se vrátil a v uších mi začalo zvonit. Qole dopadla tvrdě na kolena.

Nejdřív jsem si myslel, že se nestalo nic. Ale pak jsem si všiml, že vojáci kolem lodi byli prostě pryč.

Na kůži mi vyrazil ledový pot. Ať už Qole udělala cokoli, bylo to mnohonásobně extrémnější než to, co jsem od ní kdy viděl. Podle záběrů běžících na monitorech se zdálo, že prostě skrz pevné zdi vysrkla život celé čety.

Měli jsme volnou cestu, ale za jakou cenu?

„Je v pořádku?“ zeptal se Eton chraplavě, očividně taky ohromený.

Natáhl jsem se k ní, jestli jí můžu nějak pomoct, a v tu chvíli jsem spatřil potůčky purpurového světla, které začaly prosakovat větracími otvory dovnitř do lodi.

Qole klečela a obě dlaně tiskla na podlahu. Zářící stružky si razily cestu ke konečkům jejích prstů, kam se s každým pulzem vsakovaly. Pak pokrčila prsty a nehty odlupovala kus kovu.

Pokusil jsem se polknout, ale v ústech jsem měl sucho. „Qole, asi by sis neměla přitahovat tolik Stínu, ne?“

Zvedla ke mně obličej a oči měla překvapivě čisté. „Musím. Cítím, že Arjan je poblíž.“ Posmutněle se usmála. „Promiň, Neve, musím to udělat znovu…“ Škubla sebou, zhluboka se nadechla a pak jí oči úplně zčernaly.

Když se postavila, z prstů jí proudilo purpurové světlo. Obličej měla tak klidný, až se zdálo, že v něm nejsou žádné emoce, a pak promluvila s takovou jistotou, jakou jsem u ní dosud nezažil, když ovládala Stín. „Půjdu pro svého bratra. Neve, nechám tu tebe, Etona a Basru, abyste bránili loď a Telu, až tu nebudu.“

Otevřel jsem ústa, abych protestoval. Co když omdlí? A dokáže se vůbec ovládat?

Qole však hořela, nejen Stínem, ale i rozhodností, kterou nějaké námitky nemohly zničit. Kromě toho evidentně dokázala způsobit, aby se lidi vypařili. Moje čepele prokážou Etonovi a lodi větší dobro, zejména protože palácová stráž bude méně náchylná k tomu, aby rozstřílela Kaitan, když před ním budu stát já.

Nicméně i tak jsem přikývl sklíčeně. „Rozumím. Jen… vrať se.“ Nahlas to znělo hloupě, ale to jediné se mi dokola opakovalo v hlavě.

Prosím vrať se.

„Já jdu taky.“ Basra postoupil vpřed a v obličeji měl tentýž podivný výraz, kterého jsem si povšiml už dřív, a teď mi docházelo, že se tváří naštvaně.

Ne, nebyl to vztek, ale zuřivé odhodlání. Qole na něj upřela svůj černý pohled a on jí ho bez mrknutí oplatil.

„Půjdu s tebou hledat Arjana,“ trval na svém Basra. „Žádná královská rodina, kapitánka ani přítel mě nezastaví.“ Popošel ke dveřím a praštil do tlačítka, kterým je otevřel. „A pak, až zabiju všechny, kteří mu ublížili, se sem s ním vrátím.“

Cítil jsem z jeho slov naprostou jistotu. Rampa se se zasténáním spustila a Basra vypochodoval ven.

„Dobře.“ Qole opět pohlédla na nás a mě popadla za ruku tak rychle, že jsem přemítal, jestli se mi to jen nezdálo. „Dávejte pozor, nedostala jsem je všechny.“

Vyšla za Basrou do potemnělého ponurého hangáru a byla pryč.

Etonovi i mně chvilku trvalo, než jsme se sebrali. Zkontroloval jsem, jestli mám obě Ostří narušení v pořádku schované v pouzdrech na zádech, a pak jsem zvedl fotonovou pušku, zatímco on zkoušel popruhy Verty.

„Jseš na to připravený?“ zeptal jsem se ho, když jsem se otočil směrem k rampě.

„A ty?“ vrátil mi to Eton.

Výraz v jeho očích se bleskurychle změnil ze smrtelně vážného na překvapený, když jsem k němu natáhl ruku. „Ať se stane cokoli, byla to pro mě čest.“

Tentokrát mi ruku stiskl zlehka, jako by se bál, aby ji nerozmačkal – nejspíš hlavně kvůli tomu, abych ji mohl dál používat. Usmál se, tak zvláštně opravdově. „Nenuť mě, abych ještě víc litoval, že jsem tě vůbec potkal.“

Protřepal jsem si prsty a popadl svou pušku. Sešli jsme po rampě dolů.

■ ■ ■

V celém poničeném hangáru jsme Qole ani Basru neviděli. Bylo matoucí kráčet po té samé podlaze, po níž jsem ještě během předešlé noci spěchal se Solarou.

Poprvé jsme na něčem spolupracovali a teď už ji možná nikdy neuvidím. Ani Marsiuse. Nebo své rodiče.

Pečlivě jsem prohlížel poničené traverzy, které lemovaly zející díru v místě, kde býval vstup do paláce, a které připomínaly křivé zuby nějakého monstra. Dron už se sám přesměroval a odletěl pryč z citadely, takže jsem přemýšlel, proč nás sem dolů nepronásledovaly některé stíhačky – možná že je opravdu zmátl Qolin úžasný úhybný manévr.

„Vidíš něco?“ zavolal jsem na Etona. Byl jsem znepokojený. Qole tvrdila, že venku ještě někdo bude, a mně se nezamlouvalo, že nevím kde.

Místo odpovědi jsem zaslechl, jak se hangárem rozléhá štěkání jednoho z Etonových plazmových děl. Než jsem se stihl otočit a skrčit se, vzduch už duněl ozvěnami střelby.

Útočníci se do hangáru vyrojili z jednoho odlehlého rohu. Byla jich celá četa, běželi přikrčení a vypadalo to, že se nás snaží donutit k ústupu tím, že jich je hodně a jakou mají sílu.

Znal jsem to brnění, ta zrcadlová hledí na helmách, ty precizní pohyby: Strážci ostří. Brnění měli modrostříbrné, což znamenalo, že se jedná o příslušníky Domácí stráže, elitní osobní ochranky mých nejbližších rodinných příslušníků. Byli to ti nejlepší, které Akademie mohla nabídnout, a stejně obratní s běžnými zbraněmi jako s Ostřím narušení. Jejich přítomnost obvykle znamenala, že s nimi je někdo z rodiny, ale neměl jsem čas o tom přemýšlet, když se jejich veškerá palebná síla soustředila na nás.

Modré výstřely z fotonových pušek dělaly díry do podlahy a do Kaitanu, když našly svůj cíl. Mě stráže ignorovaly a postupně se soustředily jen na Etona. V takové přesile mu jeho energetický štít brzy nebude nic platný.

Nebo by nebyl, kdyby jim palbu neoplácel se silou sopky. Jeho dvě děla střídavě plivala rány a obě dělala po dopadu díry s žhnoucími natavenými okraji. Zpětný ráz by menšího muže porazil, ale Eton je bez ustání ostřeloval a rozptyloval jejich pozornost. Zbloudilé střely, které ho zasáhly, se na jeho štítu zableskly a pak se vypařily jako kapky deště dopadající do ohně. Etonovi z očí zářila šílená škodolibá radost.

„Tak co, vy zkurvysyni,“ vysmíval se, „není to taková sranda, když si na vás došlápne někdo ze stejný váhový kategorie, co?“

Jedna z jeho střel zasáhla dva muže a kusy jejich těl se rozlétly do všech směrů. Pak rozstřílel kontejner, za nímž se schovávali další dva.

Byli to však Strážci ostří, takže místo aby se rozutekli, se znovu zformovali, opět se přikrčili a svírali své zbraně. Ve dveřích se objevil další Strážce ostří v brnění, které jsem nepoznával. Bylo těžší a silnější, bronzovomodré a na ramenou k němu byl připevněný černý plášť. Pevná obdélníková helma s třemi dlouhými svislými výřezy na nás zlostně hleděla.

Ten někdo byl určitě jejich šéf. Postava udělala rychlý pohyb a strážci zareagovali jako jeden muž, i když se rozdělili napůl. První polovina se valila vpřed, zatímco druhá… se otočila a běžela přímo ke zdi před nimi.

„Etone!“ zařval jsem. „Chtějí použít magnetické rukavice, aby se dostali nad tebe.“

Samozřejmě. Strážci ostří lezli po stěnách a po stropě hangáru překvapivě rychle a elegantně jako pavouci. V tom tkvěla krása magnetických rukavic: Nejenže magnetickou silou přitáhly svého nositele k jakémukoli povrchu, ale taky rušily gravitační sílu, kterou byl přitahován, takže se mu lezlo o to snadněji. Strážci ostří se rozptýlili a brzy byli všichni na stropě.

„Postarej se o ty na stranách,“ zakřičel Eton v odpověď. „Já si vezmu na starost zbytek.“

A taky že ano. Několika hbitými pohyby ovládacích prvků přivedl Eton jedno dělo k životu a namířil ho na strop. Četnost a síla palby se změnila. Plazmové výstřely byly slabší a menší, ale z hlavně vycházely rychle za sebou, v téměř nepřetržitém proudu. Druhé dělo dál ostřelovalo muže na zemi a Etonovi se nějak dařilo mířit a střílet oběma děly naráz. Pohyboval se jako tanečník, nějako ztělesněná hrůza a smrt. Zaslechl jsem, jak se rozesmál.

Najednou jsem ho poznal. To světlo v jeho očích, ta neuvěřitelná ladnost, ten šílený smích. Nemohl jsem uvěřit tomu, že jsem to předtím neviděl – ale tehdy mi bylo tak málo. Teveton Gregorus byl v médiích všude vidět během několika let předtím, než jsem nastoupil na Akademii, a představovali ho jako jednoho z nejnadanějších a nejodvážnějších studentů. Jizvy a šednoucí vousy to sice pomáhaly zakrýt, ale stejně. Býval celebritou díky svým geniálním tahům při simulaci bitev. Poté co dostudoval, zmizel a já jsem vždycky přemýšlel, co se s ním stalo. Všichni si tenkrát mysleli, že se stane hrdinou.

Místo toho byl tady v poničeném hangáru a sám bojoval proti skupině nejelitnějších mužů v celé soustavě – mužů, kteří mohli být jeho druhy ve zbrani. Byl hrdina, jen ne takovým způsobem, jak si všichni představovali.

Dělal jsem, co jsem mohl, abych ho bránil. Puška, kterou jsem držel, mi připadala těžká a pocit viny mě trhal vejpůl. Nikdo na mě nestřílel, ale já jsem svou zbraní mířil na lidi, které jsem nepochybně znal jménem. Přesto jsem pálil, dařilo se mi zasáhnout nohy a ruce, snažil jsem se je vyřadit z provozu a sestřelit ze stropu. Pohybovali se rychleji, než jsem stíhal sledovat, a já jsem si uvědomil, že takhle to je marný boj. S bušícím srdcem jsem se rozhodl zabíjet a snažil jsem se přesvědčit sám sebe, že tohle není skutečné.

Nikdy dřív jsem člověka nezabil. Když na to teď přišlo, jak jsem se k tomu měl donutit? Opravdu dokážu tu hranici překročit, nebo si jen myslím, že to dokážu, protože jsem viděl, jak to udělali jiní?

Začal jsem pálit. Některé Strážce ostří sejmul Eton. Jejich štíty proti jeho těžkému kalibru neobstály. Někteří padli po mém zásahu, nevěděl jsem, zda živí nebo mrtví.

Ale jeden to přežil.

Spustil se ze stropu nad Etonem a jeho meč svítil. Přistál Etonovi přímo na ramenou. On to však ustál, pokrčil kolena, zatřepal rukama a neskutečně rychle namířil na strážce svou zbraň a začal střílet. On si však obličej zakryl Ostřím narušení jako štítem. Bílý pruh uprostřed meče zmizel při výbuchu, když ho zasáhl fotonový výboj… pak zmodral.

Když jsem zaostřil na útočníka, všiml jsem si, že se jeho meč úplně roztavil. Svůj účel však splnil: Děla i ostatní Etonovy zbraně byly nefunkční.

Všechno se událo najednou. Strážce ostří odskočil a vrhl po Etonovi nůž ve chvíli, kdy Eton vyhodil vysoko do vzduchu granát. Bezmyšlenkovitě jsem zareagoval a vypálil jsem ránu na hrudník Strážce ostří.

Granát vybuchl, modře se zablýsklo a intenzivní světlo mě oslepilo.

Necítil jsem nic. Zamrkal jsem, abych si vyčistil oči.

Strážce ležel na podlaze mrtvý a z díry v jeho brnění se kouřilo. Eton si se šklebem v obličeji vytahoval z nohy dýku. Pak upadl na kolena. Z rány se mu okamžitě začala řinout krev a rozlévala se kolem něj po podlaze.

Byl to elektromagnetický pulzní granát. Seškvařil veškeré zbraně i zařízení v hangáru včetně magnetických rukavic Strážců ostří, kteří se právě zvedali z míst, kam popadali – někteří ztuha, někteří jen napůl, ale stále jich bylo příliš mnoho.

Seškvařil všechny typy zbraní až na jeden.

Setmělým prostorem zazářily světlé čáry. Nejdřív jedna, pak dvě a nakonec se všech třináct probudilo ke smrtícímu životu.

Teď to přišlo. Chvíle, kdy zjistím, jak daleko jsem ochoten zajít pro to, čemu věřím – v koho věřím.

„Etone.“ Upustil jsem pušku a sáhl si na záda. Sevřel jsem meče a dvojitě se zablesklo, jak zazářily v odpověď těm, které byly kolem nás. „Teď jsem na řadě já.“

XX

QOLE

Za mnou a za Basrou se ozývaly rány a víc hlasů než jen Nevův a Etonův. Pak následovala střelba, ale neotočila jsem se zpátky. Kdybych nebyla zvyklá na ten pocit, jak mě něco zvenčí i zevnitř trhá na kusy, tak by mě situace, kdy jsem za sebou nechala je i Kaitan, dostala na kolena. Pocítila jsem náhlé vzdálené bodnutí bolesti, ale zatnula jsem zuby a snažila jsem se soustředit na jiný smysl, na to, co jsem mohla spíš cítit než vidět.

Arjan. Byl blízko, někde tady v tom labyrintu chodeb a místností. Předtím jsem ho přes všechen ten Stín, který mi zamlžoval vnímání, neviděla, ale už jsem si ho z velké části pročistila.

… a přitom jsem zničila spoustu životů, velkou spoustu. Nemohla jsem na to myslet o nic víc než na to, že jsem opustila svou loď a půlku posádky kvůli tomu, co bylo přede mnou, ať už to bylo cokoli. Musela jsem najít Arjana. On byl jediným členem rodiny, který mi ještě zbýval.

Ne, to nebyla pravda, protože posádka taky byla mou rodinou. Nev… Nev pro mě byl víc než jen přítelem, znamenal pro mě víc, než jsem si vůbec chtěla připustit, zvlášť teď, když jsem ho nechala za sebou.

Ale Arjan byl můj jediný příbuzný a naše krev byla evidentně vzácná a ohrožená substance. Bylo mi jedno, kolik lidí po ní prahne nebo jak moc ji chtějí. Mého bratra mi nikdo nevezme, dokud budu dýchat. Klidně bych zemřela, abych ho odsud dostala. A stáhla bych ho raději s sebou do zapomnění, než abych ho tu nechala.

Zapomnění. Teď mi to skoro znělo příjemně, jako mírumilovný, nekonečný spánek. Moji předkové věřili, že naše duše se vracejí do oblastí Stínu kolem Alaxaku, když zemřeme. Přemýšlela jsem, jestli ta moje by se tam dostala taky, kdyby mě zabili na opačném konci galaxie, nebo jestli by prostě jen odplula s větrem a ztratila se. Nebo na mě, až jednou naposled zavřu oči, možná čeká bezedná temnota.

To, co jsem viděla, se zatřáslo, zavlnilo se jako temné jezero. Vypadalo to, že se stěny ohýbají a tlačí na mě a že je i mě drží jen Stín, který jsem měla v sobě. Věděla jsem, že mám Stín v mase a kostech, ale nikdy dřív jsem si ho do těla nepřitáhla víc. Nebyla jsem si jistá, jak se mi to povedlo, nebo co se stane, až ho zase nechám jít.

Možná se sama zabiju dřív, než to udělá někdo jiný. Tak ať.

Basra stále kráčel stejně odhodlaně a v rukou nesl připravenou fotonovou pušku. Bylo jasné, že ji umí používat. Dokázala jsem si představit, že jako obchodník, zvlášť tak schopný jako on, se občas dostal do ošemetných situací. Vždycky se mi zdál schopný, neotřesitelný a nebezpečný. Čekala jsem, že jeho vztah s Arjanem nás jednou přivede ke střetu, a ne ke spojenectví proti jedné z nejmocnějších královských rodin v galaxii… k sebevražednému paktu.

Když tu nemohl být Nev, aby do toho šel se mnou – a nebyl tu jen proto, že mi kryl záda, hlídal mou loď a zbytek posádky –, tak Basra byl druhou nejlepší možností. Byla jsem ráda, že ho mám s sebou, ať už jeho „tajná zbraň“ k něčemu bude, nebo ne.

„Díky,“ řekla jsem, když jsme kráčeli potemnělou chodbou. Na konci poblikávalo jediné světlo, které vysílalo do prostoru záblesky. Stěny byly popraskané nejen v mé mysli. Netušila jsem, jestli je poškodil ten dron, nebo já. Arjan byl každopádně tímhle směrem.

„Prostě se soustřeď,“ zamumlal Basra, „a najdi ho. Pak budu já děkovat tobě.“

Soustředila jsem se tak moc, až jsem málem narazila do dvou strážných, kteří stáli za rohem.

Basra pozvedl pušku tak rychle, že zasáhl jednoho z nich do prsou, než jsem zamrkala. Strážný se skácel na hromadu, zatímco ten druhý taky vytasil zbraň.

Tentokrát jsem byla rychlejší než Basra. Švihla jsem prsty jeho směrem a v následujícím okamžiku se muž plazil v purpurovém ohni. Otevřel ústa, aby křičel, ale než vydal nějaký zvuk, vnikly mu dovnitř plameny. Nejdřív mu zničily oči a pak zbytek těla, až z něj nezbylo nic než černý prach a ticho.

„Takže tohle se stalo těm ostatním,“ poznamenal Basra bez emocí a pak překročil muže, kterého připravil o život.

Ne, ženu. Prázdné oči upírala na strop, jako by byla překvapená. Netušila jsem, proč jsem já byla překvapená. Snad jen že většina našich protivníků dosud byli muži.

Zdi kolem mě se opět pohnuly. Opřela jsem se o jednu z nich a snažila se ovládnout své dýchání. „Byla to žena,“ řekla jsem, hlavně abych slyšela svůj hlas a ujistila se, že pořád funguje – že se nerozpouštím ve Stínu podobně jako ten muž.

„Pro mě to je stejné,“ prohlásil Basra a počkal jen chvilku, dokud jsem se zase nepostavila na nohy, a pak pokračoval dál chodbou.

Tentokrát uběhlo méně času, než jsme se střetli s další skupinou strážných. Buď slyšeli výstřel z fotonové pušky, nebo před námi bylo ještě mnohem větší pozdvižení. Náš přílet sem nebyl zrovna nenápadný. Pět strážných vyběhlo zpoza nejbližšího rohu.

„Dolů,“ křikla jsem, popadla Basru za límec a stáhla ho k zemi. Nad hlavou nám prolétlo několik střel, energie zaprskala ve vzduchu a mně se na krku zježily chloupky.

Svůj pád jsem zbrzdila druhou rukou. V jedné vteřině jsem se kůží dotýkala kamenné podlahy a v té následující se mi z konečků prstů šířil purpurový oheň a rozlézal se po chodbě. Tentokrát jsem slyšela výkřiky, a dokonce i Basra se při pohledu na to inferno na druhém konci chodby otřásl.

Ale když jsme tím místem o chvíli později procházeli, překročil jedinou ohořelou botu a chatrné zbytky ohořelého zuhelnatělého hrudního koše – to jediné z těch pěti zbylo – stejně jako tu ženu předtím a díval se přitom přímo před sebe. Ani se neodvrátil ode mě, když jsem se zapotácela a chytila ho za ruku, abych neupadla. Vzdáleně jsem to ocenila.

Nebylo však nic moc dalšího, s čím by mi mohl v tuhle chvíli pomoct, protože se mi pod nohama hýbala a rozpadala podlaha. Basra s tím evidentně problém neměl, takže se to všechno odehrávalo jen v mé hlavě.

„Jak ti je?“ zamumlal.

„Nic… moc,“ vydechla jsem. „Mám halucinace. Nevím, kolik toho ve mně ještě zbývá.“

Mého obličeje se dotkla jeho chladná útlá dlaň a natočil mě tak, abychom si navzájem koukali do očí. „Už jenom kousek, kapitánko. To zvládneš. Vím, že to dokážeš.“ Jeho oči najednou zaplavilo teplo, jak ve mně věřil. Bylo to úplně mateřské gesto.

Polkla jsem a přikývla. „Je blízko.“ Vratce jsem od něj odstoupila, a dokonce jsem zavřela oči. Před tím jsem ty jiné tvary jen cítila, ale za zavřenými víčky jsem ve tmě i viděla. Shluk světla, který byl Arjan, od nás byl vzdálený jen několik chodeb. Ale bylo to zvláštní: Viděla jsem interference, ale nejen s tím, co zbylo z obrovských úložišť Stínu v citadele. Viděla jsem další světla, další tvary podobné Arjanovi. Byla slabší, ale vycítit jsem je dokázala.

Opřela jsem se o těžké kovové dveře, za nimiž jsem jednu takovou bytost spatřila. „Basro, myslím, že někdo… někdo se stejnými schopnostmi, jako mám já a Arjan, je tam uvnitř.“

„Osvobodíme je na zpáteční cestě, pokud budeme moci,“ odvětil a skoro ani nemrkl. „Šetři síly. Arjan to potřebuje.“

Zašklebila jsem se a narovnala se. Měl pravdu.

Když jsme vešli do chodby, kde byl Arjan, zastavila jsem Basru rukou. Nepoznávala jsem tu nic zvláštního, vypadala úplně stejně jako všechny ostatní. Přesunuli ho z té místnosti, kde jsme předtím byli oba. Tyhle místnosti byly zatím nedotčené.

„Je… je tady,“ zašeptala jsem, aniž bych se k Arjanovi ve své mysli dostala příliš blízko. Nechtěla jsem, aby mě jeho bolest ovlivnila. Potřebovala jsem se soustředit.

„Nějaké stráže?“

Sevřela jsem oční víčka ještě pevněji. „Nedokážu říct. Vidím jen takové, jako jsem já. Musela bych být mimo své tělo, použít Stín jako oči… a nevím, jestli bych se pak dokázala vrátit.“

Basra pozvedl fotonovou pušku. „Tak zkusme standardní postup.“ Než jsem ho mohla zarazit, přikrčil se, zamířil za roh a dvakrát vystřelil. Někdo zakřičel a on se stáhl zpátky. „Bylo jich před tou místností pět, teď jsou čtyři, jednoho jsem minul.“

Jako odpověď na jeho palbu jsme uslyšeli několik výstřelů a vrzání bot na podlaze. Přicházeli.

Přišlo to. Musela jsem to udělat. Stáhla jsem Basru za sebe a instinktivně jsem zvedla ruce. Mezi dlaněmi se mi vytvořil proud ohně a zformoval se do tvaru stěny, když jsem vykročila zpoza rohu.

Výboje energie čeřily hořící bariéru, jako kdyby se zhasínaly v podivné purpurové tekutině. Pak ohnivá zeď zasáhla jejich těla. Viděla jsem skrz ni obličeje v agónii jako přízraky – tady zuby, jinde hořící nosní dírky, široké otvory v místě, kde bývaly oči –, než všechny zmizely. Když plameny opadly, byli jsme ve zčernalé očouzené chodbě sami.

Basra jen zakašlal a otřel si slzící oči do rukávu. Pochybovala jsem, že by ronil slzy z nějakého jiného důvodu, než že by je měl podrážděné kouřem. Hrozilo, že se mi podlomí kolena.

„Myslíš, že zvládneš ty dveře?“ zeptal se.

Už jsme byli blízko, tak blízko. Zvládnu to.

Ale nešlo mi to tak rychle, jak bych ráda. Když jsem se natáhla po plamenech, nepřišly hned, a na moment se ohnivá čára zatřepetala a skoro zhasla, když jsem se zakymácela. Dveře se nakonec prolomily. Po obvodu byly natavené a žhnuly. I tak to však trvalo dost dlouho na to, aby se na nás kdokoli za nimi stihl připravit.

Rubion Dracorte II. stál za stolem, ze kterého odtáhl Arjana. Můj bratr sotva stál na nohou a z těla mu dosud trčely jehly a hadičky vedoucí k bůhvíjakým zařízením, která ho monitorovala. Zdálo se, že mu ve spěchu sundal jen pouta. Své jediné oko měl protočené dovnitř do hlavy.

Basra vedle mě vydal přiškrcený zvuk, ale já jsem od Arjana nedokázala odtrhnout oči.

Pohled na něj mi vyrazil dech, i když nevypadal o mnoho hůř, než když jsem ho viděla posledně. Tehdy jsem byla pod vlivem nějakých drog a napůl v deliriu. I když jsem teď taky byla napůl v deliriu, jeho rány jsem viděla naprosto jasně a ostře, skoro jsem cítila, jako by někdo řezal do kůže mě. Dokonce jsem viděla, jak se moje kůže odlupuje, ale nepředpokládala jsem, že to samé vidí i někdo jiný.

„Arjane,“ zachraptěla jsem.

Rubion přiložil plazmovou pistoli Arjanovi k hlavě. „Tohle by se vůbec nemuselo stát, slečno Uvgamutová.“

„Ale ano, muselo,“ zamumlal Basra, který pozoroval Rubiona zpoza dveří skrz zaměřovač na své vlastní pušce. „A ona není jediná, která by vám měla děla starosti.“ Postoupil do dveří.

„Já taky nejsem jediný, koho byste se vy měli bát,“ kontroval Rubion.

Basra jen o vlásek uhnul Ostří narušení, které zasvištělo z druhé strany dveří. Uvědomila jsem si, že ho muselo zasáhnout, protože se mu po rukávu rozlila rudá skvrna. Kdyby se pohnul trošku pomaleji, přišel by o ruku. A přišel by i o hlavu, kdyby Strážce ostří nezachvátily moje plameny.

Neměla jsem sílu spálit ho na popel, takže se ječící muž zhroutil na podlahu. Basra ho umlčel plazmovou puškou. Dokonce i zmáčknout spoušť pro něj bylo namáhavé, soudě podle toho, jak svraštil obličej. Skvrna se rozrůstala a krev mu začala z rukávu odkapávat na podlahu, ale pušku měl pořád zdvihnutou.

Dokonce se napůl usmál a řekl: „Nesmíte svoje trumfy ukázat příliš brzy.“

Rubion mu téměř nevěnoval pozornost. Hladovýma očima hltal mě. „Takže tohle vy dokážete.“ Jeho rozumný tón byl stejně sametový jako předtím. „Co kdybychom všichni sklonili zbraně a vy jste vešel dovnitř a…“

Basra se zasmál. „Vy se mnou zkoušíte vyjednávat? Dobrá. Co takhle kdybyste zastřelil toho druhého Strážce ostří? Pak se můžeme začít bavit.“

Vůbec jsem netušila, jak to ví, ale podle výrazu v Rubionově tváři měl pravdu. „Spusťte zbraně a odstupte,“ přikázal někomu, koho jsem neviděla.

„Řekněte jim, aby odkopli zbraně doprostřed místnosti,“ řekla jsem. I kdyby se přede mnou místnost nevinila a nepraskala by jako roztavená země, nebyla jsem si jistá, jestli bych je viděla.

Rubion zaváhal, mířil pořád Arjanovi na hlavu, a pak přikývl. Mlhavý tvar střelné zbraně a bílý záblesk Ostří narušení mi prolétly před očima.

„Co když má dva meče?“ Zněla jsem opileji, než by se mi líbilo, ale nemohla jsem s tím nic moc dělat. „Nev má dva.“ V mysli se mi vynořila matná vzpomínka, jak třímá v každé ruce jeden.

Rubion překvapeně zamrkal. „Mistři ostří jsou mezi Strážci ostří velmi vzácní. Nevarian je z nich nejmladší – a ujišťuju vás, že to je neobvyklé.“

„Mluví pravdu,“ řekl bez zaváhání Basra a pak vstoupil do místnosti. Nechával za sebou kapičky krve.

„Jak to víte?“ prohlásil Rubion se zvednutým obočím.

„Naučil jsem se číst obličeje jako ten váš, když mi bylo pět,“ odvětil Basra a stále na něj mířil puškou. Očividně předpokládal, že bych se postarala o Strážce – Strážkyni – ostří, kdyby se pohnula. Stála tam nehnutě ve svém brnění s rukama za zády podle rozkazu.

Rubion se ušklíbl na Basru. „A kdo si myslíte, že jste?“

Basrovi se do tváře vrátil úsměv. Vypadal, že znovu zapnul emoce, protože měl oči, kterýma propichoval Rubiona na opačné straně stolu, plné zlomyslné radosti. „Pro vás, Dracorte, jsem nejspíš Hersius Kartolus.“

Aniž by přestal sledovat mířidla, zvedl jednu ruku, dokonce tu nezraněnou, setřásl rukáv a zkroutil prsty tak, že si zmáčkl zápěstí. Podél předloktí se mu objevil obrázek, který se pak proměnil v zářící hologram, který se mu vznášel několik centimetrů nad pokožkou. Představoval dvoušroubovici, celou třpytivě černou a modrou, s oběma konci uzavřenými.

Absolutně jsem netušila, co znamená jméno Hersius Kartolus, ale podobná holo-tetování jsem už viděla. Často byly licencovány jen pro použití jediného člověka, často na celý život, a někdy se používala proti vůli svých nositelů – v případě vězňů. Mělo to dokázat, že Basra je někdo… jen jsem nevěděla kdo.

Rubion však ano. Účinek se dostavil okamžitě. Čelist mu poklesla a oči mu málem vylezly z důlků. Byl ohromený… a celkem pravděpodobně taky zděšený. „Vy… to jste vy?“ Těkal očima po hologramu, jako kdyby počítal, kolikrát se spirály kříží. Vypadalo to, že asi tucetkrát.

„Ano, a můžete mi věřit, když říkám, že vaši rodinu dokážu zničit tak, že si to ani neumíte představit.“

„Počkat, cože?“ zamumlala jsem a zakymácela jsem se. Musela jsem se opřít o stěnu. Strážkyně ostří napnula svaly, ale nepohnula se. „Co má tohle všechno znamenat?“

Basra neodpovídal. Určitě ne mně. „Myslím tím v případě, že nepropustíte Arjana Uvgamuta. Ujišťuju vás, že to je ve vašem nejlepším zájmu. V zájmu vaší rodiny.“

Tohle neznělo dobře. Možná že tohle, jeho jméno a tetování byly ta Basrova tajná zbraň. Ale viděla jsem, jak zuří, a věděla jsem, že by nenechal Rubiona jít, jenom potom, co by mu vyhrožoval.

Rubion chytil Arjana za rameno pevněji. „Ne, Hersiusi. Tenhle kluk a takhle holka jsou jediné dvě věci, které jsou teď v zájmu naší rodiny. Kdybyste jen věděl, co bychom s nimi mohli dělat, jsem si jistý, že byste se přidal. S vašimi zdroji…“

„Zdroji?“ vyhrkla jsem a pohlédla na Basru.

„Vy jste ani nevěděla, koho máte na lodi, co?“ Rubion mě opět obdařil svou pozorností, i když to byl jen opovržlivý pohled. „Hersius Kartolus je bohatší než Velký Sjednotitel. Je to finanční génius. Má významný investiční podíl v každé královské rodině včetně toho, že je důležitým akcionářem Dracorte Industries, o pěti méně významných korporacích v galaxii ani nemluvě.“

„Jak…“ zakoktala jsem a střelila po Basrovi pohledem. „Jsi jen o pár let starší než já!“

„A ty jsi nejlepší pilot v galaxii,“ zamumlal Basra. „Tak mi neupírej moje zásluhy.“

Rubion se na Basru usmál, jako kdyby věděl ještě něco dalšího, co já ne. A měl pravdu. „To je jen polovina tajemství, které není kromě úzkých kruhů nikomu známo. Jméno Hersius Kartolus už existuje stovky let a nejspíš se datuje ještě do doby před Velkým kolapsem. Úřadující Kartolus si vybere žáka, kterého učí a ze kterého vyroste vycházející hvězda, která jednou zaujme jeho – nebo její – místo na slunci, po kterém tolik lidí prahne. Neznám žádného Kartoluse kromě Dvanáctého.“

Zaváhal a pak znovu promluvil přímo k Basrovi. Ne že by se jeho oči dívaly i někam jinam. „A teď se setkávám s Třináctým. Můj otec Axandar mi vyprávěl, že Dvanáctý byl považován za velmi mladého, když si získal jméno, a to byl ve středních letech. Kdybys neměl to tetování, nikdy bych ti nevěřil. I když je Dvanáctý nemocný, tak tě musí považovat za velmi schopného a připraveného.“

Nebyla to narážka, ale spíš otázka.

„O tom nemáte ani ponětí,“ řekl Basra úsečně. „A teď když víte, že můj čas je docela drahý, co na to řeknete?“

„Dovolte mi předložit vám protinabídku.“ Rubionovy oči doslova svítily dychtivostí. Arjan měl své zbývající oko zavřené. V druhém očním důlku dosud zela nezahojená rána. Nemohla jsem se na ni přestat koukat.

Moje vidění zapulzovalo. Bylo mi jedno, kým Basra ve skutečnosti byl. Potřebovali jsme tohle skončit dřív, než buď zkolabuju, nebo než nás svým hněvem všechny smetu z povrchu země.

„Nedokážu si představit, co by mě mohlo zaujmout,“ prohlásil Basra. „A představivost mám velmi slušnou. Kromě Arjana Uvgamuta, který by se mnou odešel ne tak kompletní, jak sem přišel, nic nepotřebuju.“

„Dám vám Arjana bez řečí, když místo toho paralyzujete jeho sestru – třeba ji střelíte do kolena, abyste ji nepoškodil moc – a pak se ke mně přidáte.“

Basra se mu vysmál. Byl to ten nejopovržlivější smích, jaký jsem v životě slyšela.

„Vy mi nerozumíte,“ trval na svém Rubion. „S mým výzkumem a vašimi zdroji ani nepotřebujeme rodinu. Oni nejsou důležití. Ani peníze nebo moc nejsou důležité, i když obojí bychom měli víc, než byste si dokázal představit ve svých nejdivočejších snech. Když se přidáte k mému podniku, budou z nás bohové.“

Vyděšeně jsem pohlédla na Basru. Jako někdo, kdo obvykle ocenil dobrou nabídku, jsem si nebyla jistá, jak by takovéhle mohl odolat. Dokonce ani jako člověk, jenž tvrdil, že má všechno.

Ale jeho puška se ani nezachvěla. Řekl jen: „Obávám se, že se nechci stát bohem.“

Nejistě jsem si vydechla a zavrtěla jsem hlavou na Rubiona. „Nevím, co si myslíte, že to je, ale nic božského na tom není. To, co dělám, nemůže nikdo dělat dlouho. Nevím, jak je možné, že jsem pořád ještě naživu. Jste idiot, jestli si myslíte…“

„Vy jste pitomá, jestli si myslíte, že si chci jenom zahrávat s ohněm,“ odpověděl Rubion a nesouhlasně potřásl hlavou. „Vaše schopnosti jsou jen předstupněm k něčemu mnohem většímu.“

Zamrkala jsem, příliš překvapená na to, abych se naštvala. „K čemu?“

„K portálům.“

Teď zamrkal Basra. „Není možná.“

Když si teď zajistil Basrův zájem, Rubionovy oči se ještě víc rozzářily. „Není to nemožné. Víte, říká se, že Stín způsobil Velký kolaps portálů. Ale já znám pravdu. Stín má s portály něco společného, to ano, ale je to úplně jinak, než se obvykle tvrdí.“

„Jen blafujete,“ řekl Basra.

„Ne…“

„Dokažte to,“ téměř vyštěkl Basra. V jeho hlase jsem zaslechla potlačovanou bolest. „Ukažte mi něco, co jsem ještě neviděl, protože zatím blafujete přímo ukázkově.“

Rubion pohlédl na kamery, několikrát pohnul zápěstím a vyřadil je z provozu několika střelami ze své plazmové pistole.

Strážkyně ostří sebou trhla. „Pane…?“

Bez varování ji střelil do hlavy. Než se žena zhroutila na podlahu, obrátil zbraň zpět k Arjanovu spánku a oči na Basru. Nadskočila jsem v úleku, ale Basra se ani nehnul a stále nehnutě mířil na Rubiona.

„Chtěl jste, abych zastřelil druhého Strážce ostří, ale nejspíš jste nečekal, že to opravdu udělám, co? Dokážu si tím získat vaši pozornost? Teď už nás nikdo neuslyší,“ dodal Rubion bez rozmýšlení.

Basra zaváhal a mně se málem zastavil dech, když řekl: „Poslouchám.“

„Víte, Stín nezpůsobil kolaps portálů. Upravený byl tím, co portály pohánělo. Vědci měli speciální afinitu vůči Stínu z toho, jak dlouho mu byli vystaveni, a udržovali portály otevřené.“

„Chcete mi říct…“ řekl Basra a nedokázal dokončit otázku. Já sama jsem to pomalu nezvládla ani ve své mysli.

Někdo se správnými znalostmi a s patřičnými schopnostmi by mohl znovu otevřít portály. Opět spojit naši galaxii se zbytkem vesmíru. To byla myšlenka, kvůli níž by lidé zabíjeli, kvůli níž by umírali. Pro kterou by udělali všechno. A ta schopnost – tu jsem měla jen já a Arjan.

Teď jsem sledovala Basru skoro stejně pozorně jako Rubiona.

„Mohli bychom zvrátit Velký kolaps,“ téměř zašeptal Rubion mému bratrovi do ucha, i když mluvil k Basrovi. „Všechno by se otevřelo.“

Přes oči se mi přelila zuřivá černota.

Basra pozvedl o kousíček hlavu od své pušky a Rubion spustil svou zbraň o stejný kousek a uvolnil prst na spoušti.

Ruce se mi zkroutily v pěst. Už mi nezbývalo mnoho síly, ale musela jsem něco dělat, zvlášť když teď Basra…

Basra zmáčkl spoušť a ustřelil Rubionovi půlku hlavy – tu, která byla dál od mého bratra.

Arjan se zhroutil na stůl společně s Rubionem, ale než se s ním stihl svézt až na podlahu, Basra si hodil zbraň na rameno, přeskočil stůl a popadl ho za ramena. Chtělo se mi udělat to samé, ale podlaha pode mnou se naklonila a ztratila jsem rovnováhu.

Basra odhodil Rubionovo tělo. „Takhle,“ prohlásil znechuceně, „se blafuje. Říkal jsem, že nemám zájem.“

Mě skoro ošálil. Málem jsem ho ani nezvládala sledovat, nedokázala jsem vstřebat, co všechno je zač, nebo pobrat skutečnost, že Rubion je mrtvý.

„Kapitánko,“ řekl a odvedl mou pozornost od všech těch těl ležících na podlaze. Zdálo se mi, že se ještě hýbou, že se jim smršťují a napínají svaly a končetiny trčí v nepřirozených směrech. „Můžeš prosím najít Arjanovi něco na sebe?“

Pohlédla jsem na bratra a pak jsem rychle odvrátila zrak. Bílý ručník, který měl kolem pasu, spadl. Doklopýtala jsem ke skříňkám, které lemovaly celou místnost, a opřela jsem se o pult. Jednou rukou jsem se o něj opírala, otevřela jsem několikery dvířka a několik zásuvek, dokud jsem nenašla modrý lékařský plášť.

Basra z něj sundal už skoro všechny jehly, trubičky a kabely, když jsem k nim došla, a pomohl mi přehodit Arjanovi plášť přes ramena, protože jsem se musela přidržet ocelového lana, abych sama neupadla. Pokoušela jsem se ignorovat Rubionovu otevřenou lebku u svých nohou. Půlka obličeje, která byla nedotčená, vypadala, že se na mě usmívá, potrhané rty se hýbaly, jako by dál šeptaly nějaká tajemství.

Portály… Jestli nelhal, tak by se tím mohlo změnit všechno, změnit galaxii…

Ale Basra měl pravdu. Kromě Arjana nebylo důležité nic.

Vedle Basry, který jednal neuvěřitelně rychle, jsem si připadala neužitečná. Zkontroloval informace na miniaturním infopadu, který vytáhl z kapsy, a přecházel přitom po místnosti. Prohledával skříňky a tahal z nich všechno možné, od obvazů přes náplasti, injektory a skleněné lahvičky a ukládal je do prázdné tašky. Uvědomila jsem si, že si skládá svou vlastní lékárničku. Než jsem mu stačila nabídnout pomoc, přehodil si tašku přes rameno společně s puškou a sehnul se pro Arjana.

Oba jsme si dali jednu jeho ruku kolem krku. Pokoušela jsem se nedotýkat se ran na jeho kůži, co to šlo. Byly potažené plastovou fólií, která bránila infekci, ale i tak ho bolely. Když jsme ho zvedali, tak zanaříkal, a hlava mu volně klimbala.

„Bude to v pořádku,“ řekl Basra jemnějším a mnohem ženštějším hlasem, než jsem od něj kdy slyšela. „Dostaneme tě odsud pryč.“

Šli jsme bolestně pomalu. Museli jsme Arjana táhnout, ale mně se při tom podlamovaly nohy. Chvílemi mi připadalo, jako by nás Basra nesl oba, nebo nás oba morálně podporoval.

„Nezastavuj, ještě pár kroků,“ mumlal neustále, i když za námi zůstávala i jeho krev. „Už jsme skoro tam.“

Ale ještě jsme tam rozhodně nebyli. Vypadalo to, že nám k lodi zbývají světelné roky chodeb, a to jsem ani nevěděla, co nás tam čeká, až se tam dostaneme. I kdybych ještě měla svou loď a svou posádku – ani neuvažuj nad tím, že by to tak nebylo –, říkala jsem si a ani jsem netušila, jestli Kaitan nebo já budeme schopní odletět. I přes to, jak byl všelijak poškozený, byl pravděpodobně v lepším stavu než já. Jedna tryska byla úplně zničená, další skoro taky, ale když kromě ní ještě použijeme solární plachtu, tak se možná dokážeme dostat dost daleko od planety na to, abychom mohli použít Belariusův pohon. Ale nevěděla jsem, jestli dokážu pilotovat tak daleko. Arjan toho rozhodně schopný nebude.

Nebylo vůbec možné, abych pomohla těm, kteří byli uvěznění za těmi nespočetnými dveřmi, které jsme míjeli. Byli to lidé s afinitou vůči Stínu, pocházeli z jiných planet, nejspíš byli šílení nebo slabí, nepochybně je mučili stejně jako Arjana. I tak jsem je tu však musela nechat. Mohla jsem sotva chodit, o tom, abych někoho dostala ven, se nedalo mluvit.

Aspoň to vypadalo, že se neblíží žádné stráže. Možná že jsme je všechny zabili. Všude už bylo příliš mnoho těl a zdálo se, že je všechna táhneme s sebou. V periferním vidění jsem, kdykoli jsem se otočila, viděla Rubiona s polovinou obličeje i dva Strážce ostří, spáleného muže a ženu s dírou hlavě, kteří se vlekli za námi.

„Basro,“ vydechla jsem, „ta těla jdou za námi?“

Ohlédl se přes rameno. „Ne, kapitánko.“

Bývala bych se zasmála tomu, že mě jeden z nejbohatších a nejmocnějších lidí v galaxii stále ještě oslovoval formálním titulem, teď když jsem já věděla, co on je zač, ale měla jsem hlavu plnou jiných věcí. Nebo jinak – noční můry mi vylezly z hlavy a pronásledovaly mě.

„Slyším je,“ řekla jsem. „Vidím je. Stěny se hroutí.“

Spočinuly na mě Basrovy ostražité oči. „Dokážeš to. Už jen kousek.“

Skoro jsem se zoufale zasmála, ale zvuk mi odumřel v hrdle. Protože měl pravdu. Zahnuli jsme za roh a otevřel se před námi ohromný a poničení prostor hangáru a skrz díru, kterou jsme udělali, dovnitř proudilo červené sluneční světlo. Ale jestli jsem doufala, že jsme noční můry už nechali za sebou, pletla jsem se.

Poblíž mohutného pomláceného Kaitanu stál Nev a nakláněl se nad Etonem. Eton ležel na zemi v kaluži krve a držel se za nohu. Všude kolem nich byla krev. Nev stál klidně, ramena a hrudník se mu zvedaly a v obou rukou držel meče. Bundu měl na cáry a paže pokryté zejícími řeznými ranami.

Kolem nich ležel tucet pokroucených těl, jako kdyby ti dva byli bomba, která vybuchla.

Aspoň byli ještě naživu, i když vypadali stejně znaveně jako Basra, Arjan nebo já. Ale pak jsem zaslechla z opačného konce hangáru nezaměnitelný zvuk těžkých bot.

Brnění a zbraně se zaleskly v krvavém sluneční světle a pak jsem zaslechla, jak na nás křičí, abychom odhodili zbraně. Nikdo z nás neposlechl. Nev pozvedl své meče a Basra svou pušku, takže jsem Arjana musela podpírat sama. Dokonce i Eton zvedl v zakrvácené dlani zbraň a Telu se objevila na rampě s puškou v jedné a s nožem v druhé ruce.

Mávala na mě, abych spěchala k lodi, ale v takové situaci jsem ostatní nemohla opustit. Kromě toho jsem si nemyslela, že bych dokázala Arjana dovléct dovnitř sama. Zkusila jsem se natáhnout po posledním zbytku Stínu z prostor pod námi, ale klouzal ode mě pryč. Stejně tak mě opustila rovnováha. Sklouzla jsem na podlahu a stáhla jsem Arjana s sebou.

Nedokázala jsem se udržet a lapala jsem po dechu. „Nemůžu. Nemůžu.“ Zavřela jsem oči. Už jsem se znovu nepokoušela uchopit Stín, ani ho od sebe odpudit, jak jsem to dělala dřív. Prostě jsem se poddala.

V temnotě za očními víčky mi tančila světýlka a přišlo mi, že slyším šepot – který mě zval do zapomnění.

XXI

NEV

Únava. Měl jsem cítit bolest, strach nebo vztek. Asi jsem to všechno vzdáleně vnímal, ale únavu jsem jednoduše cítil ze všeho nejvíc.

Když ke mně dorazili dva noví Strážci ostří, střetli jsme se v rychlé seči. Já jsem se bránil a snažil jsem se je udržet v dostatečné vzdálenosti. Zaútočili jsme na sebe dvakrát. Bylo by to jako na Akademii, kdyby nebyli výrazně lepší než většina studentů – a netoužili po krvi. Chtěli mě zranit, ale žádná z ran, kterou mi zasadili, nebyla vážná.

Když jsem si uvědomil, že mě nezabijí, padla na mě únava. Odstoupili jsme od sebe a začali jsme kolem sebe kroužit.

Co tím sledují? přemítal jsem. Jak jsem měl bojovat s někým a zabít někoho, kdo odmítal zabít mě? S tím jsem se nemohl smířit, stejně jako s mučením lidí pro náš zisk. Tak jako tak to je nemožné. Je jich příliš mnoho, abych se s tím dalo něco dělat. Hlavou mi probleskla tahle racionální myšlenka, zatímco mě únava dál přemáhala.

„Co kdybyste sklonili zbraně, pánové, že bychom si popovídali o nějakých lepších možnostech?“ zeptal jsem se. „Nerad bych vás zranil.“

Neodpovídali. Jeden z nich držel svůj meč v úhlu křížem k mému, a pak jsem si uvědomil, že se mnou manévrují, aby se mohli dostat k Etonovi.

Mě nemusí ani zranit, aby mohli zabít všechny ostatní. Někde hluboko v hrudi se mi zažehnul hněv. Já jsem tu nebyl důležitý, nikdy jsem neměl být. Nebránil jsem sám sebe, bránil jsem své přátele, kteří neprovedli nic, čím by si tohle zasloužili. Moje vyčerpání se vypařilo.

Projasnila se mi mysl. V nejrychlejší otočce svého života jsem přiblížil oba meče k sobě a Strážce ostří poblíž Etona přišel o hlavu. O chvilku později se jeho tělo skácelo na podlahu.

Už jsem se rozhodl bojovat proti své rodině dřív, ale teď nastal čas bránit opravdovou rodinu. Ne svou královskou rodinu, ale tu, která to teď potřebovala nejvíc.

„Utíkejte,“ zavrčel jsem a v každém vlákně své bytosti jsem cítil sílu.

Strážce ostří nejblíž ke mně nebral nohy na ramena. Rozmáchl se mečem mně na nohy a chtěl mě tím odrovnat.

Znovu jsem přešel do otočky, zablokoval jsem ho oběma meči a nakopl ho do helmy, až se zapotácel. Tentokrát jsem neváhal a on přišel o obě ruce. Ani jsem se nezastavoval, abych zjišťoval, co bude dělat dál. Utíkal jsem s meči po boku k dalšímu nepříteli.

Když mi byly čtyři, otec mě naučil, jak útočit pěstí. V pěti jsem začal trénovat s mečem. Ve třinácti jsem se poprvé pod Devrakovým vedením pustil do boje se skupinou protivníků.

Jsou čtyři pravidla pro boj s více útočníky najednou, Neve. Zaprvé musíš kontrolovat okolí.

Strážní se mohli někdy rozhodnout na mě zaútočit smrtelnou silou, aby přežili, ale nikdy jsem pro ně nebyl prioritní cíl. Šli po všech z Kaitanu. Musel jsem soustředit pozornost všech jedenácti útočníků na sebe dost dlouho na to, aby se ostatní stihli dostat do lodi a uniknout.

„Jdu po vás!“ zařval jsem směrem ke dveřím, kde stál jejich velitel. „Nepřežijete to stejně jako celý tenhle hangár!“ Blafoval jsem, ale už od mala mě moje matka učila, jak manipulovat. Tohle byla Domovská stráž, obránci, a já jsem ohrožoval jejich velitele destruktivní silou.

Jejich reakce překonala moje nejdivočejší naděje. Vrhli se na mě v jednom roji, když jsem nabíjel. Za několik sekund mě přemůžou.

Zadruhé, chovej se nečekaně. V nejpozdějším možném okamžiku jsem před nimi padl na kolena a nechal jsem jejich meče, aby mi prolétly nad hlavou. Podklouzl jsem pod nimi, a přitom jsem máchl oběma svými meči ve velkém oblouku.

Sekl jsem do něčího brnění i do masa. Strážci ostří byli zranění, ale pořád se mohli hýbat a mému útoku uskočili. Zvedl jsem se na nohy a šel jsem po nich.

Zatřetí, využij své útočníky. Vyhnul jsem se útoku z obou stran, stoupl jsem si mezi dva strážce, bodl směrem dozadu a opřel se o meče celou svou vahou. Vytáhl jsem je zpět a zaútočil jsem na další muže. Meče se zableskly, zatočily, odlétly z nich kapičky krve a dopadly jim na masky. Vyhýbal jsem se jim a sekal, odvracel jejich útoky, propracovával jsem se skrz ně, po každém jsem se ohnal jen jednou a pak jsem se hned vrhnul na dalšího. Využíval jsem je ve svůj prospěch, a když už jsem se opravdu bránil, bylo to proto, abych zabil.

Už dávno jsem měl být zadýchaný, už dávno jsem měl skoro zkolabovat, ale místo toho jsem se pohyboval jistě a rychle. Mých přátel se nedotknou. Za čtvrté, zlikviduj jejich pilíře. Ty nejsilnější znič jednoho po druhém. Z brnění jim padaly odštípnuté kousky, tříštilo se sklo a hangárem se rozléhalo zvonění oceli. Padl první a pak další.

„Utečte,“ zasyčel jsem na ně znovu a bylo mi úplně jedno, jestli mě poslouchají, nebo ne. Vzpomněl jsem si na Etona a podobně jako na královském plese jsem mezi útoky poodstoupil, otočil se a pokusil se identifikovat, kde se nachází.

Telu se ho snažila dotáhnout dovnitř do Kaitanu, ale popadnout dech mě přiměl až pohled na Qole a Arjana, nad nimiž stál na stráži Basra. Zvládli to… ale směrem k nim běželi dva Strážci ostří. Ostatní se mě snažili zabránit, abych se buď rozeběhl ke Kaitanu, nebo ke Qole.

„Konec!“ zařval jsem, to slovo mi přišlo na jazyk samo od sebe. Vzepjal jsem se, rozpřáhl se a hodil jsem obě svá Ostří. Se smrtelnou přesností jsem se trefil do zad dvou mužů, kteří utíkali.

Než vůbec stihli dopadnout, odrazil jsem se do kopu ve výskoku, trefil se jinému botou do zubů a srazil mu helmu. Neozbrojený jsem se k útočníkům obrátil zády, s jednou rukou nataženou daleko před sebe a druhou sevřenou v pěst kousek před obličejem v klasickém obranném postoji, který se učí na Akademii.

Neváhali. Teď už jsem z nich vycítil trochu odhodlání mě zabít. Pořád jsem nevěděl, jestli by to opravdu udělali, ale určitě by mě rádi nechali otestovat lékařské zařízení v citadele.

Vyhnul jsem se dvěma sekům, uskočil bodnutí a pak jsem zaútočil. Uhodil jsem jednoho z nich do ruky, v níž držel meč, odhodil ji stranou a pak je popadl, a přitom jsem ho udeřil loktem do hrudníku. Zakymácel se. Já jsem kopl dalšího Strážce ostří, nejdřív jsem mu nohou mířil na meč, ale tím samým pohybem jsem se nakonec trefil do jeho helmy. Zhroutil se. Vrátil jsem se k tomu předchozím tak rychle, že ani neměl šanci se vzpamatovat, a zasypal jsem ho ranami loktem a pěstí, dokud se mi ho nepodařilo dvakrát udeřit hranou dlaně do hrdla. S hrozivým zachrčením upadl. Teď jsem měl volno na svůj malý trik…

Zbývali čtyři Strážci ostří. Zastavili se a zformovali se tak, že vytvořili zeď mezi mnou a jejich velitelem, který se objevil ve vzdálených dveřích. Evidentně zvažovali, jakou další taktiku proti mně použít, a já jsem věděl, že už nemám moc času před tím, než vyprší účinky pulzního granátu a než se všechny elektrické zbraně zase probudí k životu. Když by to nastalo, byl by s posádkou ámen.

„Teď se musím nejdřív pořádně nadechnout,“ řekl jsem a odpověděl jsem si tak na svou vlastní myšlenku.

„Nejsi ozbrojený,“ prohlásil nakonec jeden z nich. „Vzdej se.“

Zdálo se, že tohle prolomilo ticho, protože promluvil i další. „Zabils mého kamaráda, zrádce. Za to zaplatíš krví.“

Natáhl jsem obě ruce do stran.

Se zahučením se moje Ostří narušení vznesla do vzduchu a přilétla ke mně, přímo do otevřených dlaní. Tohle magnetické zařízení ukryté v manžetách jsem vymyslel, když mi bylo patnáct. Bylo propojené s magnetickým polem na mých mečích a byla v něm energie akorát na jediné použití. Z toho důvodu byly použité elektrické obvody tak prosté, že byly imunní i vůči těm nejsilnějším elektromagnetickým pulzním výbojům, na rozdíl od komplexních rušičů gravitace v magnetických rukavicích Strážců ostří. Další příklad toho, jak mě prakticky vychovávali, aby ze mě jednou byl inovativní vůdce. Taky mi celý život říkali, jak být princem válečníkem a bojovat za svou rodinu. A teď jsem všechny tyhle schopnosti obrátil proti těm, kteří mě celou tu dobu učili.

Usmál jsem se, ačkoli jsem v sobě neměl ani kapku veselí, jen vztek. „Tvoje kamarády neposlali, aby zabíjeli nevinné.“

Ostří narušení se střetla, zazvonila o sebe, vylétly jiskry a srazila se znovu rychleji, než bych si kdy pomyslel. Představil jsem si Qole před začátkem lovu Stínu. Oči jasné, zářící odhodláním a klidem, pohyby řízené instinktem, pamětí a čirým soustředěním. Soustředil jsem se na ni. Meči jsem ve vzduchu opisoval pravidelné vzorce, světla na nich vytvářela nekonečné linky. Zaujal jsem životní postoj tady ve zničeném hangáru, pod domovem svých předků a bojoval na život a na smrt proti čtyřem mužům z mé elitní gardy.

Nevím, jakým způsobem nebo jak rychle padli, a ani bych si nedokázal vzpomenout, jak jsem to dokázal. Můj další vjem byl, že se vrhám na jejich velitele v modrém brnění a plášti, že jsem na něj vztekle skočil, ruce napřažené nad hlavou a pak jsem máchl oběma meči zároveň, abych mu usekl ruce.

Moje Ostří se však setkala se silným odporem. Jeho zbraň byla větší a širší než většina ostatních. Nebyla určená k šermování nebo k rychlým pohybům. Byla určená k tomu, aby prorazila brnění nebo vyřadila z provozu vesmírnou loď.

Naše meče po sobě sklouzly až po jílec, přitom z nich odlétaly jiskry, a já jsem pozvedl oči k několikadílnému hledí jeho helmy. „Vzdej se,“ zavrčel jsem, „tohle je mé jediné varování.“

Hledí se pohnulo a pak se odsunulo a odhalilo tvář Thelaruse Dracortese. Mého krále. Mého otce.

Čas se zpomalil a já jsem se pokoušel porozumět tomu, co vidím. Znal jsem ty hluboko posazené oči, pamatoval jsem si každou linii jeho obličeje, každý jeho výraz.

Nebo jsem si to aspoň myslel. Směs bolesti a vzteku v jeho očích byla nečekaná.

V brnění jsem ho neviděl od doby, kdy jsem byl ještě dítě, takže to pro mě bylo skoro nové. Ale on prošel stejným výcvikem jako já a měl mnohem víc let zkušeností v boji. Měl za sebou mnohem víc bitev.

„Ne, synu, tohle je varování pro tebe.“ Otec postoupil ke mně, zatlačil svým mečem na moje, já jsem se zapotácel, ustoupil o krok a stáhnul se. „Jako tvůj otec tě žádám, abys odhodil svoje zbraně, než to dojde někam dál.“

Nepustil jsem je. „Ne.“ To bylo první slovo, které mě napadlo, které vyjádřilo všechno, co ve mně bublalo od té doby, co jsem s ním naposledy mluvil. „Odhodím zbraně a co potom? Zabiješ ty nepotřebné a zbytek budeš mučit? Proč jsi vůbec tady? Kde je Devrak?“ Měl jsem smrtelnou obavu, že v tom brnění bude právě on, ale tohle bylo tisíckrát horší.

Thelarus spustil svůj meč, který se mu s kliknutím přicvakl k boku. Teď jsem to poznal, i když jsem to už roky neviděl. Měl ten meč, který používal, než se stal králem, když bojoval proti pirátům někde na kraji galaxie. Měl jméno – Beadvar, Ničitel lodí. „Jsem tu, abych se tady o ten zmatek, který jsi způsobil, postaral osobně, protože Devrak nezná celý rozsah našeho výzkumu.“ Devrak by nikdy nesouhlasil s mučením nevinných a otec to věděl. „Mnohem lepší otázka by byla, čeho si myslíš, že tady dosáhneš.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Nechci s tebou bojovat. Nechci bojovat s nikým. Ale už ti znovu nedovolím, abys ublížil komukoli z Kaitanu.“

„Děláš si iluze, že o tom můžeš nějak rozhodovat.“ Postoupil směrem ke mně, ale já jsem neuhnul. Zastavil se a skoro se dotýkal mých mečů. „Naší rodině jsi přinesl akorát ostudu, našemu lidu katastrofu a svým přátelům smrt. Ničeho jiného jsi nedosáhl.“ Postoupil o další krok a natlačil se mi na meče. „A teď ti jako tvůj král přikazuji, abys odložil zbraně.“

Celý život jsem poslouchal jeho hlas a jeho rozkazy. Ale teď jsem už měl možnost volby a svůj směr jsem si zvolil.

Zatlačil jsem na něj, meči jsem škrtnul o jeho brnění, ale nepohnul se a moje frustrace ještě narostla. „Učil jsi mě, abych vždycky dostál povinnosti, kterou mám vůči téhle rodině, a velmi dobře se mi to zapsalo do hlavy, až příliš dobře při zkoušce Přeměny. A teď říkáš, že jsem zneuctil naši rodinu? A kdo jednal proti jejich vůli a mučil je? Kdo celý život lhal svému synovi? Ty jsi zneuctil všechno, všechno, k čemu jsi mě vychovával, všechno, čemu jsem měl věřit. Ty jsi úplně zanedbal své povinnosti.“ Teď už jsem na něj křičel. „Takže ne, neskloním zbraně, ne když mi to přikazuješ, protože na to nemáš právo.“

V otcových očích se zablesklo. Ustoupil o krok vzad a já jsem ani nezaregistroval, jak se mu meč objevil v rukou. Zaútočil na mě a já jsem se instinktivně bránil. Vahou svého meče srazil ten můj na zem, kde mi ho přišlápl, a pak zvedl svůj meč vzhůru, kde se střetl s mým druhým Ostřím. Oba dva mi najednou vyrazil z rukou a pak mě praštil jílcem své zbraně do nechráněného hrudníku. Zasípal jsem a zapotácel se, stejnou měrou z šoku i z té rány. Odzbrojil mě, jako by dítěti sebral nějakou hračku.

„Nemám právo? Když máš vést lidi, tak to je rozhodnutí, ne že to jen tak zdědíš!“ zavrčel Thelarus. Vrásky v obličeji se mu prohloubily, tyčil se nade mnou a mířil na mě mečem. „Vládce není sentimentální. Vládce se obětuje. A ty bys zabil sto lidí, abys zachránil jediného člověka? Tvoje sobeckost je šokující.“

Náhle jsem si uvědomil všechny řezné rány a modřiny, ke kterým jsem ani nevěděl, jak jsem přišel. Vzhledem k tomu, jak moc jsem krvácel, hrozilo, že brzy omdlím. Kromě toho do hangáru přicházeli další vojáci a mířili na nás zbraněmi. Tolik k myšlence, že bych se střetl se všemi. Možná že bych je zvládl na chvíli zadržet.

Unaveně jsem se vyškrábal na nohy.

„Říkáš, že je potřeba obětovat hodně. Obětovat co?“ zeptal jsem se. „Otče, ty jsi někdy oslepnul. Zaměřil ses na praktické věci, kterými jsi chtěl dosáhnout svého ideálu. Na celkový obraz.“ Teď byla řada na mně, abych k němu popošel a zastavil jsem se tak daleko, že jsem se hrudníkem téměř dotýkal špičky jeho meče. „Nakonec to ale znamená, že tvým největším ideálem je úspěch naší rodiny. Jaká rozhodnutí asi děláš, když tě pohání taková myšlenka? Volíš takové věci, ze kterých těžíme my, nebo ze kterých těží ostatní? Opravdu jsi tak arogantní, že si myslíš, že blaho naší rodiny a všech ostatních je jedno a to samé?“

Výraz v otcově obličeji se nezměnil, ale ani se mě nepokusil zastavit. Co kdyby se mi povedlo ho svými slovy nějak ovlivnit? Určitě musel alespoň částečně vědět, že to, co říkám, je pravda.

„Víš, kdo mě učil? Ty sám jsi mě učil, že mám zlepšovat životy ostatních. Myslíš, že jsi jejich životy zlepšil?“ zakřičel jsem na něj bez varování a prstem jsem ukázal na loď za sebou. Můj svět se smrsknul jen na mého otce a mě a na to, z čeho se mi kdy vařila krev v žilách. Láska k tomuto muži, k mé rodině a zuřivá zoufalost nad tím, do jaké situace to došlo. „K čemu jim je nějaký širší obraz? Tvůj širší obraz se skládá z miliard jednotlivých životů a ty bys byl schopný se každému z nich podívat do očí a říct jim, že si zaslouží zemřít, když ty sám jsi neobětoval nic?“

Trhaně jsem se nadechl a s rozpaženýma rukama jsem ustoupil o krok zpátky. „Otče, nemyslíš si, že naši rodinu drží nad vodou to, že krademe a mučíme jiné, a že opravdovou obětí bylo dovolit, aby naše rodina selhala?“

Na zlomeček sekundy probleskla otcovým obličejem bolest, ale pak ji zase rychle nahradil královský kamenný výraz. Dal svůj meč pryč.

„Loď tvých kamarádů teroristů je obklopena vojáky, venku kolem hangáru jsou stíhačky a technici naštěstí nastavili drony zpátky na jejich původní program,“ informoval mě bez špetky emocí. „Jestli se rozhodneš bojovat, zneškodníme tě. Jestli tvoji… ‚kamarádi‘ budou bojovat, budou zabiti. Ty jsi zraněný a někdo tě vezme na ošetřovnu, aby se tam o tebe postarali. Navštívím tě tam, až alespoň částečně přijdeš k rozumu.“

Co bych teď měl dělat? Přes rameno jsem se podíval na Kaitan.

Telu a Basra nesli Arjana na přikrývce, kterou používali jako provizorní nosítka. Jeho rány vypadaly strašně a ani jsem nevěděl, jestli ještě žije. Eton měl narychlo zafačovanou nohu, jako kdyby stále krvácel. I když sotva dokázal chodit, pokoušel se pomoct Qole se postavit. Byla na kolenou, oči měla pevně zavřené a obličej ztrhaný, jako kdyby vedla nějaký vnitřní boj. Pohled na ni mě bodnul u srdce a zatoužil jsem jít k ní… ale moje místo bylo tady, mezi mým otcem a jí. Posádka byla pomlácená, zraněná, ale i tak se dokázali dostat zpátky na loď. Překonali všechny překážky a celou královskou rodinu. Já jsem se alespoň mohl pokusit odporovat králi.

Otočil jsem se zpátky a zavrtěl jsem hlavou. „Ty to nevidíš? Není důležité vyhrát, ale udělat správnou věc.“

Thelarus pokrčil rameny a zvedl ruku. „Sleduj následky svých činů.“

A bylo to tu. Vydá rozkaz, vojáci zaútočí a všichni zemřou. Všechny kromě mě a já bezpochyby budu na zbytek svých dnů vykázán někam daleko, nebo aspoň dokud se nějak nepřeprogramuju. Na vteřinu jsem zavřel oči. Gratulace, Neve, došly ti nápady.

„Thelarusi Dracorte, na vašem komu se právě spustil varovný signál. Spustil se proto, že máte obdržet upozornění, když se na trhu dějí obzvláště drastické změny.“

Basrův hlas mi zněl v uších. I přitom, v jakém stavu jsem byl, jsem sebou cuknul. Jeho schopnost se ke mně nenápadně přiblížit byla skoro nadpřirozená.

Absolutně jsem netušil, kam tím míří, ale otec stál klidně a sledoval, jak kolem mě Basra prochází.

Něco na něm bylo jiné. Na jedné straně těla mu na oblečení zasychala krev, ale tím to nebylo. Obvykle býval nahrbený a v podstatě splýval s pozadím. Teď se však narovnal, ramena roztáhl doširoka a ruce spojil za zády. Vyzařoval sebevědomí a vypadal jako ředitel na schůzi správní rady, ne jako uprchlík před popravčí četou.

„Jak to víte?“ Otec přimhouřil oči.

„Protože takhle má každý představitel velkého průmyslového podniku nakonfigurovaný systém a vy jste hlavou Dracorte Industries. Neztrácejme ale čas úplnými triviálnostmi. Musím vám říct něco mnohem důležitějšího.“

Basra se zarazil a naklonil hlavu na jednu stranu. „Jsem Hersius Kartolus Třináctý. Vy víte, kdo jsem a jaké mám zdroje. Možná byste taky měl vědět, že v uplynulém týdnu – od té doby, co jsme absolvovali příjemné setkání s vašimi morálními ekvivalenty, rodinou Treznor-Nirmanasů –, jsem skupoval vaše produkty od všech brokerů, které znám. Kupoval jsem převážně minerály, ty samé, které představují většinu vašeho obratu a tržeb. A samozřejmě taky Stín.“

Zamrkal jsem. „Prosím?“ Možná že ztráta krve nějak ovlivnila můj sluch.

Překvapivě se však zdálo, že otec slyší naprosto dobře. A navíc se zdálo, že ho zajímá, co Basra říká. Obličej měl pořád jako z kamene, ale ruku s mečem spustil k boku a řekl: „Blafujete.“

Basra promluvil tak pevným a věcným hlasem, že by jím mohl řezat kov. „Poslužte si a zkontrolujte si komy nebo informační kanál, který bezpochyby máte v hledí své helmy.“

Šokovaně jsem sledoval, jak otec opravdu aktivoval hledí, které se mu spustilo před obličej. O pár sekund později ho zase zvedl. V očích měl vztek a v obličeji začínal rudnout.

„Myslíte si, že to je dobrý nápad? Naštvat mě předtím, než vás zatknu?“

„Vaše Veličenstvo,“ řekl Basra a propletl si před sebou prsty. Způsob, jak vyslovil „Veličenstvo“, byl sice formální, ale nebyla v tom žádná mimořádnost. „Myslím, že oba víme, že máte výjimečné vojenské schopnosti a kritický úsudek, ale nikdy jste nebyl tak obchodně zdatný jako váš otec Axandar. Dovolte mi vám to celé vysvětlit.“

Rozhlédl jsem se kolem a snažil jsem se pochopit, co se to děje. Vojáci se rozprostírali po hangáru pořád dál a dál a obklopovali nás. Nebyli to Strážci ostří a evidentně byli překvapení obrazem zkázy, který se před nimi rozprostíral. Po podlaze se válela těla, byla pokrytá krvavými skvrnami a byly v ní vystřílené díry.

A uprostřed toho všeho stál Basra a hovořil o situaci na trhu? Tvrdil, že je Hersius Kartolus – Třináctý, nic míň? Ono jich bylo třináct? To bylo víc než absurdní. Ještě bych mu tak uvěřil, že pro Kartoluse pracuje, ale před několika lety jsem ho viděl na vlastní oči a naprosto určitě to nebyl Basra.

„Zaprvé se právě dostává do oběhu článek, jehož součástí jsou záběry z Kaitanu, kde se píše o obrovském incidentu v Dracorteské citadele, způsobeném vaší neschopností dál ovládat těžební drony. Zadruhé se v uplynulé hodině nerostné suroviny, které jsem nakoupil, prodávaly tak rychle, jak to jen jde. Když obchodníci uvidí, že se někdo nějakého produktu snaží zbavit tak rychle, určitě si začnou myslet, že se něco děje, a budou se tak chovat taky. Těch pár, kteří jsou inteligentnější, nebo jen velmi dobře informovaní, mohou využít příležitost a začít nakupovat. Například třeba Treznor-Nirmanasové. Zatřetí, když se rozšíří informace, že se vaše drony zbláznily a ničí přímo vaši domovskou planetu a že Treznorové zběsile skupují vaše produkty, investoři jednoduše zpanikaří. Budou si myslet, že jste ztratili důvěru ve své vlastní produkty, a oni pak ztratí důvěru ve vás. Jsem si jistý, že Treznorové rádi vydělají na tom, co nakoupili, a s radostí budou sledovat, jak nezvládáte dodržet jejich přísný splátkový kalendář… vy i já víme, že dodržet ho by bylo obtížné, i kdybyste na tom byli finančně velmi dobře. Mám pokračovat?“

Otec začal ztěžka dýchat. V obličeji mu zaškubalo. „Právě jste si podepsal rozsudek smrti.“

Basra se na něj shovívavě usmál. „Víte stejně dobře jako já, že veřejnost se už i tak obává, jestli dokážete ovládat své drony. Události poslední hodiny jsou katastrofální, ale když se do toho vložím já, budou ještě horší. Pokud nás zadržíte nebo zabijete, tak to, co jsem právě popsal, bude pokračovat podle plánu. Jediný způsob, jak to celé zastavit, je, že to potvrdím biometrickým signálem vyslaným z Kaitanu, který bude na oběžné dráze. A co víc, pokud moji krajané a já budeme moci bezpečně opustit útulnou náruč vaší úžasné pohostinnosti, osobně se zasadím o zpětný odkup. Hodnota vašich akcií pravděpodobně nebude stejná jako předtím, ale měla by se zásadně zlepšit.“ Odmlčel se a pak zamyšleně, skoro sám k sobě dodal: „Protože vykoupím zpět víc produktů za nižší cenu, nejspíš na té transakci něco i vydělám. Bude to výhodné pro všechny.“

Thelarus zíral na Basru ne záštiplně, ale kalkuloval, jako kdyby se snažil odhadnout svého protivníka při duelu. „Je to dobrý blaf, ale stejně dobře jako já víte, že jakýkoli pokus o snížení hodnoty našich produktů v takovém měřítku by vypadal jako nehorázná manipulace. Nikdo ve skutečnosti neuvěří, že nemáme důvěru ve své vlastní produkty. Kromě toho byste tohle mohl tvrdit a nebylo by nutné narazit vaší lodí do mojí citadely a dostat se přitom do naprosto ošemetné situace. Čichám tady zoufalství.“

Basra přikývl. „Obojí je pravda. Pokud to ovšem není blaf, protože příkazy přišly přímo z vaší královské citadely během poslední hodiny.“ Pohnul palcem a do vzduchu vyletěl malý komunikátor určený k napojení do větších systémů. Otec ho instinktivně chytil. „Dracortesové se potajmu snažili zbavit skladových zásob, hackeři odhalili jejich stopy ve všech obchodních transakcích. Už vidím ty novinové titulky. Bude to finanční skandál století… a konec úspěchu vaší rodiny.“

Hangár naplnilo ticho a narušovaly ho jen kapky krve, které mi odkapávaly z rukou na podlahu. Všichni stáli tak klidně, že to po nedávném chaosu působilo skoro nadpřirozeně.

Bylo snadné si představit, že si Basra jednoduše vyfantazíroval nějaký příběh. Věděl jsem, že je nadaný. Věděl jsem, že jen ti nejnadanější se dokážou vykoupit z finanční korporace, do níž se kdysi upsali. Ale jak skončil na jedné lodi s Qole pro mě bylo opravdu záhadou. Ale to rozhodně ani v nejmenším nevysvětlovalo, proč ho teď otec začal brát vážně. Basra tvrdil, že dokáže zasáhnout mou rodinu tam, kde je to bude nejvíc bolet, a že cestou na Luvos se trochu věnoval nákupům… ale to je, jako by srovnával chytání ryb na udici s lovením Stínu, jestli tohle byla ta věc, které se celou dobu snažil dosáhnout.

I kdyby Basra mluvil pravdu, nedokázal jsem si představit, že by otec souhlasil. Dovolit posádce Kaitanu jednoduše odletět po tom všem, co se stalo, bylo jednoduše nemyslitelné.

Až na to… Že existovala jedna věc, které si otec cenil ještě víc než své vlastní hrdosti.

„Přemýšlíš, co je v tuhle chvíli nejlepší pro naši rodinu, nebo to má být nejlepší pro tvé ego?“ zeptal jsem se jemně.

Thelarus Dracorte se zhluboka nadechl. V matném denní světle jsem viděl, jak mu z obličeje částečně mizí hněv. Na mě se nepodíval, oči měl upřené na Basru.

„Zmizte,“ prohlásil úsečně. Pak konečně pohlédl na mě. „Ty taky. Vypadni.“ Bez dalšího slova se otočil a odkráčel zpět ke svým mužům.

Naprosto šokovaný jsem sledoval, jak otec odchází. Neohlédl se. Ani jednou.

XXII

QOLE

Zavřela jsem oči a jako bych se tím odřízla od celého jednoho světa a pak se probudila na jiném místě. Už jsem neslyšela Basru, Telu nebo Etona, kteří na mě všichni mluvili – nebo v Etonově případě křičeli. Necítila jsem své tělo ve tmě a neviděla jsem nic kromě vzdálených záblesků světla. I když jsem si připadala, jako bych se vznášela, věděla jsem, že jsem na něčem vratkém, že jsem přímo na okraji, a co nevidět spadnu.

Už jsem se nakonec doopravdy zbláznila? Byla jsem mrtvá? Nebo jen na pokraji těchto událostí?

Světla se váhavě přiblížila. S nimi jsem cítila, že mám na výběr. Odstrčím je, pokusím se udržet si křečovitě kontrolu sama nad sebou a vystrnadím to ze svého života? Nebo ty jiskry chytím, uvolním moc, kterou v sobě skrývají, a pokusím se ji ovládnout?

I tak se mi však obě možnosti zdály nedosažitelné. Možnost volby byla jen iluze. Obě cesty by mě dovedly na stejné místo.

K šílenství. Ke smrti. Ale třeba tu byla i třetí možnost.

Smíření. To slovo mnou procházelo jako šepotání, jako kapky vody, jako oceán. Smíření, ne zapomnění. Zapomnění je konec. Pád. Smíření je cesta. Možná bych se po ní mohla vydat.

Mír. Otevřít.

To mě napadlo, když se kolem mě světla opět shromáždila. Nalepila se mi na prsty u nohou i u rukou, na chodidla, na ruce. Cítila jsem, jak se ke mně moje tělo vrací. Tentokrát jsem se ho nesnažila odehnat, ani jsem před ním neustupovala, což byly moje první impulzy – dvě cesty, po kterých jsem šla celý život.

Přijmout.

Ano, pomyslela jsem si. Tohle.

Natáhla jsem paže, ale ne abych něco odehnala nebo abych něco uchopila. Otevřela jsem je a objala světlo.

Záblesk byl oslepující, ale ne zubatě roztřesený. Byla to teplá povodeň a já jsem si uvědomila, že mám otevřené oči. Taky jsem si uvědomila, že držím něco mnohem pevnějšího než imaginární nehmotná světla. Někoho.

Zamrkala jsem a odtáhla se. Zíraly na mě jasné stříbrošedé oči. Stáli jsme na nohou a naše obličeje od sebe byly vzdálené jen na šířku prstu. Musel mě vytáhnout a já jsem kolem něj evidentně obtočila své ruce.

„Jsi vzhůru,“ řekl Nev. „Musíme jít.“

Zbytek světa kolem mě se nevrátil tak jemně. Hangár vypadal jako dno temné jámy, do které jsme všichni spadli. Všude ležela těla, díry protavené nebo vystřílené do podlahy nebo do stěn byly pocákané krví a pohasínající denní světlo čím dál tím rudější dovnitř pronikalo skrz rozsekané traverzy ve střeše a poničený strop Atria nad námi.

Kolem nás už skoro nikdo nebyl. Ve vzdáleném konci hangáru zůstalo několik strážných s puškami a meči v pohotovosti. Ale nešli po nás. Nev měl své meče připevněné na zádech a zbytek posádky se už evidentně dostal rampou dovnitř do Kaitanu. Basra a Telu nesli Arjana mezi sebou v přikrývce a šli z nákladového prostoru směrem k můstku. Basrovi přes rameno stále visela taška s jeho provizorní lékárničkou, ale puška už ne. Následoval je Eton, který se za nimi pomalu vlekl. Na nohou měl rudé fleky, i když jeho obvazy byly čerstvé. Rozhodně potřeboval ty rány sešít, takže se nejspíš sunul směrem k lékárničce na můstku. Měl jen jednu pistoli v jedné ruce, což u něj znamenalo, že je prakticky neozbrojený.

„Ale… jak?“ řekla jsem. Byla jsem příliš omráčená na to, abych se Neva už pustila. Nechápala jsem, proč na nás nestřílejí, nebo proč v poslední chvíli přestali.

„Basra. Přesvědčil mého otce, aby nás nechal jít.“

„Jak?“ zopakovala jsem.

„Vysvětlím ti to později. Jak už jsem říkal, musíme jít.“

Vzal mě za jednu ruku a přehodil si ji přes rameno, aby mě mohl podpírat. Ale udělali jsme jen tři kroky směrem k lodi, než jsem si uvědomila, že dokážu chodit a že Nev je ten, který potřebuje pomoc. Přehodila jsem si jeho ruku přes své rameno, abych mohla podpírat já jeho. Bundu měl potrhanou a mokrou. Nebyl tak zakrvácený jako Eton, takže jsem doufala, že žádná z jeho ran není vážná. Už tak jsme měli dost zranění, se kterými bylo nutné se vypořádat.

Ale to nebyla jen obava o jeho zdraví. Když jsem si představila, že je vážně raněný, okamžitě se mi zrychlil dech a sevřel se mi hrudník. Jako bych si představovala Arjana se stejnými ranami – někoho, kdo pro mě tolik znamenal, že mi připadal jako kousek mě samotné.

Arjan…

Ještě jsem nemohla na svého bratra myslet. Musela jsem se soustředit, abychom se odsud dostali, abych o něm mohla přemýšlet později.

Když jsme došli k rampě a začali se po ní posunovat nahoru, konečně mi došlo, co říkal: Musíme. Musíme jít.

„Ty…“ řekla jsem třaslavě, stejně jako se mi třásly nohy, když jsme došli na konec rampy a vstoupili do nákladového prostoru. „Ty jdeš s námi?“

Nev se na mě usmál, skoro zlomeně, ale ne úplně. „Já teď patřím sem… jestli nebudeš mít nic proti.“

Jako kdyby chtěl udělat tečku za tou neuvěřitelnou větou, kterou právě vyslovil, rázně zmáčkl tlačítko a otvor do lodi se za námi zavřel. Mechanismus zněl už unaveně, ale nakonec se zasyčením všechno zapadlo na své místo. Pustil se mě a podařilo se mu stát samostatně, i když nevypadal úplně stabilně. V očích a v obličeji mu zářilo odhodlání a zbytek těla se tomu pomalu přizpůsoboval. Přesunul se k schodům na můstek.

„Zkontroluju systémy, jestli je loď vzduchotěsná, a myslím, že když použijeme solární plachtu a veškerý výkon odkloníme do jednoho motoru – do toho, který je sice skoro zničený, ale ne úplně –, mohla bys nás zvednout…“

Pohlédl zpátky na mě, zarazil se a znejistěl. Nepohnula jsem se. V hrudníku jsem měla něco jasného a teplého, tak jasného, že to bylo skoro horké a bodalo mě to do očí.

„Promiň,“ řekl, protože špatně odhadl, co znamená výraz mého obličeje. Nebo mu možná nerozuměl. „Nechtěl jsem si uzurpovat vaši autoritu… Kapitánko. Jestli máte jiný nápad…“

Zavrtěla jsem hlavou. „Ne, přesně na tohle jsem myslela.“

„Tak…“ Vypadal nejistě. Skoro jako by se bál. „Co se děje? Je v pořádku, že tu jsem? Můžu…“

Znovu jsem zavrtěla hlavou. Polkla jsem a snažila jsem se najít hlas. „Jsem ráda, že tu jsi. A prosím… říkej mi Qole.“

Jeho obličej zaplavila úleva a usmál se. Vypadal, jako by byl ztracený a právě se našel. Ale tenhle výraz mu vydržel jen krátkou chvilku. Pak přikývl. „Qole… půjdu zkontrolovat náš status a zjistím, jestli jsme připravení, abys mohla vzlétnout.“

„Hned za tebou přijdu.“

Vyšel po schodech, jako by měl v sobě nějaký dosud nepoužitý zdroj energie, kterým jsem já rozhodně nedisponovala. Když byl pryč, přejela jsem si rukama přes obličej a na dlaních jsem ucítila vlhkost. Prohrábla jsem si vlasy, pevně zavřela oči a pokusila jsem se zapudit další slzy. Musela jsem být kapitánkou, pilotoval loď, která nejspíš při nejbližší příležitosti spadne z oblohy, a toho bych nebyla moc dobře schopná, kdybych přitom plakala.

Kromě slz v očích a únavy mi však v tuhle chvíli nic nebylo. Zdálo se, že jsem s tím, čím jsem byla posedlá, uzavřela nějakou dohodu, i když se to všechno odehrávalo jen v mé hlavě. Vypadalo, že se to drží zpátky. Nebyla jsem ani šílená, ani mrtvá.

Alespoň zatím ne. Netušila jsem, jak dlouho mi to vydrží.

Když jsem dorazila na můstek, panoval tam organizovaný chaos. Arjan ležel na provizorním lůžku z pokrývek navrstvených na lavici a Basra kolem něj efektivně kmital. Bez pochyby si vybral můstek jako místo, odkud by mohl získat nějakou pomoc, avšak nebyla jsem si jistá, jestli my zmůžeme něco, co oni ne.

Všimla jsem si nejméně tří zároveň běžících videohovorů. Vypadalo to, že Basra komunikuje s několika lékaři z různých koutů galaxie. Nedokázala jsem si představit, kolik ho to musí stát peněz. Postupoval přesně podle jejich instrukcí, čistil, vázal obvazy, zapichoval injektorové trubičky Arjanovi do krku a mluvil, jen když si potřeboval nechat něco upřesnit. Byl uctivě nesmělý a já jsem měla velký problém si nějak spojit tohoto Basru, který ošetřoval mého bratra, s člověkem, kterým byl v té laboratoři… A později evidentně také v hangáru, když pokořil Thelaruse Dracortese.

Etonovi nevěnoval nikdo tolik pozornosti. Seděl na podlaze, vedle sebe otevřenou lékárničku, ale nějak to zvládal. Telu mu pomáhala zašít velkou krvácející sečnou ránu na noze, když zrovna něco nepodávala nebo nehledala Basrovi. Místo toho, aby si vzal některou z injektorových trubiček určených pro Arjana, Eton otevřel láhev průhledného alkoholu, který si rovnoměrně lil na svou ránu a sobě do krku. Nev zároveň kontroloval systémy a občas přes rameno radil Telu. Určitě byl vyškolený k ošetřování bojových zranění v polních podmínkách.

Nikdo si mě nevšímal, když jsem přišla, což mě těšilo. Už se věnovali tomu, co bylo potřeba dělat. I přesto, jak zničení jsme všichni byli, jsme pořád byli dobrý tým.

Vklouzla jsem do svého křesla a zkontrolovala infokanály. Potřebovala jsem pár informací, abych se ujistila, že Kaitan může vzlétnout.

„Dostanu nás odsud,“ řekla jsem a otočila se k ovladačům.

Samozřejmě jsme měli eskortu, která se skládala z Dracorteské královské vzdušné stráže a několika torpédoborců. Ale stejně jako strážní v hangáru nás nechali být. Jen nás sledovali a čekali. Aspoň byli trpěliví, protože my jsme letěli pomalu. Kaitan zápasil s každým výškovým metrem, který nabíral, jako by se plazil nahoru po strmém útesu. Poháněla nás jen jedna tryska motoru a solární plachta, ale stoupali jsme.

Město Dracorva bylo sice poničené, ale pořád vypadalo velkolepě, když jsme se od něj vzdalovali. Jediné viditelné drony byly v troskách, zapadlé ve zčernalých kráterech. Několik věží bylo také černých, jiné byly pobořené. Na několika místech ještě hořelo a k obloze stoupaly sloupy hustého dýmu.

Nev se na město nedíval, ani skrz hlavní průzor v lodi, ani na záběry na monitorech. Možná to nedokázal. Místo toho se soustředil na můj obličej, naklonil se ke mně a vykládal mi, co se stalo v hangáru. Když jsme stoupali vzhůru skrz atmosféru Luvosu, potichu mi sděloval detaily, aby nerušil Arjana. Ten už nesténal. Basra mu dal něco, po čem upadl do bezvědomí, a dál na něm pracoval. Eton občas sykl, když Telu dokončovala poslední stehy. Pak mu stehno stáhla silným kompresním obvazem.

Když s ním skončila, přesunula se k Nevovi a přerušila ho jen na tak dlouho, aby mu nakázala, aby si sundal bundu. Zmateně se usmál… nepochybně se cítil jako praštěný kvůli ztrátě krve, uvědomila jsem si, když nasáklá látka pleskla o zem. Telu mu okamžitě začala čistit a obvazovat rány, které mu pokrývaly ruce jako rudá mřížka. Pracovala rychle, aby zastavila krvácení.

Pokrčil rameny, když viděl, jak poplašeně se s Telu tváříme. „Tyhle rány by byly hlubší a přišel bych o končetiny i o život, kdyby se otcova garda nedržela zpátky.“ Jeho hlas zněl čím dál víc pochmurně, když nám dovykládal celý příběh a vysvětlil, co se událo mezi ním, jeho otcem a pak Basrou.

Podle Neva se Basra – neboli Hersius Kartolus Třináctý – chystal odvolat svůj obrovský finanční útok na Dracorte Indrustries, než použijeme Belariusův pohon… jen vteřinu předtím. Nepochybovala jsem o tom, že pokud by to udělal dřív, naše alarmy by se zase rozječely a hlásily by uzamčení zbraní. Vzhledem k tomu, jak vypadaly Nevovy paže pod obvazy, jsem měla podezření, že by nás rozstříleli na cucky i přesto, že jsme měli králova dědice na palubě.

Moje podezření se potvrdilo, když se z mezilodního i celoplanetárního komu ozval hrubý hlas.

„Občané pod ochranou Dracorteské královské rodiny, prosím pozor. Váš král Thelarus Axandar Rubion Marsius Dracorte nyní učiní oficiální prohlášení zásadního významu.“

Hlas, který se ozval potom, byl však mnohem hrubší. Vůbec nezněl jako hlas muže, s nímž jsem se setkala v nazdobeném obývacím pokoji. Tehdy se Thelarus choval jako král, ale tentokrát jsem si ještě dokázala představit, že je Nevovým otcem. Teď však zněl jenom jako král. Vůbec nějako otec.

„Tímto oznamuji, že se oficiálně distancuji od Nevariana Dracortese a že ho vyděďuji. Už není mým synem, ani mým dědicem, ani vaším princem a nesmí si nárokovat další zděděná jména. Do zkázy ho přivedly především jeho vlastní skutky, ale já to svou vlastní rukou završím.“

Všichni jsme ztuhli a šokovaně zírali na Neva. Zamrkal, jako by mu ještě nedocházelo, co právě slyšel.

Thelarusův hlas zazněl jako další mocný výstřel. „Tímto ho vykazuji z planety Luvos, a pokud na ni ještě kdy vkročí, bude popraven za velezradu. Milosrdně mu daruji život, abych udělal tečku za tím, co pro mě znamenal, ale pokud o něj přijde rukou někoho jiného, pro naši rodinu to nebude nic znamenat. Může si ponechat příjmení Dracorte jako připomínku své hanby a potupy. Jeho osud je teď v rukou Velkého Sjednotitele.“

I když byla loď stále vzduchotěsná, zdálo se mi, jako by nám kyslík unikal ven do atmosféry. Nev vypadal, jako by mu to vyrazilo dech. Přejel si dlaní po obličeji, přes ústa a pak rozevřel prsty kolem očí. Vypadaly hrozně.

„Z toho důvodu,“ pokračoval Thelarus nemilosrdným tónem, „mám povinnost a zároveň je mi ctí oznámit, že mou dědičkou se stává Solara Ysandrei Rezanna Verasia Dracortesová. Po mé smrti zdědí všechny tituly i všechna panství a statky, které mi náleží, a společně s nimi i trůn Luvosu a všechny povinnosti, které k němu náleží. Ať jednou vládne moudře, se ctí a s neotřesitelnou loajalitou vůči své rodině.“

Při posledních slovech zavřel Nev oči a pak se kom odmlčel.

Chvíli jsme všichni byli zticha, až na Basru, který to celé víceméně ignoroval a vrátil se ke svým videohovorům s lékaři. Dokonce i Eton na Neva hleděl trochu soucitně, ale možná to jen tak vypadalo, protože měl skleněné oči a láhev s kořalkou byla poloprázdná.

Pak Telu pokrčila rameny a přilepila Nevovi na obvaz poslední kousek leukoplasti, takže sebou škubl a otevřel oči. „Stejně jsme všichni věděli, že se to stane, žejo? Tohle je jen formalita, to, co všichni vidí – zplesnivělá poleva na shnilém dortu, jestli víš, co myslím.“

Chtěla jsem jí říct, že tím mu asi moc nepomůže, když tu se Nev shrbený nad ovládacími panely narovnal. Usmál se, ale ne vesele. Ve tváři měl pravý opak radosti.

„Myslím, že Eton chce upéct ten dort,“ prohlásil. Poodstoupil, aniž by se na mě podíval, a vydal se pryč z můstku.

„Ne,“ řekl Eton sedící zády opřený o stěnu. Mluvil pomalu a trhaně, podobným způsobem jako Kaitan letěl. „Ne tak docela, už se mi nechce. Možná. Každopádně, zachránil jsi mě… ale buďme upřímní,“ řekl tišeji, „kvůli mně samotnému jsi to nedělal.“

Nev se zarazil a setkal se s jeho pohledem. Něco se mezi nimi odehrálo a pak se na mě oba podívali. Otočila jsem se na svém sedadle a upřeně jsem se zahleděla skrz průzor, abych skryla, jak se červenám. Skrz poslední vrstvu atmosféry už byly téměř vidět hvězdy.

„Jsem si docela jistá, že tebe jsem zachránila já,“ zabručela Telu, možná aby uvolnila napětí, „když jsem pomocí dronů zabavila vzdušnou stráž, takže tě nerozstřílela na kusy.“ Zaváhala. „A pak jsi zachránil ty mě, když jsem ještě seděla vevnitř v lodi a háčkovala ty drony. A Qole nás zachránila předtím, když vaporizovala celou armádu. A Basra nás zachránil po tom všem… takže by se dalo říct, že jsme se zachránili navzájem, takže si neuzurpuj všechny zásluhy, jo?“

Byla jsem pitomá. Protože i přes to všechno, čím jsme prošli, i přes to, že moje loď držela pohromadě jen díky obvazům, můj bratr ležel v bezvědomí na lavičce vedle mě a že jsme od nepřátel nebyli dostatečně daleko na to, bychom použili Belariusův pohon, i přesto všechno se moje soustředění rozpadlo, když jsem si představila pohled Nevových očí. Srdce se mi rozbušilo rychleji.

Ale pak Nev odešel beze slova a mé dětinské naděje vzal s sebou pryč. Byla jsem dvojnásobný pitomec. Nejenže to byl mladý muž, z něhož se mi rozbušilo srdce jako z nikoho jiného, a že byl z královské krve a své předky mohl vystopovat do doby před Velkým kolapsem, ale taky jsem mu pomohla k tomu, aby se stal vyhnancem a otec se ho zřekl.

Když jsme se vzdalovali od Luvosu, moje myšlenky stále vířily. Možná že jsem byla trojnásobný pitomec, protože jsem je nechala vířit. Ale odstřihnout se od nich se mi v minulosti moc nevyplatilo. Mohlo by mi to ublížit, stejně jako mi ublížilo, když jsem se urvala ze řetězu. Možná jsem jen měla zůstat… otevřená. Snažit se dosáhnout rovnováhy, ne extrémů.

Kromě toho byla moje rodina stejně stará jako Nevova, a i když nebyla královská, měla stejně bohatou historii. A jestli na tom všem bylo něco pozitivního, tak fakt, že Nev už taky nebyl členem královské rodiny. Možná že jsme našli něco společného poté, co jsme si oba navzájem zničili život.

Stíhačky vzdušné stráže a torpédoborce nás konečně nechaly být a dovolily nám, abychom mohli použít Belariusův pohon, i když si stále nechaly dostatečně malý odstup na to, aby nás mohly rozstřílet na částice, kdybychom nedodrželi svou část smlouvy.

„Basro?“ řekla jsem. Přišlo mi podivné dávat rozkaz někomu, kdo byl evidentně bohatší než Velký Sjednotitel. Ale i tak to pořád byl Basra. Tuhle novou stránku jeho osobnosti budu muset poznat později. „Udělej to. Jsme připraveni.“

Aniž by odhlédl od Arjana, posunul prstem po jednom z infopadů. „Hotovo,“ prohlásil.

Nechtěla jsem to ověřovat. Zmáčkla jsem tlačítko a spustila Belariusův pohon a ulevilo se mi, že aspoň jedna věc na téhle lodi funguje tak, jak má. Hvězdy kolem nás se roztekly. Za pár chvil jsme Luvos nechali několik světelných let za sebou, společně s Dracortesy.

Všechny kromě jednoho.

■ ■ ■

Když jsem se ujistila, že Telu nastavila správné souřadnice, když mě Basra ujistil, že Arjanův stav je prozatím stabilizovaný, a když jsem pomohla Etonovi do jeho ubikace, aby si na chvíli odpočinul, vydala jsem se sama do nákladového prostoru. Tam jsem našla Neva.

Oběma rukama se opíral o průzor. Skrz bílé obvazy mu už na několika místech prosakovala červená. Bude to chvíli trvat, ale časem se mu to zahojí. Nevěděla jsem však, jestli se mu zahojí i to ostatní, když jsem sledovala, jak zírá ven na rozmazané hvězdy. Sama jsem měla zkušenost s tím, že když přijdete o rodinu, tak se s tím člověk těžko vyrovnává.

Ale já jsem nepřišla o celou rodinu. Svého bratra jsem přes veškerou nepřízeň osudu získala zpět. Při té myšlence mě píchlo u srdce. Zatím jsem se nenechala zavalit pocitem úlevy. Arjan byl naživu. Byl zraněný, ale ty rány, dokonce i to oko, to nebylo nic proti tomu, že žije. Téměř se mi motala hlava z té radosti, že ho mám. Všechno ostatní vyřešíme později.

Zato Nev toho ztratil mnohem víc, než si myslel, že je možné.

Ale zvolil si to, vybral si nás, ještě předtím, než ho vyhnali a vydědili. Kvůli tomu jsem si k němu však připadala blíž. Propletla jsem svou dlaň s jeho, kterou měl položenou na stěně. Když se překvapeně narovnal, uchopila jsem jeho ruku do své.

Nev na mě zamrkal. A pak, než jsem si uvědomila, co se děje, si mě přitáhl k sobě. Ústa měl hladová a rty pevné a teplé. Naklonila jsem hlavu dozadu, bez dechu jsem zareagovala a objala ho. Na chvíli ani Stín, ani posádka, ani rodina, ani nic jiného neexistovalo. Byli jsme jen my. Tohle byla odpověď na jeho otázku, co bych si přála nejvíc jen pro sebe – můj skrytý, zoufalý sen se probudil k životu, zatímco moje starosti a povinnosti odpluly pryč.

Hrudník se mu zvedal a klesal proti mému. Oba jsme dýchali zrychleně a mně se motala hlava víc než kdy jindy. Možná proto, jak pevně jsme se objímali, jako kdyby se nás něco snažilo od sebe odtrhnout. V pažích měl velkou sílu, i když byly poraněné.

A byl to nakonec tenhle praktický detail, který mě přiměl se odtáhnout. „Tvoje rány…“ řekla jsem. A pak jsem najednou nevěděla, co bych měla říct dál. Naše ruce visely spojené, jako most mezi námi a oba jsme se na ně dívali, jako bychom najednou nevěděli, co dělat.

I tak jsme se nepustili.

„Kam míříme?“

„Na Alaxak. Nevadí ti to?“

Zavrtěl hlavou.

„Nemusíš… nemusíš zůstat, až se tam dostaneme.“ Ta slova mě bolela, ale říct jsem to musela.

„Já vím,“ řekl a já jsem zadržela dech. „Ale chci zůstat.“

Vydechla jsem a vychrlila jsem: „Ani nevím, co budeme dělat, až se tam dostaneme.“

Pohlédl na mě a usmál se. „Budeme lovit Stín, řekl bych. Všichni se musíme nějak živit… teď i já.“ Zazubil se. „Nemáš ani síť, o funkčních tryskách ani nemluvě. Měl jsem ti zaplatit škody na tvé lodi, ale všechny moje účty jsou zmrazené. Vzal jsem si s sebou nějaké peníze, ale je to jen zlomek.“

„Zmrazené peníze pro zmrzlou planetu,“ prohlásila jsem bezstarostně. „Basra mi říkal, že se mu podařilo nějak zachránit část tvých peněz. Nic mi nevysvětloval a já jsem se nevyptávala, ale mohlo by to stačit.“

Chtěla jsem říct, že jemu by to mělo stačit k životu, aby si dělal, co chce, aniž by musel pracovat na mé lodi nebo někde jinde, ale on řekl: „Dobrá, takže aspoň můžu splatit aspoň nějakou část svého dluhu.“ Úsměv se mu vrátil do tváře, ale stále byl bolestný. „Doufám, že mi umožníš, abych odpracoval zbytek.“

Ta slova v sobě měla tolik významů, že by trvalo několik hodin se jimi všemi probrat. Teď jsem dokázala jen přikývnout. Prozatím.

„Uvědomuješ si…“ Nev se odmlčel. „Uvědomuješ si, že moje rodina po mně nebo po tobě možná i tak půjde. A jestli ano, tak se Basra samozřejmě může znovu pokusit potopit Dracorte Industries. Pokud nám někdo bude usilovat o život, nemusí to být přímo spojené s nimi. Pro mou bývalou rodinu pracuje spousta nájemných vrahů a lovců odměn, a to ani nemluvím o těch, které mohou poslat ostatní rodiny.“

Z nějakého šíleného důvodu mě ani tohle neznepokojilo. Pořád jsem nemohla vstřebat tu prostou skutečnost, že jsme naživu. Všechno ostatní nebylo důležité. „Nedovolím, aby někomu z nás ublížili. Na Alaxaku je tolik Stínu, který bych mohla použít, kdybych…“

Pokusila jsem se sebou neškubnout, když se Nev opřel svým čelem o mé. Na tváři jsem cítila jeho teplý dech. „Nepochybuju… ale za jakou cenu?“

„Já…“ Zaváhala jsem a pak jsem popravdě řekla: „Nevím. Nevím, jestli nebo kdy mě tohle všechno dožene.“

Uchopil mě za ruku pevněji, přitáhl si mě blíž a šťouchl mě do čela. „V tomhle tě nenechám. Slíbil jsem to. Slíbil jsem, že ti pomůžu vypořádat se s tvou afinitou vůči Stínu, jak ji bezpečně využívat. Nezapomněl jsem na to.“ Zasmál se. „A když se teď nikdo z nás nechystá zemřít, je tvoje afinita na čelním místě mého seznamu priorit.“

Teď jsem zase nemohla dýchat. Zdálo se mi, že to je špatné, ale nedalo se to srovnat s tím, když mě políbil na čelo. Jako by mi na kůži hodil bombu. Od jeho rtů mi v kruzích začala šimrat kůže a ten pocit se mi rozléval po hlavě a po páteři. Nemohla jsem uvěřit, že mohl něco takového jen tak udělat a loď se nezastavila, planety se nepřestaly otáčet a hvězdy nevybuchly.

Objal mě kolem ramenou, jako by se nic nestalo. Nemohla jsem si pomoct a přivinula jsem se k němu a opřela si hlavu o jeho hrudník.

„Já vím,“ začal, „že se pro nás oba všechno změnilo. Hodně. Všechno je jiné. Ale možná… možná dokážeme společně vymyslet co a jak. Jsem připravený těm změnám čelit.“

Hladila jsem ho rukama po zádech. Zdálo se mi, že s ním je možné všechno. Dokonce i to nemožné.

Nastal čas nalézt rovnováhu, ten pocit smíření, který jsem hledala celý život. Odlepila jsem od sebe rty a vydechla jsem mu do trička.

„Já taky,“ zašeptala jsem.

PODĚKOVÁNÍ

Tato kniha se zrodila jedinečným způsobem a stejně jako u všeho jiného existuje mnoho lidí, kteří její existenci umožnili.

Zaprvé bychom chtěli poděkovat těm, kterým se vždycky děkuje až na konci seznamu – svým životním partnerům, kteří si zezačátku mysleli, že to je strašlivý nápad, ale pak nás neuvěřitelně podporovali. Když jsme psali, přestali jsme v podstatě být lidskými bytostmi a oni se k nám chovali pořád stejně, i když sdíleli životní prostor s mrzutými golemy, kteří v noci nedokázali pořádně spát. A nejen to, oba náš rukopis přímo zhltali a pak ho zkritizovali. Margaret Adsitová, děkujeme za tvá nekompromisní doporučení ke kapitolám. Lukasi Stricklande, díky, že jsi nám upřímně říkal, co si o tom myslíš. Oba vás milujeme.

Zadruhé patří velký dík Alexu Millerovi, Michaelovu bratrovi, který se účastnil počátečního brainstormingu při jízdě po zasněžené silnici na letiště, kdy začalo celé tohle dobrodružství. Co se týče Deanny Birdsallové, matky AdriAnne – pokud v celém textu někde chybí čárka, je to kvůli tomu, že jsme v něm udělali nějakou změnu až poté, co ho celý pečlivě zkontrolovala. Děkujeme Danovi a Pam Stricklandovým, AdriAnnině tchánovi a tchyni, kteří nějak našli čas a stali se jedněmi z prvních čtenářů a měli pro nás samá milá slova. Dále děkujeme Chelsee Pitcherové, úžasné spisovatelce a kamarádce, jež nám poskytla důkladné kritické připomínky a od začátku nás podporovala. A děkujeme také našemu příteli a Michaelovu kolegovi Loganu Beanovi, který se trpělivě zajímal o to, proč je Michael trvale nevyspalý, a když to zjistil, rád se stal naším pokusným králíkem. Všem vám moc a moc děkujeme.

Ani bychom to nemuseli říkat, ale stejně to řekneme: Mnohokrát děkujeme naší agentce Kirsten Carletonové, v níž se snoubí bojovnice se smlouvami, znalkyně našeho příběhu a všeobecně skvělá žena. Naše díky patří i Kate Sullivanové, naší úžasné redaktorce z nakladatelství Delacorte Press, která byla (a bude) virtuální pastýřkou naší knihy a která při redakci k našemu textu psala vtipné komentáře.

Také bychom rádi poděkovali skutečným lovkyním – rybářkám a kapitánkám (a všechny z nich jsou také pilotky), které nás inspirovaly k vytvoření postavy Qole: Anně Hooverové, Thorey Munroové a Amandě Zharoffové – jste fakt pohodářky. Děkujeme zejména Anně, která „odborně“ prověřovala části rukopisu a poskytovala nám zpětnou vazbu.

A nakonec by Michael chtěl poděkovat Bohu a AdriAnne by chtěla poděkovat bohu piva.

Tato kniha byla napsána na Aljašce, ve Wisconsinu, na Havaji a ve Washingtonu. Byla napsána na větrem ošlehaných i prosluněných plážích, v zasněžených lesích i mezi davy lidí. Cestovala tisíce skutečných i digitálních mil a naplňovala noci beze spánku i nejdivočejší představy. Každému z vás, kteří jste tohle umožnili, jsme mnohem vděčnější, než se může vejít do těchto slov.

ADRIANNE STRICKLANDOVÁ

MICHAEL MILLER

LOV

STÍNU

Z anglického originálu Shadow Run vydaného nakladatelstvím

Delacorte Press, an imprint of Random House Children’s Books,

New York 2017, přeložila Adéla Rufferová

Vydalo nakladatelství CooBoo v Praze roku 2018 ve společnosti

Albatros Media a. s. se sídlem Na Pankráci 30, Praha 4,

číslo publikace 32 205

Odpovědný redaktor Michal Kolezsar

Technický redaktor Lubomír Kuba

Sazba GLYFA

Vytiskla Centa, spol. s r. o., Vídeňská 113, Brno

1. vydání

Cena uvedená výrobcem představuje nezávaznou

doporučenou spotřebitelskou cenu.

www.cooboo.cz

www.albatrosmedia.cz

www.facebook.com/cooboo

Table of Contents

I NEV

II QOLE

III NEV

IV QOLE

V NEV

VI QOLE

VII NEV

VIII QOLE

IX NEV

X QOLE

XI NEV

XII QOLE

XIII NEV

XIV QOLE

XV NEV

XVI QOLE

XVII NEV

XVIII QOLE

XIX NEV

XX QOLE

XXI NEV

XXII QOLE

PODĚKOVÁNÍ