TRITON

Praha / Kroměříž

Lenka Stránská

ŽIVOT S NEPŘÍTELEM

Byla jsem ženou tyrana

Lenka Stránská

ŽIVOT S NEPŘÍTELEM

Byla jsem ženou tyrana

Tato kniha ani žádná její část nesmí být kopírována, rozmnožována ani jinak šířena bez písemného souhlasu vydavatele.

Copyright © Lenka Stránská, 2016 © Stanislav Juhaňák - TRITON, 2016

Cover ilustration © Oldřich Jelen, 2016

Cover © Renata Brtnická, 2016

Vydal Stanislav Juhaňák - TRITON,

Vykáňská 5, 100 00 Praha 10,

www.tridistri.cz

ISBN 978-80-7553-033-2

Obsah

PŘEDMLUVA

Mám zákaz kýchání...

Motto:

Dnes už jsem přesvědčená, že čas, kdy strůjcem ponížení ženské bytosti byl muž, pominul. Dnes už vím, že kvalitu svého kolektivního i soukromého osudu mají ve svých rukách ženy. Škoda, že strach riskovat je silnější než touha žít důstojně. Škoda, že vážit si sama sebe a žít vlastní život je méně než hlas ulice, kterému se říká „cotomuřeknoulidi“.

(Olga Sommerová: O čem ženy nesní)

PŘEDMLUVA

Málokterá žena vstupuje do partnerství či manželství s tím, že si vybrala svého muže špatně. Na začátku vztahu zažívá s milovaným člověkem krásné chvíle, plánuje s ním společný život a rodinu. Cítí se zaskočená, když vášnivá objetí, květiny a romantické procházky najednou vystřídají urážky, ponižování a výbuchy nezvladatelného vzteku ze strany partnera. Některé ženy dají v případě prvních varovných signálů jasně najevo: takhle se ke mně nechovej! Jiné po prvním incidentu odcházejí, ale většina zamilovaných žen, stejně jako hlavní postava této knihy, ve vztahu zůstává a násilné chování muže omlouvá. Věří, že na vině jsou ony samy, a když se napraví, změní se i partner. Narůstající napětí se snaží řešit smířlivostí, jen aby se vyhnuly agresi. Přesto stačí partnerovi málo, aby vyvolal další incident. Bludný kruh se uzavírá: výčitky, nadávky, bití, květina „na usmířenou“, „líbánky“ a strohé konstatování, že si „stejně za všechno může sama“... Stejný scénář se opakuje celé týdny, měsíce i roky.

Nejsou výjimkou ženy, které si nechají ubližovat dvacet, třicet let.

Hrdinka této knihy svěřovala své trápení téměř čtyřicet let deníku. Její příběh je hlubokou sondou do duše ženy, která je téměř denně vystavována pokořování, kritizování, vyhrožování, zesměšňování i fyzickým atakům manžela. A domácí násilí spolu s aktéry stárne. Asymetrický vztah v pozdějších etapách života eskaluje. S nemocemi a povahovými změnami manžela ve stáří přicházejí i nové způsoby nátlaku - od terorizování až k dominantnímu fyzickému násilí. Mezi řádky čteme, jak hrdinka knihy své skutečné pocity popírá. Jak je přecitlivělá a nedokáže ventilovat své emoce: jednou upadá do apatie a netečnosti, jindy je vznětlivá. Vnitřní panika, úzkosti, deprese se u ní střídají s pocity viny a studu. Přijala roli oběti a přestala znát svou vlastní cenu. Chladného, arogantního manžela nedokázala opustit, protože on přece „potřeboval její péči“. Stejně jako u většiny starších žen je morální dilema ústřední postavy této knihy svázáno s tradiční představou o genderových rolích a postojem k manželství. Přestože ji mlčení celá léta „bolelo“, nenašla v sobě dost síly z bludného kruhu vystoupit.

Teprve v okamžiku, kdy si oběť uvědomí, proč se jí svírá žaludek, kdykoli klíč zarachotí v zámku, a položí si otázky: Kdo vlastně jsem? Co od života chci? Kdo si skutečně zaslouží mou lásku?, možná najde dostatek odvahy svěřit se, přijmout pomoc a odejít do bezpečí, s vidinou, že se jednoho dne z toho děsivého snu probudí.

Mgr. Martina Vojtíšková, předsedkyně Asociace pracovníků intervenčních center ČR, vedoucí a terapeutka Intervenčního centra pro osoby ohrožené domácím násilím v Ústeckém kraji

Vážně nevím, proč jsem tenkrát do telefonu nejdřív řekla: „Nemohla bys mi pomoci zařídit ten pohřeb?“ Bývalá snacha Helena se rozčílila: „Babičko, čí pohřeb?“ Přece jí muselo hned dojít, že umřel on. Byl na tom poslední dobou špatně, několikátý týden trávil v eldéence. Já už se o něj opravdu nemohla starat, tak mi ji obvodní lékař pro něho zařídil. Tahala jsem ho z vany, bezvládného ho oblékala a několikrát denně umývala, protože neudržel moč ani stolici... A stále jsem poslouchala jeho nadávky. Ale o tom, jak na mě pořád křičí, jsem doktorovi nepovídala. Na co taky?

Šly jsme tedy zařídit pohřeb. Já tam seděla a brečela. Čerstvá vdova po pětapadesáti letech společného života. Za půl roku by oslavil šestaosmdesátku. Oslavy narozenin bývaly stále stejné. Snachy (a později i vnučky) mi pomohly udělat chlebíčky, pilo se víno, dostal dárky - většinou láhve s alkoholem. A potom hrál se syny karty. Protože se narodil na Mikuláše, tak vnoučata vždycky dostala i nadílku. Pak už chodila dědovi gratulovat jen z povinnosti. Nikdy si totiž s nimi nehrál, nezajímal se o ně. Ani roztomilé vnučky Petruška s Kristýnkou, které přišly do rodiny po třech „chlapech“ - dvou synech a vnukovi, u něj neměly šanci.

Před pětadvaceti lety mu diagnostikovali zhoubný nádor tlustého střeva v pokročilém stadiu. Je to jen na operaci, konstatovali lékaři, ale ne na vyléčení. Dost mě to tehdy sebralo... Ale měl štěstí. Nádor mu vyřízli a známý lékař mi pak pověděl, že by se jeho případ měl dát do učebnice. Nepotřeboval totiž žádnou další léčbu - ani chemoterapii, ani ozařování. Uzdravil se a možná si ani úplně neuvědomil, jak vážně byl nemocný. V té době lékaři neříkali pacientům diagnózu naplno a já mu pravdu také tajila. Jen jednou jsem ho zrazovala od pobytu na sluníčku. Řekl: „To snad mám rakovinu?“ Odpověděla jsem, že ne, ale že by neměl chodit na slunce tak krátce po operaci.

Ještě než nastoupil do nemocnice, rozhodl se vymalovat na chalupě. Tenkrát mi to přišlo, že chtěl ještě zanechat pořádek alespoň tam. A tak jsem to malování tajně obrečela. Jako kdyby jeho těžká nemoc všechno, co bylo předtím, smazala.

Helena nevěřícně kouká, jak pláču, a zařizuje pohřeb. Věcně a bez emocí, nesnášeli se. Občas po něm vyjela a já pak s obavami sledovala, co se bude dít. Kupodivu jí ani moc neodporoval. Když měl dobrou náladu, dokázali se spolu i zasmát.

Nepřemýšlím, kolik bude pohřeb stát, kývám na návrhy ohledně kytek, rakve a dalšího. A doufám, že to budu mít brzo za sebou.

Obřad proběhl rychle a bez proslovů. Žádné přátele neměl, kolegové v práci na něj dávno zapomněli a ani naši kluci se k proslovům nad rakví neměli. Přišlo vlastně jen několik sousedů, blízká rodina a pár příbuzných. Zazněla moje oblíbená árie z opery Nabucco. Později jsem zaslechla, jak si Helena šeptá s mojí švagrovou, že tahle melodie je vždycky dojme. Na pohřbech cizích lidí pokaždé brečím, ale na manželově jsem neuronila ani slzu.

Sedím v prázdném, uklizeném bytě. Na stolku v obýváku se už nepovalují láhve od piva, krabice od vína a zbytky jídla. Televize neřve. Společnost mi dělá kocour Bobeš a fenka Kačenka.

Vyhodím jeho léky, umiňuji si. Je jich tu tolik, že by zásobily menší lékárnu. V poslední době je totiž odmítal užívat, ale stále si je nechával předepisovat. Helena se vždycky smála: „To víte, babičko, má v tom uložený peníze.“ Nejdřív se ale zbavím nepořádku na jeho psacím stole. Celá léta jsme mu na něj nesměli sáhnout. Jako by to byl stůl nervózního, nedůtklivého vědce. Bude mít ještě někdo zájem o staré radioamatérské součástky, které na něm po všechny ty roky schraňoval? Leda tak technické muzeum. Nebo nějaký sběratel?

Pak nechám vymalovat, koupím si novou kuchyň... A potom? Konečně klid?

Mám hodné děti, které se poctivě živí, zdravá, chytrá a hezká vnoučata.

A také podanou žádost do domova důchodců. Kdy však na mě dojde řada, to je ve hvězdách. Ale teď si zajedu na chalupu.

Je to divné. Nikdo mi nenadává, že mizerně řídím. V posledních letech nesnesl, abych ho vozila. Sám si však za volant sednout nemohl - velice špatně viděl, pozdě reagoval a málo slyšel.

Řidičák jsem si udělala už v osmnácti letech. Naše rodina tenkrát vlastnila aerovku se stahovací střechou, se kterou jsme vyráželi zpravidla do Klášterce, města, kde jsem strávila dětství. Skoro každou neděli. On řidičák na auto ještě neměl, a tak mi vyhrožoval, že jestli zkoušky udělám a budu řídit, lehne si pod kola a nechá se přejet. Výhrůžka to sice byla dětinská, ale zabrala, a já mu řidičák dlouho tajila. Prozradilo se to až ve chvíli, kdy mi na rodinném výletě tatínek předal volant. On vyskočil z auta a začal hystericky křičet, že pokud budu řídit já, půjde domů pěšky.

Měla mě ta příhoda varovat? Nejspíš ano, ale byla jsem tak zamilovaná. do jeho zelených očí, černých vlasů, krásné štíhlé postavy. Vypadal jako filmový herec. Uměl zabrnkat na kytaru, studoval průmyslovku a mně se smál, že škola, do které chodím, je vlastně taková „knedlíkárna“. Střední škola sociálně-zdravotní. Knedlíkárna! Jako studentka jsem strašně ráda nosila dlouhé kalhoty a tenisky. Vlastně kalhoty ráda oblékám dodnes. Zní to divně, ale mně nevadilo, že se v padesátých letech na naší škole muselo maturovat ve svazáckém stejnokroji - vzít si k němu kalhoty totiž nebyl problém.

Po maturitě jsem si představovala, že bych mohla jít pracovat třeba do lázní. Ale nevyšlo mi to. Tedy, abych pravdu řekla, moc jsem pro svůj sen neudělala... a taky jsem si říkala, že on by se mnou asi nikam dál od našeho města nešel.

Takže po padesáti letech už nějakou dobu řídím sama. Docela mi to jde, ale dál než na patnáct kilometrů vzdálenou chalupu si zatím netroufám. Pořád se v provozu bojím. Synové - Míra a Pavel - se mnou absolvovali hodně zkušebních jízd, než mě pustili na silnici samotnou. Na zadní okénko mi přilepili samolepku s obrázkem zajíčka-začátečníka; mám ji tam dodnes, pro jistotu.

Vysněnou škodovku tisícovku, kterou jsme si koupili, mi řídit nedovolil. Vzpomínám, jak jsme s ní byli v roce 1968 na první dlouhé cestě, v tehdejší Jugoslávii. Děti ho tam stále prosily o zmrzlinu. Ale kdepak on... Proslulý„sladoled“ jim koupil snad jednou, jinak valuty na dovolené šetřil. Dlouho je měl doma schované. Pak si chtěl něco koupit v Tuzexu{1} a prodavačky mu řekly, že uškudlené bankovky dávno neplatí. Už nevím, zda to byly marky, šilinky nebo dináry. Splakal nad výdělkem a já mu to docela přála.

Na chalupě je syrovo a zima. Zatápím, poklízím a vlastně trochu oddaluji chvíli, kdy budu muset vylovit zelené desky, do kterých si v první třídě Míra (nebo Pavel?) ukládali písmenka. Mám v nich spoustu popsaných papírů. Jsou uloženy ve skříni pod starými svetry, které si tu odložili synové a snachy. Otevřu je a čtu poznámku z roku 2010:

Mám zákaz kýchání...

Můj deník. Ale je to vlastně deník? Nepsala jsem si ho totiž každý den, ale jen ve chvílích, kdy jsem na něho měla vztek, když mi provedl něco, co stálo za zaznamenání. Co s ním teď? Mám deník vyhodit? Vždyť se budu jen trápit, když ho budu číst. Mám ho dát klukům? Ale ti už vlastně všechno vědí. Nebo skoro všechno. Jako malí mu šli z cesty, jako dospělí se k němu chovali slušně, ale s odstupem. A vnoučata - Slávek od Míry a Petra s Kristýnkou od Pavla? Dědovi se vyhýbala. Výbušná snacha Helena mu občas vynadala, druhá snacha Jana se s ním do sporů nepouštěla.

Probírám se stránkami. Zápis z roku 2008:

Sprostě mi vynadal, že špagety, které jsem uvařila, jsou moc dlouhé...

Zákeřní Italové prostě vyrobili dlouhé špagety a mohla jsem za to já. Ostatně jako za všechno tehdy...

Maminka měla v bytě pověšenou naši svatební fotku. Tenkrát (a možná i při tom focení) mi bylo dost špatně. Už jsem totiž čekala Míru. Jemu jsem řekla, že dokud nebudu těhotná, vdávat se nebudu. Že čekám dítě, jsem mamince prozradila ve frontě na nové brambory. Psal se rok 1955. Nadšená nebyla, ale do přípravy svatby se pustila s elánem. A Míra byl pak jejím nejmilejším vnoučetem. Narodil se v březnu roku 1956. V porodnici se malovalo a mě uložili na chodbu. Přede mnou na stěně visely hodiny, já na ně v porodních bolestech pořád koukala a divila se, jak ten čas pomalu utíká. Mírovi se na svět moc nechtělo, zotavovala jsem se z porodu dlouho. Manžel a novopečený táta byl pyšný, že má syna, ale vzápětí mě vyplísnil, že jsem nevyplnila formulář na žádost o dětské přídavky. Protože jsem to nestihla, nestihla je ani mzdová účtárna vyplatit v nejbližším termínu.

V letech „budování socialismu“ trvala mateřská dovolená jen tři měsíce. Dali jsme tedy Míru do jeslí, protože jsem se musela vrátit do práce. Okamžitě onemocněl zápalem plic. Pak ještě dvakrát. Nakonec jsme jesle vzdali a Míry se ujali moji rodiče. Jezdili s ním v létě v zimě po trzích, na kterých prodávali. A Míra od té doby kupodivu nezastonal.

Chtěla jsem zkusit jinou práci, a tak jsem odpověděla na nabídku zaměstnání v dětském domově. Se mnou i moje kamarádka. Já měla vzdělání, které požadovali, ona ne. Proto mě tak překvapilo, že přijali jen ji, ačkoli tam byla neobsazená dvě místa. Až po letech mi to došlo. Vedení dětského domova napsalo stávajícímu zaměstnavateli žádost o moje uvolnění, a odpověď zněla ne, že prý mě potřebují. Tak to prostě chodilo.

Dědek dostal k Vánocům knihu Jak se vraždí manželé a já dva ostré nože.

Tento zápis mě ještě po letech rozesmál. Dárce, už nevím který, měl zřejmě smysl pro humor.

Láska na první pohled? Z mé strany určitě. Chodila jsem do pokračovacích tanečních a jednou pro mě přišel. Náš první tanec byla mazurka, při ní jsem si ho mohla dobře prohlédnout. Oblek mu moc slušel. Hned v neděli jsme měli rande. Málem jsem padla do mdlob, když jsem ho uviděla. Byl totiž příšerně oblečený. Nějaké pumpky, odraný svetr (a já jsem pořád přemýšlela, co si vzít na sebe). Prozradil mi, že je jedináček. Maminka je v domácnosti a táta pracuje jako železničář. A pak jsme spolu začali chodit.

Bylo to dlouhé, bezmála sedmileté chození, s občasnou krizí. Taková přechozená známost, jak se dneska říká. Často jsme chodili tancovat do Tyršáku a tanečních vináren. Nikdy však nedovolil, abych tancovala také s někým jiným. Občas jsme zašli do kina nebo divadla. Soukromí jsme však neměli, tehdy nebylo zvykem, aby mladí trávili čas v bytě u rodičů, nebo tam dokonce zůstali přes noc. Na větší sblížení zbývala jen příroda.

Někdy býval protivný a vyjel na mě, když nebylo po jeho. Říkala jsem si, že vojna rozhodne, že dlouhé odloučení ukáže, jestli má náš vztah nějakou cenu. Vojenskou službu mu však pořád odkládali, měl totiž chronické astma. Když nakonec nastoupil, po dvou měsících byl zpátky doma.

Po svatbě jsme se nastěhovali do domu k našim a začaly konflikty. Měl pocit, že se maminka mezi nás plete. Já to tak nevnímala, spíše naopak. Rodičům jsem byla vděčná, že nám pomáhají s malým, a bydleli jsme u nich zadarmo.

Byla jsem ale nakonec ráda, když jsme dostali dvoupokojový byt v novém cihlovém domě, s výhledem na řeku.

Míra začal chodit do školy. Ze začátku mu učení šlo samo, ale když v dalších třídách potřeboval něco vysvětlit, manžel ztrácel trpělivost a někdy ho i bil. Viděla jsem, jak je kluk nešťastný.

Když mu bylo osm let, narodil se Pavlík. Kojenec a školák, čtyřčlenné rodině začalo být v malém dvoupokojovém bytě těsno. Spala jsem s dětmi v pokojíku a on si zabral pro sebe obývák, protože nesměl být při sledování televize rušen. Také si tam zařídil pracovnu. Když začal Míra studovat na strojní průmyslovce, chtěla jsem byt vyměnit za větší, ale manžel byl proti. Míra se tedy nastěhoval k babičce, aby měl klid na učení a prostor na rýsování. Špatné party se naštěstí nechytil, i když mu moje maminka dávala hodně volnosti.

Dnes už se vlastně vůbec nedivím, že na základce nosil domů na vysvědčení trojky, zapomínal věci i úkoly. Za to schytával od manžela rány a oslovení „ty kriple“.

S kluky si manžel hrál málokdy. Jen občas, když měl náladu, se pošťuchovali. Pak najednou řekl: „Dost!“ a děti musely přestat. Ale jak byly rozdováděné, občas neposlechly a on je pak zbil. Proto jsem neměla tyto hry ráda.

Pavlíka nám hlídala tchyně, aby nemusel do jeslí. Ráno přišla k nám domů a počkala, až se vyspí, třeba i do devíti hodin. Odpoledne jsem si ho u ní vyzvedávala. Pamatuji se, jak si vždycky stěžovala, že místo abych si s ní povídala, než Pavlík dojí svačinu a ona ho oblékne, radši si čtu časopis Vlasta, který odebírala. Jenže pro mě to byla jediná klidná chvilka dne, mezi prací a domácností. Ona to moc nechápala a já jsem jí to nejspíš nedokázala dostatečně vysvětlit. Podobných nedorozumění bylo mezi námi víc...Jednou jsem byla s Pavlíkem v lázních na plavání. Koukám za skleněnou stěnou na kluka v bazénu, aby se mu nic nestalo, a najednou za mnou tchyně, taky si šla zaplavat. Neoslovila mě ovšem a já si jí nevšimla. Byla dotčená, že jsem jí to prý udělala schválně. A žalovala synovi. Zase bylo doma zle.

Vlastně nám nic nechybělo. Já měla práci ve zdravotnictví, která mě bavila, on pracoval jako technický úředník. Pořád se divil, že mu nepřidávají na mzdě, a já jsem výši svého platu tajila. To by totiž nevydýchal. A tak věřil, že mi patnáct let nepřidali ani korunu. Pravda vyšla najevo ve chvíli, kdy nám přišel důchod. Žasl, jak je to možné, a stále počítal. Když se dopočítal, pěkně jsem to schytala.

Že existují týraní partneři? Nepamatuji si, že by se mezi lidmi nebo ve sdělovacích prostředcích o domácím násilí dříve mluvilo. Vlastně jsem si předtím ani potom neuvědomovala, že bych mohla být jednou z obětí. Vždyť mě málokdy zbil. Stále jsem ale byla ve stresu, že něco, podle jeho názoru, udělám špatně. Že budu za něco peskována, že mi bude něco dáváno za vinu. Že na mě začne křičet, i před přáteli, dětmi, příbuznými, kolegy. Takže asi psychické týrání, dnes už to vím. Když jsem o něčem z toho, co mi provedl, vyprávěla Heleně, dodnes si vybavuji její výraz. Jako by nevěřila, jaké maličkosti mohou zavdat záminku k popuzené reakci a otevřenému útoku. „Jak můžete něco takového snášet? Babičko, vždyť vy máte v mučednictví zálibu,“ říkala mi. Tím mě tedy dost štvala. Koho by těšilo žít v neustálém napětí?

Beru si znovu k ruce zelené desky a umiňuji si, že tentokrát vydržím číst až do konce. Zápisky o mém povedeném životě. Listuji a ze změti papírů vypadávají dva čtyřlístky. Už nevím, co jsem si tenkrát, když jsem je našla, přála. Možná, aby se kluci dostali na školu. Nebo aby se vnoučata narodila zdravá. Ale rozhodně jsem už nedoufala, že se u mě něco změní.

1966

Pavlíkovi je zle, asi zánět středního ucha. Pláče, má horečku a pořád si na ouško sahá. Prosím manžela, abychom zajeli na pohotovost. Odmítá, prý už si dal pivo. Do rána to podle něj počká. Beru kluka do náručí a spěchám s ním na pohotovost; je ve dvou letech docela těžký. Před mostem zastavuje auto a řidič se ptá, zda nás může někam odvézt. Pomohl nám cizí člověk... Pavlíkovi píchli ouško a sanitkou jsme se vrátili domů. Když pak Pavlík bral penicilin, manžel mi odmítl půjčit budík, i když jsme měli tři. A já jsem musela ve dne v noci hlídat hodiny.

Už jsem psala, že se Pavlík narodil osm let po bráškovi Mírovi. Přesně rok předtím bratrova žena porodila holčičku. Pamatuji, jak se manžel na miminko se zalíbením koukal, a tak jsem si řekla, že ještě jedno dítě bychom mohli mít. Místo očekávané Valentýnky - jméno jsme vybrali na Mírovo přání podle ruské kosmonautky Valentiny Těreškovové - přišel na svět další kluk. Pavlík byl hodné a hezké miminko a dobře prospíval. Byla jsem ráda, že ho máme. V pokojíku jsme se však mačkali tři - Míra, já a kojenec. Starší syn spal na provizorním lůžku, které se vyklápělo ze skříně.

Listuji deníkem dál a vidím, že skutečně první zápis pochází z roku 1966. Po jedenácti letech manželství jsem se asi rozhodla zapisovat si všechno špatné, co se událo.

8. 12. 1966

Zmlátil Míru, bil ho do hlavy a rozbil mu nos. Tekla mu krev.

Už si nevzpomínám, co Míra provedl. Možná přinesl ze školy špatnou známku nebo se zapletl do nějaké lumpárny s kamarády. Bylo mu deset let, když ho otec takhle krutě potrestal.

Leden 1967

Staré zapáchající ponožky v mém osobním prádle.

Prádlo v koupelně natřel pastou na zuby.

Čisté nádobí vzal z odkapávače, hodil ho do dřezu a polil lógrem z kávy.

Vyměnil mi cukr v cukřence za sůl. Do polévky na kamnech hodil počůrané piliny z kočičího záchodu.

Pravda, někdy to vypadalo jako žertíky z dětského tábora... Napadne dospělého člověka schválně zničit čisté prádlo pastou na zuby?

1968

Nadávky za přílišné utažení víčka kompotu ve skle. Nemohl sklenici hned otevřít.

Pekáč s masem položil pod kuchyňskou linku.

Moje sukně schovaná pod skříňkou v ložnici.

Rozsvěcuje v pět hodin ráno, i v ložnici. Budí tak děti.

Smetí z výlevky dal do kelímku se zubní pastou a kartáčky.

Vyšrouboval knoflíky u pračky.

Na dovolenou jsme jezdili k Baltu, do bývalé Německé demokratičké republiky. S obrovským stanem na střeše auta a s kufrem plným konzerv jsme se nijak nelišili od ostatních Čechoslováků. Nikdy nezapomenu, jak mě nutil vyrábět na primitivním plynovém vařiči i knedlíky k obědu. Když mu něco nebylo po chuti, řval na mě v přeplněném kempu tak, že Němci, Poláci i krajané jen zírali. Ale stejně jsem se na každou dovolenou těšila. Měla jsem pocit, že se mi u moře vždycky zlepší zdraví. Nikdy jsme ovšem nevěděli, jestli vyjde počasí, to byl na Baltu problém. Někdy tam bylo horko, pomalu jako v subtropech, zatímco jindy celá dovolená propršela. Jednou jsem do práce poslala pohled a nakreslila samu sebe, jak se svlékám z kůže pomocí klíče, který se tenkrát dával ke krabičce sardinek a na který se pomalu namotávalo kovové víčko - konzerva se tak postupně otevřela. Takové tam bylo toho roku vedro.

Jednou (tuším, že to bylo v roce 1980) jsem dostala v práci za odměnu poukaz na Krym. Jen pro mě. Strašně běsnil, že rekreace není pro dvě osoby, a nechtěl mě pustit. Prý jestli odjedu, hodí kocoura do vagonu nákladního vlaku. Měla jsem veliký strach, že to opravdu udělá. Ale neudělal, kocoura Honzu měl totiž rád. Nemohla jsem na dovolené ani spát obavou, že už kocour nežije. Pak jsme jeli na prohlídku Krymu a já usnula v autobuse. Nic jsem tehdy z exkurze neměla.

Když jsem přijela z Krymu domů, upekl štrúdl a můj výlet ani Honzu dál neřešil.

Pavlík tehdy chodil druhým rokem na střední školu. Moc klidu na učení neměl, ale k babičce se odstěhovat nemohl, protože maminka v roce 1979 zemřela a půl roku nato se oženil Míra, který teď s Helenou bydlel v bytě po ní. Dům v centru města, kde moji rodiče žili dříve, byl určen k demolici. Maminka velice těžce nesla, že se musí odstěhovat. Nabídli jí komfortní byt na novém sídlišti, ale ona ho raději vyměnila za méně pohodlný v cihlovém domě. Byl bez teplé vody a ústředního topení, zato v hezčí čtvrti.

Míra dokončil studia na strojní fakultě a stal se inženýrem. Promoce, to byla jedna z nejkrásnějších chvil mého života. První vysokoškolák v rodině!

Dva roky poté se narodil vnuk Slávek. Pletla jsem na něj a šila, a dokonce jsem jezdila do východního Německa pro dětské oblečky, protože v socialistickém Československu se moc hezkého oblečení pro miminka sehnat nedalo. Vlastně jsme s druhou babičkou „soutěžily“, která uplete povedenější modýlek. Vlna a příze byly totiž „za babku“.

Před Vánocemi - už nevím kterého roku - upletla Helenina maminka Mírovi svetr. Nějak netrefila velikost a vešli se do něj oba, i s Helenou. Mám na památku hezkou fotku. Tak se svetr z vlny, které se říkalo „valaška“, vypáral, znovu upletl a ještě zbylo dost na svetřík pro malého.

Pavlík mezitím odmaturoval, odbyl si dvouletou vojnu, našel si práci a nějaký čas bydlel doma. I když mi dával peníze na domácnost, stále musel od otce poslouchat, že je vyžírka.

Jednou za týden manžel chodil na pochůzky jako pomocná stráž Veřejné bezpečnosti. Doma byl tedy klid, venku to ovšem odnášeli lidé, kteří s naší rodinou neměli nic společného. Míra se za něj docela styděl. Jednou se mi svěřil, že mu kamarád vyprávěl, jak si manžel počíná: vstoupí třeba do hospody s páskou na rukávě a navzdory plnému osvětlení si svítí do kontrolovaných občanek baterkou. Když dnes čtu články o tehdejších pomocnících Veřejné bezpečnosti, vstávají mi vlasy na hlavě. Ale co tenkrát? Nemohla jsem mu nic říci. Patrně mu dělalo dobře, když si mohl hrát na důležitého. Každopádně vydržel pomáhat Veřejné bezpečnosti dlouhá léta.

Trochu paradoxně doma věčně nadával na komunisty. Po roce 1989 však pro změnu nenechal nit suchou na kapitalistech. Nejvíc v ráži vždycky byl, když se opil. Míra se s ním pokoušel diskutovat, ale bylo to marné. Rozumné argumenty na něj neplatily.

Květen 1984

Máme sraz se spolužačkami ze střední školy a každá z nás má krátce říci, jaký měla život a jak se jí daří. Jsem asi nejstručnější. Povídám: „Mám toho nejblbějšího chlapa pod sluncem, nejchytřejší děti a nejkrásnější vnouče.“ Smějí se, že ony mají totéž. No, v případě těch chlapů bych si tím nebyla tak jistá.

Moje kamarádka, se kterou jsem se přátelila celý život, jim to tenkrát se smíchem potvrdila. Pro jistotu jsem mlčela. U nich doma to bylo přesně naopak. Ona svého muže dokonale dirigovala, byla na něho někdy až zlá. A on přitom dělal vše, co jí viděl na očích. Veškeré domácí práce, dal jí všechny peníze, chodil na brigády a kupoval jí dárky na omluvu, že ji rozčílil. Měla ho zkrátka ochočeného. Tedy zdánlivě. Málokdo věděl, že její manžel žije druhý život s jakousi paní z vedlejšího města, které si stěžoval, že má doma peklo. Paní, dobrá duše, vydržela nějaký ten rok a pak se za kamarádkou vypravila s pokornou prosbou, ať manžela pustí za ní, že ho miluje. Dostala se jen před dveře a pak jí schody nestačily. Kamarádku potom manžel ověsil zlatem a nadále už sekal dobrotu. Moc mu to nepomohlo, při každé hádce mu jeho „poklesek“ vyčítala.

Občas jsme s ní a jejím manželem jezdili na dovolenou. Na jednu stranu to bylo dobré, aspoň byla parta. Kamarádce se však měnila nálada z minuty na minutu. Člověk nikdy nevěděl, jestli v příští vteřině nevybuchne. Jednu chvíli byla veselá, vtipná, a najednou začala zničehonic křičet. Obvykle na manžela. Třeba při stavění stanu. Tuším, že to bylo v šestasedmdesátém roce. Jeli jsme do Německa do kempu Bansin. Po dlouhé cestě jsme si museli nejprve postavit stany. Ona nad ním stála a neustále na něho hulákala a kritizovala jeho práci. A on tam chudák dřel, aby stan postavil k její spokojenosti. Unavený po deseti hodinách řízení na nekvalitní německé dálnici. Míra mu pak musel pomoci.

Při jedné procházce kamarádčin manžel objevil, že v jakémsi obchodu prodávají námořnické čepice. Na jednu si u ní vyžebral peníze a sliboval, že už nic nebude chtít. Jen tu čepici. Pak každému malému německému klukovi salutoval a sděloval mu: „Ich bin Matrose.“ Jsem námořník.

1984

Studuji doškolovací kurz pro pracovníky ve zdravotnictví, dojíždím do Brna. Ačkoli jsem se studia bála, jde mi docela dobře. A také mě baví. Jezdím do Brna každý měsíc na přednášky. Snad zkoušky dopadnou dobře. Samozřejmě, že se mu to nelíbí, ale asi doufá, že mi pak přidají na platě.

21. 5. 1984

Vodu se šťávou mi nalil do postele.

Už nevím, co jsem tenkrát „provedla“. Snad se mi nepovedla večeře? Nebo jsem neměla chuť na plnění manželských povinností?

22. 5. 1984

Mokré sklenice staví na nábytkovou stěnu z mahagonu. Dokola ho prosím, aby to nedělal, ale jako by mě neslyšel.

Chtěla jsem mít pěkně zařízený byt. Ale dlouhá léta jsme doma měli nábytek, který jsme si pořídili po svatbě. Až v sedmdesátých letech, kdy přišly do módy obývací stěny, jsem si prosadila změnu. Bez křiku se to neobešlo, ale neposlechla jsem ho a stěnu z lesklého mahagonu jsem si koupila za vlastní úspory. Byla náročná na údržbu, ale na tehdejší dobu luxusní. Dala jsem si do poliček parádní nádobí, originální čínský servis a broušené skleničky. A také knížky. On to však nesnesl. Stále měl otevřený bar a kochal se pohledem na láhve s alkoholem. Neustále otevřená dvířka nevypadala pěkně, zavřít jsem je však nesměla. Do stěny manžel navíc - patrně mně natruc - umisťoval různé krámy, pomačkané pohlednice, použité skleničky, špinavé hrnečky od kávy a prázdné láhve od piva.

23. 5. 1984

Jeli jsme autem na hřbitov a on mi pak ujel. Šla jsem domů pěšky. Potom mi rozsypal po chodbě shnilé brambory. Hledá toaletní papír a při tom nadává na Pavlíka. Prý slídí, kde nemá.

Pravidelné návštěvy hřbitova. Na Dušičky a Štědrý den jsme se tam scházeli i s dětmi a vnoučaty. Vždycky jsem zkrášlila hrob svých rodičů čerstvě zakoupenými květinami, na Vánoce i jmelím, šiškami a malým stromečkem s vánočními ozdobami. On na hrob svých rodičů dával zhruba deset let totéž jmelí. Po Vánocích ho vždycky opatrně uložil do igelitového pytlíku, aby posloužilo napřesrok. Bylo mu líto utratit těch pár korun za nové.

Červen 1984

Už dva dny řve, že jsem mu sebrala jeho špinavou košili a chtěla ji vyprat. Vyhrožuje. Prý mě kopne do pr...e.

Teprve nedávno jsem se od jeho bývalého spolupracovníka dozvěděla, že s ním nikdo nechtěl sedět v kanceláři, protože prý moc nedbal na osobní hygienu. Styděla jsem se ještě po těch letech. Ale já s ním bojovala o každý kousek prádla, abych ho mohla vyprat, a také ho neustále honila, aby se vykoupal.

3. 7. 1984

Scéna v kuchyni. Údajně nemá kam položit chleba. Zmlátil mě!

19. 10. 1984

V obýváku nepořádek, halda papírů, časopisů a starých novin. Roztřídila jsem časopisy - zvlášť Svět motorů, zvlášť Bezpečnost, zvlášť noviny, svázala je a dala na hromadu ke stolu. Druhý den jsem měla u postele svázanou hromadu svých časopisů a ořechy. Hrozný cirkus, nadávky, že mě kopne do pr...e, že jsem zralá na psychiatra, abych táhla apod.

Ano, s tím psychiatrem měl naprostou pravdu. Opravdu jsem na něj byla zralá. Stále jsem přemýšlela, proč zrovna já. Proč se ke mně tak chová?! Vždyť skoro nedělám nic jiného, než že se mu dnem i nocí snažím vyhovět. Jídlo dostal až pod nos, na domácí práce nemusel sáhnout, o děti jsem se starala dobře. Nikam jsem sama nechodila, snad jen občas ke kamarádce, kterou ovšem nesnášel. Nebrala si servítky, a tak se občas pohádali.

20. 10. 1984

Kýbl se splašky u mé postele. Na chalupě se nesmělo zatopit, údajně jsem posledně spálila hodně uhlí.

21. 10. 1984

Kocour Honza se na chalupě vyčůral na zem. Ráno jsem loužičku honem myla, aby to nepáchlo. Boty, které stály na zemi, jsem dala vedle, abych mohla podlahu vytřít. Vzápětí na mě zařval: „Dej ty boty na okno!“ Odmítla jsem, že stačí postavit je dál, do rohu místnosti. Nadávky pak nebraly konce: „Ty krávo, kopnu tě do pr...e. Uděláš, co ti řeknu, nebo Honzu před tebou zabiju! Budeš poslouchat, co ti říkám.“ Nakonec jsem ty boty na okno musela dát.

Zpětně si říkám, že by Honzu určitě nezabil. Měl ho rád, často se s ním mazlil a kocour jeho společnost vyhledával. Když však začal vyhrožovat, že zvířeti ublíží, raději jsem ustoupila...

Březen 1985

Donesl ze sklepa těžkou ždímačku a postavil ji před záchodovou mísu. Na květinové stěně jsem našla pověšené jeho špinavé ponožky.

Co budeme dělat, až budeme oba v důchodu? Už tenkrát jsem se toho děsila a umiňovala si, že snad budu přesluhovat, třeba zadarmo.

Můj šéf byl v podstatě dobrý chlap, i když dost náročný, v práci neznal bratra. A taky míval různé vrtochy, občas na podřízené i křičel. Já však byla z domova zvyklá na leccos, tak mi to ani moc nevadilo. Někdy, když se něco nedařilo, jsem bývala hromosvodem jeho špatné nálady. Pracovala jsem u něj bezmála čtyřicet let. Dneska už by to vypadalo divně, zůstat na jednom místě tak dlouho. Jen jednou jsem chtěla jít jinam. Přijala se tedy nová pracovnice a já měla za úkol ji zaučit. Vydržela u nás dva dny a pak utekla, prý by s takovým šéfem nevydržela. A tak jsem zůstala.

Partu v práci jsme ovšem měli výbornou. Na konci léta jsme vždycky společně jezdili do jižních Čech. Sbírali jsme houby a večer byl společenský večírek. Obvykle maškarní. Vymýšlet masky, to je moje. Zábavu jsme si pokaždé užili a já, která jsem alkoholu nikdy moc nedala, se tam i trochu namazala. Manžel se choval mezi doktory a sestřičkami velice společensky. To jsem ho vůbec nepoznávala. A všichni říkali: „Ten váš muž je přeci docela fajn.“

Jen na jeden z těchto večírků mám smutné vzpomínky. Kolega, který byl již v důchodu, u nás pracoval jako brigádník. Tančil, veselil se a najednou zkolaboval. I když kolem byli samí lékaři, kteří ho okamžitě začali oživovat, nedalo se už nic dělat. Zpětně si říkám, že měl vlastně krásnou smrt. Uprostřed přátel a zábavy.

Duben 1986

Nasypal smetí z odpadkového koše do vany.

Asi jsme se opět pohádali, kdo vynese odpadky. Většinou to dělali kluci, ale já ho občas požádala, aby vzal malý igelitový pytlík nebo tašku se smetím, když šel ven nebo do práce. A byla z toho scéna. Přece on nepůjde s odpadky. Jak by to vypadalo?

Září 1986

Vysypal popel před dveře chalupy, potom ho rozkopal.

Rozházel dříví, papíry a špinavé krabice po nově potaženém gauči. Strhl potah a hodil ho do kouta. Musela jsem to uklidit, protože vyhrožoval, že mi sekerou rozmlátí šicí stroj.

Roury od kamen, které byly plné sazí, rozestavěl v pokoji. Nesměla jsem je odnést.

Postavil mladým do pokoje starou skříň. Doprostřed místnosti.

Převrátil peřiňák, ulomil mu jednu nohu a ostatní nohy odšrouboval. Ložní prádlo vyházel na zem. Porazil křeslo, převrátil stůl napříč. Láhve od piva rozmetal po zemi.

A to všechno proto, že nenašel kabel, který asi před měsícem někam schoval, abych nemohla zapnout lux ani lampu. A ještě hulákal, že je to jeho prodlužovák.

Když jsme si v šedesátých letech koupili první televizi, náš život se úplně změnil. Do té doby jsme alespoň občas šli na návštěvu k našim nebo přátelům. On televizi úplně propadl, trávil u ní celé večery. Přišel domů, zapnul ji a nehnul se od ní až do noci. Že vedle spaly děti, mu nevadilo. Přístroje různě střídal, na tom nikdy nešetřil. Ovšem ta stará nebo nefunkční televize vždycky skončila na chalupě. Měli jsme tam jeden čas sedmnáct přístrojů k ničemu, jen zabíraly místo. Později jsem si pořídila vlastní televizi do pokojíku, protože mě nebavily neustálé hádky, jaký program budeme sledovat. Navíc když se objevily dálkové ovladače, neustále přepínal, aby mu nic neuniklo; já to ovšem dělat nesměla.

A tak jsem raději seděla v pokojíku, poslouchala rádio a sledovala některé pořady na své televizi. Při tom jsem pletla nebo háčkovala, případně vyšívala a šila oblečení vnoučatům. Při ručních pracích jsem se krásně odreagovala.

Říjen 1986

Když jsem v koupelně, tak plive v kuchyni do dřezu. Nesplachuje ráno záchod.

Na chalupě bordel kolem gauče, na okenním parapetu police s nádobím. Prý potřebuje skříňky na „vercajk“.

Prosinec 1986

Na Štědrý večer jsme byli u mladých. Přišli jsme pozdě, Helena už byla nervózní, protože malý se těšil na Ježíška. Tak jsme hned dostali trochu vynadáno. Ale jeho nebylo možné zvednout od televize. Pořád sledoval nějaké pohádky a vyhrožoval, že jestli ho budu honit, nepůjde nikam.

Vánoce jsem mívala ráda, hlavně když byly děti malé. A pak samozřejmě, když přišla vnoučata. Trochu mě štve, že v dnešní době se začíná s Vánoci snad už v půlce října. Hlavně v obchodech a televizi, kde stále běží nějaké reklamy.

Napekla jsem cukroví a sháněla dárky. Jednou jsem chtěla koupit Mírovi svetr. Bylo to ještě za socialismu. Držela jsem v ruce tři stovky a nahlížela přes frontu, co vlastně přivezli. A ty tři stovky mi někdo ukradl z ruky. Měla jsem rukavice, tak jsem to nepostřehla. Přišla jsem domů úplně vyřízená. Tři sta korun! To bylo tenkrát hodně peněz.

Na stromeček jsme ještě po letech dávali ozdoby, které děti kdysi vyrobily ve školce nebo ve škole. A já vzpomínala na dobu, kdy jsme Vánoce trávili všichni pohromadě. Když ještě žili mí rodiče.

Poté, co se kluci oženili, chodili jsme na Štědrý večer střídavě k jednomu nebo druhému. Při rozbalování dárků mi pokaždé přišlo líto, že se nikdo nesnaží uchovat krásný vánoční papír; všichni ho vždycky potrhali a pomačkali. Vždyť by mohl posloužit i napřesrok, myslela jsem si. To mám po mamince, ona to dělala také tak. Děti a vnoučata se mi kvůli tomu dodnes smějí.

Leden 1987

Dělá v bytě elektriku. Vrtá a při tom řve. Nesmím ani zamést úlomky zdiva na hromadu. Protože je naštvaný, že mu to nejde, vysypal mi vyprané ložní prádlo na zem a pochoduje po něm špinavými štaflemi.

Leden 1987

Pavel si čte, tak si svítí lampičkou. „Ať ten grázl zhasne to světlo!“ křičí. Pavlovi nadává, že je líný vyžírka.

„Grázl“ již pracoval a přispíval na domácnost. Zanedlouho, tuším, si našel podnájem, doma už to nemohl vydržet. Pak se seznámil s Janou a odstěhoval se k ní.

8. 3. 1987

Zjistil, že v krabici s hadry převážím na chalupu i staré nádobí. Něco vyndal a s krabicí praštil o zem. Rozbil tedy nejen nádobí, ale i sklo, které bylo uvnitř.

15. 3. 1987

Když jsem sbalila jídlo na chalupu, tak mi řekl, že nikam nejedeme. Jela jsem sama s Pavlem a Slávkem. Nedal mi klíče od chalupy, takže jsme se nemohli ohřát ani najíst („opovažte se tam dobejvat násilím!“). Šli jsme tedy aspoň na procházku. Ve dvě hodiny odpoledne, cestou domů, jsme ho potkali, jak jede na chalupu sám.

20. 3. 1987

Hledá polobotky, řve a honí nás do sklepa pro boty, které jsou samozřejmě na svém místě v botníku.

Asi čtvrt roku už mi kape kohoutek od teplé vody. Když ho poprosím, aby to konečně spravil, kohoutek odšroubuje, takže myji nádobí buď ve studené vodě, nebo musím chodit pro teplou vodu do koupelny.

21. 3. 1987

Odkopl stoličku a stůl k nábytkové stěně a pořádně ji odřel.

22. 3. 1987

Ráno se ptám: „Jaký bude program? Řekni mi to napřed.“ „Žádný,“ prohlásil.

Když jsem v poledne zapnula pračku a myla podlahu, oblékl se a zavelel: „Jedeme k tvý sestřenici.“ Všeho jsem nechala a jelo se do Klášterce.

V tom městečku jsem prožila celé dětství, bydleli jsme tam až do konce války. Tatínek byl obchodním zástupcem pojišťovny Slavia a maminka v domácnosti. Měla jsem tam jednu kamarádku, přátelství nám vydrželo dodnes. Vzpomínám si, že jsme spolu v neděli odpoledne chodívaly na procházku. Ona ale předtím musela umýt po obědě nádobí. Bylo toho požehnaně. Stála u mycího stolu, drhla kastroly a vždycky při tom brečela. Tato vzpomínka mi pak naskočila pokaždé, když jsem u „mycáku“ s dvěma lavory na chalupě myla nádobí já. Bylo to tak živé, že když mě kamarádka na chalupě navštívila a chtěla mi s nádobím pomoci, nikdy jsem jí to nedovolila.

Po válce jsme se přestěhovali do bývalých Sudet. Bydleli jsme přímo v centru města v poměrně velkém domě a maminka si myslela, že se nám konečně bude dařit lépe. Město bylo ošklivé, ještě léta po válce plné sutin z bombardování. Kostel zůstal dlouho podepřený dřevěným lešením. A přestěhovali se sem lidé z různých koutů republiky. Pamatuji si na lidi, kteří tam jezdili rabovat majetek po Němcích. Kufry a tašky plné ukradených věcí převáželi vlakem, a když se do něho nevešli, tak jezdili na střechách vagonů.

Maminka, která byla velice pracovitá a aktivní, si v novém domově rychle našla spoustu přátel (jednou jsem to počítala a za den k nám přišlo padesát lidí). Dlouhá léta prodávala v malé mlékárně. Často jsme ji s Mírou navštěvovali a Míra vždycky olizoval smetanu z víka konve od mléka. Mnohokrát na to v dospělosti vzpomínal.

2. 6. 1987

Rozkopal boty po chodbě, protože prý neměl ty své na zemi, ale v polici. No, ano... večer jsem myla podlahu, tak jsem je tam uložila. A zapomněla je vrátit na místo, kde si je zul.

23. 6. 1987

Dělali jsme táborák, opékali buřty. Kromě Heleny a Míry přijali pozvání i syn mé kamarádky se ženou. Byl to docela hezký večer. Pak jsme šli spát a já ještě pro jistotu jednou zalila oheň - vedle totiž stála tři auta. (...) V posteli najednou začal řvát a vylil mi kbelík vody do peřin. Potom pustil nahlas rádio. Vedle spal Slávek, který měl kašel. On ale ještě otevřel okno, i když se v noci dost ochladilo! Kromě toho nelenil a vylil vodu z vázy všem kytkám, které jsem dostala. Ty pak rozdupal. Helena se s ním pohádala a ráno všichni, pořádně naštvaní, odjeli.

Tenkrát jsme slavili můj svátek. Proto ty květiny. Vždycky jsme museli termín oslav přizpůsobit promítání filmů. V té době se totiž v našem městě konal v letním kině filmový festival. A naši synové na něj chodili snad každý den. Takže jsme oslavovali o víkendu. Moc jsem se na setkání s dětmi a jejich přáteli těšila a takhle to dopadlo.

Červen 1987

Neděle na chalupě. Celé odpoledne spal, potom koukal na televizi. V sedm hodin, těsně před odjezdem, rozházel trávu, kterou Míra posekal a pečlivě shrabal na hromadu u cesty. Tu cestu upravil, aby tam mohl malý jezdit na káře.

Míra postavil Slávkovi káru. Malý z ní měl ohromnou radost a vždycky jsme se moc nasmáli, když zavolal: „Pozor, jedu!“, bravurně zakroutil volantem v zatáčce a bezpečně zastavil na rovince.

Když na chalupě topím, spílá mi, že spálím všechno dříví; když netopím, nadává, že je zima.

4. 7. 1987

Míra zatopil na chalupě v kamnech a přiložil dříví. Najednou křik, nadávky do idiotů a blbců. Začal vyhazovat hořící polínka na podlahu a z podlahy na plotnu do hrnce s vodou. Helena prohlásila, že už má scén dost, sbalila se a se Slávkem odjela domů. Celou neděli se u nás nemluvilo. Až na to, že mi při pletí záhonku vynadal, že jsem mu zničila i jeho zasazené kytky. Nebyla to pravda, žádné nevyrostly. Fialky ovšem všechny vytrhal, některé zadupal.

Začal kopat rantl k záhonku. Nepřejeme si, aby to dělal, protože je to hodně blízko cesty, kudy projíždí náš soused. Ten nás také několikrát prosil, abychom to nedělali, s tím, že se mu bude na cestě špatně zatáčet. Marně!

Srpen 1987

Slávek odmítá zůstat na chalupě, protože děda pořád řve. Je mu pět let a bojí se ho.

Náš první vnuk se narodil v roce 1982. Vzpomínám, jak Míra do telefonu z legrace řekl, že mají dvojčata. Novopečený děda tenkrát docela vesele poznamenal: „A já jsem si říkal, že teď budeš muset všechno, co jsi napletla a ušila na mimino, dělat ještě jednou...“

Doufala jsem, že bude alespoň dobrým dědečkem. Někdy to tak bývá. Ale to jsme se všichni přepočítali.

Půjčila jsem si rádio. Nadávky a cirkus. „To je moje rádio, koupil jsem si ho za popelné,“ vyjel na mě (dostávali jsme tehdy stabilizační příspěvek dva tisíce korun za to, že žijeme v zamořeném ovzduší). „Kup si svoje rádio!“ řval.

Květen 1989

Obsah krabice s mycími prostředky ze záchodu roztahal po pokojíku, kde spím. Důvod? „Máš tam pořád naklizeno!“

Alespoň v pokojíku, kde jsem trávila čas, abych unikla řvoucí televizi, kde jsem si mohla v klidu číst nebo se věnovat ručním pracím, jsem se snažila udržovat pořádek. Jak jsem záviděla kamarádkám a známým moderně zařízené domácnosti! Později jsem je ani nechtěla navštěvovat, protože jsem viděla ten rozdíl...Vždycky mě to otrávilo na několik dní.

Květen 1989

Prázdnou a roztrhanou krabici od solviny jsem na chalupě chtěla vyhodit. Řval. A druhý den mi schoval kartáčky na zuby. Našla jsem je ve špinavé krabici od pracího prášku.

Vyprané slipy jsem dala na šňůru na balkon uschnout. Křičel, abych si hleděla svých věcí. A tak jsem ráno našla svoje prádlo pod balkonem. Vyhozené.

Červen 1989

Odmítl jet na chalupu, že nemá na benzin, pivo a plyn. Musela jsem mu dát stovku. Zjistil si výši mého důchodu. Pak jsme jeli pro meruňky a musela jsem mu opět přidat na benzin.

Tenkrát se mnou týden nemluvil, protože si spočítal, jakou jsem musela mít výplatu. Řval na mě, kam jsem ty peníze dávala. Vzpomínám, jak se jednou Helena tvářila, když jsem před ním s vážnou tváří prohlašovala, že už patnáct let mi v práci nepřidali ani korunu. Děti věděly, že to tak není. Můj plat nebyl na tehdejší poměry špatný, primář se o nás staral. Ovšem my jsme měli doma finance rozdělené. On platil nájem a poplatky a já jídlo a ošacení. Já kromě toho i dárky dětem, snachám a vnoučatům. Nikdy jim totiž nic nedal, stále počítal a na penězích v podstatě „seděl“. Ani dovolené neplatil, leda benzin, když jsme jeli na delší cestu.

Míra ho vždycky musel doslova prosit, aby mu přispěl na studium na vysoké. Nikdy neměl „drobné“. A to nedával ze svého. Babička Mírovi našetřila nějaké peníze. Když zemřela, vkladní knížku si vzal manžel do opatrování a každý měsíc mu z ní dával na školu tři stovky. Počítám, že za celé studium manžel zaplatil zhruba 15 tisíc. Na promoci jsme už ovšem jeli novou škodovkou, která tenkrát stála asi padesát tisíc. Jeho rodiče byli šetrní a už na první auto mu dost přispěli. Nic svému jedináčkovi neodepřeli.

A proč mu tenkrát - jak alespoň tvrdil - v práci vůbec nepřidávali? Jestli se tam choval jako doma, tak se vůbec nedivím. Jednou - když už byl v důchodu - jsem totiž potkala jeho podřízenou, která se trochu rozpovídala. Prý byl na ně vždycky protivný. Třeba zrovna svačil a některá paní potřebovala podepsat propustku, když šla třeba k lékaři. Musela ale počkat, až se pan vedoucí v klidu nají, teprve pak jí to milostivě podškrábl. Také byl za socialismu v nějaké podnikové komisi pro kontrolu kvality jídel v závodní jídelně. Sice tomu vůbec nerozuměl, ale výhodou bylo, že členové komise měli obědy zadarmo. Prostě šetřílek!

Červen 1989

Vyplela jsem odkvetlé plané máky. Rozeřval se, že jsem to udělala schválně, vrhl se na záhon macešek, vytrhal je a hodil na kompost. S lupinou na druhém záhoně provedl totéž. Celou sobotu a neděli u nás byla tichá domácnost.

Červenec 1989

Prala jsem na chalupě cejchy a on topil. Říkám: „Přiložil jsi do kamen? Potřebuji horkou vodu.“ Myslela jsem, že do hrnců, které stály na plotně, vodu nalije. Po nějaké chvíli se ptám, zda už je voda horká. Scéna, že to museli slyšet všichni sousedi. Že je to moje práce a že jsem si tam vodu měla nalít sama. Na plotně sice stály prázdné hrnce, ale jeho to vůbec nezajímalo.

Srpen 1989

Na chalupě jsem uklidila kuchyň a vytřela podlahu. Najednou vidím velikou louži. Říkám si: To se Honza vyčůral, nebo co? Kdepak. To on rozkopl mísu s vodou. Samozřejmě dodal, že je to moje chyba, protože ji nemám stavět ke kamnům. Bylo celkem zbytečné vysvětlovat, že jak netekla teplá voda, myla jsem nádobí v hrnci, který jsem si postavila ke stěně na zem, aby nepřekážel.

V pokojíku, kde jsem den předtím uklízela, nacházím rozházené suché listí a u gauče hromadu zapáchajících ponožek.

Září 1989

Jeli jsme do Lubence na pohřeb známého. Musela jsem zaplatit benzin. „Přece na tobě nebudu tratit,“ prohlásil.

„Kam jsi tu vejplatu dávala?!“ byla jeho dílem užaslá, dílem zlobná reakce v momentě, kdy se dozvěděl, jakou sumu jsem doopravdy měla na výplatní pásce. Jasně... typický chlap, který nemá ani ponětí o výdajích spojených s běžným provozem domácnosti. Kam jsem asi tak mohla výplatu dávat?! Helena se mi kdysi smála, že takhle si to tedy ve své domácnosti nezařídí. A přidala k dobrému jednu historku (prý to byla soudnička, říkala). Manžel si spočítal, že za celý život vydělal devadesát tisíc (bylo to zřejmě v hluboce předválečné době), a pak se manželky pořád ptal: „Kde je mých devadesát tisíc?“ - „Na živobytípřišly,“ odpovídala mu. A on stále nevěřil, že mohla za ta léta utratit tolik peněz. Tak takhle mi to připadalo u nás doma.

Když vláda oznámila, že se bude zdražovat benzin, nakoupil ho do zásoby desítky kanystrů. Chystalo se zvýšení cen služeb? Nechal si rychle podrazit boty. Dobře, tomu jsem se nedivila. Šok mi však způsobilo, když přišel od holiče ostříhaný na ježka. Ceny kadeřnických služeb měly jít nahoru, tak se pojistil, aby do oficíny delší dobu nemusel. V současné době by se kratičkému sestřihu nikdo nedivil, ale tenkrát byla jiná móda, a tak budil pozornost. No, hlavně že pár korun ušetřil.

Říjen 1989

Už nepracuje a je třetí měsíc doma. V bytě binec, ani po sobě neumyje nádobí, jen čeká, až přijdu domů a uvařím mu večeři.

Vytápíme sousedy (prasklá trubka na záchodě). Huláká, že ho to nezajímá. U nás doma nic neteče, tak ať se starají oni, říká. Sousedka sama sehnala instalatéra.

Březen 1990

Rozhazuje shnilá jablka a zátky od piva po obýváku a pokojíku. Lux vyhodil na balkon na déšť, protože jsem vyluxovala a ihned vysavač neuklidila.

Velikonoce 1990

Na chalupě jsem před příchodem návštěvy uklidila tašky povalující se na židlích. Řev, že to dělám naschvál, aby tašky a věci z nich nenašel. Toho roku byla o Velikonocích zima, tak se topilo v kamnech. Když jsem přiložila papír rozházený kolem plotny, nastal rámus. Proč jsem ho dala do kamen, že tam byly noviny, které chtěl přebrat. Vzal tedy pohrabáč a vyhrabal doutnající polínka před kamna. Celé svátky jsme spolu nemluvili (a když, tak jsme si jen vyměňovali nadávky).

17. 4. 1990

Přišel Míra, že si chce půjčit z garáže stříkací pistoli: On: „Klíče od garáže ti nemůžu půjčit.“

Míra: „Proč?“

On: „Protože zítra ráno budu potřebovat auto.“ Míra: „Já ti ten klíč hned přinesu.“ On: „Už jsem řekl, přijď si pro něj zítra ve tři hodiny.“ Já: „Dej nám ty klíče, jdu do sklepa, počkám u dveří a hned je donesu.“

On: „Už jsem řekl, dnes je nepůjčím a nepůjčím.“ Míra beze slova odešel.

Kolikrát jsem si říkala, že ho třeba nějak provokuju, proto se ke mně tak chová. Nebo něco dělám opravdu špatně. Nebo je na mě alergický. Ale proč se stejně ošklivě utrhuje i na děti? Vždyť se tak snaží, pomáhají nám, chovají se k němu slušně.

Mám moc ráda seriál Sňatky z rozumu. Občas ho v televizi opakují. Je tam výrazná postava manžela a otce, kterou hezky hraje Miloš Nedbal. Říkám si, že to v 19. století i později některé ženy vůbec neměly lehké. Musely poslouchat, muž byl živitel rodiny. Ale byly tak vychované. Prostě otec rozhodl a manželka se musela podřídit.

U nás doma byla „generálem“ spíše maminka. Tatínek ji poslouchal, udělal všechno, co si přála. Ale ona to s ním uměla. K životu mu stačila jeho práce a po ní kutění v dílně. Byl velice šikovný a společenský. Vždycky si říkám, že Míra s Pavlem zdědili manuální zručnost po něm. A na mě a bratra byl moc hodný.

Červenec 1990

Myju okno. Dřepí na gauči a civí do prázdna. Pak začne řvát, protože jsem si prý vzala jeho židli, abych dosáhla nahoru. Bere mi ji z ruky, nezbylo než si přinést z kuchyně jinou. Sundala jsem záclony a kroužky jsem položila na peřiňák. Vztekle je rozmetal po pokoji, musela jsem je dlouho hledat a sbírat.

Srpen 1990

Byla jsem na chalupě týden sama. Natírala jsem okna a ve středu odpoledne přijel. Šel rovnou nahoru a najednou křik: „Schválně jsem tady nechal ponožky, jestli mi je vypereš. To se ví, že ses na ně vyflákla. Takže se taky vykašlu na práci, nic nedělám a jedu domů.“

Říkám: „No tak je vyperu teď, je vedro, za chvíli uschnou. Ty je potřebuješ hned?“

„Nepotřebuju, ale když jsi je nevyprala doteď, tak už nemusíš.“

A skutečně se sebral a odjel.

Poslední dvě okna v kuchyni tedy neobrousil, takže tři okna jsou natřená a dvě ne. A to jsem měla ještě čtrnáct dní dovolenou. Byla bych je krásně stihla natřít.

Po návratu domů mě „přivítal“ neuvěřitelný nepořádek, špinavé nádobí, politý stůl. Všude se válely láhve od piva.

Září 1990

Udělala jsem kávu pro oba. Hrnek vylil, prý si svoji kávu udělá sám.

29. 11. 1990

Na skříňce zůstal ležet telefonní seznam (volala jsem předtím sklenáře). Vztekle mi ho hodil do pokojíku. Ptám se, proč to udělal.

On: „Aby sis ho uložila.“

Já: „A to ho musíš házet na zem, nemůžeš mi ho normálně podat?“

Řve: „Tak si ho máš uklidit.“

Po delší výměně názorů se telefonní seznam ocitl na lustru, odkud jsem ho asi po pěti hodinách sundala.

Věčně plive do umyvadla a nesplachuje záchod.

Měli jsme doma zavedený telefon. Tenkrát to nebylo samozřejmé. Nejen že neexistovaly mobily, ale spousta lidí neměla doma ani pevnou linku a chodila volat z budky. Výhoda oproti dnešní době byla, že jeden hovor stál korunu bez ohledu na jeho délku; mohli jste mluvit, jak dlouho jste chtěli. Tedy pouze v případě, že to nebyl hovor meziměstský, ale místní. Pokud jsem volala příbuzným do Klášterce, stál vedle mě a minuty počítal. Ale nesnášel ani moje hovory s kamarádkou, která bydlela ve stejném městě. Prostě i na telefonu se muselo šetřit.

Leden 1991

Přijeli jsme z dovolené z Benecka. U autobusu si přendal do auta svoje zavazadla, ale odmítl naložit ta Slávkova a moje. Já držela v náruči kotě, které jsme tam našli a Slávek si ho chtěl vzít domů. Pro jistotu jsme v místě pobytu obešli všechny sousedy, ale vesměs tvrdili, že jim kotě nepatří. Asi byli rádi, že se ho někdo ujme.

Cesta autobusem byla dobrodružná, neboť jsem musela kocourka ukrývat před řidičem a ostatními cestujícími.

Kdyby zamňoukal, asi by se strhl povyk a kdoví, jestli by nás šofér nevysadil. Naštěstí, jako by to tušil, kocourek ani nehlesl.

Po příjezdu na autobusové nádraží manžel popadl svůj batoh, kufr, tašku s jídlem (na tu nezapomněl) a zamířil domů. Zůstali jsme se Slávkem sami na chodníku, s jeho i mým kufrem, čtvero lyžemi a kotětem. Na moje sdělení k manželovým zádům, že to nepobereme, se otočil a prohlásil: „Co je mi do toho, chtělas kotě, tak se starej.“ Museli jsme pak postupně všechno odtáhnout do nádražní úschovny a jen s kocourkem jsme došli domů pěšky. Míra pak věci odvezl svým autem.

Nemusím asi dodávat, že během dovolené nám nekoupil ani limonádu. Při společenském večírku, kdy se ostatní muži a otcové rodin chovali velkoryse, starostlivě a chtěli se před partnerkami blýsknout, mi nic neobjednal.

Únor 1991

Vzala jsem jeho polokošili, špinavou u krku, že ji vyperu. Když to zjistil, vyrval mi ji s velkým řevem z ruky. Pak mě dvakrát nakopl.

Březen 1991

Byl dva dny v nemocnici. Využila jsem toho a vygruntovala. Uklidila jsem knihovnu a dala čtyři detektivky zvlášť, že si je vezmu na chalupu. Do knihovny už se nevešly. Také jsem vzala staré pohledy, které si vystavil ve stěně. Vyprala jsem koberec, umyla okna atd.

Po příchodu domů ztropil cirkus. Ty čtyři knížky našel ve sklepě ve věcech, které jsem připravila na chalupu. Vyhodil je z tašek a navrch vysypal pytel hlíny, kterou jsem tam taky chtěla odvézt. Zjistila jsem to až ve chvíli, kdy jsem chtěla do sklepa uložit jeho staré polobotky. Prasklé, nosí je snad celý život, a přitom ve skříni má dvoje nové. „Na oplátku“ sebral od každého páru mých bot po jedné a odnesl je rovněž do sklepa.

Duben 1991

Uklízela jsem na chalupě v pokojíku po Mírovi, který dokončil obklady stropu a stěn palubkami a odjel. Tahala jsem těžký nábytek. Odmítl mi pomoci se slovy: „Mně tady taky nikdo nepomáhá a vůbec si nepřeju, abys tady uklízela. Ať si to mladí uklidí. A vůbec, je to zfušovaný.“

Květen 1991

Snídáme. Dala jsem na stůl med. On: „Ten med jsi vzala ve špajzce?“ Já: „Jo.“

On: „Tak ho tam dej zpátky, ten je pro mě. Koupil jsem si ho jen pro sebe. Nezvykej si brát můj med.“

Některé věci byly jen pro něj. Měl svůj hrnek na kávu, vlastní talíř, a běda, když jsem mu dala na stůl jiný příbor než ten jeho! Do špajzky si schovával uherák, který byl kdysi nedostatkový. Míra mu z něj tajně chodil ujídat. Kupodivu, jemu, kterému jsme vždy, podle jeho názoru, všechno ukradli či schovali, to nikdy nedošlo...

Vzpomínám, jak jednou Míra, když ještě studoval, přijel na chalupu. Přivezl si s sebou šunku, kterou mu dala babička. Když manžel viděl, jak si Míra u svačiny debužíruje, rozčílil se: „Taky jsi mi mohla tu šunku schovat do práce ke svačině.“ - „To je jeho,“ řekla jsem se zadostiučiněním.

Vždycky totiž dětem všechno snědl. S poukazem na to, že on je živitel rodiny, a má tedy právo na to nejlepší. To snad platilo za první republiky, ale u jeho rodičů to tak asi praktikovali pořád. Bral si tedy nejlepší kousky masa, nedostatkové ovoce atd., jako by se nechumelilo. Považoval to za úplnou samozřejmost, ale mě takové chování vytáčelo do nejvyšších obrátek.

Červen 1991

Čtu si noviny. Vchází do dveří a prohlašuje: „Dej sem ty noviny, chci si je přečíst.“ Podávám mu jiné a říkám, ať chvíli počká, že si chci něco dočíst. Zvyšuje hlas: „Na to jsi měla dost času.“ A vytrhává mi je z ruky.

Už půl roku tryská z kohoutku pro pračku voda. Jelikož zatékala mezi vanu a umyvadlo, přivázala jsem pod vodovod lopatku na smetí, která stříkající vodu odváděla do umyvadla. Pořád jsem ho upozorňovala, že vytopíme sousedy. Vždycky odpovídal: „To mě nezajímá, chce to asi nový těsnění.“ A tak jsme sousedy skutečně vytopili. Přišla paní Leošová a paní Mojžíšová a promluvily mu do duše. Po jejich odchodu těsnění vyměnil, trvalo mu to asi čtvrt hodiny. Sousedé nám vzkázali, že se máme odstěhovat, že už nás mají dost.

Na záchodě se po spláchnutí vždy tak rozdrnčí trubky, že rámus ze stoupaček vzbudí mimino spící v bytě tři patra pod námi. Jeho rodiče si na nás neustále stěžují. V noci tedy splachuji záchod vodou z hrnce, abych obyvatele družstevního domu nebudila. On na to, že se s tím nedá nic dělat, ať to dají spravit sousedé.

Červenec 1991

Na chalupě postavil lešení u souseda, na jeho pozemku. Dva dny tam něco dělal a od té doby tam lešení stojí bez užitku a změny. Soused si stěžuje, že nemůže posekat trávu.

Sousedi na chalupě nás už taky měli plné zuby. Například vyhloubil díru v záhonku a nanosil na okraje kamení, že bude dělat obrubník. Po roce bylo všechno zarostlé trávou. Oni se tenkrát zlobili, protože vše dělal v těsném sousedství jejich záhonků, a tak se báli, že jim zničí květiny. Když jsem odklidila pár kamenů, aby byl klid, vystřihl scénu a vyhrožoval, že všechny záhonky zlikviduje. Takže hromada kamení tam byla až do příštího roku a samozřejmě zarostla plevelem.

Celé dny sedí na houpačce a kouká do prázdna, pokud tedy nekouká na televizi.

Občas jsem ho nenápadně sledovala, když šel v televizi nějaký film a objevila se v něm nesympatická postava - třeba chlápek, který se hnusně choval k manželce. Strašně se rozčiloval, jak někdo může být takový. Ale abych mu řekla: „Ty se někdy chováš zrovna tak,“ na to jsem odvahu neměla.

Červenec 1991

U kamen na chalupě našel tři korkové zátky a čtyři kostky z dětské hry. Hrozný rámus. Pak ze vzteku vysypal kolem kamen popel a řval, abych to uklidila. Když jsem odmítla a odešla, rozlil v kuchyni po zemi vodu z kbelíku a plechového umyvadla a znovu mě vyzval, abych to uklidila. Potom strhal z oken nové závěsy a hodil je do vody na zemi. Odmítla jsem to dát do pořádku, a tak jsme v tom čurbesu chodili dva dny.

14. 7. 1991

Snesla jsem z půdy starý stoleček, že ho dám ven. Spustil strašný křik, nadával a vyhrožoval, že když ho nevrátím na

místo, tak musím dát okamžitě z pokoje šicí stroj, jinam mi ho rozbije. Začal stroj otevírat a trhat řemínek. Tak jsem musela stolek odnést zpět na půdu.

Potom pršelo a on vyhodil na déšť matrace a další věci.

Červenec 1991

Kamarádka mě pozvala do Libochovic, abych si u ní natrhala rybíz. On mi den předtím řekl, že jede do Litoměřic na výstavu. Říkám: „Tak pojedu s tebou, natrhám rybíz, a až pojedeš zpátky z Litoměřic, vezmeš mě domů.“

A tak jsme jeli. V Libochovicích mě vyložil s tím, že zpět mohu jet autobusem. Protestovala jsem, že se psem a s rybízem v tom vedru autobusem nejedu a co mu to udělá, nabrat mě, až pojede autem kolem. Za neustálých nadávek mě odvezl na chalupu ke kamarádce. Odpoledne jsem s kamarádčiným manželem dojela autem na hlavní cestu a tam čekala, až pojede (aby nemusel dojíždět po neupravené cestě k chalupě). Tak jsme se domluvili. Samozřejmě zapomněl, že mu vyjedeme naproti, a hledal mě přímo na chalupě. Když pak vyjel na hlavní silnici, opět jsem schytala nadávky. Že prý jak se otáčel u té chalupy, rozbil si světlo. Víckrát mě nikam neodveze, protože je to všechno moje vina. Nadávky pokračovaly i na naší chalupě, celé dva dny.

Srpen 1991

Zakázal mi zalévat zahradu hadicí: „Můžeš zalívat konví, nanos si vodu a nenič hadici!“

Srpen 1991

Slávek si vystříhal ze starých časopisů ABC seriál Pifík. Když na to manžel přišel, byl rámus. Vzal mu většinu obrázků, nechal mu jich jen pár. Slávek si je však jemu navzdory vzal domů všechny. Když to zjistil, nastartoval auto, jel za vnukem domů a tam ztropil takový výstup, že ho Helena seřvala a vyhodila z bytu. Pak mi o tom vyprávěla. Slávek se prý celý rozklepal, protože on na něho křičel, že je zloděj.

Alespoň tak mi to Helena vylíčila. Pak k nám s vnukem odmítali skoro rok chodit. Já je navštěvovala tajně, protože manžel byl tenkrát velice uražený.

Září 1991

Rozšteloval mi v ložnici rádio, abych ho nemohla poslouchat. Zdůvodnil to tím, že ho moje rádio ruší při sledování televize.

Říjen 1991

Na chalupě v kuchyni mi zakázal používat šest hrnků kafáčů. Říkám: „Mně se z nich dobře pije.“ On: „Tak můžeš pít jen z toho jednoho, otlučeného.“

On byl vůbec přehnaně háklivý na nádobí. Jednou mi před návštěvou (svými příbuznými) vynadal, že jsem jim podávala večeři na svátečním servisu.

Listopad 1991

V kuchyni nenašel med. Říkám mu, že med došel, že ho musím koupit. Když jsem pak přišla do kuchyně, zjistila jsem, že mi stihl vyházet ze špajzu všechny věci.

Květen 1992

Má chřipku a vykašlané hleny plive do umyvadla v koupelně. Když protestuji a posílám ho na záchod, řve, ať mu dám pokoj. Když jsem ve zlosti práskla dveřmi, nazval mě krávou.

Mám naštípnutou kost na noze, ale musím venčit Zuzanu. On s ní chodit nechce.

Květen 1992

V ložnici se mi rozbilo rádio, a přestože máme v obýváku celkem asi šest aparátů, nesměla jsem si žádný půjčit. Totéž s novinami. Na chalupě jsem si je přečíst nesměla.

Důvod mi nesdělil. Jen prohlásil, že si je chce přečíst druhý den v práci.

Srpen 1992

Sex? Odmítla jsem, že jsem unavená (byla půlnoc). Vzal tedy tu největší kytku v květináči a mrštil ji doprostřed pokoje. Měla jsem hlínu na koberci i v posteli. A samozřejmě řval, ať táhnu z baráku. Fenka Zuzana z nás měla takový šok, že skočila ke mně pod peřinu, klepala se a trvalo dvě hodiny, než se uklidnila.

Srpen 1992

Přijel na chalupu a okamžitě křik. Že se mu ztratilo něco z dílny, že nás všechny vyhází a nikoho na chalupu nepustí. Rozhazuje věci a řve. Nadává na Míru, že pokosil trávu a narovnal dráty na pečení buřtů, na Slávka, který mu údajně rozštípal nějaké prkno, že je v bazénu špinavá voda atd. Druhý den znechuceně odjel domů.

Srpen 1992

Přijeli jsme po několika dnech na chalupu. Sedl si do altánku a četl si noviny. Chtěla jsem si je také půjčit. Složil je zpět do tašky a odmítl: „Teď je číst nemusíš.“

Pak konečně dodělal již zmiňovaný obrubník u záhonku (sousedovi se to moc nelíbilo, ale co mohl dělat). Uklidila jsem špinavý hrnec plný kamení, který stál na záhonku celý rok. Když to zjistil, řval. Hrnec hodil znovu na záhon do kytek a cihly vysypal na nově vysazené macešky. Když jsem chtěla vědět, proč hrnec nemůžu uklidit, prohlásil, že ho uklidí sám, až uzná za vhodné.

Srpen 1992

Několikrát jsem ho upozornila, že je potřeba vykopat brambory, protože jejich nať uvadla už před měsícem. Odsekl, že sklizeň brambor je moje věc, jeho že to absolutně nezajímá. Nakonec mi nezbylo nic jiného než vykopat brambory sama.

Srpen 1992

Na umyvadle nemohl najít mýdlo. „Tys ho určitě schovala, abych se nemohl umejt!!!“ řičel. Mýdlo přitom leželo na okraji vany, všem na očích. V duchu jsem se smála tomu paradoxu. On, který osobní hygieně nikdy moc nedal, se chce konečně jednou umýt, a jako na potvoru nemůže najít mýdlo...

Září 1992

Hlína a kytky rozházené po celém pokojíku. Ptám se proč.

Odpovídá: „Musím, protože mi pořád usiluješ o život. Uprostřed pokoje necháš bednu a já se o ni mohl zabít.“

Namítám: „Vždyť jsem nebyla od tří hodin doma, přišla jsem až večer. Tak jsi to mohl uklidit stranou.“

On na to: „Jak jsem ji mohl uklidit, když pořád sedím u stolu? Tos mi udělala schválně.“

Na moje kulaté narozeniny mi jen potřásl rukou.

Prosinec 1992

Je nařízeno zamykat dům. Prohlásil, že to dělat nebude. Pak nastrkal do zámku dřívka, aby se nedalo zamknout. Správcová řekla, že si tedy každý z nájemníků zaplatí nový klíč a přispěje na úhradu výdajů za nový zámek. Odpoledne šel zámek vymontovat a opravil ho, aby nemusel platit. Potrestal sám sebe.

Na Vánoce mi nepřidal ani korunu na domácnost a dárky.

Leden 1993

Přišla jsem domů a v obýváku na zemi záclona i s tyčí. Prý je to moje vina, protože záclonou pořád trhám. Jak se ocitla na zemi, mi nevysvětlil.

Leden 1993

Jel autem k obuvníkovi pro opravenou botu. Ptám se, zda by s sebou nevzal moji rozpáranou koženou tašku, kterou obuvník slíbil sešít. „Dej mi pokoj, běž si tam sama,“ odbyl mě a tašku nevzal.

Červenec 1993

Pravidelně po kocouru Honzíkovi uklízím počůraný písek v pekáči. To ráno jsem ho nechala na chalupě přede dveřmi, chtěla jsem ho vysypat později, až budu mít gumovky. Bylo totiž mokro. Najednou vidím z okna, že on nese pekáč v ruce. Odnesl ho na křeslo, na kterém sedávám na louce pod slunečníkem. Přitom pískoviště, kde ho vysypávám, je úplně stejně vzdálené.

Srpen 1993

Při zamykání chalupy mi jen tak rozdupal slaměný klobouk. Seděla jsem v autě, takže jsem na to přišla až za týden při příjezdu na chalupu.

Září 1993

Hodil po mně kusem tvrdého chleba, když jsem hned neodpověděla na otázku, co bude k večeři. Netrefil se, ale čtrnáct dní se u nás nemluvilo.

Leden 1994

Vzala jsem mu košili, kterou nosí už čtrnáct dní. Chtěla jsem ji vyprat. Opět řev, že bych všechno hned prala, že pračka je pořád v permanenci a kolik se prý propálí elektřiny.

Únor 1994

Najednou mě začalo bolet v dolní části břicha. Asi zánět močového měchýře. Nemohla jsem moc chodit, měla jsem pocit, že snad ztratím vnitřnosti. V poledne jsem se rozhodla jít k závodnímu lékaři. Před domem parkovalo naše auto. Říkám: „Odvez mě k doktorovi, špatně se mi kvůli bolestem chodí.“ Strašně se rozčílil a řval, ať si jedu autobusem, že nemůže odjet od domu, protože by mu to místo na parkování někdo obsadil (garáž máme vedle baráku). Stanici autobusu prý mám blízko, tak můžu dojít pěšky. Řekla jsem mu, že je mi zle. Řval čím dál víc, jak si to představuju, že na mě nebude nikde čekat. A nejel. Než jsem se vrátila, odjel sám na chalupu, druhý den jel do práce autem, další dny rovněž, a když si několik dní poté naštípl žebro, jezdil na rentgen také autem. To bylo samozřejmé. U lékaře jsem strávila tři hodiny a pak musela ještě do lékárny pro léky. Sotva jsem kvůli bolestem došla domů.

Březen 1994

Hledá na svém stole nějaké klíče. Řve: „To určitě Pavel, jak tu spravoval vodu, dal si je do kapsy a odnesl. Grázl! Kdo se ho prosil, aby to spravoval? Já mu dám, až přijde.

Blbec!“

Ten „blbec“ mi vždycky přijde pomoci, na rozdíl od něj přispěchá, kdykoli něco potřebuji.

Březen 1994

Nesplachuje po sobě záchod, prý aby ušetřil za vodu. Ale že už půl roku kape v koupelně kohoutek, to mu nevadí. Když říkám, že nemůžu kohoutky zavírat násilím, protože mám oteklé a bolavé klouby na ruce, řve, že za to nemůže, že jsem nemehlo. Nakonec Pavel při návštěvě během pěti minut kohoutek opravil.

Březen 1994

Před odjezdem z chalupy jsem před auto postavila plato na sazeničky a řekla mu, ať ho dá do kufru, až ho bude otevírat. Přišel, naházel do kufru nějaké věci, zaklapl víko, nasedl, nastartoval. Ptám se, proč do kufru neuložil i plato, jak jsem ho žádala. Začal zase řvát, že jsem si ho tam mohla dát sama, že to za mě dělat nebude.

Březen 1994

Chtěla jsem vyprat deku z jeho gauče. Už se na ní nedalo sedět, strašně páchla. Začali jsme se o ni tahat. Křičel, že ji nedá, že ji prát nebudu a že mu to všechno dělám naschvál. Chodí hrozně zarostlý, dlouhé špinavé vlasy si odmítá nechat ostříhat.

Duben 1994

Pozval si Pavla na odpoledne, že mu dá výfuk do auta. Když Pavel přišel, řekl, že si to rozmyslel, a výfuk mu nedal.

Květen 1994

Sobota, 9 hodin ráno. Náš rozhovor:

Já: „Řekni mi, jaký bude program. Pojedeme na chalupu? Abych se podle toho zařídila.“

On: „Musím vyměnit zimní gumy za letní, bude to trvat asi dvě hodiny.“

Já: „Navrhuju, abysme jeli na chalupu hned. Kola bys mohl vyměnit v neděli dopoledne.“

On: „To zrovna. Uděláme to, jak jsem řekl.“

Já: „Tak já jdu nakoupit k Rudymu a vyvenčit Zuzanu.“

On: „A cestou kup noviny, abych se nemusel dvakrát převlíkat, když jdu do garáže. Taky jsem chtěl koupit na trhu rajčata na sázení. Když tak se stavím na trhu v pondělí.“

Asi za hodinu mířím s nákupem do garáže. On nikde. Jdu domů. Čeká tam, spakovaný, a prý kde trčím tak dlouho, že jedeme.

Říkám: „Proč nejsi v garáži? Čekala jsem, že ti tam dám nákup do auta.“

On: „Prosím tě, co bych dělal v garáži, říkal jsem ti, že jedeme na chalupu, že jsem si to rozmyslel a kola měnit nebudu.“

Já: „Nic takového jsi neříkal, to bych nechodila nakupovat sem, ale nakoupila bych cestou. Říkala jsem ti, že chci jet ráno, ale tys to odmítl.“

On: „To není pravda. Říkal jsem ti, že jedeme hned. Ale ty si klidně odejdeš a neposloucháš, co říkám.“

Já: „Tak jsi asi viděl, že tu nejsem. Ještě jsi mi nařídil, abych koupila noviny, a teď tvrdíš, že jsi mi řekl, že sis to rozmyslel.“

(Než jsem přišla, byl na trhu a koupil kedlubny. Na rajčata zapomněl.)

Připadala jsem si jako v blázinci.

21. 5. 1994

Včera jsem uklidila koupelnu a dnes ráno bylo napliváno v umyvadle. Pokaždé, když nechám kelímek a kartáček na zuby na umyvadle, najdu je pak na zemi.

Červen 1994

Za dveřmi stála taška s rybami, asi je tam nechal brácha, který je nalovil. Dala jsem ryby do koupelny a dva dny mluvila o tom, že je zapotřebí je vykuchat a dát do lednice, aby nezačaly zapáchat. Začal na mě řvát s tím, že nám je dali vykuchané a proč je nedám do lednice. Vážně jsem si nevšimla, že už jsou vykuchané, to bych je dala do mrazáku. Říkám mu to a ptám se, proč je tam tedy nedal sám. „Proč bych to dělal, to je přece tvoje věc, a ne moje. Co je mi do toho?“ Nakonec jsem ryby musela vyhodit.

Červen 1994

Není mi dobře, ležím. Tři dny stojí na balkoně pytel s odpadky. Odmítá ho odnést. Dala jsem ho tedy na chodbu, aby ho vzal, až půjde se Zuzanou. Samozřejmě, že se pytli vyhýbá. Odpoledne přišel Slávek, požádala jsem tedy o vynesení odpadků jeho.

Září 1994

Na chodbě mezi kuchyní a vodovodem upadlo na zem koště. Měla jsem plné ruce, takže jsem ho hned nezvedla. Za nějakou chvíli jsem zjistila, že koště je přeražené.

„Proč jsi ho zlomil?“ ptám se.

„Překáželo tady,“ zahučel.

Nesla jsem těžký nákup, a tak jsem zazvonila, aby mi ho pomohl vynést nahoru. Přišel dolů a prohlásil: „To si odnes sama, mě to nezajímá.“

Říkám: „Tak já dám tašku do sklepa a vezmeš ji, až půjdeš domů.“

On: „Dej si ji kam chceš, já ji stejně neodnesu.“

Říjen 1994

Asi měsíc mě uhání, abych zaplatila 700 korun za elektřinu. Na chalupě si na to zase vzpomněl a začal mi hrubě nadávat. Že já i moji rodiče smrdíme korunou. Prý nebýt toho, že drží kasu, já bych všechno rozházela. A že to musím zaplatit. A že všechny peníze, které jsem vydělala, jsem utratila za parádu.

Maminka byla velice pilná a pracovitá. Někdy mám pocit, že kdyby se dožila dnešní doby, určitě by si založila nějakou živnost. Nebo by k tomu alespoň přiměla někoho z naší rodiny. Ještě v důchodu pracovala v čistírně, potom jako vrátná. Doma šila, napínala háčkované záclony a dečky, pronajímala místnosti ve svém domě vysokoškolákům, kteří nemohli bydlet na koleji. Vnoučatům nikdy nic neodepřela a Míra se u ní měl jako v ráji, když studoval na průmyslovce a potom na vysoké. Kupovala mu oblečení, rozmazlovala ho bifteky (v přízemí domu bylo řeznictví a ona tam měla protekci). Ještě v sedmdesáti se oháněla jako kuchařka v jedné restauraci u nádraží. Když Míra v pátek přijel ze školy, měl v té hospodě připravenou luxusní večeři.

Prosinec 1994

Převlékla jsem peřiny a dala mu čisté pyžamo. Zjistil to, když šel spát, potom mlátil do nábytku a řval: „Ty krávo jedna!“ Ráno byly všude po bytě rozházené polštáře a špinavé prádlo z koše, vyžehlené závěsy, které jsem měla připravené na židli, byly naopak nacpané do koše a kuchyňské utěrky se válely mezi odpadky. Už druhý den šlapeme v bytě po tom prádle a čekáme, komu povolí nervy dříve.

Pavel mi přivezl Petrušku. Dala jsem jí na záchod dětské prkénko. Když jsme přišly z procházky, bylo pomočené. Prý ho nebude zvedat, když se mu chce na záchod.

Červen 1995

Každé ráno je teď na sporáku nalitá voda. Ptám se proč. Odpověď: „Nemáš nechávat vodu v ešusu. Když ji tam najdu, tak ji vyleju na kamna!“

Chodím teď hlídat Petrušku, tak potřebuji vstávat brzo. Když jsem si šla večer pro budík, že si ho nařídím, odmítl mi ho dát se slovy: „Vem si svůj.“ Žádný jiný však nemáme, a tak jsem se od čtyř hodin pořád budila, abych nezaspala.

Září 1995

Jsem na chalupě s Petruškou. On vstává ráno kolem desáté hodiny, takže v místnosti je zima, protože tam netopí. Když zapnu „kostku“, vypíná ji. V kuchyni zapnuté panely také. Mám strach, že Petruška nastydne. Když před polednem s velkou slávou zatopí, rozčiluje se: „Kdy konečně vyneseš ten popel?!“ Vzhledem k tomu, že je nádoba na popel plná, sype ho do umyvadla.

Září 1995

Denně mě upomíná o 485 korun, protože jsem prý za léto propálila elektriku já. Když jsem mu odmítla peníze dát, vypnul mi doma rádio a na chalupě jsem musela vařit v zimě (nesměla jsem si zapnout topení). Neměla jsem ani teplou vodu na nádobí a nedovolil mi použít remosku.

21. 9. 1995

Doma na chodbě mi před paní Leošovou nadává do kurev. Slyšela to i paní Mojžíšová, která se přišla podívat, co je to na chodbě za křik.

Při cestě do garáže pak nese tašku se shnilými hruškami. Já nesu Honzu, tašku, vedu Zuzanu. Tašku položil před popelnicí na zem a odkráčel do garáže. Já došla k popelnici a volala jsem ho, protože s kocourem na ruce jsem nemohla tašku vysypat. Na ulici mi kvůli tomu sprostě vynadal.

Říjen 1995

Jedeme s Přikrylovými na houby. Oni stále nejdou, dlouho čekáme před jejich domem. Na druhé straně chodníku stojí krámek. Jdu tam, že koupím něco k jídlu. Po chvíli slyším křik na celou ulici: „Kam ta nána pitomá zase jde?“ Otočím se, dojdu k němu a říkám: „Šla jsem ti koupit žrádlo, abys měl na houbách co do huby!“

Listopad 1995

Dopoledne jsem na chalupě vzala štafle a šla s Petruškou na dolní zahradu česat jablka. Načesaly jsme plný vozík. Odpoledne se ptá: „Kde jsou ty štale?“

Já: „Dole na zahradě.“

On: „Okamžitě je dones.“

Já: „Ještě jsem všechno neočesala, zítra budu pokračovat.“

Druhý den dopoledne:

On: „Okamžitě koukej přitáhnout ty štale.“

Já: „Budu ještě česat.“

Odpoledne:

On: „Okamžitě přines štale.“

Já: „My jdeme ještě česat.“

On: „Nic nečešte, já už tady jablka nechci.“

Já: „Tak mi pojď pomoci, ty štafle jsou hrozně těžké, do toho kopce je neunesu.“

On: „Nikam nejdu, když jsi štafle odtáhla, tak si je zase přitáhni. A vůbec, já se na to tady vykašlu a okamžitě jedu domů.“

Šla jsem do zahrady a štafle přitáhla. Nervově jsem to prostě nevydržela.

Prosinec 1995

Měla jsem na hlídání Petrušku. V poledne jsem usmažila čtyři karbanátky. On měl jeden, Petruška jeden a dva jsem snědla já. Odpoledne to zjistil a řval na mě, co si to dovoluju, že nic nekoupím a všechno sežeru.

Plive na záchodovou desku i do umyvadla. Do čínského porcelánu ve stěně dává odpadky - uzávěry od lahví a smetí.

Nesplachuje záchod.

Únor 1996

Utrhal poutka koupacích plášťů, protože jsem svůj plášť pověsila vedle jeho...

18. 4. 1996

Od rána uklízím v obýváku, protože se na ten svinčík nemůžu dívat. Luxuju gauč, koberce, otírám zaprášené kytky, peru potahy na gauč, polštáře. Ještě jsem stihla vysát koberec, umýt okna, vyprat záclony. Když jsem v pět odpoledne byla skoro hotová, přišel z garáže a začal řvát. Doslova: „Co je to tu za bordel?“ A abych se příště na nějaký úklid vy.a. Strhl ubrus a rozházel věci kolem stolu. Servírovací stolek, který byl předtím politý pivem a lepkavý a který jsem také umyla, mu nevyhovoval, jelikož byl otočený. Opět řev a nadávky. Zmuchlal ubrus, mokrou vázu s kytkami postavil na mahagonovou stěnu. A řve a řve a nadává. Jemu binec vyhovuje, takže jsem za to, že jsem špínu zlikvidovala, dostala neskutečně vynadáno.

Květen 1996

Vyprala jsem potahy autosedaček. Druhý den jsme odjížděli do města pro opravený psací stroj. V autě byly povlečeny jen tři sedačky, čtvrtá ne. Byla to ta, na které sedávám já. Když jsem se ptala, proč nenavlékl potahy na všechny čtyři sedačky, prohlásil, že svoji jsem si mohla potáhnout sama, protože všechno dělat nemůže.

9. 9. 1996

Dnes mám narozeniny a opravdu jsem si je „užila“. Ráno jsem si dala sraz s kamarádkou Mášou ve vestibulu polikliniky. Přijela jsem tam načas, ale ona nikde. Čekala jsem asi půl hodiny a pak jsem šla před vchod. Tam se Máša objevila celá rozčilená, že čeká už hodinu na rohu v parku a já nikde. Říkám jí: „Měla jsi přece čekat na lavičce ve vestibulu. Tam je teplo.“ Máša: „Já čekala, že přijedeš autobusem, ve středisku bych ještě chytla nějakou nemoc.“ V dohadování jsme pokračovaly zhruba další čtvrthodinu.

Odpoledne jsme byli pozvaní na oslavu k Pavlovi. Před třetí hodinou vycházíme z domu. On, já a fenka Zuzana. Před domem ještě jdeme společně, ale před mostem už kráčí asi deset metrů přede mnou. Za mostem bez vysvětlení zrychluje a míří k zastávce autobusu. V blahém domnění, že počká aspoň tam, odcházím do cukrárny pro dorty. Pak se s balíčkem, dvěma taškami a Zuzanou vracím ke stanici. Při přecházení ulice ho zahlédnu v autobuse, tak jedu dalším sama. U Pavla doma ho ale nenajdu. Přifuněl asi za půl hodiny. Nasedl totiž do autobusu jedoucího na jiné sídliště. Pitomec! To byl určitě boží trest za to, že mi utekl.

3. 1. 1997

Obouvá se v pokoji na koberci, který jsem před Vánocemi vyprala. Hrozně mě to rozčílí a vyčítám mu, že chodí ve špinavých botách po čistém kovralu. Řveme na sebe. Najednou vyskočí a vrazí mi facku. Potom se chce na mě vrhnout, ale zakopává o koberec a natahuje se jak dlouhý tak široký. Já odletěla po té facce až na válendu a hlavou při tom narazila o zeď.

Facky u nás občas létaly. Hlavně Míru bil hodně. Za každý neúspěch ve škole, za sebemenší prohřešek. Tak jsme se naučili dost věcí mu zatajovat. Stali se z nás spiklenci. Když kluci dostali špatnou známku, žákovskou jsem podepsala já. Naštěstí moc nezlobili, tak neměli ve škole poznámky. Míra mu přišel ukázat snad jen maturitní vysvědčení.

Občas se vrhl i na mě. Když jsem Heleně vyprávěla o našich konfliktech, ptala se, zda mě někdy uhodil. To jsem ale zapřela.

Ani moji rodiče nic netušili. Styděla jsem se, připadalo mi to strašně ponižující. Když mě však napadl, obvykle byl doma pár dní nato klid.

Únor 1997

On: „Ty ženský jsou hrozný. Jdu po chodníku po svojí pravé straně. Proti mně jde ženská a neuhne. Tak jsem do ní vrazil a srazil ji z chodníku. To už se mi stalo dvakrát. Já nevím, co mají ty ženský za povahu.“ (zážitek z města)

5. 3. 1997

Celé odpoledne jsem gruntovala kuchyň a spíž. V půl páté jdu venčit Zuzanu a za půl hodiny se vracím. V kuchyni na zemi vysypané kilo kakaa, na stole rozházené jídlo. A řev. Na lednici měl údajně odloženou jakousi gumičku se špuntem a ta se mu ztratila. „To jsi určitě schválně vyhodila.“

Kakao jsem částečně smetla do odpadků, částečně sebrala do sklenice. Říkám: „Proč jsi ho rozsypal?“ - „Když jsem nemohl najít tu gumičku, vzal jsem ho do ruky a práskl s ním o zem.“

Květen 1997

Neustále mi vyhazuje koště ze záchodu. Dnes bylo postavené nahoře na pračce. Utrhl poutko, na které koště věším. Pak zmizelo i to utržené poutko.

Malujeme. Volá mě do kuchyně a říká: „Za tou pračkou to chceš taky vymalovat?“ Já: „To víš, že jo.“ On: „A kdo má ten krám odtahovat?“

Tak jsem pračku odšoupla. Po malování jsem chtěla dát velkou kytku místo rádia, které nehraje. Samozřejmě rámus, že si to nepřeje. Vyhrožuje, že když ji tam přesto postavím, tak ji vyhodí i s vázou a policí. Celé malování řve a nadává. A záchod i koupelnu jsem vymalovala sama.

Vleču těžkou tašku s nákupem a zvoním na něho, aby mi ji pomohl vynést nahoru, protože po schodech ještě nosím v náruči naši starou fenku Zuzanu. Řve z okna: „Co chceš? Jsem nahej, nikam nejdu a na nošení tašek si nezvykej, jsi mladší.“

Nalil petrolej do květináče k ibišku, aby ho zničil. Důvod? Zalila jsem na chodbě kytky a nedala okamžitě do láhve novou vodu. Pak postavil pekáč se šunkoleky na plyn, nic neřekl, a tak nudle shořely. Řekl jen: „Měla sis to hlídat, je to tvoje vina.“

Dnes mi také naházel čisté halenky do koše se špinavým prádlem, musela jsem prát znovu.

15. 6. 1997

Dnes mi zase naházel do koše se špinavým prádlem prádlo čisté.

Srpen 1997

Byla neděle. Přestože měl v pondělí ještě volno, prohlásil, že odjíždí z chalupy už večer. V pondělí dopoledne jsem měla doprovázet vnučku Petru na oční, byly jsme objednány na půl dvanáctou. Říkám mu: „Jeď až v pondělí odpoledne, do práce jdeš v úterý. A já se v pondělí ve tři na chalupu vrátím. Jinak nevím, jak to mám udělat.“ Řekl: „To mě nezajímá, zařiď si to, jak chceš. Já jedu domů.“ Já na to: „Nemůžeš to udělat aspoň pro tu vnučku?“ - „Už jsem řekl, jedu domů.“

Měla jsem na chalupě slunečník. Sebral mi ho a odvezl.

Nesplachuje po sobě na záchodě. Když se ptám proč, odpovídá: „Občas tam najdu nespláchnutej papír, tak taky nesplachuju.“

23. 11. 1997

Upekla jsem dobrou buchtu, napůl tvarohovou, napůl jablečnou. V poledne jsem si ukrojila část buchty s jablkovou náplní, odpoledne z druhé strany pekáče několik kousků s náplní tvarohovou. Večer vrazil do pokoje a řval: „Tos musela krájet tu buchtu z obou stran?“ Říkám: „Vždyť je to jedno.“ „Tak dobře,“ řekl, šel do kuchyně a celý pekáč buchty rozřezal napadrť.

5. 1. 1998

Ráno se mi chce zvracet. Příčina je nasnadě. On, vzhledem k tomu, že se dlouho nekoupal, strašlivě páchne. Mýt se odmítá - prý musí ušetřit vodu, kterou já vypatlám. Koupe se jednou za čtrnáct dní, převléká se, jen když mu špinavé prádlo v noci tajně vezmu a vyměním za čisté.

5. 2. 1998

Našla jsem lejno na pianě. Některé ze zvířat se vydělalo na podlahu a on, místo aby hovínko odklidil do záchodu, položil mi ho v pokojíku na piano.

Duben 1998

Vygruntovala jsem chalupu po zimě. Vycídila okna, vyklepala koberce, vyluxovala, záclony vyměnila, podlahu umyla. Když jsem byla hotová, šla jsem si sednout na houpačku, abych si odpočinula. Najednou slyším křik a rámus. Jdu nahoru a vidím: v místnosti kolem kamen rozházené dříví, odpadky z koše a popel z kamen rozsypané po zemi. Nadávky. Kde prý je nůž, co byl u kamen? Myslela jsem, že mě trefí šlak. Dostala jsem hysterický záchvat. Křičela jsem sprosté nadávky, kopala do odpadkového koše. Pak jsem práskla dveřmi a šla si zase sednout na houpačku. Asi za čtvrt hodiny jsem se vrátila do chalupy. Bylo ticho a nepořádek uklizený.

11. 5. 1998

V poledne na chalupě prohlásil: „Jedeme domů!“ Bylo však dost teplo, a tak namítám, že by bylo lepší jet až k večeru. „Jedeme hned, ve dvě hodiny chci bejt doma,“ nepřipustil žádnou diskusi.

Když jsme vše naložili do auta, nenašel se kocour Honza. Ten totiž viděl, že balíme, a tak zmizel. Po půlhodině hledání řval: „Já už nečekám, jedeme bez něj.“ Nakonec mi hodil klíče od chalupy, protože jsem odmítla bez Honzíka jet, se slovy: „Tak se starej!“ Jela jsem pak se psem a kocourem domů autobusem.

Září 1999

Jedeme na dovolenou do Chorvatska. Autobusem. Nafoukla jsem si matraci, protože jsem chtěla v noci ležet na zemi. Začal křičet: „Máš tři vteřiny, abys tu matraci vypustila, jinak ji rozřežu na kousky.“ V ruce držel velký nůž.

V autobuse plném lidí. Tak jsem ji raději vypustila, aby nebyla ostuda ještě větší.

Říjen 1999

Nakládáme zelí. Jsou ho tři veliké sklenice, které stojí na šicím stroji, přikryté igelitem. Přišla jsem domů a hned na mě řve, proč jsem ty igelity sundala, že na to zelí jdou mušky. Nebyla to pravda, žádný igelit jsem dolů nedávala.

Žeryk byl nemocný, nemohl na zadní nohy. Nosila jsem ho tedy, i když byl hrozně těžký, po schodech, aby se alespoň venku vyčůral. Když jsme šli domů, poprosila jsem ho, aby mi přišel naproti. Sešel jedno patro z pěti. Chtěla jsem mu Žeryka předat, ale odmítl s tím, že pes má mokrou srst a tlapky, protože pršelo, a že by se namočil. Musela jsem ho dál nést sama.

Leden 2000

Dala jsem mu do prádla pyžamo, které - přísahám - nosil bez vyprání půl roku. Když na to večer přišel, začal křičet, že ho chce okamžitě zpátky, a mlátil se vším v koupelně. Moji osušku a ručník rozprostřel na mokré dno vany. Pyžamo, které za den na šňůře uschlo, si vzal, ale připravené povlečení na výměnu mi hodil pod nohy.

Červen 2000

Vnuk Slávek úspěšně odmaturoval na gymnáziu a dostal se na vysokou. Míra chtěl, aby studoval techniku jako on, ale nakonec prý půjde na nějakou humanitní fakultu. Držím mu palce.

Obědváme. „Kde máš ty stříbrné příbory? To nám je určitě ukradla tvoje máma a dala je Pepíkovi“ (mému bratrovi). Ukázala jsem mu, kde je mám doma uložené (již nejméně 35 let).

Říjen 2000

Na společné chodbě máme na parapetu kytky, které chodím zalévat. Také tam stojí starožitný květinový stoleček, který manžel zdědil po rodičích. Podobný občas vídám v pamětnických filmech. Heleně se stolek vždycky moc líbil, tak ho poprosila, zda by si ho mohla vzít, když ho nepotřebujeme v bytě. Prý si ho znovu natře a postaví do obýváku. Samozřejmě byl proti. Helena nenaléhala.

Asi za čtvrt roku stoleček zmizel. To dá rozum, že ji z toho vinil. Ale Helena stolek neukradla. To spíš nějaký soused (dodnes nevím kdo) si ho vzal a na chodbu postavil místo něj jiný.

Prosinec 2000

Hledala jsem ve skříni na chodbě obvazy pro kocoura. Nechala jsem otevřené dveře skříně, že tam krabici s obvazovým materiálem zase uložím. Samozřejmě do těch dveří narazil, protože chodba je malá a tmavá. Okamžitě na mě začal řvát, mlátil a kopal do všech dveří a počastoval mě jmény snad všech hospodářských zvířat. Pak dveře vysadil a dal mi je do pokojíčku s tím, že mě musí potrestat za to, co jsem provedla.

Leden 2001

Stále po sobě nesplachuje záchod. Když na to v noci přijdu, tak spláchnu. Když ne, ráno to v chodbě páchne jako na záchodcích v nějaké putyce.

V koupelně u dveří chybí klika. Odmítá ji spravit s argumentem, že se v koupelně zamykám jako šestnáctka a tím jsem kliku zničila a utrhla.

Pořád nesplachuje záchod.

Denně na mě jenom řve a nadává mi. Pod sebemenší záminkou.

Na chodbě jsem uklízela papíry z krabice na zemi. Řval na mě, ať si pospíším, že se mi nebude vyhýbat. Pak mi balík novin rozkopl a při tom mi odřel nohu.

Leden 2001

Jdeme na nákup do supermarketu. On tlačí svůj vozík, ve kterém je prakticky jen pivo, a já svůj, se všemi ostatními potravinami. Potkáváme švagrovou, která se tomu velmi diví. Prý, proč to máme takhle rozdělené.

Nevěděla ovšem, že peníze jsme měli rozdělené vždycky. On platil byt a provoz auta, já všechno ostatní. Pokud jsem chtěla něco do domácnosti, musela jsem sáhnout do úspor. A když jsem si koupila třeba automatickou pračku, byl z toho řev. Ta stará prý mohla ještě sloužit (nesloužila, probíjela).

Bratr byl ovšem dobrák a švagrová si toho vážila. Nikdy jsem neslyšela, že by mezi nimi padlo křivé slovo.

Červen 2002

Máme sraz se spolužáky z obecné školy. Pečlivě jsem se na něj připravila. Na chalupě jsem vyhrabala starou školní tašku na záda. Pak jsem si nachystala i oblečení. Přijíždíme do Klášterce se spolužačkou Alenou. Paní inženýrka prohlašuje, že takhle se mnou přes město nepůjde, že dělám ostudu. Oblékla jsem si totiž bílou skládanou sukénku, do vlasů uvázala velkou bílou mašli, na záda dala tu školní tašku a do ruky vzala pytlík se cvičkami. Bylo to „haló“, když jsem vstoupila do hospody. Pak jsme se někteří museli navzájem představovat. Je divné, že najednou tykáte někomu, koho jste přes půl století neviděli. Byl tam i jeden z učitelů, který v devadesáti letech vypadal líp než leckdo z nás.

Červenec 2002

Jsme na chalupě. Ráno je chladno, a tak říkám: „Já zatopím.“ - „Když to umíš, tak zatop,“ odpovídá a leží dál v posteli. Zatopila jsem. V devět hodin se vymotal z peřin a vzápětí začal vyhazovat hořící polena z kamen a řval, že jsem vyhrabala popel, který ještě mohl hořet. Všude kolem po zemi spoušť a místnost plná čoudu. Dlouho jsem musela větrat.

Koupila jsem přípravek do záchodové mísy, který dezinikuje a voní. Alespoň tak to říkali v reklamě. Od té doby používá záchod tak, že nejprve spláchne a pak se vymočí. Zdůvodňuje to tím, že do nějakých smradlavých bublinek močit nebude.

V kuchyni kape kohoutek. Když na to upozorňuju, protože deska na kuchyňské lince se promáčí a za noc zbytečně prokape dost vody, řve na mě, že se s tím nedá nic dělat a že voda teče proto, že roztáčím kohoutky. Tak nevím, jak mám vařit a mýt nádobí, a přitom nepouštět vodu.

Září 2002

Na chalupě jsem nasbírala pytel jablek. Říkám mu, aby mi přivezl na louku vozík, abychom jablka odvezli. Začal se rozčilovat, že to mohu odnést, že jsem k ničemu a líná jako veš. Pak, že tedy pytel odnese sám. Ale ani ho neuzvedl. Vztekle šel pro vozík, pytel nahodil a při cestě k baráku polovinu jablek poztrácel.

6. 7. 2003

V kuchyni na stole ležel čtrnáct dní kastrol se sádrou. Uložila jsem ho na záchod do police, kde podobné věci skladujeme. Odpoledne hledám brýle... samozřejmě jsem je našla na záchodě. To asi za trest, že jsem tam uložila tu sádru.

16. 7. 2003

Máme jet na chalupu. Ráno říkám: „Když jdeš se sportkou, nemohl bys zároveň vyvenčit psa? Sbalila bych zatím jídlo a vyjeli bychom dřív, než bude vedro.“

On: „Dej mi pokoj, jdi si se psem sama a nehoň mě, nebo nikam nejedeme.“

Hodinu nato přišel z venku, sbalil si svoje věci a divil se, že já nemám spakováno. Po odchodu z bytu ještě stihl rozházet na chodbě květináče. Prý když mu zloději nevrátí ukradený stojan na kytky, tak to bude takhle. Co si o nás pomyslí sousedi? Že jsme se asi zbláznili. Odjeli jsme ještě nakoupit a na chalupu cestovali v tom největším vedru. Samozřejmě mojí vinou.

Červenec 2003

Postrádá tašku s jakýmisi přístroji. Při cestě z chalupy dal údajně přístroj v tašce do další tašky s jídlem, která zůstala dole v chodbě. Já jsem šla se zvířaty po schodech nahoru. Řval: „To je tvoje vina, že mi to ukradli. Věděla jsi, že tam tašku dávám, a klidně jsi odešla.“

Říkám: „Já to nevěděla, že tam něco dáváš. Proč jsi mi to neřekl? Byla bych počkala.“

On: „Nemohl jsem ti to říct, už jsi byla na schodech! Koupíš mi nový přístroj.“

Tašku s jídlem automaticky nechávám na chodbě v přesvědčení, že jídlo by asi zloděj neukradl. Celý týden poslouchám výčitky, že jsem zavinila ztrátu. Za týden postrádanou tašku objevil na chalupě ve stodole!!! Jasně že jsem neslyšela ani slůvko omluvy.

Srpen 2003

Našla jsem nedaleko křesla v pokojíku, kde sedávám, štěnici, tak jsem ji zničila. Byla jsem z nálezu úplně v šoku.

Klukům jsem to neřekla, ale Helena o tom věděla. Nejprve se vyděsila, kde se u nás v domě vzaly štěnice. Vysvětlila jsem jí, že se jedná o odposlouchávací zařízení. Nevím, jak dlouho jsem ji tam měla. Ale pro něj, jako pro radioamatéra, nebyl problém ji vyrobit. Takže jsem byla stále pod kontrolou. Když ke mně přišly kamarádky, slyšel vše, co jsme si povídaly, včetně mých stížností na jeho chování.

Štěnici jsem vytrhla a čekala, co bude dál, zda ji opraví nebo se prozradí jinak. Nestalo se však nic. Ticho po pěšině.

Září 2003

Umyla jsem v kuchyni poličku s kořenkami. Byla hodně zaprášená a kořenky ulepené. Večer vlítnul do kuchyně a řval, co jsem dělala s „těma kořenkama“. Dvě prý jsou pootevřené. A co se do toho sáčkuju. (...) Měl by mi spíš poděkovat. Při mytí kořenek jsem nenašla jedinou, jejíž obsah by se dal použít. Všechno bylo buď vyschlé, nebo zatuchlé.

Vůbec nechápu, proč ho zajímaly zrovna kořenky. Nevařil skoro nikdy. Jen jedenkrát do roka udělal sulc, se kterým se pak vytahoval. Jeho specialitou byla také čalamáda.

Říjen 2003

Koupila jsem si za sedm tisíc nová kamna. Druhý den měl ve tři hodiny odpoledne přijít plynař a zapojit je. V poledne jsem potřebovala zajít do města pro vlnu, byl tam výprodej. Chtěla jsem tedy, aby počkal doma, než se vrátím, abychom plynaře nepropásli. Křičel na mě, že čekat nebude, a jestli odejdu, půjde taky pryč. Musela jsem hodně spěchat, přiběhla jsem domů celá uřícená.

Říjen 2003

Šiju Heleně závěsy. On na mě řve, protože jsem vytáhla ze zásuvky varnou konvici, abych si mohla zapnout lampičku nad šicím strojem. Nadává mi a vyhrožuje, že zásuvky zruší.

Ráno byla sprchová hlavice strčená do pytlíku s kolíčky na prádlo. Kdybych si toho nevšimla, všechno bych polila.

7. 11. 2003

Starý špinavý koberec položil na konferenční stolek v pokojíku, kde obvykle obědvám. A nový kabát mi zmačkal a odhodil do kouta pokojíku.

Září 2004

Vyprala jsem v obývacím a svém pokoji koberce. Druhý den, po příchodu z venku, řve, proč jsem ty koberce prala, že jsou vlhké, a abych je okamžitě usušila. Po vypraném koberci schválně chodí ve špinavých botách.

Odpoledne jsem našla ve schránce leták, že vykupují kuponové knížky.

Říkám: „Jakou máš knížku? Mohl bys ji prodat.“

Řve: „Dej mi pokoj, nemám na to teď náladu, mě to nezajímá.“ A pouští si televizi.

Navečer nemůže najít tašku. Kam prý jsem ji dala.

„Tos ji určitě někam zašantročila, jdeš po všem jako slepice po flusu, všechno hned uklidíš.“

Taška byla v chodbě na místě, kam tašky běžně ukládáme.

Říjen 2004

Zase jednou ostuda před cizími lidmi... Lakýrník nám v dílně natíral kuchyňskou linku. Místnost je prázdná od povodní před třemi lety, je tam jen jeden ponk. Dala jsem mu proto ze sklepa štale. Odpoledne šel manžel do sklepa dělat police, na které se chystal celé ty tři roky od povodní. Když zjistil, že chybějí štafle, zazvonil na mě a řval do okna, abych je okamžitě vrátila do sklepa. Než jsem sešla dolů, už je stačil chudáku lakýrníkovi sebrat.

Říjen 2004

Ve čtyři hodiny ráno pustil na plné pecky televizi a nechal ji řvát celou hodinu. Dále mi zničil trávu pro kočku, kterou jsem nasázela údajně do jeho květináče („To je můj květináč!“). Trvalo tři týdny, než tráva vyrostla znovu, v jiném květináči.

Leden 2005

Události dne:

1. V ložnici vyšrouboval z lustru žárovky. Prý když vejde do místnosti, tak mu svítí do očí.

2. Neustále zavírá dveře od záchodu, kde má kočka nádobu s kočkolitem. Zvíře se s omezením vypořádalo po svém a čůrá do umyvadla.

3. Obrátil mi neumytou pánev po smažení dnem vzhůru na varnou desku. Musela jsem sporák mýt od špinavého oleje.

Červenec 2005

Nastala vedra. Chtěla jsem odjet na chalupu, ve třicetistupňovém hicu odmítám zůstat v bytě. Říkám: „Ve špajzu budeš mít polévku v sáčku (ukazuji mu sáčky) a v lednici ve sklenici máš uvařenou rajskou omáčku s masem a knedlíkem.“ Kývl, že rozumí.

Když jsem se za dva dny vrátila, zjistila jsem, že místo polévky v sáčku si uvařil želírovací přípravek Pektogel a rajskou si neohřál, protože nevěděl, jestli to není rybízová zavařenina. Ochutnat ho ale nenapadlo. Prý si udělal knedlíky s vejci.

Červenec 2005

Pátek odpoledne. Ptám se, kdy pojedeme na chalupu, abych začala včas balit. Řve: „Dej mi pokoj, až pojedem, tak pojedem.“ Říkám, že ještě musím do diskontu nakoupit a že bude v poledne vedro a zvířata se v autě upečou. Taky abych stačila uvařit... Řve to svoje tradiční: „Dej mi pokoj, nerozčiluj mě, musím si ještě napsat sportku, nehoň mě, nebo nikam nepojedu.“ Začala jsem balit a čekala, co bude. Po dvou hodinách se konečně rozhoupal a jeli jsme nakoupit. Bylo toho více, takže to chvíli trvalo. Když jsem zajela s vozíkem k autu, on tam nebyl. Najednou odněkud přiběhl a na celé parkoviště řval, kde jsem tak dlouho, že příště čekat nebude a tak dále. Říkám mírně: „Nejdřív zdržuješ a pak mě honíš.“ Na chalupu jsme, jako už tolikrát, dojeli v tom největším vedru.

Srpen 2005

Nesplachuje záchod po stolici a močit chodí do umyvadla.

Přijeli jsme z chalupy. Já nesla tři tašky, přepravku na kočku a on dvě tašky se spacáky a svoji kabelu. Jelikož odemykal vchodové dveře, položil obě tašky se spacáky na zem a vešel dovnitř. Já za ním. Dveře se zavřely a já zapomněla, že tašky zůstaly na chodbě. Asi za hodinu mi říká: „Zapomněla sis na chodbě spacák.“ Šla jsem se podívat. Taška se spacákem ležela na zemi. Ten svůj si totiž hned uklidil, ale můj tam nechal, prostě se na něj vykašlal. Nebude přece dávat dovnitř ještě moji tašku a můj spacák (mimochodem, nebyl to spacák můj, ale Pavlův).

1. 10. 2005

Vytírám chodbu. Viděl, že je podlaha mokrá, tak si vzal pantole a odšoural se do kuchyně. Pak se vrátil do chodby a křičel:

„Jak dlouho tu ještě budeš zaclánět, když chci jít na záchod?!“

Já na to: „Tak proč to neřekneš hned? Já bych uhnula.“ On: „To tě snad může napadnout, že chci jít na záchod.“ Já: „Vždyť jsi šel do kuchyně, jak mám tušit, že chceš jít na záchod?“

On: „To tě mohlo napadnout. Nemůžu za to, že seš tak blbá. Já do kuchyně nešel.“ Já: „Vždyť jdeš z kuchyně.“ On (nepříčetně řve): „To není pravda!!!“ Já (znovu): „A to nemůžeš říct, že chceš na záchod?“

On: „Mohlas to tušit.“

Řveme na sebe ještě dlouho a hádáme se, čí je to vina.

Říjen 2005

V noci mi tajně vypnul radiátor ústředního topení. Proč? Snad aby ušetřil?

Březen 2006

Tři dny mám odmontovanou sprchu - za trest, že jsem ji po koupání zapomněla přepnout. Navíc stále zavírá dveře záchoda, takže kocour věčně nemůže na kočkolit a kadí do umyvadla v koupelně. Nebo do vany. Ta skvrna se nedá vyčistit.

Jedeme s mladými z chalupy do města. Doma bordel, v kuchyni na zemi rozházené papíry, kytky spadlé z parapetu, na lednici vyházené jídlo z mrazáku, všechno shnilé a plesnivé.

Říkám: „Proč jsi vyndal to jídlo z mrazáku?“ Odpovídá: „Protože jsem nenašel misku na led. Když nemůže být v lednici led, tak tam nebude ani žrádlo.“

Září 2006

Odjíždíme z chalupy. Během celého balení na mě řve. Pavel zapomněl uložit hadici. Snažila jsem se ji vyšroubovat, ale nemám v rukách takovou sílu. Huláká na mě, abych toho nechala, že si to mladí měli uložit sami. Chci, aby mi pomohl hadici vyšroubovat, protože má větší sílu. Místo pomoci vyhrožuje: „Jestli toho nenecháš, tak ti ujedu.“

Říjen 2006

Koupila jsem si rychlovarnou konvici. Když jsem si chtěla uvařit kávu, zjistila jsem, že je vytažená šňůra ze zásuvky.

Totéž mi pak udělal u mikrovlnky. Asi se někde dočetl, že se to má. Raději jsem se neptala a už si dávám pozor.

Prosinec 2006

Dnes mi rozšteloval mikrovlnku. Ptám se proč. Protože ji prý nikdy nezavírám, tak ji přetočil. Ještě že jsem si toho včas všimla. Ale to nestačí. Denně, kdykoli přijde do kuchyně, otevře všechna dvířka u linky. Důvod? - Nedovírám mikrovlnku.

19. 5. 2007

Předpokládala jsem, že v sobotu pojedeme na chalupu. Bylo vedro. Když jsem sbalila jídlo (polovinu už jsem měla ve sklepě), říkám: „Mám sbaleno, jedem?“

Začal hulákat: „Já nikam nejedu, dej mi pokoj, teď nevím, jak to dopadlo v televizi.“

Odpovídám: „Tak já jedu sama.“ Ještě jsem dodala, že s sebou vezmu kočku, a zařídila jsem si, aby mi věci na chalupu přivezl Pavel.

Pak jsem vyndala ze sbalených tašek polední jídlo, a protože autobus jel až za dvě hodiny, chtěla jsem mu ohřát oběd. On najednou otočil, že tedy pojede. Začala jsem znovu balit jídlo a v rozčilení jsem odešla do garáže v domácím oblečení a bačkorách. Co mám sbaleno a co ne, už jsem vůbec netušila. Před Bynovem jsme v zatáčce málem bourali; vyrazil před námi náklaďák. „Já ho vůbec neviděl,“ prohlásil, když na poslední chvíli strhl volant. Na chalupu jsem přijela úplně psychicky vyčerpaná.

20. 6. 2007

Vracíme se z chalupy. Začínáme balit okolo páté odpoledne. Když je vše - věci a zvířata - naloženo, nastartuje auto a zacouvá na louce. Pak si přesednu s tím, že řídit budu já. Nastartovat se mi podařilo, ale motor hned zhasl. Zkusila jsem to ještě několikrát, ale bezvýsledně. Navíc ještě v motoru něco klapalo. On nevěděl, co to je, tak otevřel kapotu a hledal závadu. Bylo hrozné vedro, pes i kocour v autě vyváděli a pak už se skoro dusili horkem. Když závadu nezjistil, začal nadávat, že je to moje vina, že auto nejede. Prý když motor zhasl, tak jsem nevypnula klíč. Zkoušel opakovaně startovat, ale nic. Protože si nevěděl rady, musela jsem zavolat Pavlovi. Pavel se hned zeptal, jestli vůbec máme v nádrži benzin. Samozřejmě, ukazatel byl na nule. Jelikož cesta, na které jsme stáli, se svažovala, snažili jsme se auto dotlačit na konec louky, kde byla trochu rovina a kde by se zbytek benzinu v nádrži mohl vyrovnat a auto by se snad mohlo rozjet. Byla to hrozná dřina.

Po dlouhé době jsme auto odtlačili asi o pět metrů. Bylo to ale nad moje síly, takže dál jsem tlačit nemohla. Ve třicetistupňovém vedru jsem toho měla tak akorát. Poslala jsem ho do vesnice, aby si někde trochu benzinu vypůjčil. Psa a kocoura jsem odnesla do chalupy, protože jsem nevěděla, kdy se vrátí. Chodí totiž hodně pomalu. Po delší době se vrátil asi s litrem benzinu v láhvi. Říkám: „Odnesla jsem kocoura do chalupy, tady se to s ním v tom horku nedalo vydržet.“ On tedy nalil benzin do nádrže, auto jsme opět pár metrů odtlačili na rovnější cestu (přičemž pod něj málem spadl). Potom se mu podařilo nastartovat. Říká: „Když to pojede, vyjedu sám do vesnice a tam počkám.“ Motor skutečně naskočil a auto se rozjelo.

Šla jsem pomalu za autem, abych se přesvědčila, že skutečně vyjel do kopce ke kapličce a neuvízl někde v polovině cesty. U sousedů jsem se ujistila, že kopec opravdu vyjel, tak jsem se vrátila do chalupy pro zvířata. Jak jdu zpátky, slyším souseda, který na něho volá: „Vaše paní šla pro kocoura.“ Na chalupě jsem dala kocoura do tašky, psa uvázala na vodítko, vzala tašku na kolečkách a vydala se do vesnice. Vyšla jsem na kopec, ale auto nikde. U silnice jsem se ptala dvou mladíků, jestli nevědí, kam to modré auto jelo. Prý nic neviděli. Zazvonila jsem na paní Beranovou, od které jsme si půjčili benzin, jestli neviděla, kam auto jelo. Prý odjel. Ale kam, to nevěděla. Rozhodla jsem se jít směrem k městečku po silnici, která je z kopce. Kocour byl hrozně těžký, pořád bylo úmorné vedro, ale co mi zbývalo? Ušla jsem kus cesty, ale auto nikde. To už mi bylo jasné, že mi ujel.

Zpět do kopce už jsem nemohla, tak jsem došla dolů po silnici k potoku a prodrala se houštím a kopřivami k chalupě. Myslela jsem, že vypustím duši. Zpocená a zchvácená jsem dorazila na chalupu. Kromě klíčů a mobilu jsem neměla nic. Zbytky jídla pro nás a zvířata, doklady, peníze, ruksak, šaty a brýle, to vše odvezl. Sedla jsem si pod strom do stínu a nevěděla, zda mám brečet nebo se smát. Po nějaké době mi přišla esemeska od Pavla: „Táta ti vzkazuje, že si koupil housky a chleba a že se máš nechat odvézt domů.“ To mě vážně „uklidnilo“. Já na chalupě bez jídla, peněz a dokladů, ale hlavně, že on si koupil housky a chleba a dal mi radu, aby mě někdo odvezl domů!

Chalupu jsme původně koupili napůl s manželi Mackovými. Ona dětská lékařka, on inženýr. Kultivovaní lidé. Jejich zadní polovina byla pěkná, čistá a upravená. Myslím, že nedlouho po tom, co jsme na chalupu začali společně jezdit, už litovali. Nemohli se s manželem dohodnout na úhradách za společné výdaje (elektřinu, vodu atd.). Vždycky, když pan Macek vše zaplatil, dlouho z mého muže dostával tu „naši“polovinu. Občas mi povolily nervy a dala jsem mu ty peníze ze svého. Konflikty byly stále. Střecha se neopravovala, manžel raději peníze škudlil, a když utrácel, tak za hlouposti. Po několika letech přestali Mackovi na chalupu jezdit a svoji polovinu dali dceři. Od té jsme ji pak odkoupili. Chalupa byla celá naše a Pavel ji začal opravovat. Je šikovný, a tak to tam brzy začalo vypadat k světu.

Helena na chalupu jezdila nerada. Nikdy ji to tam nebavilo, není zvyklá na nepohodlí. Míra tam občas jezdil i sám, jen s malým Slávkem. Ale když tam chtěl něco opravit, vždycky byl z toho řev. Vzal si třeba ze stodoly prkénko, které tam leželo dobrých dvacet let, a manžel mu vzápětí vynadal, že zrovna to v příští půlhodině potřeboval. A tak i Míru pobyt na chalupě po čase omrzel.

Vzpomínám si, že jsem jednou dostala vynadáno, proč házím věci na jeho hnůj (kompost). Do té doby jsem nevěděla, že každý máme i vlastní hnůj. Můj hnůj, tvůj hnůj...

Červenec 2007

Je ráno, jdu vyvenčit Žeryka. Leje jako z konve. U popelnic jsme nechali tři krabice sklenic z chalupy. Chci je odnést do kontejneru na sklo. Zjistila jsem ale, že jsem doma zapomněla klíče od bytu, takže nemohu jít přes barák, ale musím kolem domu. Zvoním na něj a říkám: „Hoď mi klíče.“

Odpověděl, že nikde nevisí. Říkám mu tedy, že až půjdu domů, tak zazvoním. Prý, že jo. Nosím sklenice kolem celého domu, jsem promočená na kost. Pak zvoním a jsem milostivě vpuštěna.

Doma zjišťuji, že klíče visí na svém místě. Ptám se, proč mi je nehodil. Odpovídá: „Ty ses jen ptala, jestli jsou tady!!!“

Já slyšela, že říká: „Tady nevisí,“ zatímco on říkal: „Tady visí.“ To jsem blázen...

Ovšem že je chci hodit dolů, to ho nenapadlo. Blb! Byla jsem na mrtvici.

Říjen 2007

V obýváku se válejí po zemi prázdné láhve od piva a fernetu, krabice od vína, papíry, noviny a igelitové sáčky. Konferenční stolek je neustále politý, špinavý od zbytků jídla, plný odpadků, zátek od piva a umatlaných sklenic. Nemám mu ani kam postavit oběd. Pod nohama má černý flek, jak mu všechno padá a on to zašlape. Chci koberec vyprat, ale zakazuje mi to. Stejně pak po něm bude schválně chodit ve špinavých botách, tak to snad ani nemá smysl.

Říjen 2007

Brání mi násilím, abych po něm spláchla na záchodě. Dělám to tedy tajně. V bytě to páchne, ráno se mi zvedá žaludek. Jsem z toho zoufalá.

9. 10. 2007

Velký řev na záchodě, že není zvednuté prkénko. Močí proto na prkénko. Snažila jsem se ho zvednout, ale dočkala jsem se jenom nadávek, že jsem blbá kráva.

Vánoce 2007

Celé Vánoce mi nadává a řve na mě kvůli prkotinám. Leden 2008

Peru v koupelně prádlo a najednou řev: „Ty se do tý koupelny nastěhuj, já si chci odplivnout a nemám kde.“ Říkám: „Jdi na záchod.“

Nadává, ale jde. A vyprskne hleny na sklopenou desku záchodu.

Únor 2008

Věším si v chodbě na háček tašku a kabelku. Denně jsou obě shozené.

Únor 2008

Při venčení Žeryka přesouvá za barákem každý den popelnice.

20. 3. 2008

Po příchodu domů hrozný řev a nadávky. Důvod? Vyprala jsem mu košili, která byla u krku „uzená“. Do rána uschla, ale visela v koupelně na šňůře. Za to, co jsem „provedla“, hodil dvě své košile do vitríny mezi čínský porcelán. Suché prádlo pak serval ze šňůry a mrštil ho do vany s vodou. Řval: „Příště se mi do toho ne.r, já si nepřeju, abys mi to prala.“

10. 5. 2008

Jedeme spolu autem z chalupy a já řídím. Ještě před nastartováním nemůže zapnout bezpečnostní pás. Snaží se ho urvat násilím. „Kriple jeden“ - to je nejčastější nadávka. Mezitím zjišťuje, že zapomněl na chalupě hůl. Volá Pavla, Pavel odemyká chalupu a přináší hůl. Pak si uvědomí, že nemá čepici. Znovu volá Pavla, ten opět odemyká a zamyká chalupu a přináší čepici. Když Pavel odchází, jemu dojde, že nemá svoji košili. To už jsem ale nastartovala a odjíždíme. Za neustálých nadávek pokračujeme v jízdě.

V Březně na křižovatce jsem sice správně zastavila, ale motor zhasnul a já byla tak oslněná sluncem, že jsem neviděla na cestu. Nakonec se mi podařilo rozpoznat, že po silnici nic nejede, a znovu nastartovat, protože motor opět zhasl. Za doprovodu nadávek a křiku jsem pokračovala v jízdě. To už jsem byla tak vynervovaná, že jsem trnula hrůzou, jak dojedu. Nakonec jsem se přece jen dostala až ke garáži (na pokraji zhroucení). Druhý den Pavel motor opravil.

17. 5. 2008

V bambusové poličce v obýváku byly dva květináče bez květin. Koupila jsem zeminu a plánovala, že tam vysadím nové kytky. Květináče jsem vyndala a položila na konferenční stolek. Mezitím jsem odešla do kuchyně. Zanedlouho slyším křik a nadávky: „Okamžitě ty květináče odnes, děláš mi tu bordel.“ Dala jsem je tedy na okenní parapet. Druhý den přijdu z venku a slyším opět rámus a sprosté nadávky. Oba květináče jsou vyhozeny na balkoně, zemina vysypána (včera jsem balkon uklidila a umyla). Odpoledne jsem tedy květináče sebrala (a balkon znovu zametla) a zasadila do nich květiny s tím, že je opět postavím do květinové stěny. V tom mi ovšem zabránil, křičel a nadával mi. Prý jestli tam ty květináče nechám, vyhodí celou stěnu. Tak jsem je zase vysypala a uklidila.

Květen 2008

Žeryk byl zavřený v pokojíčku a štěkal. Chtěl za mnou do kuchyně. S řevem a nadávkami mu otevřel a nakopl ho tak, že Žeryk dva dny kulhal a nemohl vyskočit na gauč.

Naše psy - postupně Zuzanu, Žeryka a Kačenku - moc rád neměl. Spíše je jen snášel. Zato kočky, ty miloval. Naše první se jmenovala také Kačenka, i když to byl kocourek. Krásný, tříbarevný, ale neměl moc rád cizí lidi, většinou po nich sekal drápkem. Jeho konec byl smutný. Měli jsme tenkrát na návštěvě známé z tehdejšího východního Německa. Míra, jak to tehdy bývalo, dostal ve škole za úkol dopisovat si buď s někým z Ruska, nebo z tehdejší Německé demokratické republiky. Vybral si stejně starou dívku jménem Birgit, která bydlela někde u Lipska. Po letech dopisování v ruštině se za ní vypravil na motorce.

Ale pak jezdili jen oni k nám. Birgit nejprve se svými rodiči a pak se svým přítelem, pozdějším manželem. Než se Míra oženil, o návštěvy jsem se starala s maminkou. Moje ani manželova školní němčina už nebyla tak dobrá, ale maminka uměla německy perfektně, tak obstarávala konverzaci.

Jednou zase přijeli a po třech dnech jsme je vyprovázeli na nádraží. Úplně mi třeštila hlava. Vyšli jsme před dům a já zapomněla vodítko (když jsme byli ve městě, venčila jsem kočky na vodítku). No, a Kačka vyběhla rovnou pod jedoucí auto. Byla na místě mrtvá. Odvezli jsme ji na chalupu (já pro slzy neviděla a manžel také ne). Pak jsme ji pohřbívali, on najednou praštil rýčem a křičel, že kopat jámu dál nemůže. Musela jsem to dokončit já. Tenkrát jsem ho ovšem chápala.

Bez kočky jsme však nebyli dlouho. Pavlík přinesl domů zatoulané kotě, kterému jsme dali jméno Honza. Byl to trochu problém, protože náš soused na chalupě měl stejné křestní jméno (ale vykali jsme si a oslovovali se příjmeními). Kocour Honza se dožil úctyhodného věku dvaceti let. Umřel přirozenou smrtí.

A pak jsme si pořídili Bobeše. U lidí ze vsi se narodila koťátka, šli jsme si tedy jedno vybrat. Říkala jsem si, že si vezmu první, které vyběhne z baráku. Vyběhl Bobeš, krásné tříbarevné kotě. Jeho táta musel být nějaký angorák, protože měl obdivuhodně dlouhou srst. Ale byl němý, prostě neuměl mňoukat. Míra mu pak říkal Němý Bobeš (prý podle názvu hry z repertoáru Divadla Járy Cimrmana). My jsme mu však nejprve chtěli dát jméno Macek. Naštěstí jsme si uvědomili, že to už by bylo na našeho souseda Jana Macka moc.

Bobeše mám dodnes. Už má také svá léta, ale je pořád krásný a důstojný. Stejně jako Kačenka ani on nemá rád cizí lidi. Ale neseká drápkem, raději uteče. Mazlí se jenom se mnou. Jeho neschopnost mňoukat mi však jednou způsobila skoro šok. Hledali jsme ho po celém bytě. Nikde nebyl k nalezení a nakonec jsem ho objevila v bubnu pračky, kam spadl. Ještěže jsem se tam podívala, než jsem pračku zapnula. Dodnes mám z toho husí kůži.

Bez psů ani koček jsem si neuměla život představit. Děti odešly z domova a zvířata mi dělala společnost. Když už jsem měla z toho věčného manželova řevu nervy nadranc, přišli se pes nebo kočka ke mně pomazlit.

V okolí jsem byla známá tím, že jsem zachraňovala každou opuštěnou kočku, kterou jsem objevila. A pak žebrala u známých či sousedů, aby se jí ujali. Jednou jsem na to málem doplatila. Snažila jsem se nakrmit slepé kotě, které jsem našla u našeho domu. Bylo to, tuším, před Vánocemi v roce 2003. Kotě mě dost ošklivě podrápalo, rány se zanítily a já strávila týden v nemocnici na pozorování s injekcemi proti vzteklině.

Helenu jsem v tomto ohledu měla za tvrdou. Měli kočky i psa - krásného dalmatina. Když jim umřel na nějakou otravu kocour Felix, kterého jsme se Slávkem tenkrát přivezli z Benecka, obrečeli to. Nicméně ten den odpoledne k nim přišli Pavel s Janou na návštěvu. Když se dozvěděli, že kocour ráno umřel, chtěli hned odejít, že prý smutek a tak... Jenže Helena se jen smála. Ale hned druhý den přesvědčila Míru, aby si jeli vybrat kotě do útulku. Přivezli si dospělou kočku Cindy.

Proč je mi divné, že Helena netruchlila po Felixovi déle? Asi proto, že já každou smrt našich zvířat brala strašně těžce. Dokonce mi doktor musel psát prášky na uklidnění. Ale každý to má jinak. Helena mi vždycky říkala: „Babičko, vždyť to zvíře mělo u vás krásný život, podívejte se, kolik je na světě týraných zvířat.“ Každý to má prostě jinak... Když děti odešly z domova, dělali mi doma společnost jen kočka se psem, tak jsem asi holt na tyhle věci citlivější.

Červen 2008

Zapomněla jsem v pokoji u jeho skříně stoličku, ze které zalévám kytku na skříni. Najednou křik: „Už jednou jsem ti řekl, že jestli tu stoličku tady zapomeneš, tak ty kytky vyhodím.“ Šel, kytku strhl na zem a zničil. Přitom ta kytka alespoň částečně zakrývala svazek kabelů, které měl pověšeny na skříni obývákové stěny.

Červen 2008

Na chalupě. Děláme si snídani. Dala jsem rozpéci dva rohlíky a říkám: „Ty rohlíky si ohlídej.“ Křik: „Co mi je tam dáváš, já se tě o to neprosil.“ Říkám: „Já myslela, že budeš rád, že je máš jako čerstvé.“ Opět nadávky, že si to nepřál. Šla jsem k přístroji a rohlíky si vzala sama.

Červenec 2008

Vrátila jsem se po třech dnech z chalupy. Záchod neuvěřitelně špinavý až k prkénku, plesnivý chleba v chlebníku, hory špinavého nádobí, v lednici většina jídla plesnivého, politý stůl.

Srpen 2008

Když se náhodou potkáme v kuchyni nebo na chodbě, nezapomene do mě vrazit nebo mě praštit. Všude mu prý překážím. Když jde do kuchyně vrátit hrnek od kávy a já myji nádobí, rozčiluje se: „To musíš mejt nádobí zrovna teď, když jdu do kuchyně?“

Srpen 2008

Zvoní na mě zezdola. Přišel ze supermarketu a chce otevřít vchodové dveře. Jdu na chodbu zmáčknout knoflík na zdi. Tam zrovna stojí v cestě sousedka, paní doktorka, s kojencem v náruči a zouvá si boty. Čekám chviličku, než se zuje a uvolní mi cestu, pak zmáčknu ovladač. Po příchodu nahoru řev: „To ti to trvalo, než jsi otevřela! Příště si půjdeš nakoupit sama.“ Vysvětluji, proč jsem neotevřela hned.

„Tak jsi ji měla kopnout do prdele, ať uhne a nepřekáží,“ křičí ještě na chodbě. Paní doktorka to musela slyšet.

Měla jsem strach, jestli nám z městského úřadu někdy nepřijde hromadná žaloba podaná našimi sousedy. Na každý jejich dotaz nebo výtku totiž reagoval strašně hrubě. Paní doktorka se z vedlejšího bytu určitě odstěhovala jen kvůli němu.

Září 2008

Na chalupě neviděl pyžamo, které leželo před ním na posteli. Řev a nadávky. Pak šel a rozšlapal Žerykovu misku.

Dostala jsem sprostě vynadáno, že špagety, které jsem uvařila, jsou moc dlouhé.

Říjen 2008

Chtěl přivézt z domova na chalupu léky. Při vyndávání věcí z tašek jsem mu ovšem pilulky zapomněla dát. Druhý den ráno nadávky. Říkám: „Večer jsme seděli u televize, měl‘s mi to připomenout.“ Opět křik: „To byla tvoje povinnost, hned mi je dát! A ne, abych ti to sám připomínal!“

Listopad 2008

O půlnoci bouchali na zeď sousedé, že nám hraje moc nahlas televize. Nedovolil mi ztišit zvuk. Za chvíli zazvonili.

Vyřítil se a na sousedku, paní doktorku, začal sprostě řvát, že nežijeme ve středověku, aby on nemohl poslouchat televizi. Za slova, kterými ji častoval, se velice stydím. Musím se jí omluvit, ale stejně nevím, jestli to někde nenahlásí.

Listopad 2008

Zjistil, že Žerykovo vodítko je umazané od bláta. Samozřejmě nadával a pak ho v předsíni pečlivě otřel... o závěs. Hodinu jsem světlý závěs drhla kartáčem, protože ty černé skvrny nešly vyčistit.

Leden 2009

„Helena nám ukradla Švejka. Dokud ho nevrátí, nepromluvím s ní ani slovo.“ Marně jsem říkala, že Helena má knihu o Švejkovi doma. Svoji vlastní. Nevěřil mi dlouho. Ale pak tu svoji našel. Neřekl na to nic.

Jsem už strašně unavená, takže dělám hlouposti:

Vyprala jsem prádlo v pračce a nedala tam prací prášek.

Chtěla jsem poslat dvacet tisíc na stavební spoření. Na složenku jsem napsala: 200.000,- a poštovní úřednici jsem dala třicet tisíc.

Vyvenčila jsem psa a poslala ho po chodbě domů s tím, že jdu do města nakoupit. Došla jsem do drogerie a prodavačka mi říká: „Kde máte pejska?“ Držela jsem totiž v ruce vodítko! Vrátila jsem se do domu, uložila drobnosti z drogerie zatím do poštovní schránky a odcházela do města. Zase s vodítkem v ruce.

Květen 2009

K večeři jsem udělala chlebíčky. Dostala jsem hned vynadáno, proč je dělám, že mu to padá od pusy, když jí. Příště ať si odpustím chlebíčky dělat.

Červenec 2009

V noci má záchvat kašle a plive hleny do umyvadla. Ani je pořádně nespláchne. Neustále ho prosím, aby tam neplival. Cestou na záchod neudrží moč ani stolici a uprostřed noci zjišťuji, že ani v posteli. Špinavé pyžamo a lůžkoviny hned namáčím do vany a dávám mu čisté spodní prádlo a jinou deku. Ráno je nacházím opět znečištěné na radiátoru ústředního topení. Aby to prý uschlo.

Od lékaře konečně dostal antibiotika. Když jsem se ho ptala, jestli je bere, řekl, že ne, že mu stejně nepomůžou. Kašle čím dál víc. To už není kašel, ale dávení. Přinutila jsem ho, aby léky užíval pravidelně. Když ho ale upozorním, že je čas spolknout tabletku, řve, ať mu dám pokoj. Na stole má velikou krabici plnou dalších prášků. Ptám se, které další léky má užívat. Neví. Bere jen to, co sám uzná za vhodné. Někdy jsou to pilulky staré deset i patnáct let. Nestačím to kontrolovat a nedivím se, že je mu čím dál hůř.

Srpen 2009

Zůstala jsem stát v obýváku, protože mě zaujalo něco v televizi. Najednou mi zezadu přišlápl patu a vrazil do mě se slovy: „To tu musíš stát jako dřevo?“

Nechal na balkoně otevřené dveře, když byla bouřka a lilo. Voda natekla pod koberec. Utřela jsem ji hadrem na podlahu, ale pak ho zapomněla u balkonových dveří. Druhý den ráno hadr ležel v kuchyni na stole na místě, kde snídám. Za trest!

Srpen 2009

Míra s Pavlem opravovali koupelnu. Na zem natáhli kusy pásky, kterou chtěli nalepit kolem vany. Předtím pásku natřeli lepidlem. Stála jsem u koupelny a dívala se, jak to dělají. Za mnou se najednou objevil on. Zadržela jsem ho rukou a volala: „Pozor, ať nešlápneš na to lepidlo!“ V tom momentě se rozčílil a začal do mě mlátit rukama. Kluci byli v šoku snad víc než já, která jsem na jeho zkratovité reakce už zvyklá. Odhodila jsem ho dříve, než stihli zasáhnout. Kdo ví, jak by to dopadlo.

Proč kluci nikdy nezasáhli? To teda vážně nevím. Co by musel udělat, aby se mě zastali? Pořád jsem o tom přemýšlela, ale nic nevymyslela. Bylo mi to líto, protože na každou moji prosbu, aby otci konečně domluvili, odpověděli s pokrčením ramen: Vždyť ho znáš...“ Báli se ho snad i v dospělosti?

Srpen 2009

Našel na stolku na talíři švestku. Řev: „Tos ji sem narafičila určitě schválně, abych se udusil peckou.“ A praštil švestkou o zem.

7. 9. 2009

Na chodbě polikliniky na mě před lidmi řval: „Ráno jsi mě nasrala, jsi pěkná svině, že jsi na mě nepočkala a já musel půl hodiny čekat na autobus!“

Měli jsme jít oba ráno k lékaři. Já vstala v šest hodin, abych ještě vyvenčila psa, zařídila s malířem, kdy si u nás vyzvedne štafle, protože nebudeme doma (sousedka se postarala). Takže jsem pospíchala na autobus, abych doktora stihla. Kdybychom jeli na polikliniku spolu, nic bych nezvládla. Chodí totiž hrozně pomalu a trvá mu dlouho, než se vypraví z bytu. Ale ta ostuda za to nestála.

Září 2009

Malujeme. Po odchodu malířů mi nadává a řve, že v tom bordelu nebude a že jsem měla malovat až po jeho smrti. Vše jsem si sama vyjednala a zaplatila, nemusel mi na to přispět ani korunou. I s okenními žaluziemi mě to stálo skoro deset tisíc.

Koupila jsem si také myčku na nádobí a kluci mi ji přišli zapojit. Ovšemže s koupí nesouhlasil a celou dobu na nás křičel. Myčku se dodnes nenaučil zapnout.

S malováním to u nás vždycky bylo trochu složitější. Třeba v lednu 1989 mi sliboval, že vymaluje, až bude v důchodu, ale v dubnu se jezdilo na chalupu a nebyl čas, tak prý bude malovat po dovolené. (O dovolené se mu nechtělo, musí si přece odpočinout.) Po dovolené smršť výmluv: nemá stříkací přístroj, peníze na přístroj, bolí ho rameno, rameno už ho nebolí, ale zase nemá správnou špachtli. Špachtli jsme sehnali, malovat se prý bude, až mu přišiji knoflíky ke košilím. Přišívám a zašívám roztrhanou kombinézu. Navzdory tomu prohlašuje, že malovat se nebude. Ani to nekomentuji a myslím si svoje.

Pak se náhle, těsně před Vánocemi, objevil s kýblem a štětkou v kuchyni. „Co tady sedíš? Budeme malovat,“ oznámil mi. Právě jsem snídala. Odložila jsem nakousnutou buchtu a šla vyklízet byt.

Říjen 2009

Vyklidila jsem krámy ze sklepa, nebylo v něm k hnutí. Cestou nahoru jsem ho potkala ve druhém patře. „Kam jdeš?“ ptám se.

Odpověď: „Do prdele.“

Opakuji otázku: „Kam jdeš, prosím tě? Vždyť nejsi oblečený.“ Byl sychravý podzim a on neměl bundu. Stejná odpověď: „Do prdele.“ Já: „To mi nemůžeš říct, kam jdeš?“ Prý mi do toho nic není.

Druhý den jsem zjistila, že ve sklepě všechno zpřeházel, koš s botami převrhl, sezonní boty vyhodil, dvě krabice roztrhal, těžká prkna přemístil ze zadní části dopředu.

Leden 2010

Radiátor málo hřeje, takže mám v pokoji dost chladno. Dnes bylo venku minus osm, ale když jsem přišla odpoledne domů, bylo v pokoji okno dokořán a místnost neuvěřitelně vymrzlá. To mám prý za trest za to, že si v kuchyni při vaření větrám.

Nastydla jsem z toho a mám zakázáno kýchat.

11. 2. 2010

Měla jsem jít na nádraží naproti kamarádce z Teplic. Spěchala jsem, proto jsem dala na plotnu vařit polévku s tím, že si ji aspoň rozvařím, než se obléknu. Odjela jsem do města a na polévku jsem si vzpomněla až cestou. Tak jsem zavolala sousedce, paní Mojžíšové, která slíbila, že u nás zazvoní a dohlédne, aby sporák vypnul. Oproti očekávání mi zbývalo ještě trochu času, tak jsem se zastavila v supermarketu něco nakoupit. Vzala jsem z regálu kelímek se smetanou, jenže byl poškozený a já si jeho obsahem polila drahý kabát. Po zaplacení nákupu jsem šla na WC dát se do pořádku. Odložila jsem si věci na umyvadlo, neboť jinde nebylo místo. Přitom jsem nechtěně zavadila rukou o fotobuňku pod kohoutkem, spustila se voda a natekla mi přímo do kabelky. To už jsem vážně měla dost, sbalila si svých pět švestek, doprovodila kamarádku na polikliniku a jela radši domů. Po celou dobu jsem ovšem trnula, zda se paní Mojžíšová na nedoslýchavého manžela dozvonila. No, aspoň v tomhle jsem měla ten den štěstí - doma mě žádná katastrofa nečekala.

Říjen 2010

„To se nemůžeš do telefonu ohlásit jménem? Já pak nevím, jestli jsem se nedovolal jiný krávě než tobě!“

S telefonem to taky byla kapitola sama pro sebe. Kluci mu koupili ten nejjednodušší mobil pro seniory. Ani nemusel vyťukávat čísla nebo hledat jména. Stačilo zvolit jedničku, dvojku atd. Navíc zvonění, i když bylo nastavené na maximum, vůbec neslyšel. Jednou jsme mu volali, sháněli jsme ho. Asi hodinu se neozýval. Při jednom volání se v našem mobilu ozvalo: „Na Spálence.“Říkám: „To je dobré, je v Lučinách, to bude za chvíli doma.“ Pak se to potvrdilo. Měl mobil v ruksaku, někde v autobuse se opřel, mobil se zapnul a trolejbus prozradil jméno stanice.

Říjen 2010

Čekáme dlouho u lékaře v čekárně na sestru, která mi má donést vyplněný předpis na léky. Po půlhodině jsem si odskočila na záchod. Mezitím mě bohužel sestra volala. Čekali jsme tedy zhruba další půlhodinu. I když sestra mezitím asi třikrát vstoupila do čekárny, nic mi nenesla. On: „Proč ti ten recept nedá?“

Já: „Nevím, asi je vzteklá, že mě předtím nezastihla.“ On (nahlas před lidmi): „To ses musela jít vychcat, zrovna když tě volala?“

Snažila jsem se kolemsedící přesvědčit, že manžel neví, co mluví, protože už je senilní. Mohla jsem si to dovolit, protože již velmi málo slyšel. Společných návštěv doktorů jsem se velmi obávala. Byli jsme například na kontrole na poliklinice. Protože jsem měla jít také na endokrinologii, říkám: „Chvíli tu počkej, já hned přijdu.“ Šla jsem se přeobjednat, abych s ním mohla jít na rentgen. Sám už se totiž neuměl ani obléknout a svléknout. Sestře jsem řekla, aby nás vzala později, že se za deset minut vrátím. Než jsem přišla zpět, byl už uvnitř a sestra se o něj postarala. Když jsem přišla, zrovna vycházel. „Do prdele, kde jsi tak dlouho? Už jsem vyšetřenej.“ Před kabinkou bylo v tu dobu asi třicet lidí, kteří to samozřejmě slyšeli. A aby toho nebylo málo, večer mi volala Helena, že její sousedka, známá klepna, tam byla také. Tak jsme měli dokonalou reklamu.

Nutil mě účastnit se různých předváděcích akcí. Mě to tam pak už nebavilo, ale když jsem s ním odmítla jet, byl z toho vždycky řev. Také se stal členem jednoho zahraničního knižního klubu. Od té doby nám pořád chodily domů knížky a on je platil, ačkoli do té doby byl schopen přečíst leda příručku pro radioamatéry. Součástí obchodního partnerství totiž byla nabídka ohromující výhry, kterou mu stále slibovali. Vždycky přišel seznam „šťastných výherců“ a jednou na něm bylo i moje jméno s adresou. Jak k tomu onen klub došel, je mi stále záhadou, nikdy jsem si totiž u nich nic neobjednala. Bylo tam uvedeno, že jsem od nich již obdržela částku třicet tisíc korun. Jeho to strašně rozčílilo a řval, abych mu koukala dát alespoň půlku, když ne celou sumu. Vydrželo mu to tenkrát hodně dlouho. Samozřejmě, že to byl jen reklamní trik. Nevím, jak si to ta firma mohla dovolit.

8. 12. 2010

V jedenáct hodin večer, jako každý den, jdu venčit Žeryka. Po půlhodině se vracím k domu. Všímám si, že přede dveřmi leží železná rohož, která tam nikdy nebyla. To je dobře, říkám si mechanicky, až roztaje sníh, bude hodně bláta. Taky se přistěhovalo pár nových nájemníků, kteří ne vždy dbají na čistotu tak jako my, starousedlíci. Vedle vchodu jsem zaznamenala i nějaký nový přístavek. To bude asi trafostanice. Ale divím se, vůbec jsem si totiž nevšimla, že by ji stavěli. Jdu ke dveřím, že odemknu, ale klíč nejde zasunout. Včera, když jsem šla z města domů, se naopak dveře nemusely ani odemykat, protože nešly dovřít. Tak je asi spravili, dali do nich nový zámek a ještě jsem nedostala klíč. Proto zvoním na zvonek. Máme s mužem domluveno, že když zapomenu doma klíče, zazvoním 3x krátce, 3x dlouze, 3x krátce. SOS! A on mi otevře elektronicky. Zvoním tedy domluveným signálem, několikrát, ale nic. Světlo na chodbě nefunguje, dveře se neotevírají. Asi zvonění neslyší, myslím si. Po nějaké chvíli se ve čtvrtém poschodí konečně v kuchyni otevře okno a někdo se ozývá. Nějaká cizí paní. Teprve teď mi to dochází - spletla jsem si vchod. Už z něho blbnu!

Květen 2011

Odmítá se koupat a nechce si brát čisté prádlo, a to ani když jdeme k lékaři. Musím mu špinavé prádlo brát a prát tajně. Když na to přijde, řve.

25. 6. 2011

Pivo mu nosíme. Stará se o to Míra. Přinesl z obchodu dvě tašky - jednu s pivem a druhou s jídlem. Postavil je před naše dveře, já byla zrovna venku s Žerykem. Když jsem po chvíli přišla domů, pivo jsem uklidila do spíže. Tu druhou tašku jsem ale nenašla. Říkám: „Nevíš, kde je moje taška? Míra ji prý nechal tady na chodbě.“

Řev: „Dej mi pokoj a neotravuj, já nic nevím. Kam sis ji dala, tam ji máš.“

Hledala jsem po celém bytě, až jsem ji náhodou našla na záchodě. Na moji otázku, proč ji dal zrovna tam, odpověděl: „Na chodbě mi překážela, tak jsem ji tam odkopl.“

Pivo si tam ale neodkopl.

17. 8. 2011

Brání mi násilím, abych po něm spláchla záchod. Prý šetří vodu, která je drahá. Dělám to tajně, kdykoli usne. V bytě to totiž hrozně páchne, zvedá se mi žaludek, nemůžu ani jíst.

Září 2012

Dala jsem mu k svačině štrúdl. „Co je to za sračku, to se nedá žrát. Pořád mi to padá.“ Přinesla jsem mu malý talířek, aby ho držel pod jídlem. Slyším ránu. Talířek mi hodil pod nohy.

28. 10. 2012

Už vážně nemůžu. Neudrží moč ani stolici, třikrát denně ho umývám. Pračka se nezastaví a on na mě neustále řve. Nesmím se hnout z domu. Pavel s Mírou mi hodně pomáhají, ale celý den tu se mnou být nemůžou. Televize běží celý den, nesmím ji vypnout, ani když spí.

Tady mé zápisky končí. Manžel zemřel půl roku poté. Vzpomínám si, že jsem byla na návštěvě v eldéence a on vypadal hezky. Upravený, oholený a vlastně i docela příjemný. Na chvíli jsem zapomněla, jak strašný byl poslední půlrok, jak jsem byla vyčerpaná péčí o něj. Vrátila jsem se domů a zanedlouho mi zavolali, že je konec.

Proč jsem se s ním nerozvedla? To se mě ptal každý, kdo věděl, jak to mezi námi vypadá. Vždycky jsem pokrčila rameny, protože jsem nechtěla prozrazovat, že jsem se vlastně rozvedla. To byl Mírovi rok. On si sbalil věci a odešel bydlet k rodičům do jejich bytu 1+1. Ale malého si půjčoval. Vydrželo to tak dva roky, stále jsme totiž kvůli synovi spolu mluvili, setkávali se, a v té době se ani nehádali. Začal se chovat lépe a já si myslela, že se poučil. A tak jsme se po nějakém čase vzali znovu. Za svědky nám šli bratr se švagrovou a po obřadu jsem zamířila do práce. Nebyl ani slavnostní oběd.

Byla jsem hloupá? Asi ano. Mé „druhé“ manželství bylo totiž podstatně horší než to „první“. A proč jsem se nerozvedla znovu? Sama nevím. Kvůli dětem? Vždyť se s nimi nebavil a ony si ho nevšímaly. Ale spíše snad proto, že jsem se neuměla rozhodnout. Prostě jsem to vzdala a usoudila, že on už se nezmění. A tak jsme s kluky hráli takovou hru: „Tátovi to nepovíme.“ Jela jsem si jen po své koleji, s ničím jsem se mu nesvěřovala, o ničem se s ním neradila, průšvihy mu nehlásila. Děti jsem učila lyžovat, bruslit, jezdit na kole, plavat, všechny ty věci, které v normálních rodinách obvykle mají na starost hlavně tátové. On byl totiž na jakýkoli sport líný.

Jednou jsme byly s Helenou na dovolené na Korfu. Tam se mě zeptala přímo: „Proč jste si nenašla přítele, když jste měla doma takové peklo?“ - „Našla,“ odpověděla jsem. Byla z toho docela v šoku a dál se neptala. Téma jsme znovu otevřely až o mnoho let později, kdy jsem přidala pár podrobností. Ano, přítel se objevil. Byl o dost starší, volný a měl o mě zájem. Pak přišlo domů anonymní udání a já nezapírala. Manžel zuřil, ale kupodivu jen krátce. Na to, jak byl žárlivý, jsem čekala větší bouřku. Nikdy už jsme pak o tom spolu nemluvili. Později jsem četla v nějakém článku, že to tak má být. Nic nevyčítat. Ano, v tomto případě se snad zachoval správně.

Ale od té doby, co zemřel, se mi ve snech stále vrací jeden moment. Mám se za něj vdát podruhé a pořád to v tom snu řeším... A pořád to nemůžu vyřešit. Ani se rozhodnout.

Dostali jsme od města byt. V pátém patře bez výtahu. Byli jsme však mladí, tak nám to tenkrát ani moc nevadilo. A manžel si z obýváku udělal dílnu. Lépe řečeno radioamatérskou dílnu. Psací stůl s různými zásuvkami a dráty, na které jsme nesměli sáhnout. Zabralo to dobrou třetinu malého obýváku a vypadalo to strašně. Květinová stěna to zakryla jen částečně. Nebyl to byt, kam bych mohla pozvat své známé.

Míra se pak učil v kuchyni u stolu a ani neměl vlastní psací stůl. Táta mu říkal, že to nevadí, že on se v dětství také učil v kuchyni. Mohla jsem se pak divit, že byl Míra ve škole roztěkaný a stále zapomínal věci a úkoly? Říkala jsem, že tu strojní průmyslovku snad ani nezvládne. Třeba ty složité rysy, které jsem viděla na chodbě školy. No, a dnes se živí jako konstruktér. Tenkrát mi hodně pomohl jeho učitel ze základky. Mírovi nechtěli dát doporučení na střední školu, protože měl trojky. Ale jeden kantor se ho zastal. Prý mu jen nejdou předměty jako dějepis, zeměpis, čeština a ruština, zato má logické myšlení. Míra mi pak vyprávěl historku, že ho jednou při hodině češtiny učitelka nachytala, jak si čte pod lavicí. Byla v šoku, když zjistila, že studuje matematicko-fyzikální tabulky. Mohla studentovi strojní průmyslovky něco vyčítat?

Na druhorozeného Pavlíka byl táta o něco hodnější než na Míru. Nevím proč, ale bylo to tak. Mezi dětmi byl osmiletý věkový rozdíl a Míra stále slyšel: „Jsi starší, máš mít rozum.“ Takže ho někdy potrestal i za to, co provedl Pavlík. Třeba tenkrát, když se Míra před mladším bratrem zamkl v pokoji, aby ho malý neotravoval. Výsledkem byla rozbitá skleněná výplň a výprask.

Pavel po absolvování průmyslovky také nějaký čas studoval vysokou - dálkově, ale bylo toho na něj moc. Práce, škola a navíc doma neměl klid na učení. Tak jsem se nedivila a ani mu nevyčítala, že to vzdal. Dnes má dobrou práci, věnuje se jako trenér sportu a jeho dcery jsou šikovné. Petra dělá zástupkyni vedoucí v jednom supermarketu a Kristýna je v práci také spokojená. Vnuk Slávek vystudoval filozofickou fakultu. Mám z dětí a vnoučat radost.

Pořídili jsme si druhé dítě, protože já jedináčka nechtěla. Kdybych se k manželovi nevrátila, Pavlík by nebyl. Oba kluci s rodinami se o mě starají velice obětavě.

Kdo ví, co by bylo, kdybych se provdala za hodnějšího muže a měla s ním děti. Byly by takové, jací jsou mí kluci? Nemůžu jako matka soudit, zda jsou synové i dobří manželé. Nikdy jsem se mezi ně a snachy nepletla. To byla moje zásada. Svůj názor jsem si nechala pro sebe a bylo mi moc líto, že jednomu z nich první manželství nevyšlo. Když mi kamarádky říkaly, že se jejich děti rozvedly, vždycky jsem se chlubila, že oba synové mají spokojená manželství. Spoustu věcí jsem však nevěděla a ani po nich nepátrala. Proč také? Jsou to dospělí lidé a je to jejich život.

Manžel byl žárlivý. Jako svobodná jsem ovšem jezdila sama na dovolené a nenechala si do toho mluvit. Jednou jsem lodí absolvovala cestu po jižní Evropě. Itálie, Jugoslávie, Albánie, Řecko. Tenkrát to bylo velmi levné.

Oba jsme vydělávali průměrně. Já moc neutrácela, on také ne. Ve svých zápiscích se o tom zmiňuji. Já platila jídlo, on poplatky za byt. Každý za své jsme se šatili. Já většinou kupovala dárky dětem, snachám a vnoučatům. Jen jednou dal Helence a Mírovi tři tisíce, protože zdědil nějaké peníze po tetě. Mladí si za to koupili ledničku. Kolik ovšem tenkrát zdědil, to mi nikdy neřekl.

Na jedné dovolené v Německu udělal strašnou scénu. Chtěl po mně peníze na benzin. Prý jestli mu je nedám, pojedu zpátky domů vlakem. Nedala jsem mu nic a domů jsem s ním jela autem.

V jednom časopise jsem narazila na rozhovor se zpěvačkou Evou Hurychovou, který jsem si vystřihla a schovala. Přečetla jsem si ho od té doby několikrát. Píše se v něm, že byla obětí domácího násilí. A že si také psala deník, protože o tom nebyla schopna mluvit. Naplnila prý tři sešity a pak si psala poznámky na útržky papíru, tak jako já.

Ptají se jí tam například, kdy se manžel změnil v tyrana. Ona říká, že už před svatbou byl náladový a prchlivý. Ale ze začátku na to nebrala ohled a myslela, že po svatbě se změní. To jsem si myslela také. A že když se narodí děti, zlepší se to. Ženy by prý neměly tolerovat ani jednu facku, uvádí tam Eva Hurychová. A ona svou první facku dostala již před svatbou. Já až po několika letech. „Co je horší,“ zajímalo redaktorku, „psychické, nebo fyzické týrání?“ - „Rána na těle se vám zahojí, ale rána na duši zůstane navždy. Kdo byl v životě týraný, ví, o čem mluvím,“ odpověděla Eva Hurychová.

Potom se rozpovídala o tom, že děti její manžel rozmazloval, všechno jim povolil a ony ji pak jako matku nerespektovaly. U nás to tak nebylo. Manžel syny ignoroval, nikdy si s nimi nehrál a nanejvýš je zbil. Paní Hurychová také vzpomíná, že jí třeba roztřískal nádobí a druhý den se s kyticí v ruce omlouval. Mně se ten můj neomluvil nikdy. Říká se však, že když oběť začne násilí tolerovat, tyran si dovoluje stále víc.

Kdo to nezažil na vlastní kůži, ten to nikdy nepochopí, míní zpěvačka. Ano, ani já jsem se nechtěla našim svěřovat, styděla jsem se a bála, co bude. Paní Hurychová také uvádí, že se svěřovala kamarádkám a slibovala, že už s tím něco udělá. Ale nikdy nic nepodnikla. Já se také svěřovala, synům a snachám. Jak už jsem říkala, kluci krčili rameny se slovy: „Vždyť ho znáš“ a snachy se ze začátku také divily, proč se nerozvedu. Pak už neříkaly nic, jen mě vyslechly a nad jeho chováním kroutily hlavou. Asi si řekly, že jsem beznadějný případ.

V článku se Evy Hurychové ptají, co bylo poslední kapkou, po níž pohár přetekl a ona sebrala odvahu nahlásit vše policii. Prý až po tom, co ji uhodil do krční tepny. Teprve tehdy se odhodlala zavolat policii. Manžel jí prý předtím všechno sebral - mobil, auto, zablokoval televizor a nedával jí žádné peníze. U mě to bylo podobné, až na ten mobil a televizi, tu jsem měla svoji. Naštěstí jsem měla i vlastní peníze - výplatu a později důchod. Ale bydlení žádné.

Ano, mohla jsem si ho pořídit, zvláště v pozdějších letech, kdy bylo bytů dost. Garsonka by mi stačila a měla bych klid. Dnes už vím, že rozvod, i v pozdějším věku, by byl řešením. Paní Hurychová také píše, že založila „Evinu schránku“, do které jí ženy píšou své příběhy. A že se jejím prostřednictvím snaží ženy povzbudit a poradit jim. Nevím, proč jsem se tenkrát po té schránce nepídila. Třeba by mi to fakt pomohlo.

Helena se mi jednou svěřila, že už na první schůzce jí Míra řekl, že tátu nemá rád. Tenkrát jí to bylo divné, ale později to pochopila. Samozřejmě, že jako většího už manžel Mirka nebil ani na něho nekřičel. Ale nedokázali si spolu ani popovídat. Vždycky, když děti s vnoučaty přišli k nám domů, sedli si ke mně do pokojíku a on stál mezi dveřmi. Společně jsme poseděli jen při oslavách.

Nikdy k nám na návštěvu nepřišel ani jeden manželův kamarád. Žádného totiž neměl. Dokázal si popovídat snad jen s Heleniným otcem, když jsme k nim přišli na návštěvu.

Nikdy jsem se ho neptala, co a jak v práci. Když přišel domů rozhozený, měla jsem ze začátku pocit, jestli ho třeba v kanceláři někdo nenaštval a on se neodreagovává na mně. Vlastně jsem to pochopila až po jeho smrti. Měl totiž pečlivě schované své pracovní posudky. A tak jsem si je přečetla. Co se tam psalo? Po pracovní stránce ho hodnotili poměrně dobře, ale v závěru vždy napsali, že by měl zlepšit chování ke spolupracovníkům.

Dnes by ho za jeho neomdlené způsoby vyhodili a možná, že by obtížně hledal novou práci. Ovšem tenkrát vlastně nešlo někoho vyhodit bez opravdu závažného důvodu, a tak ho trpěli.

Asi před patnácti lety mi bylo velice zle. Hlavně po psychické stránce. Nač to tajit? Zašla jsem do psychiatrické ambulance a od té doby jsem na antidepresivech. Předtím mě nenapadlo vyhledat lékařskou pomoc. Ale kdybych to udělala, možná by to bylo lepší. Paní doktorka mi druh léků měnila podle toho, v jakém stavu jsem byla. Pomohly mi prášky? Nevím. Když jsem Heleně říkala, že bych je snad ani nemusela brát, že už se cítím lépe, odpověděla mi, že je to právě kvůli těm lékům.

Tak nevím. Manžel zemřel, upravila jsem si byt, nikdo na mě nekřičí. Žiji celkem spokojeně. Nějaké zdravotní problémy mě trápí, ale to k mému věku patří. Paní doktorce z psychiatrie jsem však nikdy neřekla, že mě manžel vlastně týral. To byla veliká chyba, měla jsem se jí svěřit.

Ale já se tolik styděla.

Můj „povedený“život. Nebo „podvedený“?

Podváděla jsem sama sebe?

„MLČENÍ BOLÍ“

Asociace pracovníků intervenčních center ČR prostřednictvím celostátní kampaně s názvem MLČENÍ BOLÍ, informuje od června 2015 odbornou i laickou veřejnost o poslání intervenčních center. Jejím cílem je zkvalitnění pomoci lidem ohroženým domácím násilím v ČR.

Kampaň MLČENÍ BOLÍ, kterou kreativně ztvárnila agentura Guideline, s.r.o. Praha, podpořila dvacítka známých osobností. Svou tvář jí propůjčili Jiří Bartoška, Veronika Freimanová, Filip Blažek, Lenka Krobotová, Robert Záruba, Ilona Svobodová, Jan Kačer, Andrea Kerestešová, David Suchařípa, Kristýna Janáčková, Roman Šebrle, Gabriela Kratochvílová, Lenka Zahradnická, Michaela Maurerová, Michaela Kuklová, Vladimír Šmicer, Bára Basiková, Nela Boudová, Olga Želenská, Petr Vágner, Kateřina Kaira Hrachovcová a Debbie. Do kampaně se zapojili zaměstnanci mnoha firem a organizací a prostřednictvím sociálních sítí ji podpořily tisíce lidí.

Kreativní kampaň MLČENÍ BOLÍ získala cenu Zlatá pecka 2015 v rámci soutěže, kterou vyhlašuje Asociace českých reklamních agentur a marketingové komunikace.

IC BRNO

Adresa: Sýpka 1351/25, Brno-sever, Černá Pole, 613 00 Brno 13, Tel.: 739 078 078 IC SOKOLOV

Adresa: Josefa Kajetána Tyla 461, Sokolov, 356 01 Sokolov 1, Tel.: 736 514 095 IC ČESKÉ BUDĚJOVICE

Adresa: Kanovnická 390/11,370 01 České Budějovice 1, Tel.: 386 323 016 IC HRADEC KRÁLOVĚ

Adresa: Kotěrova 847/5,500 03 Hradec Králové 3, Tel.: 774 591 383 IC VYSOČINA

Adresa: Masarykovo náměstí 1205/47,586 01 Jihlava 1, Tel.: 567 215 532 IC LIBEREC

Adresa: Tanvaldská 269,46311 Liberec 30, Tel.: 482 311632 IC OLOMOUC

Adresa: Na Vozovce 622/26, Nová Ulice, 779 00 Olomouc 9, Tel.: 585 754 736 IC PARDUBICE

Adresa: Erno Košťála 1015,53012 Pardubice 12, Tel.: 466 260 528 IC PLZEŇ

Adresa: Cukrovarská 327/16,30100 Plzeň 1, Tel.: 777167 004 IC PRAHA

Adresa: Chelcického 842/39, Praha 3-Žižkov, 130 00 Praha 3, Tel.: 281911 883 IC ÚSTÍ NAD LABEM

Adresa: K Chatám 22,403 40 Ústí nad Labem - Skorotice, Tel.: 475 511811 IC ZLÍN

Adresa: U Náhonu 5208,760 01 Zlín 1, Tel.: 577 018 265 IC KLADNO

Adresa: Jana Palacha 1643. Kladno, 272 01 Kladno 1, Tel.: 605 765 883 IC RESPONDEO

Adresa: Náměstí Přemyslovců 14/11288 02 Nymburk 2, Tel.: 775 561 847 IC OSTRAVA

Adresa: 28. října 2556/124,702 00 Ostrava 2, Tel.: 597 489 207 IC HAVÍŘOV

Adresa: Opletalova 607/4,736 01 Havířov-Šumbark, Tel.: 739 500 634

V EDICI 13. KOMNATA DUŠE JIŽ VYŠLO:

1. Neslibovala jsem ti procházku růžovým sadem/Joanne Greenbergová

2. Střed se hroutí zevnitř/Elyn Saksová

3. Ve stínech za zrcadlem aneb O životě s psychózou/Markéta Bednářová, Libuše Horká

4. Jaká budu umírat/Christine Brydenová

5. Dcera padajícího listí/Tereza Nagy Štolbová

6. Z temnoty/Tina Nashová

7. Svět malé January/Michael Schofield

8. Hra na pavoučka/Zuzana S.

9. Pohřbený zaživa /Richard Marsh a Jeff Hudson

10. Homo psychoticus/Michaela Malá

11. Zfetovaná duše/Zdeněk Horký, Markéta Bednářová

12. Sametový Herodes/Libor Michalec

13. Život s nepřítelem - Byla jsem ženou tyrana / Lenka Stránská

SAMETOVÝ HERODES

Libor Michalec

Byl jedním z nejlepších reportérů prvního českého luxusního magazínu o cestování, vzniklého po sametové revoluci z nadšení pár kamarádů. Navštívil přes čtyřicet zemí světa, oženil se se svou studentskou láskou, zrekonstruoval rodinný dům, stal se zástupcem šéfredaktora i otcem dvou dcer. Pak přišel pád. Měl podobu schizofrenie - Sametového Heroda škrtícího plyšovou prackou a nemilosrdně ničícího identitu, sny, plány a naděje. Dva pokusy o sebevraždu, ztrátu prestižní práce i kus sebe samého, pochyby o smyslu existence, zápas o udržení důstojnosti a rodiny, život na sinusoidě euforických vrcholků a propadů do nejhlubší deprese popisuje Libor Michalec s mrazivou věcností a bolestnou upřímností jazykem hovorovým a nic nezastírajícím.

Syrovost výpovědi vybízí ke srovnání s hollywoodským zpracováním příběhu loni zesnulého amerického matematika Johna Forbese Nashe mladšího, držitele Nobelovy ceny za přínos k teorii her, rovněž bojujícího se schizofrenií (film o jeho osudu se jmenuje Čistá duše).

296 str., brož., 249 Kč

Z TEMNOTY

Tina Nashová

Obzvlášť krutý případ domácího násilí šokoval v roce 2011 nejen obyvatele poklidného městečka na cornwallském pobřeží Anglie, ale vzbudil i pozornost britských a světových médií...

Tina Nashová již celé měsíce zažívala bití a ponižování od svého přítele Shanea Jenkina. S domácím násilím už měla zkušenost (Tininu matku v minulosti opakovaně bili její partneři) a byla odhodlaná nikdy nežít s mužem, který ubližuje ženám. Přesto nenašla sílu se ze vztahu vymanit, ačkoli ji o to prosili rodina i přátelé.

Jednoho dubnového večera byl Shaneův výbuch násilí horší než obvykle - Tinu zbil do bezvědomí a pak jí vydloubl oči! Zraněnou ženu potom nechal dvanáct hodin trpět v bolestech a zasypával ji výčitkami, že si za všechno může sama. Tina se dostala do nemocnice pozdě a lékaři už jí nedokázali zrak vrátit.

Po dlouhé rekonvalescenci, během níž často propadala zoufalství, se rozhodla napsat knihu. Upřímně v ní popisuje své pocity a důvody, proč nedokázala opustit člověka, který jí ubližoval. Její příběh varuje a ženám v podobné situaci dává odvahu vzepřít se týrání. Lidé z okolí obětí si pak díky němu lépe uvědomí, oč jde, a snad i najdou odvahu zakročit.

264 str., brož., 299 Kč

HRA NA PAVOUČKA

Zuzana S.

Skutečný a před několika lety silně medializovaný příběh dívky, kterou od čtyř let sexuálně zneužíval otčím. Hra „na pavoučka“ začala zdánlivě nevinně, byla však čím dál drsnější, až v dívčiných devíti letech vyústila v brutální znásilnění. To však byl pouze začátek...

Těžko uvěřitelné pokračování zahrnuje kromě opakovaných sexuálních ataků ze strany otčíma a jeho kumpánů také bití, podávání drog, citové vydírání i nechtěná těhotenství a vynucené potraty.

Život hrdinky několikrát visel na vlásku. Ve snaze uniknout traumatizujícím zážitkům se málem otrávila léky, řezala se žiletkami a jednou skoro vykrvácela, když si do břicha zabodla střep. A co je nejhorší - devastující hry se odehrávaly v kulisách navenek spořádané rodiny s úspěšnými dcerami a dobrým ekonomickým standardem a oběti téměř nikdo nepomohl. Selhala matka i širší rodina, selhaly instituce, soudy i jednotliví sociální pracovníci.

Strhující vyprávění samotné hrdinky nekončí... V současné době je třicetiletá mladá žena matkou čtyř dětí. Studuje vyšší odbornou školu sociálně právní a prohlubuje si znalosti arteterapeutických metod a technik. Sama prošla mnoha terapiemi, opakovaně pobývala v psychiatrických léčebnách.

Ve vztazích s muži stále tápe. Bývalý manžel byl pedofil, zneužíval její syny a spáchal sebevraždu skokem pod vlak. S původní rodinou si stále nerozumí a před svým někdejším tyranem se necítí v bezpečí. Ale kvůli dětem je odhodlaná všechno překonat, ony jsou smyslem jejího života.„Nikdy to nevzdávejte, vždycky zbývá jiskřička naděje,“ vzkazuje všem, kteří podobně jako kdysi ona trpí a marně volají o pomoc.

336 str., brož., 279 Kč

Edice 13. komnata duše,

svazek č. 13

Lenka Stránská

ŽIVOT S NEPŘÍTELEM

Byla jsem ženou tyrana

Vydal Stanislav Juhaňák - TRITON v Praze 2016 jako svou 2029. Publikaci.

1. vydání.

Odpovědná redaktorka: Agáta Kocourková

Ilustrace na obálce: Oldřich Jelen

Obálka: Renata Brtnická

Grafická úprava a sazba: Eva Filgasová

ISBN 978-80-7553-033-2

{1} Tuzex byla v dobách československého socialismu a dočasně ještě po sametové revoluci síť obchodů, ve kterých se za valuty zahraničních měn nebo tuzexové poukázky (tzv. bony) mohlo koupit zahraniční, zejména západní zboží, které nebylo v normální síti prodejen k dispozici. Valuty československé koruny nebyly přijímány. Název Tuzex bylo zkratkové slovo utvořené ze slov tuzemský export. Obchody sloužily k odčerpání valut zahraničních měn od obyvatelstva.

Table of Contents

PŘEDMLUVA

Mám zákaz kýchání...