www.palmknihy.cz

Bitva u Blenheimu

Robert Southey

http://palmknihy.cz/index.php?x=1022

Bitva u Blenheimu

Kapitola 1

Bitva u Blenheimu

Robert Southey (1774-1843.)

Zveřejněno s laskavým souhlasem České čítanky www.citanka.cz

Přeložil a předmluvou opatřil Jaroslav Vrchlický

Známý u nás více svou nešťastnou polemikou s lordem Byronem než svou dnes nezaslouženě podceňovanou poesií. S Coleridgem a Wilsonem a Wordsworthem patří ke skupině básníků jezerních. Cestoval po Evropě, procestoval hlavně Španělsko a Portugalsko a vynikl jako básník, historik, archeolog i literární historik a kritik. Usadil se trvale na břehu Grety u Keswicku v blízkosti Coleridge, s nímž byl spřízněn. Hlavní dílo: “Thalaba, ničitel”, arabská kouzelná povídka v nepravidelných verších, “Madoc”, “Kletba Kehamy”, “Roderich, poslední král Gothů”. Psal též řadu ballad. Vyniká víc mohutnou obrazností než hloubkou citu a nálady. Báseň “Vidění posledního soudu” zapletla jej v osudnou polemiku s Byronem. Roku 1813 byl jmenován poetou laureatem a zemřel následkem přepracování v duševní ochablosti.

BITVA U BLENHEIMU

To v letním bylo večeru,

kdy u dveří své chaty

po práci starý Kašpar sed

si v slunce západ zlatý,

co vnučka jeho Mína malá

si na trávníku vedle hrála.

Tu bratr její Petříček

sem cosi valil k hraní,

to bylo velké, kulaté

to našel, zdroj kde v pláni.

Co kulaté to hladké velké,

se ptal, co našel v říčce mělké?

To starý Kašpar hochu vzal,

jenž zdiven naň se díval,

Hleď, to jest lebka, hochu můj,

a vážně hlavou kýval.

Těch chuďasů zde mnoho zbylo,

když velké vítězství zde bylo.

Já v zahradě jich našel dost,

tam hromady jich leží.

Já vyoral jich často víc

ve polní hroudě svěží.

Tam sta a sta jich zemi krylo,

když velké vítězství zde bylo.

“Jak stalo se to, pověz nám?”

Petříček dí jak divý

a Minka oči otvírá

a čeká steré divy.

“Tož s námi sděl ten zápas celý,

proč bili se tam, proč tam mřeli?”

A Kašpar: “Kdo byl Angličan

Francouze v útěk stopil,

však proč tam tak se vraždili,

jsem dobře nepochopil,

leč co tu vojska, přisvědčilo,

jak velké vítězství to bylo.

V Blenheimu otec můj byl živ

u malé řeky břehu,

chýš spálená až v základy,

on na útěku, v běhu

i s ženou, dětmi, v bitvy vřavě

ni úkryt neměl svojí hlavě.

A mečem ohněm šírý kraj

kol spustošen byl celý,

a mnohá matka podlehla,

a mnohé dítky mřely,

však to se vždycky přihodilo,

kde velké vítězství kdy bylo.

A pohled na to bojiště

děs, hrůzu hnal mi v tváři,

ta spousta zlá, jich tisíce

kde hnily v slunce záři,

Tak na vlas vždy se přihodilo,

kde velké tak vítězství bylo.

Vévoda z Malbro slávu měl,

s ním Eugen, princ náš milý!”

Dí Minka: “Notný práce kus

zde oba postavili!”

“Ne, dítě,” starci z úst se lilo

“to velké vítězství jen bylo.

A každý pluk ctil vůdce ty

již tak to vykonali.”

“Však jaký z toho všeho zisk?”

se Petříček ptal malý.

“Mlč, kluku! Nevím, však to dílo

vím, velké vítězství že bylo.”

INCHCAPSKÉ SKÁLY

Tak tichá voda, tichý vzduch,

koráb i mužstvo - ani ruch,

plachta se nepohnula v stranu,

příď klidně trčí v oceanu.

Bez pěn a hluku, ani hles,

jdou vlny přes Inchcapský tes,

jich lehký příboj, lehký sklon

Inchcapský neprobudí zvon.

Z Aberbrothoku opat vznes

zvon záchranný na skalný tes,

na sudu v bouři ten se chvěl

a výstrahou dutě plavcům zněl.

Když příboj přikryl skalný sráz,

výstražný plavci slyšán hlas,

tu blízko útes vytušili

a opata čin velebili.

Ve plné slávě slunce dnes,

vše jedna radost, vzruch a ples,

ve vlnách racek s křikem znik

a samý ples byl tento křik.

Sud zvonu z dálky v zeleni vod

se tměl a tměl jak černý bod,

pirat sir Ralph stál na palubě,

bod černý zřel vod ve obrubě.

Vším cítil jara mízu vlát,

on hvízdal, zpíval, cítil plát

hruď rozkoší, jež kol se hostí,

však u něj byla zlotřilostí.

Zrak upřen na Inchcapský sráz

křik: “Odražte mi člunek v ráz,

až k zvonu já si vyjedu,

cos opatu tam vyvedu.”

A loďka vjela mezi skály,

k Inchcapským tesům veslovali,

sir Ralph se s člunu schýlil v let

a od sudu zvon odříz hned.

Zvon klesl v hloub - to dutý sten,

vír sperlil se, tříšt splaskla pěn,

děl Ralph: “Kdo objede ty skály,

ten opata víc nepochválí.”

Ralph pirat odplul na to v dál

a dlouho mořem harcoval,

a bohat lupem hojným v běh

loď obrátil, kde škotský břeh.

Mhou hustou vše se zakrylo,

ni slunce vidět nebylo,

den ke dni vítr fičel zlý,

až jednou večer utich mdlý.

Na palubě stál loupežník.

Kde zem? Zrak tmou mu nepronik.

Děl Ralph: “Brzy se rozsvítí,

již měsíc musí vyjíti.

Děl jiný: “Neslyšíš vln vzdech,

je blízko, já bych tušil břeh.”

- “Kde nyní jsme, mně těžko říci,

však rád bych slyšel teď zvon znící.”

Nic neslyší, jen moře vře,

bez větru jedou v proudů hře,

až s třeskem do skal koráb kles,

ó, Bože, Inchcapský to tes!

Sir Ralph tu zří, že vše to tam,

v zoufalství klne sobě sám,

proud vln sem vniká - marný boj!

loď sjela s hlukem ve příboj.

A smrti slední ve zápas

on slyšel dutý zvuk a hlas,

jak pod vodou by v dutý ston

ďas rozhoupal Inchcapský zvon.

CESMIINA

O čtenáři! Zda pozorovals jen

cesminy kmen?

Co pozorný zrak můž tam čísti

na hladkém listí,

jež vtipně srovnáno jest v lad,

že zmate to i atheisiy spád?

Viz dole jako trní hustý plot

jen osten, hrot,

že stádo žádné, ať se jak chce blíží,

mu neublíží,

kam nedosáhne, tam list na vše strany,

se hladký rozvíjí a bez ochrany.

Zrak zvědavý se při něm zastaví,

strom vypráví

mi moudrost, jíž se rád vždy řídím.

V něm symbol vidím

i látku k pisni rozmarné, jež skromně

snad prospěje i potěší i po mně.

Tak na zevnějšek mnohým často sám

se drsný zdám

a nevlídný, vetřelců drzá chasa

když sny mé drásá,

však v kruhu přátel vlídný jsem a sladký,

jak cesminy list ve výši je hladký.

Nechť zvykem mládí zbujnost, pych a vzdor

ve mnohý spor

mne zavedly, však hledím denně v žití

se stále umírniti,

bych v stáří aspoň měkký byl a sladký

jak cesminy list ve výši je hladký.

A vše když v létě stromy, kam jsi hled,

jsou lesk a květ,

cesminy list jak jejich v jara plese

tak neleskne se,

až v pozdní zimě teprve nám sladký

jest její tmavý zelený list hladký.

Tak rovněž v mladosti své dnech

ve kruhu všech

chci tichý, vážný, zamyšlený státi,

vše vážně bráti,

by pozdní věk můj vlídný byl a sladký

v své písni zelený jak ten list hladký.

HANNAH

My zeleným a dlouhým šli jsme plotem,

tu průvod pohřební. Ten nebyl zde

číms všedním, v ulicích jak města bývá.

My zůstali stát a my ptali se,

kdo nesen k hrobu. Odvětili nám,

že dívka venkovská to, v osmnácti

jež dlouhých měsících zde strádala

se trávíc zvolna, smrti hodina

že byla vítána jí. Šli jsme dál

do družné společnosti, kde čas ubit

byl marným hovorem, jenž mře a vzniká

bez každé stopy. Pozděj večer byl,

když domů jsem se vracel, vzduchem táh

van chladný a šer matný, lidský zrak

jenž v nitro obrací. Já dlouho ještě

jsem slyšel umíráčku temné rázy

sem z údolí, já na mrtvou jsem myslil.

Já ptal se, - smutný poznal její osud.

Bez chotě nesla mateřské vše péče

a ten, jenž v lásce měl jí blízký být,

byl v šírém moři. Opuštěná bídně

všech byla pošklebkem a jméno její

hrou jazyků zlých. Horší stih ji žal,

že zapomněl ji, jejž tak ráda měla.

Jen jednou psal jí. Však to kapka jedva

v číš bolů jejích byla, jediná

a list když přišel jeho rodičům,

nic nebylo v ném o ubohé Hanně,

a bylo-li cos, bylo chladné slovo

a trpčí nežli mlčení. Tak žila,

se trudíc pro své dítě pracovala,

ba na smrtelném loži zvedala

mdlé ruce ještě, aby mohla plésti,

až seslábla. A stará její matka

vše pro ni dělala, co láska žádá,

se dřela na ni prací klopotnou,

ač sotva vydělati byla s to,

co život stojí, nemoce a bol.

Tak ležela na lůžku chudiny,

jsouc celá utrápená dlouhým trudem,

jenž srdce rval jí; příliš slaba byla

též láska, pro dítě již chovala,

by mohla dát jí výraz, před děckem,

kterého mohla potěšit ji láska,

jak cizí prchala. Tak zvolna cizí

se stala všeho světa okolnostem

a těchou bylo jí jen chladné lože,

v němž dojdou klidu vždy, kdo trpící.

Tak ležela v svém sledním domově

a všecko přešlo, zármutek i nemoc

i srdce trud i hanba s lítostí

své dílo dokonaly. Hoši míjí,

když na hřbitově hry své provádějí,

ten čerstvý hrob, než tráva na něm vzroste.

Zem brzy prokáže mu tuto službu

a nikdo, bezcitný kdo šlape trávník,

na bolů nemyslí svět spící tady!

RŮŽE

“Tu růži šetř mi, Editho, - snad žije,

svit cítí slunce, pije osvěžená

snad rosu noční. Jemnou nervi rukou

jí nitky života a neboř jí

cit bytí! - Nevěřící, usmíváš se?

Pojď, k díkům chci si tebe zavázat,

zvěst vyprávět ti z časů minulých,

neb v legendách se vyznám důkladně,

když necháš žít ji. Byltě jednou čas,

kdy tato nejsvěžejší z květů byla

na šíré zemi. Ty jsi neslyšela,

kým zázrakem se tyto vonné lístky

v nach otevřely slunce paprskům.

V Bethlemu žila dívka židovská,

ta slula Zillah a tak slíčná byla,

že chvály její plná byla Juda,

kdo její tmavých očí viděl třpyt,

v nichž duše svítila a jaká duše

v tom plála mírném ohni, zastesk sobě!

Ni v samotě, ni v davů tlačenici

víc její vzpomínky se nezhostil,

šel za ním ustavičně obraz její

zrak poutaje a naplňuje hruď.

Však běda mu, co láska nevěděla,

jen hluboký žár zbožné horlivosti

ovládal všecky pudy její duše

a spojoval je pouze v lásce k Bohu.

Vzdech, úděl mužů všech jejího kmene,

zněl nadarmo a přece všickni ctili

ctnost přísnou naděje jich ničící.

Jen jeden zlý byl, chlubný, ješitný,

jenž zřel ji, chtěl ji a pak zoufaje

jí nenáviděl. Okem smyslným

na tváři její tkvěl, až hněvu vzplání

jí dalo nový čár, žár větší jemu.

Jej bála se, bylť drzý jeho pohled

a tahy jeho nesly zjevný ráz

hamižné surovosti, bála se,

čím burácí hněv uražené pýchy,

jenž tahů jeho bledý, lživý úsměv

políval divým ohněm. Nadarmo

se nebála, přísahalť Hamuel,

cti její kladl skryté nástrahy,

zlou pomluvu on šířil uměle,

jež rychle šířila se, najdouc víru,

jak Zillahy zrak v chrámu k výšinám

se točí plana svatým vytržením,

plá mnohému, jení jeho blesky zná

a vidí jiným citem oživené.

Jak lehká věc to, hráti na svatou,

za jasného dne celým před zástupem,

však oči všech se nocí zavírají

že její život v jádru špatný jest

a trestu hodný.

Hanba, hanba tomu,

kdo lehce víru zlým dá jazykům,

již ničí pověst jiného. Zlý klep

byl sotva slyšen, opakován hned

a víra dána mu. Neb Hamuel

lstným spádem sehnal mrzké toho zdání,

že vina byla těžkou, tak že na smrt,

smrt ohavnou ctná dívka odsouzena.

Za valy města pusté bylo pole,

to místo děsu, na němi zločinci

šli na smrt. Vztýčena tam hranice

a hořlavých tam látek nakupeno,

jež usmrtiti měly nevinnou.

Ji opustil Bůh, zdálo se, i lidé.

Dav Bethlemských stál kolem, spoutanou

zřel Zillah u kůlu, jak snivý zrak

ku nebi vzpíná v tiché zbožnosti,

o vině její začli pochybovat.

Pln jiných myšlének však u kůlu

stál Hamuel, jej divá vášeň svedla

až sem, však city nové, neobvyklé

v něm hnuly se, ty první muky hrozné,

zbuzené viny, předzvěst bědy pekel.

Zrak Zillahy, jenž těkal do kola,

pad náhle na vraha a okamžik

tam utkvěl, ba do jeho duše vnik

jak dýka, zanechal tam hlubé rány,

jichž nelze zhojit. Svědomí! Bůh v nás!

Ni v chvíli slávy lotra nešetříš

ni v chvíli smrti ani v chvíli hanby

před zbožným neprcháš! - Hle, pochodeň!

Jdou ke kůlu již — stůjte, zaražte!

a zduste plameny! - Ne, vystupují,

výš tryskají a výš až k nevinné

trpící dívce! - Bože, zachraň ji,

Však běda, požár vzmáhá se a šíří!

Bůh posýlá svůj dech, před jeho váním

žár choulí se, vše jeho plameny

se náhle rázem v jeden pojí blesk,

jenž dlouhý Hamuela zachvátí

a zničí jediného. Davů křik

zda slyšíte? - Však větší vizte div!

Kůl klíčí, větve má, ty v stinné loubí

ve tísni svěžích listů, rosných poupat

se klenou nad dívkou, kol růže kvetou

a poprvé, co lidstvu ztracen Ráj,

vzduch edenskými plní vůněmi.

VÍTĚZSTVÍ

Slyš! Zvonů kostelních jak hromný zvuk

se veselého ucha dotýká!

Dnes přišly zprávy velmi radostné:

Dvě statné lodě utkaly se v boji,

to děsný boj! To útěk zoufalý!

Však zprávy dobré jsou a radostné.

Zas zvítězila stará Anglie!

Den slávy nový moře vládcům vzplál!

A ti, kdož padli, padli pro s:ou vlast,

své chvály mají řádky prchavé,

jsou zapomněni pak ….

V těch slávy dnech

pad’ také muž, o jehož temném jmeně

zvěst skvělá dějin žádná ilehovoří.

Mír této čácké duši! V seznamu

všech obětí čta jeho jmeno, Bohu

jsem děkoval, že neznámý byl mně.

Však pozděj’ zvěděl jsem, že tento muž

z těch byl, zákona které násilí

od ženy, děcka, domu odtrhlo,

jež prací živil svou. Však on byl muž

ryzího srdce, miloval svou choť,

byl otec pečlivý, jenž z žoldu svého

své miláčky ve dálné vlasti živil,

a v noci často hovoříval o nich

na tiché palubě, s tím kamarádem,

jejž míval rád. - O štěstí doma mluvil,

i o setkání, Bože! hodině,

až jeho srdce, mužné jeho srdce,

jak srdce děcka celé překypělo

nejměkčí láskou! Budiž véčný mír

té čacké, statné duši! Najednou

a milostivě přišla kule smrti,

neb přišla náhle drtíc, nenechala

mu času k vzpomínce těch, jež měl rád.

Teď v klidu odpočívá na dně moře.

Jich těšitelem buď, jenž‘s přítel vdov!

Věř, nikdo neví, jaký chladný mráz

jí všecku v srdci stavil krev, hnal zpět,

když první o boji zvěst uslyšela;

a nikdo neví, s děsnou nadějí

jak slyšela číst jmena všech, kdo padli,

a nikdo neví, a byť věděl, sotva

dbát bude toho, s jakou láskou v duši

a s jakou úzkostí na děti hledla

i toho na obraz, jenž byl - dnes není.

Ó Bože, ty, jenž vdov jsi přítelem,

buď také těšitelem jejím, Pane!

STESK CHUDÝCH

“A co lid chudý naříká?”

kdys boháč se mne ptal.

“Pojď, vyjdem spolu,” pravil jsem,

“bych odpověď ti dal.”

To večer byl, sníh v ulicich

a kolem tuhý mráz,

my v teplých šatech upjati

a přec jen záblo nás.

Tu přistoupil k nám starý muž,

vlas řídký, bílý měl;

“Co venku v zimní noci chceš,

co zde?” já k němu děl.

“Je ovšem zima,” pravil mi,

“leč topit nemám čím,

tož venku žebrám podvečer

o soucit hlasem mdlým.” -

My bosé dítě potkali,

cár, díra jeho šat.

“V tom chladném větru, co tu chceš?”

jal hned jsem se ho ptát.

I dělo: “Doma v bídě zlé

jest všeho potřeba,

na loži otec - poslali

mě žebrat o chleba.”

Na rohu žena sedéla

ve pusté ulici,

na zádech děcko, u prsu

pak druhé plačící.

“Co v pusté noci děláš tu,

kde mrazný vítr tak?”

by ztichlo, k děcku na zádech

svůj obrátila zrak.

Pak děla: “Muž je vojákem,

já šla mu “s bohem” dát

a nyní do své farnosti

se musím dožebrat.”

My smavé děvče potkali,

šat volný, schýlen zor,

ta začla s chodci nočnimi

hned smělý rozhovor.

A já se ptal: “Co svedlo tě

až v tuto bídu sem,

ku hanbě, zmaru, v pozdní žal?”

i řekla: “Chudá jsem!”

Já k boháči sc obrátil,

jenž zamlklý tu stál:

“Proč chudý lid si naříká,

z těch každý zvěst ti dal!”

SVATÝ ROMUALD

Kdys, nevím víc to nazpamět,

však víc to bude než sta let,

na hospodu kýs Francouz zaklepal;

jej krčmář vyšel uvítati,

to, ono začal povídati,

neb cizince již z dřívějších dob znal.

Tu ptal se cizinec:

“Nu, řekněte mi přec,

živ svatý Romuald v své chýši, či již zhas?”

- “Ne, opustil on oveček svých davy,

jej nezřel jsem víc, jak jsem křesťan pravý,”

děl krčmář, host co zdiven hlavou třás.

“Ach, jak vynikal nade všemi!

Tak svatých málo na šíré jest zemi!

Dnů celých třicet nosil košili

v počasí každém, v noci, ve dne stále,

prach s popelem, to pravím k jeho chvále,

on věděl, sotva by ji zbílily,

na déšť ji pověsil na krátký čas

a pak ji oblek zas.

V své lesní celi divě rval

se často s ďáblem, konal pravé divy.

neb satan zrovna jako Turek divý

do něho pral,

a boj ten stejnou mocí

se táhl přes den, nocí

až často v jitra jas,

on berlou pral jej s křížem, rohem ďas.

Tu oheň chrlil satan - samé vzteky -

jak svatý Michal by to před ním stál,

co světec stále slal

v srst jemu svaté vody celé řeky.

Kam pohled v celi pad, byl kouř a dým.

Tak denně šlo to, svatého až tvář

na žluť a čerň zbarvila síry zář

a smrděl při tom! - Jak? já pane, vím!

A jak své tělo usmrcovat znal!

Když dával někdo kvas,

on přišel sice v čas,

zhled všecky lahůdky a potom prál:

“Ó bříško, břicho!

dnes chtělo bysi labužiti, vím,

však nelze, já ti dím,

jdi k chlebu, vodě hezky domů, ticho!”

Leč cizinec dí: “Jak se stalo jen,

že opustil kraj, kde byl tolik ctěn?”

- Nu, pravil krčmář, to vám povím rád.

Zde vzali sobě lidé do hlavy

mu neobvyklou poctu prokázat,

leč on, nepřítel každé oslavy,

jak pochopíte, všecko snésti moh,

jen to ne - a tak v noci kdys vzal roh.”

“A jaká pocta byla to?” host ptá sé.

Od krčmáře hned dozvídá se:

- “My myslili, že můž’ nám vale dáti

a v cizině že můž

být pochován ten převýborný muž,

tu, bychom si jej zajistili,

my opatrně sobě usmyslili,

ostatky jeho bysme mohli míti,

jej přes noc jednou - zaškrtiti.”

VODOPÁD LODORSKÝ

Jak stéká voda v strži u Lodoru?

Tu běží a stkví se,

tu leží a tmí se;

s vřavou se snáší,

kouří a práší;

řítí se v spor, zápas a vzdor,

a zuří, se chmouří

a kouří a bouří

skrz slují a skalin sbor.

Skáče, se vine,

leze a plyne,

vzdme se a tryskne,

v krůpějích pryskne,

víří a syčí,

stříká, se vztyčí,

točí se, kvičí,

ráz a ráz

chytí se, zříti se

znovu a zas.

Zápas to smělý,

pohled to skvělý,

v huku a zticha srdcem se míchá,

každý sluch závratí zmámí ten hlas.

Břeh nechá, v dál spěchá,

a stoupá, se houpá

a svítí se, třpytí

a víří, se šíří,

a syká a stříká

a leskne se a bleskne se

a chvěje se a rozdme se

a v boji se dvojí

a kmitá, se splítá

a vaří se, sváří

a míhá se, zdvíhá,

a hlučí a zvučí

se vlní, sluj plní,

se kříží, v hloub hříží,

se valí, hřmí v dáli

a v dešti jen třeští;

se ježí a běží

a cupá a supá

se čeří a vzpeří

jak v křeči teď ječí

a mumlá a bublá

břeh lehtá, se řehtá,

se dělí a celí

a kvílí a šílí

a skočí, se stočí,

se sbírá a zmírá

a ve hřmění se rozpění.

V skal srázy se srazí a plazí

se honí a roní a zvoní,

se smýká a bliká a mžiká,

se kroutí a hroutí v své pouti,

zrak šálí, se kalí a valí,

se dvojí a pojí a rojí

a mručí a bučí a skučí,

v skal zášeří se hašteií a láteří.

Se skvěje a směje a leje a chvěje

a pílí a střílí, ku cíli se chýlí,

se splítá a hbitá, se kmitá, v prach lítá,

se krouží a ouží, v hloub hrouží, výš touií,

zpět kráčí, v před kvačí a v pláči se tlačí,

tu těká, tam čeká, se smeká a stéká

a z blízka v tes tříská a píská a výská,

v břeh ztápí své tlapy, hřmí v slapy, zem skrápí,

v té práci se kácí a zvrací a ztrácí

se hádá a spřádá a skládá a padá.

Ve věčnou vádu ve hluku a spádu

oku i uchu svou zjevuje vládu,

se všech stran v sporu, v mohutném sboru

stéká tak peřejí val u Lodoru.

Table of Contents

Kapitoral 1