Obsah:

- Část první CESTOU KŘÍŽOVOU

- Část druhá PEKLO

- Část třetí OČISTEC

- Část čtvrtá DOMA

- DOSLOV

Jiří Kupka

Krvavé jahody

Krutý osud češky, která zažila osmnáct let ponížení v ruských gulazích

Mladá fronta 2008

ISBN: 978-80-204-1747-3

Krvavé jahody napsal autor podle vyprávění české občanky Věry Sosnarové. Její matka byla Ruska. Ve zmatcích říjnové revoluce odjela s československými legionáři do nové republiky. To sovětské orgány považovaly za „zradu socialistické vlasti“. Uchovávaly seznamy těchto osob a po roce 1945 je pozatýkaly. Čtrnáctiletá Věra byla se svou matkou a mladší sestrou odvlečena do Sovětského svazu na nucené práce. Matka tam zahynula a obě sestry protrpěly dvacet let teroru a osobního ponižování v jednom z pověstných gulagů na Sibiři, v kolchoze a v průmyslových závodech. Kniha je svědectvím o degeneraci idejí, které hlásaly, že „stvoří nový život na Zemi“.

Část první CESTOU KŘÍŽOVOU

1 /  Poprvé je Věra uviděla, když se vracela od Kukalů. Dva chlapi v obnošených šatech, jeden měl na hlavě promáčklý klobouk, druhý kšiltovku, placatou čepici se štítkem. Stáli na konci ulice, za posledním domkem, kde končil chodník a začínala prašná nedlážděná cesta do polí. Tiše se bavili, a když se Věra s podebranou zástěrou přiblížila, umlkli.

Ten v čepici se na ni podíval. „Dobrý den,“ řekla. V Brně na náměstí, nebo v tom chumlu před nádražím, by ji to ani nenapadlo. Ale okraj Slatiny byl spíše vesnice. Když potkáte staršího člověka, pozdravte, říkali shodně paní učitelka a pan farář. I když ho neznáte. On třeba zná vás.

Muž v čepici cosi zamručel. Za víc mu čtrnáctiletá holka, samá ruka, samá noha, v lehkých kartounových šatech, v pracovní zástěře a v teniskách za pět korun, nestála. Než Věra došla k bytu, kde v přízemí, v dělnické kolonii, s matkou a sestrou žila, pustila oba chlapy z hlavy. Představovala si, jak matku překvapí, až ukáže, kolik brambor jí hospodář Kukal nasypal do zástěry. Uvaří si je, nebo upečou v troubě. I když jim už nezbylo ani kousek margarínu z přídělu na potravinové lístky. Se špetkou soli to bude pochoutka.

U Kukalů celý den pomáhala vynášet ze sklepa brambory na lískách a připravovat je k sadbě. Rané už měl hospodář v zemi a s podzimními pospíchal, než se k Brnu přiblíží fronta – a ta se přibližovala každým dnem. V noci, když utichne provoz na cestách, v dílnách a v hospodářství, je už slyšet dělostřelbu a výbuchy leteckých bomb.

„Rusové jsou rozjetý,“ říkal pantáta Kukal, „ze Slezska i z druhý strany, od jihu. Už to nemůže dlouho trvat.“

Poupata šeříků se nalévala a každou chvíli se rozvinou do fialových a bílých hroznů. Do kraje vtrhlo jaro pětačtyřicátého roku, už sedmého od propuknutí velké války v devětatřicátém. Víc než přírodu vnímali lidé události na frontách i v zázemí. „Už balej,“ říkal hospodář Kukal, když třídil brambory zdravé od nahnilých. Myslel tím brněnské Němce. Starousedlíci se obávali výbuchu hněvu. Rozbití republiky, popravy, koncentrační tábory, ponižování českého národa, drancování země, hlad, násilné poněmčování, byl to dlouhý účet, který Češi hodlali předložit svým německým spoluobčanům. Daleko větší strach a panika se zmocňovaly německých přesídlenců z reichu, jak se říkalo Německu, kteří obsadili byty po Židech, zmocnili se jejich majetku a podniků a zastávali místa v okupačních úřadech, v zemské správě, na soudech a v tajné policii, se kterou měly smutné zkušenosti všechny národy Evropy obsazené německou armádou, dupající v okovaných polovysokých holínkách.

Češi v noci poslouchali vysílání rádia z Londýna a z Moskvy a ve dne se usmívali nad žvásty přisluhovačského tisku, že wehrmacht, německá branná moc, záměrně zkracuje fronty, aby tím spíš mohla zasadit smrtelné údery jak židobolševikům z Východu, tak plutokratům ze Západu a vítězně tak zakončit spravedlivou válku.

Už se v hospodách nebáli nazývat Protektorát Čechy a Morava Protentokrát. U kolotoče, jako výraz odbojné nálady, dali do gramofonu desku s písničkou o břízách z doby mobilizace československé armády v osmatřicátém roce. Byla tam slova: Až nás páni na vojnu zavolají, ať z tej břízy flintu mi udělají… A flinty, schované z mobilizace, naolejované a v hadrech zabalené, čekaly na příležitost. Jen co se Rusové ještě trochu víc přiblíží. Zpod krovních trámů byly vytahovány po léta ukrývané československé vlajky.

Harmonikář na dvorku, kterému lidé z pavlačí házeli drobné mince, pozměnil písničku Nám lidem stačí tak málo, jen mít někoho vroucně rád a vyřvával: Nám lidem stačí tak málo, jen čtvrtka mejdla na měsíc…

To byly jen letmé prchavé dojmy. V generálních štábech se připravovaly plány k posledním operacím a ve vládních kabinetech vítězících spojeneckých velmocí se do map Evropy zakreslovaly nové hranice.

Ale o tom Věra, pospíchající domů s bramborami v podkasané zástěře, neměla ani ponětí. Ještě než vzala za kliku jejich bytu, podívala se na konec ulice. Ti dva chlapi tam pořád stáli a dívali se na ni.

„Mami, podívej se, co mi dal pantáta Kukal. Vejslužku.“ A vysypala ze zástěry brambory na stůl. Byly už scvrklé a se šlahouny z oček, ale byla to večeře bez potravinových lístků. „Uvaříme si je? Nebo upečeme? Dříví stačí.“

„Mně je to jedno,“ řekla matka a Věra byla trochu zklamaná, že ji nepochválila. Matka byla poslední dny podivně zamlklá, na rozdíl od ostatních lidí ve Slatině, v Brně, všude.

„Říkali u Kukalů, že Amerika už posílá maso, pšenici a máslo,“ řekla Věra.

„Ve fabrice to taky říkali. Ale Američani jsou ještě daleko.“

„Rusové tu budou dřív. Máme v noci poslouchat. Uslyšíme děla.“ Matka na to neřekla nic a zahleděla se oknem do ulice. Poprvé také Věru nepokárala, že nosí tenisky. Věra jednou dostala od sedláka mzdu – pětikorunu. Koupila si tenisky, aby v nich chodila do kostela. Matku to tenkrát rozzlobilo. Mohly jsme si za to koupit krupici a kus salámu. Do práce k hospodářům chodila Věra ve starých škrpálech a na pobožnost bosa. Teprve před kostelem si obula proklínané tenisky. Dnes ráno si je vybrala, protože všude panovala vzrušená nálada, která předchází každou velkou změnu. Také trochu strach z dělostřelby a požárů, ale radost z porážky Němců převažovala.

„Tak já zatopím ve sporáku, jo?“ řekla Věra.

Asi má nějaké nepříjemnosti ve fabrice, pomyslela si. Matka pracovala v Líšeňce, v traktorovém závodu v Líšni, který Němci po okupaci Československa začlenili do průmyslového koncernu Hermann Göring Werke a vyráběli tam součásti vojenských letadel. Suroviny k výrobě už došly a v dílnách se hlavně opravovaly poškozené tanky a automobily a urychleně se vracely na frontu, která se neúprosně přibližovala k Brnu.

V polovině dubna je dlouho do večera světlo, zvláště když platí letní čas. Věřina mladší sestra, devítiletá Naďa, měla přikázáno být doma do pěti hodin, ale přišla těsně před tím, než se uvařené brambory dostaly na stůl. Očekávala, že jí matka vyhubuje, avšak ta se jen přísně zeptala: „Co jsi to zase přinesla?“

V očekávání pochval Naďa rozbalila pomačkaný staniol, kam uložila tři táfličky čokolády o velikosti poštovních známek. Její radost však rychle vyprchala když uviděla, že drží hnědou roztálou kaši. Čokoláda to byla nekvalitní a v teple sevřené pěstičky roztála.

„Kde jsi to sebrala?“

„Zdenka mi to dala.“

„Která Zdenka?“

„Ferklová. Vzala mě k nim. Dostala k narozeninám loutkový divadlo. Ota a Rudi s ním už dovedou hrát.“

„Pět let nás neznali a najednou čokoláda. Já jim sirku přes cestu nepřeložím, ale jen tak se z toho nevyvlíknou,“ řekla matka.

Ferklovi se s nimi dříve stýkali. Ferklův otec byl Čech, matka Němka. Na jaře v devětatřicátém vtáhli Němci do Čech a na Moravu. Asi po roce přiběhla za matkou sousedka: „Šímová, víte co je nového? Ferklovi se dali k Němcům. Stěhujou se. Dostanou byt po Židech.“ Ferkl měl tři děti a věčně nespokojenou manželku, která mu vyčítala, že je budižkničemu. Pro klid duše Ferkl rodině polepšil, nemyslel na budoucnost a spoléhal se, že Německo válku neprohraje.

Pracoval v Brně na landrátu, německé krajské správě. Proto měla Zdena ještě v sedmém roce války čokoládu. Na vojnu ho neodvedli. Potřebovali v úřadě někoho, kdo umí dobře česky, a to Ferkl uměl. A teď se najednou rozpomněl, že je taky trochu Čech.

V čas večeře se jako vždy, vedena kočičí předtuchou, objevila Rozinka. Otřela se o nohy matce a Věře, jako by si říkala o pozornost. „Hop,“ řekla Věra a pleskla dlaní o stehno. Kočka jí vyskočila na klín.

„Dneska se máme,“ řekla Věra. Vzala sousto vařené brambory a dala je Rozince očichat. Kočka se od teplého bramboru odvrátila. Doby, kdy lily Rozince do misky mléko, byly ty tam. Mléka nebylo dost ani pro děti. Rozinka prošmejdila dvorky ve Slatině a v blízkých zemědělských usedlostech a potvrzovala tak lidovou zkušenost: Psa musíte krmit, ale kočka si najde.

Když nic nedostala, spokojila se alespoň s pohlazením. Věra ji dostala jako kotě od sedláka, denně se s ní mazlila a Rozinka jí kočičím způsobem dávala najevo svou příchylnost. Vducávala svou hlavičku do Věřiny rozevřené dlaně.

V noci se Věra probudila. Ale než se pohnula, cosi ji zaujalo. Matka se modlila. Šeptem – a rusky. Věra chvilku poslouchala a pak se zavrtěla. Matka se polekala: „Ty nespíš? Jak to, že nespíš?“

„Musím ven, na záchod.“

Když se vrátila, chvíli poslouchaly hluk od Žilků, od sousedů. Jakýsi nezřetelný hlas v rádiu cosi slavnostně ohlašoval. Pak následovala hudba a do ní burácely asi v pětivteřinových přestávkách dělostřelecké salvy.

Matka také měla radiopřijímač. Zbytečně na něm na ladicím knoflíku visela povinná cedulka: Pamatuj, že poslech zahraničního rozhlasu se trestá smrtí. Byl to starý chraplavý přijímač, který kdosi už dávno vyhodil. Sotva reprodukoval Prahu, natož Moskvu, která denně, slavnostně, s hymnou a dělostřeleckými salvami vyhlašovala jména všech větších měst dobytých Rudou armádou.

Hudba a salvy náhle utichly. Zvenčí bylo slyšet kroky. Matka opatrně pootevřela vnitřní okno polepené černým papírem, neprůsvitným, kvůli zatemnění. Nikoho nespatřily. Jen Věra si vzpomněla na ty dva chlapy, jeden měl promáčklý klobouk a druhý čepici kšiltovku.

Když ráno, bylo to sedmnáctého dubna, soused Žilka uviděl Věřinu matku, řekl: „Paní Šímová, slyšela jste v noci kanonádu? Vaši osvobodili Břeclav a Mikulov.“

Vaši… Libuše Šímová byla Ruska a každý to poznal podle řeči. Rusové se nikdy nezbaví odlišné výslovnosti některých hlásek a přízvuku, který je jiný než v češtině. Věděli to v ulici na brněnském předměstí v továrně. Věra ani Naďa rusky neuměly, protože matka s nimi nikdy svým rodným jazykem nemluvila. Do republiky přijela ve dvacátém roce. Nebyla sama. Ruská děvčata se na útěku před hrůzami občanské války přidávala k československým legionářům, kteří se přes Sibiř po železnici, a z Vladivostoku po moři, vraceli do vlasti. Na Moravě se provdala za Josefa Šímu, ale po šesti letech se s ním rozvedla. Žila pak s jiným mužem bez oddacího listu. Věra se jim narodila v jednatřicátém. Když pět let nato přibyla do rodiny Naďa, jejich otec prohlásil, že se s matkou ožení, ale než k tomu došlo, zabil se při autohavárii. Matka se proto jmenovala Šímová, ale obě děvčata byla v matrice zapsána pod dívčím jménem své matky – Mělkinová.

2 /  „Pepa Vaňasů mě políbil a pak mi zavedl ruku do klína, abych ho hladila,“ svěřovala se Růžena Lukášová Věře na půdě jejich chalupy při silnici na Šlapanice. Dojmy ze setkání se spolužákem byly tak vzrušující a znepokojivé, že se s nimi Růžena musela někomu svěřit. Proto si ke zpovědi vybrala Věru a vzbudila její zvědavost, když ji vzala na schůzku: „Chci ti něco říct, co se nikdo nesmí dovědět.“ Kdo by odolal po takovém úvodu?

Když bylo tajemství venku, Růžena vymámila na Věře slib, že to nikomu neřekne. „Jak se mám tvářit, až se potkáme ve třídě?“

„Jak? Nechoď do školy. Já taky nechodím do školy.“

„Mně by to naši nedovolili.“

Věra chodila do školy jen v zimě, kdy se u sedláků na poli nepracovalo. Ale i v zimních měsících docházku přerušovala. Chodila poklízet krávy a prasata. Matka jako pomocná dělnice vydělávala málo peněz. Často bývala nemocná, bez výdělku. Děvečkám, najímaným ze dne na den, nedávali sedláci peníze, ale výslužku: pytlík mouky, pecen domácího chleba, vejce, hrníček sádla, holoubata. O zabíjačkách bandasku polívky, kus ovaru, nějaké kroupové jelito.

Věra nechodila k sedlákům na práci jediná. Děti z nemajetných rodin musely pomáhat s výdělkem. Učitelky si nevěděly rady. Neposílat děti do školy bylo porušením zákona, ale při pohledu na chudobu neměly odvahu stanout v roli žalobkyň. Věra se naučila číst, psát a počítat natolik, aby ji v obchodě neošidili. Jestliže buřtík stojí padesát haléřů, pak za pět korun jich je deset. Vědět, kolik měří nejvyšší hora v Tatrách nebo které národy obývají Belgii, považovala pro život, jaký vedly, za nepotřebné.

Věra žádné zkušenosti s chlapci neměla. Samozřejmě, vnímala jejich pohledy. I dospělí chlapi se za ní ohlíželi. Nejeden koňák nebo skoták se jí otřel o pučící ňadra, ale s nimi si dovedla poradit. Odstrčila dotěru loktem. „Dej pokoj!“

Proto její rada zněla: Nechoď do školy. Růženin zážitek rozebíraly z různých pohledů, až se najednou v blízkosti Vaňasovy chalupy ozval výstřel. V tu chvíli si Věra uvědomila, že porušila matčin přísný zákaz, aby se nevzdalovala od domova víc jak dvacet kroků. Německé velení dalo najevo, že Brno bez boje nevydá. Vzápětí se rozštěkal kulomet a ozvala se ohlušující rána z děla. Ale smrtící pozdrav přišel také z druhé strany. Po výbuchu granátu se k nebi vznesla zemina. Nejprve se půda zvlnila a hlína pak vylétla vzhůru. Vypadalo to, jako by na poli vytryskl černý pramen. A támhle už vytryskl druhý a třetí.

Dívky se chvěly hrůzou, ale nedokázaly se odtrhnout od okénka ve střešním vikýři. Když nad krajem zahrozila bouřka, lidé říkali – otevřelo se nebe. Tentokrát je neotevřely hromy, ale letadla. Do rachotu motorů zněly dávky kulometů. Zasaženému aeroplánu ulétl kus křídla, zchromlý trup se začal směšně točit a cukat jako zajíc postřelený při lovu, který stačí uběhnout ještě pár metrů. Z motoru vyšlehly plameny, za neovladatelným letadlem se táhl černý ohon kouře a vítr jej rozfoukával. Před jejich očima hynul člověk. Nedokázaly určit, jestli to byl Němec nebo Rus.

Hluk boje vystřídaly jiné zvuky. Po silnici od Rousínova ustupovaly tanky, pásové transportéry a nákladní automobily. Vojáci běželi po polích a pak se chytali postranic nákladních automobilů v zoufalé snaze uprchnout před gejzíry hlíny a mraků žlutavého kouře.

Do chalupy k Dejmalům vtrhlo několik německých vojáků. Děvčatům bylo, jako by na ně sáhla smrt. Co se tam asi děje? Poznala to vzápětí. Vojáci se vraceli na silnici, pušky přes plece, ruce plné civilních oděvů a bot. Nakonec k chalupám dovrávorali opozdilci. Byli opilí a chraplavě vyřvávali nějakou píseň. Stříleli nazdařbůh do oken a chechtali se, když řinčely rozbité tabulky.

Pak nastalo ticho. Objevili se popelavě bělaví ptáci, velcí jako holubi. Byly to balkánské hrdličky, které z hnízdišť vyplašila a dál do středu Evropy před sebou hnala kanonáda armád maršála Malinovského. „Teď poběžím domů,“ rozhodla se Věra.

„Nechoď. Stmívá se. Zůstaň na noc u nás.“

„To nejde. Musím domů. Nedej Bůh, aby se našim něco stalo. A mamka neví, co je se mnou.“

Věra se bez potíží dostala do Slatiny. Když otevřela dveře bytu, první, co spatřila, byl cestovní koš s koženým uchem, který měly bez užitku celá léta na půdě. Teď stál na židli.

Matčin zjev Věru polekal. Její strach o dceru se proměnil ve strašlivý vztek. Začala Věru bít a vykřikovala nadávky české a ruské, jaké Věra nikdy z jejích úst neslyšela. Matka ji trestala, že porušila zákaz a odešla z domu v době, kdy smrt obchází kolem. Věra netušila, že se v matce může nashromáždit tolik hněvu.

Když pak zůstaly s Naďou chvilku samy, sestřička řekla: „Mamka chtěla odejet a čekala jenom na tebe.“

„Odejet? Kam? A jak?“ žasla Věra. Matčino rozhodnutí nechápala. Odejet? Jediné dopravní prostředky tu byly německé vojenské náklaďáky. Nešlo jí to na rozum, proto opakovala: „Jak a kam chtěla odejet?“

Naďa jen pokrčila rameny. „Proto snesla z půdy ten koš.“

„Ale proč? Vždyť je po všem,“ řekla Věra a nic jiného ji nenapadlo. Matka se vrátila ze dvorku a ani se nezeptala, kde Věra celou tu dobu zůstala. Začala z koše vyndavat prádlo, kusy oděvů a různé drobnosti, příbory, pár zašlých fotografií, hřeben. Ukládala věci na jejich místa.

„Mám uvařit kafe?“ zeptala se Věra. Myslela tím náhražku, meltu. Už dva dny večeřely suchý chleba a meltu bez mléka. Matka na Věru celý večer nepromluvila. Věra po hladovém jídle opláchla hrníčky, pomazlila se s Rozinkou a šla spát.

Ráno za svítání slyšeli obyvatelé Slatiny hluk silného motoru a řinčení kovu. Věra vyběhla před dům. Nejprve ji upoutaly československé prapory, které domkáři vyvěsili. Některé jen tak z okna ve vikýři, jinde na žerdi, což byla nejspíš tyč od smetáku. Teprve pak uviděla na konci ulice tank. Z poklopu dělové věže a z otevřeného průzoru řidiče vykukovali tankisté. Na hlavách měli motoristické kukly s jitrničkami vycpávek. Od uší jim vedly kablíky k radiopřístroji. Na věži se od šedozeleného podkladu odrážela rudá pěticípá hvězda. Za ní byla bílou barvou napsána dvě písmena ruské abecedy.

Z domků vybíhali lidé, mávali na tankisty a cosi volali. Nejčastěji „Nazdar!“. Dva muži s puškami dali posunky najevo, že chtějí nastoupit. Tank zastavil a muži vylezli nahoru. Tank se rozejel a kluci jej doprovázeli.

Potom se po všech cestách, od Rousínova, od Šlapanic a od Rajhradu sjížděly do Brna tanky a nákladní automobily Rudé armády. Některé převážely vojáky, jiné cisterny, pytle, na jednom se vezly dvě živé krávy a řidič si do kabiny pověsil záclonky.

Postranice nákladních aut byly popsány bílou barvou. Nejčastěji se vyskytovala dvě slova: Stalinu sláva. Na autech i na tancích se vezli civilisté, Češi, někteří byli ozbrojeni puškami a křičeli: „Ať žije Rudá armáda!“ A mávali narychlo vyrobenými sovětskými vlajkami. Přes noc lidé odpárali z německých praporů středové bílé kolo s hákovým křížem a z bílé látky vystříhali hvězdy, kladiva a srpy.

V ukořistěném černém mercedesu jeli vyšší důstojníci. A pak zase raketomety, sanitní automobily, radiovozy a těžká nákladní auta, vlekoucí děla.

Růžena Lukášová, doprovázená dvěma dívkami, řekla: „Paní Šímová, v Brně se oslavuje. Může jít Věra s námi?“

„Včera se taky nedovolovala,“ odpověděla dost nevrle matka a bylo to poprvé, kdy od večera promluvila.

Ústřední náměstí se už zase jmenovalo Náměstí svobody. Hlásaly to tabulky narychlo neuměle vyrobené. Obchodníci a domovníci na štaflích zamazávali poslední německé nápisy. Všude bylo hlučno jako o posvícení. Kruh diváků se utvořil kolem ruského harmonikáře. Tři rudoarmějci tančili kozáčka. Jejich uniformy byly pomačkané, zaprášené a propocené. O kus dál dechovka vyhrávala polky. Hned za kapelou stál otevřený gazik a řidič spal s rukama a hlavou na volantu. Ve třetím rohu se usadila cimbálovka, šohajové v krojích cifrovali, poskakovali a tleskali dlaněmi do holínek. A pilo se a střílelo do vzduchu, ale ani výstřely spáče v gaziku neprobudily.

A po ulicích dál proudily kolony vojenských vozidel, děl a tanků. Na křižovatkách stály vojačky v sukních a holínkách a řídily dopravu pomocí praporků. Vzpažovaly a rozpažovaly ruce s praporky, dělaly vpravo vbok, vlevo vbok a čelem vzad, jako by cvičily prostná v Sokole.

Vozidla Rudé armády vydávala nezvyklý pach. Nějaký motorista to lidem vysvětlil: „Rusové jezdí na opravdovou naftu a opravdový benzin. Němci jezdili na syntetický, z uhlí. Ten je cítit úplně jinak.“

Doma Věra vyprávěla, co za celý den viděla. Matka nebyla na krok z domu, což bylo dost divné. Jeden ruský voják se jí na cosi zeptal, ale ona na něho jen mlčky civěla a slovo nepromluvila. Mávl rukou a šel dál.

Soused Žilka otevřel večer okna a celá ulice mohla slyšet, jak ve studiu moskevského rozhlasu čte hlasatel slavnostním tónem rozkaz, kterým vrchní velitel Rudé armády, maršál Stalin, oznamuje světu, že dvacátého šestého dubna padesátá třetí armáda druhého ukrajinského frontu pod vedením generála Managarova osvobodila druhé největší město Československé republiky, Brno. Následovala hymna, do které zahřmělo dvacet salv ze dvou set dvaceti čtyř děl.

Třetího dne večer, když se fronta posunula dál na západ, se poprvé rozsvítily lampy pouličního osvětlení. Naďu to překvapilo, protože když byly ulice naposled osvětleny, byly jí teprve tři roky a na to se nepamatovala.

Za tanky a nákladními gaziky se táhly dlouhé kolony vozů tažených koňmi. Kočové byli tatíci s plavými kníry, ověšení medailemi. Brali k sobě na kozlík děti, nechali je řídit koně a dávali jim smaltované hvězdy z čapek. Vezli pytle, bedny, sudy, ale také peřiny, skříně, stoly a židle.

Na lukách postavila jedna kolona vozy do čtverce. Uprostřed vztyčili vojáci stany. Pro všechny nestačily, a tak někteří rudoarmějci spali pod vozy, nebo jen tak, pod Širým nebem. V táboře hořely ohně a kuchaři v kotlích vařili kaši. Kdo přišel s kastrůlkem, dostal ochutnat. Věra přinesla domů pořádnou porci.

„Takovou kaši jsem ještě nejedla.“

„To je kaše z pohanky,“ řekla matka, která se už nezlobila a celkové pookřála. Ale nechovala se uvolněně jako dřív. Už dlouho neřekla Nadě „muško“. Cosi ji pořád trápilo a děvčata to vycítila.

V kaši byly kusy vepřového masa. „To tučný nejezte. Nejsme na to po tom hladu zvyklé. Bylo by vám špatně.“ A tak nejtučnější sousta dostala Rozinka.

Revoluční národní výbor obnovil zásobování, takže v obchodech se na ústřižky potravinových lístků opět dostal chléb, pečivo, maso a tuky. Vyhlášky oznamovaly, že až na další platí protektorátní peníze. Byly to bankovky s textem německým a českým. I koruny byly papírové.

Prvního května se do světa rozletěla zpráva, že vůdce a říšský kancléř Velkoněmecké říše, Adolf Hitler, spáchal sebevraždu v podzemním krytu v Berlíně. Pátého května vypuklo v Praze ozbrojené povstání.

Sedmého května měla Věra narozeniny, ale tyto, co živa bude, nezapomene. Zrovna hladila Rozinku po hlavě a narazila na tvrdou bouličku velikosti hrášku. „Zase má klíště. A je už zacucaný.“

„Tak jí ho…“ matka už nestačila doříci vytoč, když kdosi rázně zabušil na dveře. Venku stáli dva muži v obnošených šatech s červenou páskou na levém rukávu. Jeden měl na hlavě promáčklý klobouk a druhý čepici kšiltovku. Za nimi hleděli do otevřených dveří dva důstojníci Rudé armády. Jejich uniformy s několika medailemi a řády nebyly pomačkané, zaprášené a propocené. Byly šité na míru z dobré látky a pečlivě vyžehlené. Na brigadýrkách měli důstojníci modré pruhy.

Starší z nich řekl rusky: „No, nepozveš nás dál, Mělkinová?“

3 /  Na jatečním dvoře, kam oko dohlédlo, ležely mršiny koní a na asfaltu usychala jejich krev. Mezi mršinami postávalo asi dvacet lidí, také několik dětí. Věra je vnímala jen jako postavy, nerozlišovala podoby. Byla příliš rozrušena nenadálým přepadem, který v jedné minutě dal jejímu životu úplně jiný směr. Vše, co se dělo od zlověstného zabušení na dveře, se vymykalo jejímu pochopení. Slýchala o zločincích. Nikdy žádného neviděla, ale vyprávělo se, že jsou po dopadení odsouzeni a uvězněni. Ale co provedla maminka, co Naďa a já, že nás sem přivezli a hlídají nás vojáci se samopaly?

Stmívalo se, ale ještě bylo vidět. Náhle se rozsvítily lampy s drátěnými ochranami. Zvenčí sem zaléhal hluk zábavy. Lidé prožívali opojení z porážky Německé říše, z konce války a z osvobození Československé republiky. Proč se nesmíme radovat s nimi?

Věra ztratila pojem o čase. Trápily ji otázky, na které si nedokázala odpovědět. Proč to všechno? Kdo byli ti dva muži, které viděla několik dní před koncem bojů o Brno? Když se dvěma důstojníky vstoupili do jejich bytu, řekl ten starší Rus: „Půjdeš s námi, Mělkinová.“ Odkud věděl, jak se maminka jmenovala za svobodna?

„Jmenuju se Šímová,“ odpověděla.

„Jak pro koho,“ řekl mladší důstojník.

„Prostě půjdeš s námi,“ opakoval starší Rus.

„Proč a kam?“ otázala se matka.

Nikdo se neobtěžoval odpovědět. Matka se obrátila k dcerám: „Nikam nechoďte, dokud se nevrátím.“

Starší důstojník jen posunkem hlavy vyzval muže v klobouku, aby mu to přeložil. Pak se usmál, jako se zasvěcení lidé usmívají osobám prostoduchým. Ukázal na obě dívky a řekl matce: „To pozvání platí i pro tvé dcery… Pro případ, že se nevrátíš.“

Tušení špatného konce přimělo matku ke zvolání, jehož hlasitost ztlumilo hrdlo sevřené strachem a lítostí: „Nadě je teprve devět. Devět!“

„No a?“ otázal se důstojník s úsměvem, jako by si sjednával schůzku do cukrárny.

„Nic neberte, všechno musí zůstat tady,“ řekl muž v čepici kšiltovce. Tentokrát matka neodpověděla, sebrala šál, vlňák, který si ženské přehazovaly přes ramena, kabátek ze sbírky pro chudé pro Věru a pletenou vestičku pro Naďu. „Žádné papíry.“

Muž v klobouku zamkl byt a matka nastavila ruku, aby převzala klíče. Nevšiml si jejího posunku, nebo předstíral, že si nevšiml a předal klíče staršímu důstojníkovi.

Před domem stál automobil se skříňovou karoserií jaký užívají zdravotníci. Ale nebyl na něm namalován červený kříž a okénka byla zamřížovaná. Voják se samopalem přes prsa otevřel zadní dveře. Když se Věra naposled podívala k domku, spatřila Rozinku. Kočka seděla vedle dveří a ocásek měla stočený až k předním packám.

V automobilu byly podél bočních stěn připevněny lavice pro zadržené osoby. Voják se samopalem usedl na sklopné sedátko připevněné na zadních dveřích. Okénka byla zevnitř začerněna. Vnitřek osvětlovala žárovka v drátěném krytu. Jely velmi dlouho, ale nevěděly kudy a kam. Řidič v jednom kuse troubil, jako by v tom nacházel zalíbení. Chvílemi jel rychle, chvílemi krokem. Často zastavoval. To když dával přednost nějaké koloně motorových vozidel a tanků. Věra to poznala podle hluku motorů a řinčení železných pásů na dlažbě. Nebo je zastavovali lidé, házeli řidiči do otevřených oken kytice šeříků, které v parcích rozkvetly, a volali jak to slyšeli a rychle se naučili: „Da zdravstvujet Krasnaja armija!“

Automobil konečně zastavil na jatečním dvoře s koňskými mršinami. Byli to koně frontoví, jezdečtí i tažní, oběti války. Někteří měli viditelná zranění nebo zlámané nohy a museli být proto utraceni. K ranám a kalužím krve se sletovaly malé i veliké mouchy a ovádi.

Tady jim voják přikázal vystoupit. Poddůstojník s blokem si je zapsal a prohlédl jim zápěstí. Všem zadrženým prohlíželi zápěstí. Kdo měl náramkové hodinky, musel je odevzdat. „Časy davaj!“ dvě slova, která patřila k první lekci z ruštiny. Náramkové hodinky byla trofej řadových vojáků, důkaz, že zvítězili ve Velké vlastenecké válce. Ti nejprůbojnější jich měli až po loket.

Dvůr byl z jedné strany ohraničen zdí. Z ní nahoře trčely železné držáky s oky, jimiž byly provlečeny dvě řady ostnatých drátů. Tři strany dvora lemovaly budovy. Byly to chlévy a prostory k porážení a následnému zpracování poražených kusů. Chlévy byly zřejmě prázdné. V dílnách toho dne práce ustala, pokud vůbec začala. Zeď i budovy byly postaveny z hladkých červených, zvlášť vypalovaných cihel, pospojovaných šedou maltou. Podél budovy proti zdi se táhla nakládací rampa. Po ní sem a tam chodili dva rudoarmějci se samopaly. Jako mnoho vojáků, měli i oni na levé straně prsou medaile na barevných stuhách. Kráčeli proti sobě z protilehlých stran. Kdykoliv se potkali, prohodili spolu několik slov. Ruské cigarety s dlouhými dutinkami jim visely z koutků úst. Při chůzi pozorovali zajatce.

V okně v prvním patře jedné z budov, kde byly nejspíše kanceláře, se čas od času objevila hlava důstojníka. Pohlédl dolů na dvůr a za chvíli se opět vzdálil.

Věru udivilo, že je tam celá Ferklova rodina, manželé, synové Ruda a Oto a dcera Zdenka. Upozornila matku na jejich přítomnost, ale ta pohlédla udaným směrem bez zájmu, nedala najevo žádné hnutí mysli. Vlasy jí spadaly do obličeje, ale neupravila se. Okusovala si ztvrdlou kůži na konečcích prstů.

Věru poté upoutala dvojice, muž a žena. Seděli opřeni o zeď a drželi se za ruce. Věra jednou na poli vyplašila zaječici, která zahřívala mláďata. Zajíčci byli tak vyděšeni, že se ani nepohnuli, jen se třásli a stahovali čumáčky. Dvojice u zdi jí ty zajíčky připomněla. Žena měla rudé vlasy. Možná se tak narodila, ale jestli ne, pak si nevybrala tu nejhezčí barvu.

Matka nevnímala ani Nadino pofňukávání. „Mami, já mám hlad. Mami, kdy půjdeme domů? Co udělali těm koním?“

Všichni – až na dvojici u zdi – pořád postávali nebo učinili jen pár kroků mezi mršinami. Matka najednou vybuchla. Začala křičet jako zbavena smyslů: „Já chci domů! Pusťte nás domů! Co jsem vám provedla?“

A pořád ty tři věty kolem dokola jako gramofonová deska, na níž se zasekla přenoska v jedné dráze, česky a rusky, zoufale a nepřetržitě.

Při tom klopýtala přes nohy mrtvých koní a přibližovala se k té nakládací rampě. Vojáci zahodili nedokouřené cigarety, seskočili z rampy a uchopili matku za ruku v nadloktí.

„Kde je vás velitel, vaš komandir, kdo mi řekne, proč nás tu držíte, proč tu držíte děti? Co vám udělaly moje děti?“

Přiváben hlukem, objevil se na dvoře starší z obou důstojníků, kteří je zatýkali. Dva vojáci měli co dělat, aby se jim matka nevytrhla. Bylo neuvěřitelné a nečekané, jakou měla sílu.

„Já jsem československá občanka, Libuše Šímová,“ křičela matka důstojníkovi do obličeje.

„Povím ti, co jsi,“ řekl. „Dobře poslouchej, abys pochopila, kde je tvé místo. Jsi zrádkyně, zradila jsi svou socialistickou vlast. Utekla jsi s Čechy, kteří bojovali proti vládě sovětů, proti Leninovi. A kurvila ses s nimi.“

„To není pravda,“ vykřikla matka.

Udeřil ji přes obličej až jí vytryskla z nosu krev. „Co je a není pravda, určujeme my. A pamatuj si první pravidlo: Drž hubu a už se nikdy na nic neptej. Protože na všechny otázky dostaneš jen tuhle odpověď.“ A udeřil ji podruhé.

Nechal ji stát zakrvácenou a obrátil se k ostatním: „Představení skončilo. Jde se spát. Co stojíte? Tohle jsou vaše matrace.“ Ukázal na mršiny koní a odešel.

Obyvatelé dvora hleděli na dívku, která hladila a utěšovala matku. Konejšivá slova nerozeznávali. Surovost důstojníkova počínání vůči ženě, která je starší než on, je naplnila obavami. Naděje, že se jejich osud brzy změní k lepšímu, se vytrácela. Důstojník jim názorně předvedl, co je očekává.

„Takhle to nemůže ostat,“ naříkala matka a její slova přerušoval zajíkavý pláč. Usedla na kýtu mrtvého koně a přivinula k sobě svou vystrašenou mladší dcerku. „Pojď ke mně, muško moje,“ a dítě to kupodivu uklidnilo. „Takhle to přeci nemůže ostat,“ opakovala.

„Když nás odváželi, lidi v ulici to viděli,“ řekla Věra. „Určitě už někdo šel na policii a pověděl jim, co se stalo.“

Z hloučku postav se oddělil jeden muž, starší a dobře oblečený. Byl vysoké postavy, měl husté černé vlasy beze stopy šedi, velký mírně zahnutý nos a promluvil basem, jaký mívají popové - předzpěváci, ale nebyl to pop. Hovořil česky, bez ruského přízvuku. „Jmenuju se Ladislav Papírník. Jsem z Hradce Králové, ale žil jsem na Rusi.“

Dál se nedostal, protože strážný na něho zavolal: „Žádné hovory! Nemluvit! Vraťte se! Támhle je latrína. Slyšíte všichni? Tam si ulevte - a spát!“

Věra se poprvé v životě setkala s čímsi nepochopitelným. Během jednoho dne, během několika hodin, byla z rodinného poklidu vržena do světa vybuchujícího zla. Vše, co se před jejíma očima odehrávalo, bylo tak neuvěřitelné, že jí zamrzla slova i slzy… Vyhnali Němce… Tančili kozáčka na náměstí… Posazovali děti na koně… Dali nám kaši a čaj… Co jsme jim udělaly? Věra nerozuměla rusky a proto nevěděla, že důstojník nazval její matku zrádkyní.

Lidé se poslušně ukládali k odpočinku na mršiny koní. K hostině začaly z úkrytů vylézat krysy. Strach z vojáků uzamkl ženám rty, takže ani nekřičely, když nebojácné krysy rejdily kolem nich a čichaly nezvyklý pach tvorů, kteří se odvážili vniknout do jejich životního prostoru.

Klid narušil jen tichý ženský hlas. Věra poznala, že patří Jarmile Ferklové: „Říkala jsem ti, abys…“ Další slova a manželova odpověď zanikly v juchavém veselí za zdí jatek. Když se hluk poněkud utišil, řekla Ferklová: „To není pravda, to sis teď vymyslel.“ Ferkl cosi nezřetelně zamumlal. Řekla: „Já tě znám, já jsem samozřejmě ta špatná.“

Starší pán, podle řeči ruský emigrant, řekl tiše: „Ani kus chleba nám nedali. Moc dobře to nezačíná.“ Hovořil, jako by sledoval divadelní hru.

„Na jídlo nemám ani pomyšlení,“ odpověděla matka.

„Děláte chybu, paní. Jídlo je důležitý činitel. Všecky vzpoury začaly vždycky kvůli jídlu.“ Ten pán byl až doposud profesor dějepisu Ilja Vladimirovič Davydov.

Teprve když si Věra vzpomněla, jak Rozinka seděla vedle zamčených dveří a uvědomila si, že jí to klíště už nevykroutí a Rozinka jí nevducne hlavičku do dlaně, rozplakala se.

Když se ráno, po první noci mezi mršinami koní, zadržení probudili, strážní jim rozdali jídelní misky, lžíce a na pití plechovky od konzerv. Z hromady tlumoků si mohli jeden vybrat. Byly to všechno pozůstatky odňaté padlým německým vojákům. Na matčině lžíci byla vyražena písmena SS Offiziersschule. Dostali čaj a krajíc chleba, první jídlo od zatčení.

Zajatí Němci začali tahat mrtvé koně do jatečních budov ke zpracování.

Jak dlouho nás tu podrží? Co s námi bude? Nejistota je tísnivý stav mysli. Toho druhého dne zajetí si Věra – stejně jako nikdo na celém dvoře – nedovedla představit, že nejistota se stane trvalým stavem jejich přežívání ze dne na den. Ještě však byli v Brně, slyšeli hluk města, které se pomalu vracelo k mírovému životu.

Předchozího večera poručil důstojník zadrženým, aby spali, ale spát nejde na povel. Lidé se neodvažovali mluvit nahlas. Své dojmy, hořkosti a naděje si šeptali.

Strážní se už několikrát vyměnili. Lidé se ráno osmělili a začali hovořit. „Mami, proč tě včera ten důstojník udeřil? Co na tě křičel?“ zeptala se Věra.

„Řekl, že jsem zrádkyně, že jsem je zradila.“

„Jak jsi je mohla zradit?“

„Protože jsem utekla z Ruska.“

„A to se nesmělo?“

Navzdory zoufalému stavu věcí se matka usmála. „Tenkrát se v tom zmatku nikdo nikoho na nic neptal. Kdo mohl, tak utekl.“

Věra znala matčiny osudy z vyprávění, ale zřejmě neznala všechno. Matčin otec, její dědeček, kterého Věra nikdy nepoznala a nepozná, byl zaměstnancem železniční společnosti. Bydleli v Petrohradě. Ivan Vladimirovič Mělkin, jako nepostradatelný, nemusel v roce 1914 do války.

V Rusku, vyprávěla jim někdy matka, bylo už před válkou mnoho bídy. Válka bídu ještě prohloubila. Na frontách umírali lidé, zázemí zachvátily nemoce z podvýživy. Z front se vraceli ranění. Jejich nedostatečně ošetřené rány hnisaly a oni přicházeli o ruce, o nohy o zrak, o život.

Nespokojenosti mnoha milionů chudých rolníků, bezzemků a dělníků využila strana bolševiků, vedená Leninem. Provedli státní převrat a začali hospodařit po svém. Petrohrad ovládly rady, sověty dělníků, rolníků a vojáků. Nastal hlad a rozvrat. Mělkinovi odjeli k příbuzným do vsi, ale i tam je dostihlo utrpení. Neminulo dne, aby se nestrachovali o život. Vypukla občanská válka, vždy nejkrutější ze všech válek. Vesnici ovládli rudí bolševici. Když je pak vyhnali přívrženci cara, bílí, mstili se obyvatelům, kteří podporovali bolševiky a zabírali statkářskou půdu. Bílí ustoupili, do vesnice znovu vtáhli rudí a mstili se zase lidem, kteří podporovali staré pořádky. Hrobů přibývalo.

Uklidnění nastalo teprve když oblast kolem železnice ovládli českoslovenští legionáři. Češi v rakousko-uherských plucích nechtěli bojovat za habsburskou monarchii, která se k nim chovala macešsky a přebíhali k Rusům. Ještě před Říjnovou revolucí tak vznikla československá dobrovolnická armáda.

Sovětská vláda už dál válčit nechtěla, ale v západní Evropě válka dál pokračovala. Německé armády držely velkou část Francie. Českoslovenští legionáři se proto chtěli dostat na západní frontu. Jinudy to nešlo než po železnici do Vladivostoku a odtud loděmi přes půl světa do Evropy.

Na své cestě Sibiří se legie dostaly do konfliktu s novou sovětskou mocí a průchod Sibiří si musely vybojovat. Mnoho Rusů, kteří trpěli hrůzami občanské války, se k nim přidalo. Tak se matka dostala na Moravu.

To všechno už Věra z vyprávění matky znala. Ale nedovedla pochopit, že matčino rozhodnutí opustit Rusko nazval ten důstojník zradou socialistické vlasti.

„Jak si tě mohli pamatovat?“ žasla Věra.

„V těch zmatcích si sotva mohl někdo někoho pamatovat.“

„Ale jak tě teda našli?“

„Nevím… Nejspíš mě někdo udal.“

„Udal?“

„Nevím, jak to jinak říct. Mnoho lidí ve Slatině i ve fabrice vědělo, že jsem Ruska. Někdo, koho neznám, to třeba v dobrém úmyslu řekl dalšímu. A tak se to dostalo až tam, odkud pro mne poslali ty vojáky. Tisíce Rusů utekly po revoluci do Čech, do Francie, do Ameriky.“

„Proč tě teda zatkli? Nikoho jsi neokradla ani nezabila, nikoho neurážela a nepomlouvala. Přece musí vyjít najevo, že jsi nevinná.“ „Podle nich jsem se provinila.“

„Viděla jsi někdy ty dva chlapy, A> k nám přišli s těma vojákama?“ „Nikdy v životě.“

„Já je viděla pár dní před tím.“

„Ty jsi je viděla?“ užasla matka. „A že jsi mi nic nepověděla.“

„Co jsem měla říkat? Že po mně koukali dva chlapi?“

„To oni se byli přesvědčit, že tam pořád bydlím. Včera jsi říkala, že lidi viděli, jak nás Rusové odvádějí. Kdo to viděl?“

„Pecina, Valchařovi, Řehák, Marvanovi… Nevím už, bylo jich víc.“

„Řehák, ten určitě půjde na policii. Ten má rád pořádek. Je nespokojenej, když něčemu nerozumí. Budeme se modlit, aby tam šel, aby řekl, co viděl, aby nás odsud dostali.“

Slunce vyšlo a začalo připalovat. Všichni hlídaní obyvatelé dvora si našli místo ve stínu budov a posedali na asfalt, potřísněný koňskou krví. Rodiny se bavily mezi sebou. Pod bdělým pohledem stráží se matka neodovažovala zapříst rozhovor s Ferklovými nebo s Ladislavem Papírníkem, který prý žil na Rusi.

Starost – co s námi bude? převažovala nade všemi úvahami. Ale o pozornost si říkaly i starosti menší. Naďa byla podivně zamlklá, a to bylo horší než kdyby fňukala. Seděla ve stínu, opřená o zeď a tupě hleděla před sebe.

„Jdi se trochu proběhnout. Podívej se, támhle je Zdena Ferklů.“ Na dítě snad střílet nebudou. Naďa jen zavrtěla hlavou. „Pojď, půjdeme se podívat, kam odvlékají ty koně,“ řekla Věra. Naďa zase jen zavrtěla hlavou.

„Nebudeme ji nutit,“ řekla matka. „Sama si řekne, co chce.“ „Chci napít.“

Věra vzala jednu plechovku od konzerv, že půjde hledat vodovodní kohoutek. Matka jí plechovku vzala a řekla: „Já půjdu. Kdyby něco říkali,“ kývla hlavou ke strážím, „ty se s nimi nedomluvíš.“

Matka se vydala přes dvůr k nakládací rampě. Strážný jí cosi řekl, ona cosi odpověděla. Rozhovor netrval dlouho. Vrátila se s nepořízenou. „Čaj budou vydávat až k obědu. Máme si schovat.“ Nechala si pro sebe, co strážný řekl na konec: „Snad nechcete, abysme vás obskakovali? V těchhle lázních je samoobsluha.“

V poledne dostali do plecháčů po Němcích porci boršče. K večeři zase jen chleba a čaj. Když se stmívalo, přijel vojenský nákladní gazik a složil na dvoře otepi slámy. Strážný na vězně zakřičel, ať si rozeberou slámu na spaní.

„Podestýlka pro dobytek,“ řekl profesor Davydov.

„Vypadá to, že tu zůstaneme,“ usoudila matka.

„A to je dobře?“ otázala se Věra.

„Jsme pořád doma,“ odpověděla matka. „Jestli Řehák šel na tu policii, můžou nás ještě najít.“

„Co kdyby začalo pršet?“

„Snad by nám dovolili jít do chlíva… snad.“

Naštěstí nepršelo a noc byla teplá.

Devátého května zavládl ve městě neobvyklý ruch. Slyšeli to i zadržení v jatkách. „German kaput!“ křičeli strážní a z jejich výkřiků a jiných projevů poznali obyvatelé dvora, že válka skončila. Snad nás teď pustí, doufali. Nemusí nás považovat za nebezpečné.

Město se radovalo, celá země se radovala, všechny spojenecké národy se radovaly, jen hlouček na jatečním dvoře byl z radosti vyloučen. Kdosi, neznámo kde, řídil jejich osudy a považoval je za poražené. A poraženým nepřísluší radovat se.

Večer uviděli na nebi ohňostroj. Strážní se opili a stříleli do vzduchu. Jeden namířil hlaveň samopalu z rampy dolů a zahulákal na střežené: „Už se brzo dočkáte! Ta-ta-ta-ta.“ A opilí vojáci se tomu smáli jako vtipu, který považovali za obzvlášt podařený.

Tak prožili vězňové na jatečním dvoře Den osvobození.

4 /  Po silnici pochodovala dlouhá kolona zajatců. Němci šli s hlavami svěšenými, límce zelených blůz rozepjaté, hodnostní označení strhaná, aby se nepoznalo, kdo byl prostý vojín, kdo feldvébl. Důstojníci zbytečně odstraňovali nárameníky a vytrhovali listy z vojenských knížek. Měli uniformy zhotovené z lepších látek a holeně vysokých bot o dlaň vyšší než mužstvo. Leda že si oblékli oděv po padlých pěšácích a vzali si jejich doklady.

Tytam byly slavnostní pochody, kdy dupali před tribunami s pohlaváry a muzika vyhrávala přehlídkové marše. Uniformy měli zválené a špinavé, někteří si nesli pláště nebo stanové dílce. Koncem května je na jižní Moravě horko. Pot z nich lil, ale plášťů se nevzdali. Tušili, že domů se hned tak nevrátí, a co je ruská zima už věděli.

Z obou stran kolony jely kozácké stráže na koních, samopaly odjištěné. Na konci kolony šel hlouček civilistů, muži, ženy a děti, zajatci z jatečního dvora. Šli v oděvech jak je sebrali, bez plášťů, v lehké obuvi. V tlumocích po padlých vojácích německé branné moci jim chrastily plechovky a lžíce.

Silniční ukazatele byly strhány, ale podle slunce bylo patrné, že kolona směřuje k jihu. Kozákům zřejmě nikdo nepřikázal, aby civilním zajatcům nedovolili mluvit. Takový příkaz ani nebylo možno dodržet. Muž, který se na jatkách představil matce jako Ladislav Papírník, teď vedle ní pochodoval.

„Co vaše malá?“ Mínil tím Naďu.

„Zatím to jde. Když nebude hůř.“

„Odkud jste? Myslím, kde jste žila v Rusku?“

„V Pitěru.“ Tak se říkalo Petrohradu.

„Jak jste se dostala ven?“

„S Čechoslováky, s legionáři, přes Vladivostok.“

„Já se dostal na poslední loď ze Sevastopolu. Jako sládek jsem pracoval v Nižním Novgorodu a pak i tady, na Moravě. A kde jste pracovala vy?“

„Naposled v Líšeňce. Dřív jsem vypomáhala u sedláků. Pak přišli Němci, vypukla válka, odvedli mě do fabriky a řekli: Hier arbeiten.“

„Co dělá váš muž? Nebyl doma, když pro vás přišli?“

„Jsem rozvedená. Nevím kde je a jestli vůbec žije,“ řekla matka a do dalších vztahů Ladislava Papírníka nezasvěcovala. „Nevím proč mě sebrali. Jak o nás vůbec věděli?“

„Jak? Po Říjnové revoluci se k utečencům přidali tajní agenti. Sovětská vláda chtěla vědět, co proti ní emigranti podnikají.“

„Já nic nepodnikala. Jak mě mohli mít na seznamu?“

„Neúčastnila jste se nějakých debat v továrně?“

„Starala jsem se jen o čtyři matice na disku, aby byly dotažený. To byl můj úkol na lince. V továrně se vědělo, že jsem Ruska. I v celé ulici ve Slatině.“

„Sovětská rozvědka získala v týlu německé fronty informátory. Zajímala se o všechno. O zbrojní výrobu, o pohyby vojsk, o nálady obyvatelstva. A taky o emigranty.“

Tak to nejspíš bude, usoudila matka. Důstojníky k nim přivedli dva Češi, kteří tam před tím slídili.

„Vás zatkli sedmého května. Oslovili vás ruským jménem?“ otázal se Papírník.

„Oslovili.“

„Brno obsadila Rudá armáda šestadvacátého dubna. Měli deset dní na to, aby vyhledali emigranty. Důstojníci státní bezpečnosti jsou k tomu školeni. Vědí, kde hledat. Na ohlašovacích úřadech. Tam zjistili naše jména a adresy. Taky vědí, kdo jim v každé zemi pomůže. Třídně uvědomělí.“

„Nic jsem neprovedla. Starala jsem se o holé živobytí. Mám dvě holky. Vypadám na to, že jsem se zmohla? Ani za republiky, ani za Němců. Žily jsme ze dne na den. Starala jsem se, aby holky měly co na sebe a co jíst. Mnohokrát to byla jen česnečka a melta s chlebem… Tohle jim projít nemůže. No, řekněte, pane Papírník.“

„Co vám mám ještě říct, paní?“

Byli sotva na půl cestě k Rajhradu a Naďa už nemohla. Nesly ji. Chvilku matka, chvilku Věra. Pak zase ťapkala po svých. Za Rajhradem se na polích rozkládaly dva tábory. V jednom rudoarmějci v kotlích cosi vařili, druhý tábor byl pro zajatce. Polehávali v něm Ukrajinci, kteří utíkali před Rudou armádou, ale nebyli dost rychlí.

K nim přivedli zajaté Němce a hlouček zavlečených občanů z Brna. K večeři dostali boršč a chleba.

Matka i dcery si už zvykly na přenocování pod širým nebem. „Kdybych měla alespoň kus papíru,“ povzdychla si matka. Až potáhnou přes nějakou vesnici, mohla by někomu hodit vzkaz pro české úřady. Ale ani sládek Papírník neměl psací potřeby. Důstojníci té zvláštní služby předvídali, co zatčeným potáhne hlavou, a proto dbali, aby nikdo nemohl nikomu podat písemnou zprávu.

Kozáci na koních objížděli německé zajatce jako psi, když hlídají stádo ovcí, aby se nerozuteklo. Z jižní Moravy se ještě dalo utíkat. K rakouské hranici by se uprchlík dostal za noc. V Rakousku sice také po všech silnicích proudily kolony Rudé armády, ale nějaký uznalý hospodář by soukmenovce ukryl a dal mu civilní šaty.

Ticho noci rušil zpěv rudoarmějců kolem táborového ohně. „Soldatušky, děti maladyje, kto že vaši otci?“ Přesto matka Šímová zaslechla hlas Jarmily Ferklové: „Nikdy na mě nedáš. Ty se prostě chceš hádat.“ To si nevybrala nejlepší čas, pomyslela si matka. „Naši otci slavný polkovodci, eto naši otci.“

Naďa, unavená cestou víc než dospělí, spala mezi matkou a Věrou. Tak je zastihlo ráno. Řada nízkých olší dávala tušit, že je tam potůček. Byl tam. V něm konečně smyly špínu z jatečního dvora i prach cesty.

„Jak daleko ještě půjdeme?“ zeptala se Naďa.

„Nevím, muško, ale pořád jsme na Moravě. Až půjdeme přes nějakou vesnici…“ Nedořekla, co měla na mysli.

„Až půjdeme přes nějakou vesnici – tak co?“ chtěla vědět Věra.

„Třeba nám dají odpočinek, třeba se s někým domluvíme. Podá zprávu úřadům.“ Matka stále chovala naději, kterou vyjádřila už na jatečním dvoře: Takhle to nemůže ostat.

K snídani dostali zase čaj a chleba. Sotva dojedli, už je kozáci popoháněli na cestu: „Davaj, davaj, bystro davaj!“ Kolonu vedli po silnici jižním směrem. Blížili se k vesnici a Věra očekávala, že se splní matčino přání, že se s místními domluví, aby mohli podat do Brna zprávu, jaké se jim děje bezpráví. Komu by takovou zprávu měli podat, netušila. Nevěděla, že staré úřady už neexistují a nové ještě prozatímní vláda nestačila zřídit. Ale někdo přece musí uznat, jaké se jim děje bezpráví.

Jméno vesnice nebylo patrné, protože lidé všude odstranili nápisy, aby německé armádě ztížili orientaci. Připevňovat poschovávané tabulky nepatřilo v těchto rušných dnech k prvním starostem obyvatel na osvobozeném území. Navíc musí dát zhotovit tabulky nové, protože ty dosavadní jsou německo-české.

Ze silnice, za pochodu, vyhlížela Věra, zda se ve vsi shromáždili zvědavci. Shromáždili se a naděje ožila. Věra si už v duchu malovala, jak se konečně vyspí v posteli, ale třeba i ve stodole na slámě. Nebylo by to poprvé, protože o žních u sedláků tak přenocovaly. Dostanou krajíc domácího chleba a hrnek mléka. A na zpáteční cestu jim hospodář třeba přidá vajíčko, nebo uřízne kus uzeného šrůtku. Maso z nepovolených zabíjaček už nemusí schovávat před Němci.

Ještě dvacet kroků, ještě deset. Vtom nějaký mladý chasník zakřičel na hlouček civilistů, ve kterém kráčela Věra s matkou a Naďou: „Němčouři! Táhněte odkud jste přišli!“

Panebože, zhrozila se matka. Tak tohle si myslí. „My nejsme Němci!“ Jenže dav si její nečeský přízvuk vyložil po svém. Ozvaly se hlasy, překrývaly se, slovům nebylo rozumět. Jakýsi vtipálek zvolal: „To teď říkajó všici. Já nebýt Němec, moje bratr Sokol.“

Sklidil pochvalný smích. „Sedm let jste nás tejrali,“ vykřikla nějaká žena, „kradli a vraždili. Tak teď si vyžerte, co jste si nadrobili!“

V opojení náhle nabyté svobody si nikdo nedovedl představit, že Rusové vedou do zajateckých táborů někoho jiného než Němce. Matce až vyhrkly slzy křivdy a zoufalství, když si připomněla, jaké naděje do setkání s vesničany vkládala. Výkřiky jako „Nakopat do řiti je málo,“ nebo „Dobrý Němec – mrtvý Němec“ už nevnímala.

Když byli za vesnicí, přidal se k matce za pochodu opět Ladislav Papírník. „Co jste myslela, paní… Ani nevím, jak se jmenujete.“ „Šímová… myslela jsem, že se nás někdo ujme.“

„Nevím, kam nás vedou. Ale dokud jsme na Moravě, najde se třeba lepší příležitost. Hlavně, abychom co nejdéle vydrželi v republice.

Alespoň do té doby, než se vrátí z Anglie prezident Beneš. Snad se doví, co se děje. A to se doví, protože v Praze museli ruských emigrantů zatknout stovky.“

„Dej pámbu, aby to tak bylo,“ řekla matka, která ještě zcela neztratila naději, že se jejich osud změní k lepšímu. „Myslíte, že by pan prezident…?“

„Nevím, jestli jste sledovala československý zahraniční odboj.“

„Jak? Vím, že lidi poslouchali Londýn a Moskvu, ale já ne. Máme jen starý rádio.“ Užila přítomného času – máme. To, víc než tucty slov, prozradilo Ladislavu Papírníkovi, že matka se dosud nevzdala naděje na příznivý obrat.

„Košická vláda a pan prezident mají na mnoho otázek poválečného uspořádání odlišné názory.“

„To je politika. Politice já nerozumím.“

„Chtěl jsem jen říct – jestli se někdo o nás doví a může na to při jednání se Sověty zavést řeč, je to prezident Beneš.“

Tak zajatci pochodovali přes Pohořelice pořád na jih, chvílemi mimo silnici, protože museli uvolňovat cestu vojenským motorizovaným kolonám. Matka a Věra nesly střídavě Naďu, až se před nimi ve večerním slunci ukázal kopec s velkým zámkem – Mikulov.

5 /  K čemu to bude, říkala si Věra, když viděla, jak Ruda, starší ze dvou Ferklových synů, sebral ze země ohořelý klacek a opatrně si jej zasunul pod košili. Byli již třetí den uvězněni na nádvoří mikulovského zámku. Jeden strážný na ně ráno ukázal, na Věru a na Rudolfa, a naznačil jim, aby šli za ním. Nevěděli, co to znamená. Všechno, co se dálo, dálo se poprvé a proto vzbuzovalo obavy.

Voják je dovedl ke hromadě naštípaného dříví a přikázal jim, aby nosili polena k polním kuchyním, kde se vařilo jídlo pro zajatce. Kuchyně na kolech byly nastříkány šedivou barvou a nikdo se zatím nenamáhal začernit na nich německé nápisy. Kuchyně dříve sloužily německé armádě.

Zámecký dvůr už obývali Němci, Maďaři a Rumuni, kterým se nepodařilo včas přeběhnout k Rusům. Na zemi byly rozházeny peřiny a matrace. Když se brněnští druhého dne rozkoukali, zjistili, že někteří němečtí zajatci mají na pravém rukávu blůzy, nahoře, až u ramene, našité kulaté látkové odznaky. V bílém poli se modral ležatý kříž, zvaný Ondřejský, a nad ním byla vyšita tři písmena: POA.

Byli to Vlasovci. Rusové a Ukrajinci. Papírník se s nimi dal do řeči a vojáci byli rádi, že mohou říci, jak se v německých uniformách ocitli.

Generál Vlasov, vyprávěl voják jménem Boris, se vyznamenal v bojích o Moskvu v zimě jedenačtyřicátého roku, když na svém úseku zastavil a donutil k ústupu Guderianovy tanky. Proto ho Stalin jmenoval velitelem druhé armády s úkolem vysvobodit Leningrad z německého obklíčení. Když druhé armádě docházelo střelivo a hrozilo, že uvízne v kotli, žádal Vlasov hlavní stan o povolení k ústupu. Stalin mu ústup nepovolil. Druhá armáda vystřílela všechny náboje a granáty. Vinou špatného Stalinova rozhodnutí upadlo do německého zajetí sto tisíc rudoarmějců.

Vlasov se na útěku v lesích a močálech rozhodoval co dělat, aby si zachránil život. Hlavní stan pro něj poslal letadlo za frontu, ale Vlasov nedal včas pilotovi znamení, a tak se letoun vrátil. Vlasov věděl, co postihlo generály Pavlova a Grigorjeva. Týden před německým přepadem Sovětského svazu žádali Stalina, aby jim povolil uvést vojska západního okruhu do bojové pohotovosti. Stalin to odmítl. Němci zaskočili Sověty nepřipravené, a Stalin dal pak oba generály zastřelit „za selhání před nepřítelem“.

Nebo maršál Rokossovskij. Dnes je Hrdinou Sovětského svazu. Při čistkách v sedmatřicátém dostal deset let na Sibiři. V lágru mu vymlátili zuby. Zachránilo ho vypuknutí války. Rudé armádě chybělo čtyřicet tisíc důstojníků, které dal Stalin ze strachu o svou pozici povraždit. Rokossovskij šel z lágru rovnou na frontu.

V neradostném duševním rozpoložení padl Vlasov Němcům do rukou a uvažoval: zajatecký tábor nepřežiju. Pomstí se mi za porážku pod Moskvou. Přijal tedy německou nabídku, aby ze zajatců zorganizoval dobrovolnickou armádu za osvobození Ruska od Stalinovy diktatury.

V německých zajateckých táborech pro rudoarmějce panovaly otřesné poměry. V Sachsenhausenu na nich Němci zkoušeli, jaký způsob hromadného usmrcování je efektivnější: kulka do týla, nebo plyn? Testy vyzněly jednoznačně pro plyn. Sovětští zajatci se k Vlasovovi přidávali hlavně proto, aby unikli hladu, nemocem a surovému zacházení.

Brněnští, shromáždění kolem Vlasovce Borise, poslouchali. Věra všemu nerozuměla, ale matka jí to pak vysvětlí. Generál Vlasov vzkázal západním spojencům, že neválčí proti nim, ani za Hitlerovy blouznivé plány. Jeho cílem je svržení Stalinovy diktatury a nastolení demokracie v Rusku.

Jenže si vybral špatnou dobu. Ať chtěl či nechtěl, jeho Ruská osvobozenecká armáda válčila po boku Německa. Proto ho západní velmoci musely odsoudit. Američané odmítli vzít Vlasova a jeho vojáky do zajetí. Válčili na východní frontě, půjdou tedy podle spojeneckých dohod do zajetí do Ruska. Zvláště když válka ještě neskončila. Na Dálném východě japonská generalita stále hýčká sen o Nové Asii pod samurajským mečem. Stalin je pořád spojenec. S Rudou armádou se počítá při válečných operacích v Mandžusku a v Číně.

Během Borisova vyprávění Věra zrakem bloumala po nádvoří. Němci a Vlasovci posedávali po zemi, v hloučcích se bavili, vybírali si vši z košil. Pojednou spatřila Otu, mladšího Ferklova syna. Cosi našel, shýbl se a nález schoval. Kámen. Jen co se vejde do pěsti. Schoval ho v kapse. Nač kámen?

„Jsme všichni odsouzeni k smrti,“ končil své vyprávění Vlasovec Boris.

„Tolik šibenic nestačí postavit,“ řekl Rus, který na jatečním dvoře připomínal vyplašeného zajíčka. Jeho jméno Věra ještě neznala. „Leda že by vás pokropili kulomety.“

Boris zavrtěl hlavou a řekl: „To by nebylo hospodárné. Jsme odsouzení upracovat se k smrti.“

Viděl, že tento způsob odnímání života ve velkém občané Československa ještě neznají, proto svůj úsudek vysvětlil: „Mají vědecky spočítáno, kolik musí člověk dostat potravy, aby vydržel pracovat dva roky, nebo tři roky. Když budete dostávat dvě stě gramů chleba denně, na konci druhého roku přestanete plnit pracovní normy. Posloužíte jako důkaz, že společnost vám dala příležitost odčinit vinu prací, ale náprava se nepovedla. Sabotujete výstavbu socialismu. Při tři sta gramech vydržíte tři roky. Pak vás jako nenapravitelné viníky zabijou a zahrabou. Když dostanete pět set gramů, znamená to, že máte naději. Usoudili, že patříte k lidem, které je ještě možné napravit.“ Toho večera bylo v ležení Brňáků ticho. Měli o čem přemýšlet. Kolik chleba na den to bude? Dvě stě? Tři sta? Pět set? Podle toho poznají, k čemu je odsoudili.

Pojednou zaslechla Věra tichý mužský zpěv, skoro šepot: „Cypljonok malyj, cypljonok žarenyj, cypljonok tože chočet žit. Ja ně sovětskij, ja ně kadětskij, ja petěrburskij anarchist.“

To jako ukolébavku zpíval profesor Davydov. „Mami, co je to cypljonok?“ otázala se Věra.

„Kuře.“

Po chvíli se ozval jiný mužský hlas: „Šímová, spíte?“

„Copak někdo může po tom všem spát?“ Matku překvapilo, že ji Ferkl, napůl Čech, napůl Němec, oslovil. Poprvé od zatčení.

„Myslíte si, že jsem špatnej člověk… Ne, nic mi nepovídejte, já to poznám.“

„Na tom teď nezáleží, pane Ferkl, co si já myslím. Co bylo, bylo. Teď jsme na tom všichni stejně.“

„Nikomu jsem neublížil, paní Šímová, přísahám při svejch dětech.“

„Já vás nesoudím. Každej dělá, co si myslí, že má dělat.“ „Pracoval jsem na landrátu. Spíš jsem Čechům pomohl. Když jsem se dověděl, že některýmu živnostníkovi hrozí kontrola, varoval jsem ho.“

„Jenže lidi vás viděli, jak nosíte tu hnědou uniformu s hakenkrajcem na rukávě.“

„To se muselo. V Líšeňce jste taky nemohla říct: Na německejch stíhačkách já pracovat nebudu.“

„To je něco jinýho. Mě tam nahnali.“

„Já se k nim taky nedal dobrovolně. Nikomu jsem to nemohl vysvětlit. Řekli mi – jsi německá krev. Zrádce krve je nejhorší nepřítel. Buď uděláš, co ti nabízíme, nebo půjdeš budovat Siegfriedovu linii na Rýně.“

„Měl jste jít na tu linii. Dneska jste mohl v Brně na Zelňáku tancovat a koukat na rachejtle.“

„Nebo jsem taky mohl prdět do hlíny, jak tomu říkali. Na betonáži tam pracovali jenom zločinci, židi a pak zajatci. Nakonec je postříleli, aby nemohli nikomu prozradit plány pevností.“

„I tak, tu uniformu jste neměl oblíkat.“

Ferkl jen smutně pokýval hlavou. „Znáte moji ženu?“

Vtom uslyšeli dupot nohou. Kdosi utíkal a vykřikoval: „Vrazi! Vrača!“ Byl to Rus, jeden z jatečního dvora. „Co to křičí?“ otázal se Ferkl.

„Shání doktora.“

„To si nevybral ten nejlepší plac.“

Muž kdesi zmizel, ale brněnští Rusové byli na nohou. Jeden z německých zajatců k nim přistoupil a řekl: „To volá marně. Já byl v Rusku. Jsem lékař.“ Mluvil německy, ale Rusové mu rozuměli. Dovedli ho k matraci, na které spočívalo nehybné ženské tělo. Německý lékař se nad ženou sklonil, ohledal ji a všichni čekali na jeho úsudek. Řekl: „Je mrtvá. Podle příznaků je to selhání srdce. Můžete mi věřit. Takovejch jsem viděl!“

Nikdo nic neřekl. Vstoupila mezi ně první smrt. Chudák ženská, ani se nedočkala těch dvě stě gramů chleba, pomyslela si matka. Chudák? Možná je to vysvobození. Mezitím se už vracel manžel, doprovázen dvěma muži s plátěnými nosítky. Podle tváří přihlížejících poznal, že přišel pozdě. „Ne. To není možný! Raiso, to není možný.“

Klekl vedle mrtvé, sepjal ruce a celý se shrbil. Vzchopil se teprve když viděl, že vojáci hodlají naložit tělo jeho ženy na nosítka. „Kam ji chcete odnést?“

„Tam, kde skončíme všichni.“

„Ale to ne! Třeba je to jen taková mdloba. Ještě ji musí prohlédnout váš doktor… Kam ji nesete?“

„To už není vaše starost,“ řekl voják a přidal oslovení, které zatím neslyšeli, ale uslyší je tolikrát, až jim zevšední: „Zaključonnyj.“ Potrestaný.

Přesto se jim ještě postavil do cesty. „Chci ji pohřbít. Chci vědět, kde bude její hrob.“

„A nechceš, abychom ti ještě sehnali popa? A naříkavý báby?“ řekl voják a oba nosiči mrtvých se tomu zasmáli. „A teď uhni.“

Pozůstalý manžel zůstal ohromeně stát. Všichni zůstali ohromeně stát. Zažitý výjev jim ukázal, jak tuze jsou bezvýznamní. „Mají strach z epidemií,“ řekl německý lékař. „Stačí podezření a nepřežije to nikdo z vás. Byli jste s ní ve styku. Oni nemají vakcíny, tak to řeší po svém.“

Což mohla být jedovatá slina muže, který se z nadčlověka stal bezejmenným číslem. Ale také to mohla být pravda. Rusové se začali modlit. Křižovali se pravoslavně. Příčně se pravá ruka dotkne nejprve pravého ramene a pak levého.

Svíce nebyly. Stráž u mrtvé odpadla.

Když ráno stáli s plechovkami v řadě před kuchyní, kde se vařil čaj, uviděla Věra, že nějaký ruský poddůstojník utrousil list papíru, který mu vypadl z desek, a nevšiml si toho. Ruda Ferkl sebral papír dřív, než to někdo stačil zpozorovat.

K čaji dostali chleba. Od vyprávění Vlasovce Borise uvidí v každém přídělu chleba svůj zakletý osud. Ale zatím byli pořád na cestě a dostávali v poledne boršč nebo kaši.

Věra šla po snídani za Ferklovic chlapci. Zdálo se jí, že mají nějaké tajemství. Našla je u otvoru v hradební zdi, což mohla být dříve střílna, než hrad přebudovali na zámek. Chlapcům to zpočátku nebylo vhod, ale s její přítomností se smířili. Dokonce ji po chvíli do svého tajemství zasvětili.

„Podívej se támhle. Vidíš ten papír?“

„Ten na větvi?“

„Jo, ten.“

„Napsal jsem na něj prosbu o pomoc,“ řekl Ruda.

„Co jsi tam napsal?“

„Že nás tu vězní a nevíme proč.“

„Zabalili jsme do papíru kámen, aby ten vzkaz doletěl co nejdál,“ poučil ji Ota, „ale papír se rozbalil a uvízl ve větvích.“

„Ty máš tužku?“ podivila se Věra, protože psací potřeby mít nesměli.

„Napsal jsem to uhlíkem, ohořelým klackem.“

Tajemství oharku, kamene a papíru bylo vysvětleno. „Chodíme se sem koukat, jestli to někdo najde.“

„Pěšinka tam je,“ řekla Věra.

„Ale ještě jsme tu nikoho jít neviděli.“

„Neřekneme to našim?“ zeptala se Věra.

„Až jestli to zabere.“

Úmrtí ženy brněnský hlouček stmelilo. Rusové se znali, sdíleli stejný osud emigrantů. Stýkali se, ale matka Šímová mezi ně nechodila. Patřila k jiné společenské vrstvě. Zatím se nikdo příliš nerozpovídal. Nezapomněli, že zde sedí pod odjištěnými samopaly, protože je někdo udal, kdosi, koho třeba považovali za přítele.

Manžel zemřelé ženy se jmenoval Kulikov. Byl úředníkem úrazové pojišťovny. Muž a žena, kteří Věře připomínali opuštěné zajíčky, se jmenovali Medvěděvovi. Alexandr Ivanovič byl inženýr a pracoval v geodézii. Manželku Tamaru odvedli Němci na nucené práce do chemické továrny.

Jména ostatních si Věra nezapamatovala. Dva starší byli důstojníci československé armády v činné službě. Mladší se narodili už v Československu. Jeden měl jazykovou školu, jiný byl profesor fyziky, dva se věnovali obchodu. Jejich ruské manželky tu byly s nimi, české zatčeny nebyly. To byla velká naděje odvlečených. Někdo je přece vyslechne, není možné, aby muži a otcové byli jen tak vytrženi ze svých rodin.

Nevšední osud měl Ladislav Papírník, sládek, který žil před válkou v Rusku a v Nižním Novgorodu vařil pivo. Když vypukla první světová válka, odvedli ho na vojnu. Složil důstojnické zkoušky a po revoluci uvízl bez vlastního přičinění v armádě generála Wrangela, který s bolševiky válčil na život a na smrt. Ženu a děti zchvátila tyfová epidemie. Neměl se ke komu vrátit. S lodí se dostal ze Sevastopolu do Francie a po válce se usadil v Československu, kde se podruhé oženil.

„Klárka to tak nenechá,“ utěšoval sebe a ostatní. „Půjde k prezidentovi, k Američanům.“

Stranou mu pak matka řekla: „Pane Papírník, neměl byste říkat to o Wrangelovi. Někdo se třeba bez zlýho úmyslu uřekne.“

„Oni to vědí,“ odpověděl Papírník a mávl hlavou k zámecké budově, kde se ubytovalo velitelství transportu. „Věděli to dřív než sem přišli. Proto mě sebrali.“

Věra se s Ferklovými chlapci šla přesvědčit, zda ten papír s voláním o pomoc někdo našel. „Podívejte se,“ řekla, protože ji upoutal nezvyklý hluk. Po pěšince se přibližovala skupinka dětí. Hrály si na partyzány. Na čepicích měly rudé hvězdy vystříhané z kartonu, nebo vyškemrané od Rusů. Založily jako tábor a začaly sbírat větvičky na oheň. Tři sirky vyškrtaly, ale větvičky se nerozhořely. Pak si jeden chlapec všiml papíru ve větvích, vůbec jej neprohlédl, zmuchlal a pod větvičkami zapálil. Věra, Oto a Rudolf Ferklovi se na to jen bezmocně dívali.

Čas v nejistotě je nepřítel. Uplynul týden, kde se o nich někde rozhodovalo. Naděje se střídaly se zoufalstvím. Jednoho dne začali strážní třídit masu zajatců podle národností. Nikdo nevěděl proč to dělají, co to znamená a co mohou očekávat.

Do podzámčí přijela kolona nákladních aut značky GAZ. Stráže k nim přivedly Maďary a brněnské civilisty a poručili jim, aby nastoupili na plošiny gaziků. Nejprve se nedělo nic. Čekání se protahovalo, nejistota vykonala své, úzkost vítězila. Wrangelův důstojník Ladislav Papírník poučil své spolutrpitele, že vojna sestává z čekání a hlášení. Protože hlášení od nich nikdo nevyžaduje, zbylo pouze čekání. Jeho pokus o humor, třebaže ne zcela černý, ale notně šedivý, nezabral.

Pak se kolona rozjela a nikdo se po brněnských zkušenostech neodvážil zeptat, kam je vezou. Jedno však bylo jisté: Cesta na východ započala.

6 /  Na krásném modrém Dunaji plul proti silnému proudu dělový člun pod vlajkou sovětského válečného námořnictva. Ve zpěněné brázdě, kterou za sebou nechával, táhl lopatkový remorkér dva plně naložené říční čluny. Z obou jeho komínů vycházel hustý černý dým a vítr jej srážel k hladině jako ochrannou clonu. Konvoj postupoval pomalu a z Margaretina ostrova jej pozorovaly tisíce párů očí.

Maďarští váleční zajatci byli sice doma, ale k rodinám měli stejně daleko jako Rusové a brněnští Češi. Někteří Maďaři možná hleděli přes rameno Dunaje do oken svých domovů ve třinácté městské čtvrti Budapešti za parkem svatého Štěpána.

Když se předchozího dne kolona nákladních gaziků pod mikulovským zámkem konečně pohnula, vězňové z brněnského jatečního dvora netušili, kde večer složí hlavu. Za Lanžhotem už bylo jasné, že kolona směřuje na Slovensko. Každým ujetým metrem se vzdalovali od domova, ale stále byli na území Československé republiky.

V odpoledních hodinách minuli Bratislavu. Most přes Dunaj byl zničen a ruští ženisté pracovali na opravě. Teprve za Komárnem automobily zastavily. Ze slovenské i maďarské strany se silnice přibližovala k Dunaji. Rusové tam zřídili převoz. Silné motorové čluny byly připoutány k bokům nákladních pramic. Na každou se vešly dva automobily.

Jenom děti se bavily při plavbě přes širokou řeku, jakou v životě neviděly. Dospělým cesta přes Dunaj zhořkla. Řehák ve Slatině, který viděl, jak matku s dcerami odvlékají, je nespokojen, když něčemu nerozumí. Šel možná na policii a ohlásil to. Papírníkova manželka Klárka se už třeba probojovala do kanceláře prezidenta republiky a píše dopisy velvyslancům Velké Británie, Francie a Spojených států. A pan prezident poslal notu sovětské vládě, že tohle nebylo dohodnuto – ale zatím se nestalo nic.

Třeba za týden, za deset dní, přijde do Brna dotaz, co se s nimi stalo. Kdo bude vědět, kde je hledat? Opouštějí území Československé republiky, kde kdysi platily zákony. Nemají doklady ani jména. Jsou jen čísly v milionových masách Němců, Maďarů, Rumunů, Poláků, Rusů a Ukrajinců, které válka vytrhla z domovů a dala jejich životu směr, jaký by si nikdy nevybrali. Ještě nezemřeli, ale bylo jim, jako by je kdosi už vyškrtl ze života. Ve zprávách z front slýchali, že nějaká divize má ztráty. Tolik padlých, tolik raněných, tolik nezvěstných. Nezvěstný je člověk, o kterém se neví, zda je mrtev, či žije.

Překročením Dunaje se stali nezvěstnými.

„Tamhleta kupole na kopci je budapešťský hrad,“ poučoval své spoluvězně Wrangelovec a legionář Papírník, který hodně cestoval.

„Vypadá jinak než Hradčany, ale přesto se ten kus města Praze podobá,“ řekl Ferkl.

„Prosím tě!“ řekla Jarmila, aby dala najevo, že se svým mužem nesouhlasí.

„Ten kopec a poloha nad řekou,“ bránil svůj úsudek Ferkl.

„Budapešť bejvala bohatý město,“ řekl Papírník, aby předešel hašteření pro nic za nic.

„A co si za to koupím?“ otázala se Ferklová a opustila hlouček na znamení, že si nepřeje být poučována. Papírník nechal její poznámku bez odpovědi a dodal: „Teď je všude plno trosek. O Budapešť se bojovalo dva měsíce.“

Margaretin ostrov, dlouhý půldruhého kilometru a překlenutý dvěma mosty, přeměnili Rusové na velký zajatecký tábor. Nemusel být obehnán ostnatým drátem, protože nebylo kam utíkat. Vstup na jeden most byl zničen, vstup na druhý vojáci dobře hlídali.

Hlouček Brňáků odvedli na fotbalový stadion. Rusové tam shromažďovali zajatce všech armád, které bojovaly na východní frontě, s výjimkou Italů, španělských fašistů a bosenských islámských esesmanů, kteří byli zajati už za bojů na území Sovětského svazu.

V dobách míru byl Margaretin ostrov místem zábavy a odpočinku. Byl tam park s pěšinkami vysypanými pískem, divadlo v přírodě, plovárna s bazény, sportovní stadiony a restaurace. Pěšinky zarostly, trávu nikdo nekosil, kachlíky bazénu odprýskaly. V budově restaurace sídlila rota vojsk Lidového komisariátu vnitra, vyjádřeno zkratkou - NKVD.

Brněnští přespali v kabinách. Ráno, když se obeznámili se svým novým vězením, si konečně mohli vyprat v Dunaji prádlo, které na sobě měli už několik týdnů. Bez mýdla, jen jím pleskali o kameny jako hospodyňky za časů Přemysla Oráče.

Teprve v zálivu pro přistávání loděk, kde řeka neproudí a nevlní se, spatřili muži v zrcadle hladiny, jak jsou zarostlí.

„Když nás neostříhají, budeme za chvíli vypadat jako ď Antés,“ řekl profesor Davydov. „Vy ne, pane Papírník, vy už teď vypadáte jako Abraham Lincoln.“ K tomu úsudku ho svedl Papírníkův ostrý a vystouplý nos a energicky vysunutá brada. Sládek, na rozdíl od vžitých představ, neměl pivní břich od ochutnávání várek. Byl štíhlý, protože ve volných chvílích sportoval.

Profesoru Davydovovi rostly šedivějící vlasy pouze po stranách. Uprostřed lebky měl lesknoucí se lysinu. Když zadul silnější vítr, nestříhané vlasy mu ze stran vlály jako křídla dětského větrníku.

Inženýru Medvěděvovi přidaly tmavé vousy na mužnosti. Dříve měl bílou pleť a měkké, téměř dívčí rysy. Vousy ho zcela změnily. Kulikov, který se dosud nevzpamatoval po smrti své ženy v Mikulově, si pěstoval plnovous už před zatčením.

Pak je upoutal jev, který je zprvu velmi udivil, ale jen zprvu. Z mostu na severním cípu ostrova spouštěli obyvatelé Budapešti na prádelních šňůrách košíky a tašky. Měli mezi zajatci členy rodin a přátele.

„Rusové to dovolí?“ divila se Věra.

„Jinak by to nemohli dělat,“ odpověděla matka. „Asi tu mají jinýho velitele než byl ten v Brně na jatkách.“ Brzy měly poznat, že je to trochu jinak.

Zajatci, maďarští honvédi, vytahovali z košíků bílý chléb, uzeniny, sušenky, vše, co se rodinám podařilo sehnat na černém trhu. Rusové jen dávali pozor, aby v koších nebyly nože, pistole, dýmovnice nebo výbušniny. Vojenského materiálu se po válce povalovalo všude plno.

Vzápětí bylo vše jasné. Vespod ležely láhve pálenky a vína, které rychle mizely pod blůzami nebo v tlumocích rudoarmějců.

„Vzjatky,“ řekl Papírník, „vzjatky v Rusku vždy a všude. Koukám, že Lenin toho moc nezměnil.“

Vzjatka znamená rusky úplatek.

Maďaři mohli s dárky z domova naložit podle uvážení, což také činili. Jelikož první starostí zajatců je přežít, většinu potravin snědli hned. Jistota je jistota. Zbytek se stal valutou při výměnném obchodě. Někteří Němci měli spoustu užitečných věcí, které v okamžiku zajetí pobrali. A tak uzenky, kusy bílého chleba a sušenky měnily majitele za jehly, nitě, šněrovadla a příbory, svíčky, onuce či tuby aspirinu.

Jestliže budapešťská rodina měla strejdu na vsi, to pak mohl zajatý honvéd vyměnit pečené kuře za nátělník, nebo za pár bot. Zajatci se hodí všechno. Kus hadru nebo hřebík.

Děti mohly bloumat po táboře. Naďa se zastavila u jedné skupiny zajatců, kteří u sloupu osvětlení seděli na přikrývkách a rozmlouvali neznámou řečí. Podle čapek usoudila, že jsou to Maďaři. Jeden honvéd s plavým vousem si jí povšiml, dloubl do kamaráda loktem a bradou ho upozornil na dítě. Kamarád vzal z tlumoku šrůtek uzeného a uřízl z něho porci, která s kouskem chleba stačí i dospělému k obědu. Oslovil Naďu a podával jí ten kus masa. Zaražená Naďa se ani nepohnula. Muž jí cosi říkal, ale ona mu nerozuměla. Teprve když dvakrát opakoval výzvu, Naďa k němu přistoupila, kus uzeného si vzala a utíkala za matkou.

„Kdo ti to dal?“

„Jeden voják. Asi Maďar. Podle čepice.“

„A poděkovala jsi?“

„Ano,“ odpověděla Naďa, ale hned se opravila. „Vlastně ne. Stejně by mi nerozuměl.“

„Kde to bylo?“

„Támhle,“ mávla Naďa rukou, „u takovýho sloupu s lampou.“ Matka nejprve schovala maso v tlumoku, svěřila jej Věře a vzala Naďu za ruku. „Pojď, ukážeš mi, kde to bylo.“

Přišli ke sloupu osvětlení, jenže tam odpočívali nějací Rumuni. Sloupů osvětlení tam bylo několik. Ten pravý nakonec našli.

„Který voják to byl? Ten s tou světlou bradkou?“

„Ne, ten vedle něho, ten černý.“ Muž měl několikadenní strniště černých vousů. Všiml si matky s dcerkou. Matka uchránila na vnitřní straně šatů brož, kterou v době zatčení měla při sobě. Byla zhotovena z trumpetového zlata, jak se v českých krajích říká a osázena jabloneckými skleněnými napodobeninami drahokamů. Podala ji muži s honvédskou čapkou a řekla mu, že si jeho daru váží. Muž jí sice nerozuměl, usmál se a také cosi řekl. Zdvihl obě ruce pokrčené v lokti na znamení, že takový dar nemůže přijmout. Po výměně zdvořilostí si brož nakonec vzal a přidal matce ještě kus bílého chleba.

Matka pak rozdělila chleba a uzené na tři díly. Když jim v poledne plácli do esšálku kaši, vylepšily si oběd bílým chlebem a kouskem uzeného.

„Mami, kdo to byl Dantes?“ otázala se Věra.

„Dantes? Nevím. Odkud to jméno znáš?“

„Profesor Davydov říkal, že když je neostříhají, budou vypadat jako Dantes.“

„Tak se ho zeptej, kdo to byl.“

Věra se zeptala. Prý nějaký hrabě Monte Christo.

V noci probudila dočasné obyvatele ostrova střelba ze samopalů. Děvčata nikoliv. Děti mají ještě šťastný spánek. Ale matka vystoupila s ostatními lidmi na vrchol tribuny stadionu.

Ze břehu ostrova osvětlovaly Dunaj dva světlomety a jejich paprsky vytvářely na hladině světlé elipsy. Do nich byla soustředěna palba samopalů. Důstojníci cosi rusky vykřikovali a vojáci stříleli. Současně od plovoucího přístaviště parníků vyrazil motorový člun s rudoarmějci, kteří z něho vystoupili na protější městské nábřeží. Honili uprchlíka.

„Bude to Maďar,“ usoudil Papírník, „zná to tady a ví, kde se má schovat.“

„Třeba je z Budapešti,“ řekl inženýr Medvěděv.

„Nejspíš.“

Vtom za sebou zaslechli hlasy stráží. Vojáci je zahnali zpátky do kabin. Mnoho lidí však do rána oka nezamhouřilo. Noční poplach měl jeden okamžitý důsledek. Budapešťané s prádelními šňůrami a s košíky byli z mostu vyhnáni. Žádné balíčky pro zaky, jak stráže zkracovaly slovo zaključonnyj. To máme za naši ruskou velkomyslnost, svoloč jedna. Vztek vojáků však hlavně pramenil z toho, že přišli o neplacený pravidelný přísun alkoholu.

Dva dny byla noční střelba na uprchlého zajatce námětem rozhovorů a dohadů. Třetího dne řekl Rudolf Ferkl matce: „Šímová, hledá vás nějakej Maďar.“

Byl to honvéd s plavou bradkou, pozdravil „Gruess Gott,“ a podal matce její brož z trumpetového zlata a jabloneckých drahokamů. „Des war mein Kammerad… Nachts… ta ta ta.“

Pochopili, že uprchlý zajatec byl černě zarostlý voják maďarské armády. Proto moji brož nechtěl, pomyslela si matka. Věděl, že já ji ještě mohu potřebovat.

„Zeptejte se ho, jestli utekl, nebo ho dostali.“

Ferkl se s Maďarem chvíli dohadoval a řekl: „Neví. Nevědí to ani Rusi. Byla noc. Stříleli nazdařbůh… Má doma taky takovouhle holčičku,“ mínil tím Naďu. „Jestli se mu podařilo uplavat, dovíme se to. Mají nějaké smluvené znamení.“

„Budeme se za něho modlit, ať je mrtvej nebo živej. Nemohl to bejt špatnej člověk,“ usoudila matka a připjala si brož zase na vnitřní stranu šatů, aby nedráždila poberty.

Potom jednoho dne vyhnali asi tisíc zajatců na plochu stadionu. Byli to Rusové-Vlasovci, Poláci, ale také rodiny Němců a ruských emigrantů. Spočítali je a vyvedli z ostrova na most. Ústil do široké ulice lemované obchody s výklady zatlučenými prkny. Skla byla rozbita při pouličních bojích. Obyvatelé domů se neodvažovali otevřít okna. Chodci v nuzných oděvech se raději dívali před sebe nebo klopili zrak Asi po hodině klopýtání po prozatímní dlažbě zahnula kolona doleva. Spatřili pobořené nádraží s nápisem NYUGATI PALYAUDVAR.

Hlouček Brňáků naložili do jednoho červeného vagonu pro přepravu dobytka. Muže a ženy dohromady. Podlaha odporně páchla po nějakém dezinfekčním prostředku. V rohu bylo plechové vědro na tělesné potřeby. Druhé viselo za hák na mříži větracího okénka, aby si je cestující nepopletli. A to bylo jediné zařízení. Každý dostal dvě konzervy, jednu na poledne, druhou na večer 0 k tomu pár sucharů. Ilja Vladimirovič Davydov, který považoval jídlo za hybatele dějin, protože kvůli jídlu začaly všechny revoluce, hned jednu otevřel koncem lžíce, uzpůsobeným k otevírání konzerv. Byly to kroupy v jakémsi tuku s třásničkami masa. Čaj byl vydán až večer.

Jestli se uprchlý honvéd zachránil, nebo postřelen utonul v Dunaji, se nedověděli. Teprve v noci se souprava o čtyřiceti vagonech zachvěla. Připojovali lokomotivu. Když si ráno přečetli název stanice, kterou vlak projížděl, řekl Papírník: „Szolnok. Jedeme na východ, do Ruska.“

Matka se otřásla, ale nebylo to chladem. „Do Ruska. Kdybych měla jed…, řekla, ale větu nedokončila.

7 /  „Nelíbí se mi, jak si nás ti Mongoli prohlížejí,“ řekla matka Věře, když nesly další pražec. „Nedívej se tam, ať nepoznají, že se o nich bavíme.“

Ruské strážné vystřídali rudoarmějci ze středoasijských republik. Matka jim říkala Mongoli. Transport uvízl na slepé koleji v Bukurešti, protože chyběly lokomotivy. Válka v Evropě skončila a Sověti přemísťovali vojska na Dálný východ, do války proti Japoncům. Bukurešťská nádraží byla zničená. Městské velitelství nenechalo zajatce z budapešťského vlaku zahálet. Opravovali kolejiště. Muži nosili koleje, ženy pražce. Děti si hrály. Na školu, na obchod, na pana doktora a paní doktorku.

„Povídají si o nás,“ řekla matka, když letmo pohlédla na strážného s vystouplými lícními kostmi a jinak tvarovanými očními víčky. Řeči nerozuměla, ale z jejich pohledů a posunků usoudila, že vedou řeči oplzlé.

Po skončené práci se Brňané vrátili do vagonu, kde se rozhořel spor. „Jak to, že my? Proč zase my?“ Jarmila Ferklová kladla otázky hašteřivým tónem.

„Protože je vás pět,“ odpověděl klidně Papírník, který se s mlčenlivým souhlasem Čechů, Rusů a Němců stal v jejich vagonu jakýmsi starostou malé mezinárodní obce z Brna. „Proto máte službu častěji,“ vysvětloval Jarmile Ferklové.

Spor vypukl o vynášení kýblu. Ve dne chodili obyvatelé vlaku na latrínu, ale po večeři nikdo vagony opouštět nesměl. Ferkl už vzal držadlo kýble, ale manželka se ostře ozvala: „Polož to, Rudí, polož to.“

„Ale, Jarmilko…“

„Polož to.“

Spor o kýbl rychle skončil. Kdosi zvenčí vkročil na stupátko.

„Mongoli,“ zašeptala matka. Byli to strážní, kteří ji v kolejišti pozorovali a trousili poznámky. Sice jim nerozuměla, ale smysl uhodla. První Mongol, slyšeli, že se jmenuje Dichan, ukázal na Papírníka, na inženýra Medvěděva, na profesora Davydova, Ferkla a postupně na všechny muže. „Ty, ty, ty…“ Naznačil jim, aby šli ven z vagonu. „Sumu vazmi,“ dodal druhý, Alžapar, vezmi si tlumok. Muži totiž chtěli odejít jen tak, jako se chodí třeba k odběru konzerv anebo sucharů.

Co se děje? Vedou je pryč. Kam a proč? Současně další strážci přiváděli k vagonu po škváře mezi kolejemi hlouček žen z jiného vagonu. Podle hluku Brňáci poznali, že třídění probíhá ještě ve dvou dalších vagonech.

Muži odešli a jejich místa obsadily přivedené ženy. Rusky a Němky. Seznámení proběhlo rychle. Jména si Věra nezapamatovala. Ženy se dohadovaly, co to znamená, ale zmoženy celodenní prací postupně usínaly.

Jedna Ruska, kterou Sověti odvlekli z Prahy, byla krásná jako filmová herečka. Byla to Marja Ivanovna Makarovová, učitelka hudby. Věra vídala hrdinky bílého plátna na fotografiích, umísťovaných před biografy jako upoutávky.

Potom, už za tmy, projel nádražím další vojenský vlak na východ a nastalo ticho. Věru probudila potřeba. Zaslechla kroky a opilecký smích. Někdo na druhém konci soupravy otevřel posuvná vrata vagonu. Věra vzbudila matku. „Mami, něco se děje.“

„Co se má dít?“

„Poslouchej.“

„Jsou opilí jako každou noc.“

Jenomže tentokrát nikdo nehrál na harmoniku a nikdo nezpíval jednotvárné písně honáků velbloudích karavan. Pak několikrát vykřikla žena. Potom druhá. Zakrátko se z konce soupravy ozýval nářek vyděšených žen a mísil se s opileckým smíchem a veselými pokřiky v řeči tak tuze nesrozumitelné.

Věra věděla, co muži dělají se ženami. Od dětství vypomáhala u sedláků, zpočátku s matkou, později sama. Starší děvečky poučovaly mladší, a co nevybreptaly, to pochytila z vyprávění bab. Co se který hospodář zamlada navyváděl a na stará kolena ještě navyvádí. Který má koho s kterou, jaké z toho povstaly soudy i mordy. A stalo se nejednou, že někde na půdě nebo v seníku přistihla Věra pacholka od volů a děvečku od krav, jak dělali to, čemu pan farář říkal trhání zapovězeného ovoce ze stromu poznání.

To, co se ozývalo z vagonu žen, se však nepodobalo slastnému vzdychání, které to trhání doprovází.

Matka probudila ostatní ženy v jejich vagonu, pokud se už samy neprobudily. Dobytčí vagony nemají okna, jenom větráky pod střechou. Ženy proto seděly potmě a neodvažovaly se ani pohnout, přemoženy strachem a předtuchou. Pochopily smysl večerního třídění. Byla to příprava na noční potěšení. Výkřiky znásilňovaných žen se mísily s nadávkami a smíchem vítězů.

Jarmila Ferklová se začala nahlas modlit: „Pane Bože, obrať ke mně svou tvář, smiluj se nade mnou. Jsem tak sama, tak ponížená. Vyveď mne z úzkosti, pohleď na mé utrpení, sejmi ze mne všechny moje hříchy.“

Navzdory neblahé události, která se odehrávala opodál, Věra vnímala slova modlitby a snažila se zapamatovat si je. V Brně chodila v neděli do kostela, protože pan farář mluvil přesvědčivě o milosti boží. Věra si moc přála, aby ji Bůh svou milostí zahrnul. Proto se jí dotkla slova, která v této pohnuté chvíli pronesla matka: „Ten vám nepomůže, Ferklová. To spíš jed na krysy, ten by nás osvobodil jednou provždy.“

Ferklová byla tak oproštěna od okolního světa, že nevnímala matčinu řeč, kterou by jinak považovala za rouhání. Věra teď pochopila matčinu poznámku o jedu ve chvíli, kdy Papírník řekl: Jedeme na východ. Do Ruska. Z nedělního kázání Věra věděla, že kdo si z vlastní vůle odejme život, spáchal těžký hřích. Ale soudit matku jí zapovídalo páté přikázání desatera.

Vtom se ozvalo bušení do dřevěných stěn z vnitřku jednoho vagonu. Netrvalo dlouho a dávka ze samopalu protest umlčela. Malé děti ani střelba neprobudila.

Z vagonu žen, napadeného strážemi, se dál ozývaly výkřiky bolesti a hněvu, umlčované nadávkami. Jarmile Ferklové už došla slova modliteb, avšak zábava strážných dál pokračovala.

Ženy kolem Věry si šeptaly ještě dlouho po tom, kdy se dveře napadeného vagonu uzavřely. Strážní soustředili zajatkyně do tří vagonů. Tamara, manželka inženýra Medvěděva, řekla, co si myslela každá: „Kdo je na řadě zítra?“

„Zítra nemusí být tak zle,“ řekla žena krásná jako filmová hvězda, kterou oslovovali Marjo Ivanovno, jedna z těch, které sem v podvečer přihnali. „Stráže se vždycky mění po třech dnech. Na zítřek připadá střídání.“

„Jen jestli ti noví nebudou horší,“ namítla matka. „Je lepší nedělat si naděje.“

„Taky můžeme popojet,“ utěšovala sebe i ostatní ženy rudovlasá Tamara Medvěděvová. „Jsme v Bukurešti už dva týdny.“

„Jestli nás dál budou hlídat tihle Mongoli, co se změní?“ otázala se matka.

„Třeba patří k bukurešťské posádce,“ odpověděla Marja Ivanovna. Buď věřila tomu, co říká, nebo se snažila posilovat naději v obrat k lepšímu. Než Věra usnula, modlila se v duchu, aby to dopadlo tak, jak říká paní Marja Ivanovna. A nadobro poslední myšlenka, než usnula, se jí zdála hříšná, ale nemohla si pomoci: Pámbu zaplať, že jsme do spárů Mongolů nepadly my.

Ráno pátrala Věra po ženách z pohaněného vagonu. Všichni na ně hleděli. Traťmistr jim vydal zvláštní krumpáče. Podbíjely štěrk pod položené koleje. Muži se k nim nesměli přiblížit. Co teď prožívají jejich manželé? Některé měly i odrostlejší děti.

Co si muž a žena povědí, až jim stráže dovolí, aby se setkali? Co řekne ona, co on? Věra usoudila, že tou nocí se jim změnil život, že nic už nebude jako dříve. Strašlivá neodčinitelná vina padá na opilé stráže. Měla pocit, že se něco musí stát, ale nevěděla co.

V pracovních partách se zajatci snažili nemyslet na prošlou noc. Zaváděli řeč na nejrůznější stránky svého nejistého života ze dne na den. Ve všech vagonech také doufali, že se vymění stráže, nebo že se transport pohne o pár set kilometrů dál.

Strážní hleděli na zajatce stejně lhostejně jako každý den. Hrdě nosili své medaile za dobytí Bukurešti, Budapešti a Vídně. Tvářili se, jako kdyby je fotografovali na obálku Ogoňku, kde redakce zveřejňovala podoby hrdinů. Na vagonu, z něhož se v noci ozývalo protestní bušení, byly patrny stopy po střelbě. Některé náboje se zaryly do dřeva, jiné odštíply třísky.

Zraky zajatců se co chvíli stáčely k budově, kde sídlilo velitelství. Pátrali po nějakém ruchu, který vždy doprovází střídání stráží. Poslouchali, zda nepřijíždějí nákladní gaziky s novou směnou. Ale ani krok pochodující jednotky neslyšeli.

Pojednou se jeden zajatec rozběhl. Měl civilní oděv, nebyl to německý nebo maďarský voják, ale „politický“. Rusové tak souhrnně nazývali všechny zavlečené civilisty, ať to byl příslušník nacistické tajné policie, nebo emigrant z doby občanské války v Sovětském svazu. Běžící muž vykřikoval nadávky, střídavě ruské a české: „Ubijci, prasata, svoloč!“ Tím bezděčně prozrazoval, kde byl zatčen.

Kdo byl v doslechu, přestal pracovat. Všichni, jako uhranuti, hleděli na běžícího muže, který se s napřaženým rýčem hnal k jednomu strážnému. Voják se dvakrát nerozmýšlel. Držel samopal v pohotovostní poloze, tak vystřelil dávku na útočníka. Mířil do výše kolen. Muž se zapotácel a rýč pustil z rukou. Padl mezi koleje na obličej, byl při vědomí a ulevoval si od bolesti dlouhým „Áááá.“

Na místo střetu přibíhali z budovy další strážní. Dva ležícího muže zdvihli, vzali mezi sebe a vlekli na strážnici. Měl zkrvaveny obličej, protože padl do škváry. Tak ho zajatci z budapeštského transportu viděli naposled.

Tichou poštou, šeptanou ústy nejbližšímu uchu a stejnou cestou dál, se všichni zajatci, Němci, Madaři, Poláci, Češi a Rusové, muži a ženy dozvěděli, že to byl manžel jedné ženy z napadeného vagonu. A tichou poštou se také nesly výpovědi znásilněných žen. Jak je vždycky dva drželi a pak se vystřídali. Jak se s hekáním ukájeli a při tom nadávali, že jsou německé kurvy, že jejich muži tohle dělali sovětským ženám od Němenu až po Volhu. Strážní přitom pocházeli z krajin, kam německý voják nikdy nevkročil.

Na znamení zvonu se zajatci řadili k určeným kotlům, kde dostávali polední jídlo, jemuž Rusové říkali boršč. Byla to zelná polévka s bramborami. Maso si nechávali strážní. Zajatci se řadili mlčky. Mlčky hleděli do očí strážným. Vojáci vycítili nenávist, ale tvářili se povýšeně jako kdokoliv, kdo s ukazovákem na spoušti zbraně hledí na člověka s prázdnýma rukama.

K vystřídání strážní roty nedošlo, ale v kolejišti se objevila roztopená lokomotiva. Zajatci očekávali příkaz k přerušení práce 0 k nástupu do vagonů. Avšak lokomotivu připojili k cisternovému vlaku, který dorazil z Ploješti s pohonnými hmotami pro Rudou armádu v Rakousku.

Pozdě odpoledne, kdy už všichni očekávali znamení zvonu k ukončení práce, zaslechli příjezd vlaku. Byl to další vojenský transport na východ. Při průjezdu seřadovacím nádražím vlaky zpomalovaly, protože kolejiště bylo plné lidí.

Věra – vždycky pak tvrdila, že měla předtuchu – vykřikla: „Mami, pozor!“ protože matka šla, jako by neslyšela vlak. Po Věřině výkřiku upustila pražec, který spolu nesly a v předklonu padala na koleje. Papírníka s kladivem na zatloukání upevňovacích hřebů upoutal Věřin výkřik. Odhodil kladivo a v poslední chvíli zachytil matku, aby neskončila pod lokomotivou.

Vlak hřmotil, v nákladních vagonech seděli vojáci v otevřených dveřích, druzí se nad nimi opírali o příčné břevno jako o zábradlí. Zpívali: „Lentu za lentu, davaj, davaj, davaj, krasnyj pulymjotčik v bojů né ústavaj, urá, urá urá, pajdom na vraga, za matušku Rusiju aj za Stalina.“

Jeli do války proti Japonsku s touhou odčinit porážku z rusko–japonské války v roce 1905.

„Sakra, Šímová,“ řekl Papírník, když transport přehrčel a byla zase slyšet slova, „tohle není promenáda, tohle je nádraží.“

„Zakopla jsem,“ řekla matka, ale Věra si nebyla jista, zda matka opravdu zakopla. Současně ji nemohla podezřívat, že by se rozhodla k tak hroznému činu – že by ji a Naďu opustila, aby pak při každé vzpomínce na matku viděly její tělo roztrhané lokomotivou.

Jestli je pravda, že zakopla, říkala si Věra, podívá se mi do očí, protože člověk, který nemá co skrývat, se může každému podívat do očí a neuhne zrakem.

Matka se jí do setmění do očí nepodívala. Přesto si Věra nechtěla připustit matčin zlý úmysl. Ale zase na druhou stranu – co jiného mohly znamenat její poznámky o jedu? V tak rozkolísaném rozpoložení zastihla Věru tma toho druhého dne.

Z vagonů nepronikal žádný hluk, ale nikde v tu noc nespali. Jenom děti usínaly nezatíženy předtuchami. Věra se modlila: Pane Bože, ať to nejsme my. Ani si už nepřipouštěla, jak je to hříšné, přivolávat neštěstí na hlavu nevinných bližních. A čím jsem se provinila já? Maminka a Naďa? Vzpomněla si na pana faráře. Jeho kázání nepředvídala situace, do jakých se ovečka z jeho stáda může dostat, situace, kdy strach přemůže city a přikázání.

Z ubytovny strážných se zase ozývaly výkřiky opilců. Vodku dostávali vojáci na frontě, aby otupila jejich smysly, když je posílali na jistou smrt. Válka končila, ale mezi vítěznými velmocemi vzplanul boj o sféry vlivu. Co svět světem stojí, vliv se neuplatňuje slohovým cvičením, ale zbraněmi. Armády nebylo možno rozpustit.

Důstojníci strážního útvaru spoléhali na politické uvědomění vojáků jenom v hlášení nadřízeným velitelům. Ti zase posílali hlášení výš – až doputovala do hlavního stanu. Štáby na všech stupních velení věděly, jak to s uvědomělostí vojáků ve skutečnosti je, ale všichni se obelhávali – a věděli, že se obelhávají. Avšak navenek by to nepřipustili.

Důstojníci na nádraží v Bukurešti udrželi jednotku schopnou služby jen když povolili vojákům více vodky – a volnou ruku při zacházení se zajatými ženami. Ženy vojákům chyběly celé měsíce a tady jich najednou byly tucty, ženy poražených nepřátel, se kterými mohli nakládat způsobem, o jakém se jim dosud jen zdálo. A ještě tím – podle svého přesvědčení – posloužili spravedlnosti.

Čas pokročil. Ve tmě vagonu Věra nedokázala odhadnout čas a jen dávala pozor, uslyší-li hluk otevíraných dveří ubytovny stráže a kroky na škváře. Seděla opřena o stěnu vagonu, únavou usínala a přepadávala hned na jednu, hned na druhou stranu. V tom nachýlení se vždy probudila. Slyšela šepot žen, ale i oddychování těch, které nevydržely zůstat vzhůru.

Třeba vůbec nepřijdou. Třeba je muž s rýčem varoval a podruhé se neodváží zmocňovat se žen. Sice ho někde za rohem učinili nezvěstným, ale přece jen to berou jako výstrahu. Těch rýčů by příště mohlo být tucet a nezvěstným by se mohl stát některý strážný… Nevrátil se z bojového úkolu, který jeho jednotka plnila… jak stálo v předtištěných formulářích zasílaných rodinám, případně místním sovětům. Oznamovat skutečnou příčinu smrti by v tomto případě nebylo vhodné.

Až teď! Strážní usoudili, že jsou připraveni užít si, a vstoupili do kolejiště. Varování v podobě muže s rýčem je nemohlo zadržet. O to se postarala vodka. Nesli si svítilny, jaké užívají železničáři. Chtěli vidět strach ve tvářích obětí. Naplňoval je sebevědomím.

Stále nebylo jasné, zda se zastaví u druhého vagonu, nebo budou pokračovat k nim.

„Zastavili se.“

„Ne, jdou dál.“

„Pane Bože, stůj při nás.“

„Pst! Ticho! Vrátili se. Už otvírají ten vagon.“

Zábava strážných měla stejný průběh, snad byla jen o trochu kratší. Bůh nás ochránil, pomyslela si Věra. Zítra už konečně vymění stráže, nebo konečně odjedeme. Ale stráže nevyměnili a transport neodjel. Za plotem nádraží jeden samopalník dohlížel na dva německé zajatce, kteří kopali jámu zhruba dva metry dlouhou a necelý metr širokou. Jiní dva zajatci vynesli z napadeného vagonu na dřevěných nosítkách tělo mrtvé ženy a svalili je do té jámy. V onu chvíli, zajatci všech národností, kteří byli v dohledu, sňali čepice. Strážné to popudilo. „To je vzpoura! Pokračujte, jinak vás pověsíme, svoloč germánská! Kulky je pro vás škoda!“

Inženýr Medvěděv, jenž budil dojem zaječí plachosti, řekl: „Jestli některý sáhne na Tamaru, zabiju ho.“

„Nepřežiješ to,“ odpověděl Papírník.

„Ani on.“

„Zastřelí tě, než se k němu dostaneš, jako toho chudáka s rýčem.“

„Rozum ho opustil. Místo aby se na něho vrhl až půjde kolem, řval, až upoutal pozornost celého nádraží. Musel zešílet.“

„Tamaře tím nepomůžeš. Zůstane sama. Na to jsi nepomyslel?“

„Ale zarazí je to. Smrt varuje.“

„Kamaráde, Sašo, oni kolem sebe viděli tolik smrti, že jedna navíc je nerozhází. Jen si otevřou další vodku.“

Večer se stalo cosi, co nikdo nepředvídal. „Odcházejí,“ hlásila Marja Ivanovna. Střídaly se při pozorování. Zamřížovaná větrací okénka nestačila uspokojit zvědavost všech.

„Někam jdou.“

„V útvaru.“

„Střídání?“

„Teď večer? A jdou beze zbraní a bez tlumoků.“

Ženy nicméně bděly, celý transport bděl. Později bylo z města slyšet hudbu a zpěv velmi početného davu. Nebe se rozzářilo raketami ohňostroje a paprsky světlometů. Jeden z hlavních bukurešťských bulvárů byl slavnostně pojmenován po maršálu Tolbuchinovi.

Pak se strážní začali vracet. Věra to poznala podle hlasitých hovorů a opileckých výkřiků. Dnes byli vojáci zahrnuti slávou a obdivem. Nepřišli naráz, trousili se v hloučcích a mizeli v ubikacích.

„Jdou spát,“ šeptaly si ženy. „Buď Bohu chvála, jdou spát.“ A zítra už určitě přijde vysvobození. Transport se konečně pohne. Nebo alespoň vystřídají stráže. Ženy se ještě chvilku utěšovaly a pak jedna po druhé usínaly.

O to děsivější bylo probuzení. Čísi ruce zvenčí uchopily posuvné dveře a rozevřely je na doraz az to zahřmělo. Věra se probudila, ale to už se nad ní skláněl Mongol, kterému říkali Dichan a stahoval jí kalhotky. „Mami!“ vykřikla, ale matku drželi na boku. Jeden chlap vsunul matce penis do úst a druhý zezadu mezi hýždě. Věra se chtěla bránit, ale voják, zvaný Alžapar, jí svíral ruce. Byl napůl svlečený, blůzu nechal na ubikaci, měl jen nátělník s krátkým rukávem. Od zápěstí obou rukou až po lokty měl zapnuté řemínky náramkových hodinek.

Věra slyšela výkřiky ostatních žen a rány, kterými je vojáci umlčovali. Cítila v klíně tlak, jak se do ní Dichan dobýval. Cosi při tom vykřikoval, čemuž se jeho kamarádi, zápasící s jinými ženami, smáli.

V jazyce jeho lidu to znamenalo: Ten tam musí, jinej nemám. Věra vykřikla bolestí a cítila na stehnech teplotu vlastní krve. Když Dichan skončil, obrátil ji na břicho, přidržel kamarádovi a Alžapar do ní vnikl zezadu. Všichni při tom vesele skandovali a přiráželi v rytmu: „Ten-tam-mu-sí-ji-nej-ne-mám.“ Něco tak úžasného ještě nezažili. Tenhle Dichan! Kdo by to byl do něj řekl. O této noci až jednou budou vypravovat doma!

Věra teď měla na očích Naďu. Chlap nad ní klečel, mlátil ji penisem přes tvářičky a nutil ji, aby otevřela ústa. Druhý ji stiskl nos, aby se musela nadechnout ústy. V ten okamžik do nich ten první vsunul svůj penis.

Než Věra ztratila vědomí, poslední co uviděla, byla Rozinka. Seděla na prahu jejich domova. Věra napřáhla ruku a kočka jí vducla hlavičku do dlaně.

8 /  Ran – ran… ran – ran… ran – ran…

Když Věra začala opět vnímat okolí, uslyšela nejprve nárazy kol na kolejnice ve spojích. Při prvním pohybu ucítila bolest v klíně a v místech, kde měla odřenou kůži, modřiny od bití a stopy od zubů.

Matka seděla opřena o stěnu vagonu, šaty potrhané, nohy rozhozené, jednu botu obutou, druhá se povalovala opodál. Ustrnulý pohled upřený do neznáma. Prameny vlasů, spadané do obličeje, zakrývaly modrožlutou podlitinu pod pravým okem a ret natržený v levém koutku. Na bradě jí zaschl pramínek krve.

Třebaže Věra sama byla obolená a otřesená, matčin vzhled ji dojal. Nedbala bolesti a po kolenou se přiblížila k matce. Oběma rukama ji objala a na rameni se jí rozplakala. „Odpusť mi to, maminko.“ Matka ji zřejmě vůbec neslyšela, nevnímala co se děje, a i kdyby slyšela, nevěděla by, co má dceři odpustit. „Že jsem nebyla doma.“

Teprve teď Věra pochopila, proč matka snesla tenkrát ten cestovní koš z půdy a chtěla sebe i své děti zachránit útěkem, ale nemohla utíkat bez Věry. Mluvila o jedu, když minuli Szolnok. Musela něco podobného zažít už za občanské války, když každá z obou stran příkladně trestala přívržence té druhé. Nikdy o tom nemluvila, ale zážitek čekal někde zasunutý v zadních komůrkách vzpomínek. Proto byla v posledních týdnech války jako vyměněná.

Ran – ran… ran – ran… ran – ran…

Každou otáčkou kola se matka vracela tam, odkud pětadvacet let unikala. Ale souběh dějinných událostí – nemohla je ovlivnit – jí přisoudil roli, kterou musí dohrát do konce. A přisoudil stejné role i jejím dcerkám. Všude, kde je teď mír vítězů, uléhají děti s plyšovými zvířátky na poduškách, jenom její Naďa leží na podlaze vagonu posypaného práškem proti štěnicím, v ubohých špinavých šatečkách, jako rozbitá odhozená hračka – a proč?

Proč?

Někdo jí pláče na rameni. Věra. Její krásná nohatá Věra. Stála na prahu života. Začali se za ní ohlížet chlapci i chlapi. Musela se dívat, co jí včera dělali. Chtěla by jí teď něco říct, ale nemůže. Všechna slova se ztratila. Zůstaly jen myšlenky, které zevnitř dorážejí na spánky jako zobáky vran. Chce zdvihnout ruku a oplatit Věře něžnost. Tělo vypovídá poslušnost. Jenom oční víčka se pohybují, aby viděla vše, čeho nesmí být ušetřena, jen hruď se zdvíhá. Nádech, výdech, aby to utrpení trvalo a trvalo. Když přichází čas, spolkne trochu chleba, protože ještě nenašla sílu nepolykat.

Než transport vyrazil z Bukurešti, nová stráž dovolila, aby se rodiny opět sloučily. Krásná Marja Ivanovna Makarovová zůstala, protože nemá v transportu nikoho. Když viděla, že matka Šímová sice jeví známky života, ale je neschopna pohybu, přivinula k sobě Naďu a konejšila ji. Už je to dobré, oni už jsou pryč, už se nikdy nevrátí, už jedeme, slyšíš, už jedeme. Dítě naštěstí neví, že jedou tam, odkud oni přišli. A co je čeká, neví ani Marja Ivanovna. Vstupní pohovor máme za sebou, pomyslela si a usmála se, ale tolik hořkosti nebylo snad v žádném úsměvu století. Má špínu za nehty, ale pořád jsou to krásné ruce učitelky hudby z Prahy, podle kterých žáci výtvarné školy modelovali ruce houslisty Tartiniho pro nějaký hudební festival.

Inženýr Medvěděv nikoho nezabil, jak prorokoval, a nejspíš by to ani nedokázal. Dělal to, co druzí. Namočil kapesník ve vědru s vodou, omyl Tamaře krev, z rukávu košile zhotovil dva obvazy a přiložil je na nejvíce poraněná místa. Něco si při tom tiše povídali. Za těch několik týdnů putování povyrostly Tamaře vlasy, od kořínků kaštanově hnědé. Rudá barva zůstane, dokud jí neodrostou.

Jarmila Ferklová řekla manželovi, který ji ošetřoval: „Rudi, to počká. Musíš jít nakoupit. Oskar tu může být co nevidět.“

Všechny tři Ferklovy děti hleděly nechápavě na svou matku. Ferkl se obrátil na Papírníka, který výjev sledoval. „Co jí mám říct?“

„Kdo je to Oskar?“

„Její bratr. Vždycky k nám jezdil na Velikonoce.“

„Řekněte, že půjdete nakoupit, jen co vlak zastaví.“

Ferkl se podle jeho rady zařídil. „Jaký vlak?“ otázala se žena. Ferkl jen mlčky, s výrazem naprosté bezradnosti, pohlédl na Papírníka.

„To se spraví,“ řekl sládek z Nižního Novgorodu svým uklidňujícím basem. „Neodporujte jí a nic jí nevysvětlujte. Samo se to spraví.“

Papírník pak odtrhl od své košile cíp a dal jej na obvazy jedné německé rodině, která s nimi cestovala od Budapešti.

„Bližší košile než kabát,“ doprovodil jeho počínání profesor Davydov.

„Nevím, co tím chcete naznačit.“

„Svatý Martin daroval svůj plášť chudákovi, aby se ohřál. Tomu se to dávalo, když měl doma dva nové.“

„Oceňuju vaše znalosti, profesore, ale schovejte si je pro příhodnější dobu.“

Profesor Davydov, neodrazen neuznáním duchaplnosti a s pocitem, že čekají na jeho moudrosti, řekl Kulikovovi, jehož žena zemřela v Mikulově: „Vlastně můžete mluvit o štěstí, že smrt vysvobodila vaši paní včas.“

„O jakém štěstí to mluvíte?“ utrhl se na něho Kulikov a odvrátil se od něho.

„Člověk se nezavděčí,“ řekl profesor Davydov.

V železniční stanici, stále ještě na území Rumunska, jim při vydávání konzerv řekli: „Připravte se na přestupování.“

„Ještě že nás na to předem upozornili,“ řekl profesor Davydov, „mám dost času sbalit si své dva lodní kufry.“ Blížili se totiž k železničnímu uzlu, kde končila evropská síť a začínala ruská, o širším rozchodu kolejnic. „Dnes je pátek, francouzsky vendredi. Je to z latinského Veneris dies, Venušin den. Publikum, které takové věci zajímají, už neexistuje.“

„Tamhle je sad. Vezmi si vědro a běž si natrhat višně,“ řekl strážný Věře, když se ráno na nádraží v Kišiněvě umyly u čerpadla vody pro lokomotivy. Jeli teď v jiné soupravě vagonů po sovětské železniční síti. Strážný měl na blůze tři medaile, ale byl tak mladý, že musel jít do války už v patnácti. Předchozího dne podstrčil Věře kus mýdla, takže si u lokomotivního napajedla umyla vlasy a umyla je i Nadě. Matka ještě nepromluvila jediné slovo. Vnímala, když na ni někdo promluvil a vykonávala jednoduché příkazy. Tohle prkno doneste támhle. Chcete pomoct? Zavrtí hlavou. Ne. Mami, chceš napít? Přitaká. Ano,

„I tohle se časem spraví,“ usoudil Ladislav Papírník.

„Aby Pánbůh dal,“ řekla Věra.

Vzala tedy vědro a šla od kolejiště vysokou trávou k sadu, jak jí to ukázal mladý strážný. Nepatřil k ostraze transportu, která se vezla v osobním vagonu druhé třídy, připojeném hned za lokomotivou. To by si ho všimla už dřív. Sloužil v nádražní strážní četě.

Ovocných stromů bylo v sadu několik a spodní větve jim rostly nízko, v dosahu Věřiných rukou. Višně byly tmavě rudé, skoro černé a z velké části přezrálé. Věra trhala do vědra i do úst. Vychutnávala blaho, když višňová štáva proudila hrdlem. Kolikrát si holky doma takhle vyšly na výpravy do třešňových sadů kolem Brna.

Ze vzpomínek ji najednou vytrhl známý zvuk, jaký vydávají nárazníky vagonů při dotyku. Pohlédla k nádraží. Nějaký vlak se hnul. Ne nějaký, byl to její vlak. Přes výhybky pojede pomalu. Odhadla vzdálenost. Když nebude otálet, dohoní ho. Avšak zůstala jako zkamenělá. Co když ten strážný věděl, že do odjezdu vlaku zbývají minuty a úmyslně ji poslal trhat višně, aby jí transport ujel? Ne, to není podobné pravdě. Prostě se jí náhodně naskytla možnost utéct. Ještě je v Moldávii a Moldavané by jí mohli pomoci. Ale co bude tvrdit úřadům, jestliže ji předvedou? Řeč neumí. Poznají, že uprchla z transportu.

Profesor Davydov říkal, že na útěku by se vydával za slabomyslného, kterého sem zavlekli Němci na práce v týlu a on už několik měsíců hledá cestu domů. Myslel to vážně? To všechno prolétlo Věře hlavou ve zlomcích vteřin. S kýblem v ruce se rozběhla za vlakem. Ale pak se zarazila. Ještě ji zcela neopustily lákavé představy… Brno, Slatina… Teplo a čistá postel… Rozinka na prahu… A až bude zase v Československu, půjde za panem prezidentem, jak o tom hovořil Papírník a dostane maminku s Naďou domů.

Ale v tom vlaku se od ní maminka s Naďou vzdalují, jediné dvě bytosti, které tvoří její rodinu. Lokomotiva zahoukala, snad aby postavili semafor na volno. Souprava jela stále ještě krokem.

Jsem v seznamu vagonu číslo dvanáct. Přítomnost denně nekontrolují. Když na mé zmizení přijdou za tři dny, mohu být zpátky v Maďarsku. Třeba mě ten strážný schová v nějakém vagonu za bednami. Možná je také Moldavan.

Lokomotiva znovu zahoukala, jinak než houkaly lokomotivy na Moravě, souzvukem tónů. Strojvedoucí přidal páru a maminka s Naďou se začaly vzdalovat z jejího života. Věra odhodila vědro, které jí překáželo, a rozběhla se za vlakem. Z posledních sil se zachytila za tyč u dveří koncového vagonu a vyskočila na stupátko.

Než vlak zcela opustil nádraží, míjel mladého strážného se třemi medailemi a samopalem zavěšeným přes prsa. Hleděl na Věru a kroutil hlavou. Co to znamenalo? Poslal ji opravdu záměrně od toho vlaku pryč? Chtěl jí tak naivně pomoci? Nebo to byl obdiv jejímu běžeckému výkonu? To se mohla jen domýšlet.

Na temné obloze nad Moskvou zářily upoutané balony protiletecké obrany jako nepřirozeně velké dýně. Za války na ně obránci hlavního města zavěšovali sítě, aby německá bombardovací letadla musela létat výše a měla tak ztížené zaměřování. Teď však z balonů visely velké pruhy látek s podobami Stalina a členů nejužsího vedení Komunistické strany Sovětského svazu. Světlomety je zdola ozařovaly a z centrálního moskevského parku zněly salvy ze tří set dvaceti čtyř děl.

Už předchozího dne na železniční stanici před Moskvou hlásily reproduktory na troskách nádražní budovy, že po svržení dvou amerických bomb dosud nevídané ničivosti, japonský císař oznámil kapitulaci Říše vycházejícího slunce. Na americké bitevní lodi Missouri, kotvící v tokijském zálivu, zástupci spojenců a Japonského císařství podepsali dohodu o příměří. Japonské ozbrojené síly na zemi, na moři a ve vzduchu skládají zbraně a přijímají podmínky vítězů.

Druhá světová válka skončila.

Cesta transportu z Kišiněva do Moskvy trvala čtrnáct dní. Věra se matce se svým nápadem utéct nesvěřila. Matka stále působila dojmem oživlé loutky.

Zajatci na každé zastávce pracovali na opravách tratí. Když Němci vtrhli do Sovětského svazu, museli na hlavních tratích ve směru západ – východ vždy jednu kolejnici vytrhnout a znovu přitlouct blíž k té druhé, aby vlaky evropských železnic mohly zásobovat německé útočící armády.

„Bylo to nutný?“ otázal se jednou profesor Davydov, zcela neznalý válečného řemesla, když necítil záda po tahání kolejnic dvanáct hodin denně. „Vždyť byli plně motorizovaný.“ Papírník, bývalý vyšší důstojník, mu to vyložil: „Divize na postupu potřebuje denně třicet vagonů materiálu. Potraviny, střelivo, pohonné hmoty, náhrady zničené techniky. Kdyby Hitler nasadil na východní frontě jen sto divizí, je to sto vlaků denně, tři tisíce měsíčně. Sto vlaků denně nemůžete ručně překládat. Stejně to platilo pro Rusy. Když se fronta hnula za hranice SSSR. Evropské koleje mají rozchod 1435 milimetrů, ruské už od cara 1524.“

„Chlapci si pohráli a my to teď po nich uklízíme.“

Při ústupu Němci ničili tratě pomocí výbušnin nebo háků, zavěšených za lokomotivou, které roztrhávaly pražce jako sirky. Sověti pak přebudovali tratě zase na svůj rozchod. Kde byla trať dvojkolejná, zprovoznili nejprve jednu kolej pro oba směry a zajatci pak opravovali druhou.

Předměstí Moskvy bylo zničeno dělostřelbou a bombardováním. Mnoho mužů chodilo ve vojenských uniformách bez nárameníků. Po propuštění z armády našli zničené domovy. Uniforma byla jejich jediným oděvem.

Pokud zbyl čas a dopravní podmínky to umožňovaly, Rusové po německém přepadu odvezli zařízení továren na východ. Stroje se nyní vracely, ale budovy byly zničené. Závody začínaly pracovat na zelené louce pod širým nebem. Teprve potom postavili obvodové zdi a střechy. Okenní skla ještě dlouho chyběla, proto nemělo smysl tovární haly vytápět.

Jako už tolikrát, zavezli vlak se zajatci a se zavlečenými osobami na tupik, na slepou kolej. Ukázali jim latríny a místo, kde najdou kipjatok, vřelou vodu pro přípravu čaje. K snídani a večeři dostávali suchary, k obědu konzervu. Čaj měly rodiny v balíčku a podle potřeby jej odsypávaly do plechovek. O cukru si mohly nechat jenom zdát.

Čtrnáct dní je zaměstnali v Moskvě na opravách nádraží. Koncem léta už byly noci chladné. Brněnští zajatci byli oblečeni tak, jak je v horkém květnu pozatýkali. Teď jim rozdali jutové pytle, do kterých se na podlaze vagonu, nasáklé dobytčí močí, zabalili. Naďu hřála z jedné strany oněmělá matka, z druhé strany Věra. Tak je zastihlo ráno patnáctého dne po příjezdu do Moskvy. Při odpočítávání podle seznamu jim poddůstojník vojsk NKVD oznámil, že z Moskvy odjedou.

„Kam?“ otázal se Papírník, který byl v Brně svědkem, jak se odpovídá na dotazy, ale odvážil se.

„Na východ.“

„Ale kam?“

Dostalo se mu odpovědi, kterou vyslechnou ještě mnohokrát: „Ničevo něznaju.“

První sníh začal poletovat za Krasnojarskem. „Zima si letos pospíšila,“ řekl Ferkl. „Je teprve září.“

„Tady je to běžné,“ odpověděl Papírník. „Na Sibiři je zima dlouhá.“

„Divím se, že se Oskar ještě neozval,“ vmísila se do jejich rozhovoru Ferklová. Ferkl pohlédl na Papírníka. Ten pouze lehce, s porozuměním přikývl. Ferkl řekl: „Však on se ještě ozve.“

Pohled na bílé vločky přivál Věře vzpomínku. Pan farář Kobzina ve Slatině sbíral od sedláků obnošené věci po odrostlých dětech. Paní učitelka pak rozdělovala oděvy potřebným. Matka Věře nařídila, že si má říci o kabát na zimu. Mezi sebranými oděvy a obuví byla věc neobvyklá a velice lákavá: bílé vyšší šněrovací boty s přinýtovanými bruslemi. Děti na rybníce měly brusle s posuvnými úchytkami, které se pomocí malé kličky připevňovaly k obyčejným botám. Panebože! Mít tyhle luxusní bílé boty jako krasobruslařky. Vídala je v týdeníku v kině, kam ji někdy pustila uvaděčka, paní Marvanová, když za ni Věra po představení uklidila mezi sedadly odhozené papírky od bonbonů, nadrobené skořápky od burských oříšků a dřívka od zmrzlinových lízátek.

Matčiny příkazy byly nepřekročitelné a neodvolatelné, avšak ty boty s bruslemi představovaly vstupenku do světa hedvábných lůžkovin, bílých telefonů a kožešinových přehozů, sen holky z chudinské kolonie. Neměla kabát, chvěla se zimou, ale poprosila o ty brusle. Při prvním pohledu nemyslela na matčin příkaz. Připomněla si jej teprve když pyšně kráčela ulicí a nesla si boty s bruslemi svázané bílými šněrovadly a přehozené přes rameno, jak to vídala u bohatých slečen. Rozhodnutí už nešlo změnit, bylo možno pouze čelit nepřízni osudu. Věra byla připravena na křik a výčitky, avšak nikoliv na výprask. Matka do ní nejprve bušila pěstmi, a jak to bývá, rozdrážděná vlastním vztekem, popadla vařečku používanou při vyváření prádla, a několikrát jí Věru uhodila.

Druhý den stála Věra před paní učitelkou, uslzená, bruslařské boty v ruce. Když paní učitelka viděla modřiny a načervenalá jelita, slitovala se a šla poprosit faráře ještě o nějaký ten kabátek navíc. Brusle zatím zůstaly ve škole, aby matku nedráždily. Věra je přinesla domů až na jaře, ale už je neužila.

Matka byla tehdy při síle – a teď tu leží zabalená do pytle, žije, ale pro svět je mrtvá. Vlak rachotí na železném mostě přes nějakou řeku. Lítost vehnala Věře slzy do očí. V duchu prosila matku za odpuštění všeho trápení, které jí kdy způsobila. A taky trochu plakala pro ty brusle. Kterápak holka se v těch bílých botách bude v zimě předvádět?

Vlak je unášel k neznámému cíli. Celé dny viděli zajatci převážně jen lesy. Města ani trati nebyly rozbité, protože Němci se za Moskvu nedostali. Třetího dne po prvním poletu vloček byla už pokrývka sněhu souvislá, a když pak vlak zastavil na opuštěném místě, sněhu leželo na zemi odhadem do poloviny lýtek dospělého člověka, Nadě po kolena.

„Vystupovat! Věci si vezměte s sebou! Všichni vystoupit! Konečná.“

Při pohledu na závěje u trati řekl profesor Davydov: „Do toho nás snad nepoženou.“ Měl vycházkové boty a levou podrážku už musel připevnit drátem. Věra, matka a Naďa měly letní střevíce a krátké ponožky. Strážní je do toho sněhu přesto vyhnali. Oddělili nejprve ženy od mužů. Po bukurešťských zkušenostech to Věra považovala za nedobré znamení. Pak ale třídili zajatce a „politické“ podle národností. Němce, Poláky a Rusy. Než je všechny spočítali, zalezl Věře mráz za nehty. Naďa začala plakat. „Maminko, mně je zima.“

Konečně se dlouhá kolona vydala na pochod neprošlapaným sněhem. Ženy, zachumlané do pytlů, se snažily držet pochodové tempo, k němuž je strážní poháněli pažbami pušek a samopalů. Byli to dobře živení mládenci v holínkách a vatovaných kazajkách, na hlavě ušanky s umělou kožešinou. Lidový komisariát pro vnitřní záležitosti jim dával víc než ty teplé bundy, boršč a vodku, dával jim moc nad lidmi, a to je povznášelo. Ve společnosti plné příkazů, zákazů a omezení zakoušeli snad poprvé v životě ten úžasný pocit – co chci s tímhle člověkem udělat, to mohu.

„Jak je to daleko?“ otázal se Papírník jednoho vojáka.

„Hubu držíme a pochodujem,“ odpověděl voják a doprovodil svá slova štulcem pažby do Papírníkových žeber.

V průseku viděla Věra sloupy a dráty elektrického vedení, známka, že na konci pochodu je tábor. Potom Naďa upadla a pro pláč nebylo rozumět, co říká. Chvíli ji pak nesla Věra, chvíli matka a chvíli krásná Marja Ivanovna Makarovová. Po hodině chůze ve vysokém sněhu lidé padali. Strážní je pažbami zbraní mlátili, dokud nevstali. Jeden muž zůstal ležet a oni ho nechali. Doleze – nedoleze, vsjo ravno, jestli zdechne, vlci a lišky se o něho v noci postarají.

Konečně les prořídl a Marja Ivanovna vykřikla: „Vidím strážní věže. Tábor!“ Věra si představila střechu nad hlavou, teplou polévku, roztopená kamna a po čtyřech měsících na podlaze dobytčáku konečně lůžko.

Hlouček brněnských žen a dětí, několik Němek, Rusek a Polek dostrkali strážní před barák zčásti zavátý sněhem. Ženy s pytli přes hlavu a s obnaženýma nohama vypadaly jako strašidla z nějaké divadelní hry o hrůzách třicetileté války. Hleděly na neforemnou změť trámů a prken, na plátěné vaky, vycpané senem, které nahrazovaly okenice, ochranu proti mrazu. Marja Ivanovna, která jediná měla vyšší vzdělání a znala jméno Dante, si pomyslela: Chybí jen nápis nade dveřmi: Zanechte veškeré naděje. Věra pohlédla na strážní věž. Matka poprvé od Bukurešti promluvila. Řekla jediné slovo: „Mongoli.“

Část druhá PEKLO

9 /  Moťa Sidorenková do sebe obrátila dvě stě gramů vodky, zapálila si cigaretu s dutinkou tak dlouhou, že ji mohla držet v rukavicích, a prohlédla si vězeňkyně, jednu po druhé, krátce a mlčky. Byla to statná žena, měřila metr osmdesát. Nosila vojenskou ušanku bez odznaku, dělnický pracovní vatovaný kabát nad kolena, armádní sukni a válenky, plstěné holínky, které mají stejný tvar pro pravou i levou nohu.

„Ty budeš spát tady, ty tady, ty támhle.“ Mluvila s rozhodností velitele tankového praporu, ale hlasivky jí už spálila vodka a kouř mizerných cigaret.

V baráku byly po obou delších stranách zbudovány dřevěné palandy, vždy pro dvě osoby dole, dvě nahoře. Uprostřed, mezi třemi podpěrami zbylo místo na dva dlouhé stoly s lavicemi. Napravo, hned za dveřmi, měla oddělený přístěnek Moťa Sidorenková. Na místě dvou paland postavili u pravé strany plechová kamna.

Aby nevypukly spory o lůžka v dosahu tepla, Moťa Sidorenková své svěřenkyně roztřídila a řekla: „Není to navěky. Neposlušná cuchta – marš od kamen.“ Mluvila jako by skládala telegram. Složitějším větám by Nerusky nerozuměly. „Na.“ Podala zápalky matce Šímové, aby zažehla oheň v kamnech. Matka měla ruce tak zkřehlé, že zápalky neudržela. „S vámi si teda užiju,“ řekla Moťa a znělo to, jako když někdo drátěným kartáčem drhne připáleninu na dně kotle. Sama pak zapálila suché nalámané smrkové větvičky.

Dvěma odtemněnými okénky pronikalo do baráku denní světlo. Ženy se rozešly na vykázaná místa. „Tady do rána zmrzneme,“ řekla Tamara Medvěděvová s vlasy stále ještě zčásti rudými, když si prohlédla vybavení lůžek. Každá měla na své straně dva velké pytle vycpané suchým listím a senem. Jeden představoval slamník, druhý přikrývku.

„Snad se ty kamna trochu rozehřejou,“ řekla Zoja Petrovna Nikolajeva, asi třicetiletá žena, kterou do vagonu k Brňákům přidali v Moskvě. Jenže kamna se rozhořívala velmi pomalu, dřevo nebylo dost proschlé. Teplo proudilo jen z přístěnku, protože Moťa Sidorenková tam měla malý železný bubínek a zásobu suchých polen pod postelí.

Když se Polka Halina jako první vrátila z latríny, zodpověděla dotazy, jak zařízení vypadá. Byla z Varšavy a pamatovala lepší časy. „Bristol to není. Příkop v zemi, přikrytý deskami. Jsou v nich kulaté díry. Musíš si přičupnout a strefit se. Stříška a jen tři stěny. Diváci by si přišli na svý. Jako v biografu.“ A ten název pro latrínu se pak ujal.

Venku se stmívalo. Moťa poslala Věru zasadit zvenčí pytle do okenních rámů. Strážný, kterého matka označila slovem Mongol, už nehlídkoval na věži. Stál pár kroků stranou a Věra na sobě přímo cítila jeho pohled. Upevnila pytle do rámů, nerozhlížela se a se sklopenýma očima pospíchala do baráku.

Moťa mezitím rozžehla tři petrolejové svítilny upevněné na opěrných trámech. Dráty elektrického vedení byly sice nataženy až k táboru, ale proud v nich nebyl. Tmavé postavy žen, zachumlané v pytlích, vrhaly černé stíny. Zachrastily plecháče. Ženy si na poličky, umístěné v nohách každého lůžka, ukládaly jídelní potřeby a tiše si při tom povídaly česky, rusky, německy a polsky. Ferklová plakala. „Kam jsme se to dostaly? To musí být nějaký omyl, vysvětlete to té paní. Rudi zase něco popletl.“ Poslední věta naznačovala, že se jí pomalu vrací rozum. „Zděni, musíš jít ráno za tatínkem, aby nezapomněl napsat Oskarovi naši novou adresu.“ Rudolfa Ferkla ubytovali se dvěma syny v mužské části tábora.

Přibližoval se čas večeře a Věra si vzpomněla na vyprávění Vlasovce Borise. Podle přídělu chleba poznáte, kolik vám zbývá života.

Kolem kamen nastavěli tesaři police. Dole se skladovala polena, nahoře vědra. Ve velkém plechovém barelu od nafty zvolna tál sníh na mytí. Dozorkyně Moťa si zaklepáním na vědro zjednala pozornost. Vysvětlila svým svěřenkyním, že každý den má službu jedna palanda, to znamená čtveřice. Nanosí sníh do barelu a polena k topení, kterými je obložen barák. Třikrát denně přinesou od kuchyňského baráku jídlo. Tyhle kýble jsou na boršč, tyhle na čaj. Chleba se nosí v bedničce.

Při slově chleba si všechny vězeňkyně vzpomněly na Vlasovce Borise. Jak že to nazýval ten rozsudek? Upracovat k smrti. Zvenčí zazněly údery na kolejnici, znamení, aby se nosiči jídla dostavili ke kuchyni.

Teď přijde ta chvíle… Chvíle se protahovala, protože odpočítávání porcí napoprvé trvalo dlouho. Konečně byl přinesen boršč. Polévka uvařená ze zmrzlého zelí a zmrzlých neloupaných brambor. Než ji pleskla Moťa naběračkou každé ženě do misky, úplně vychladla. Snědla svou porci, pak si v přístěnku uřízla kus slaniny a dopřála si další stakan vodky.

„Chleba nám nedali?“ zeptala se Tamara Medvěděvová.

„Chleba se vydává jen ráno k čaji. Kdo ho sežere hned celej, pochutná si pak jenom na boršči,“ poučila ji Moťa.

„A kolik chleba se vydává na osobu?“ osmělila se Moskvanka Zoja Petrovna Nikolajeva.

„Dvě stě gramů.“

Rozsudek byl vynesen. Dva roky života.

Venku byla ještě tma. Věra neměla představu kolik je hodin, žádná obyvatelka baráku neměla ponětí o čase – až na Moťu Sidorenkovou. Nad postel si pověsila budík. Věra si pomyslela, že je to válečná kořist, ale později objevila, že je to jinak.

Zvenčí se ozvaly zvonky a frkání koně a konejšivý mužský hlas: „Hou, hou.“ Dozorkyně udeřila několikrát na vědro. Nezasvěcený by nazval rachocení plechu budíčkem, avšak budit nebylo koho. Ženy byly dávno vzhůru, protože zima rušila klidný spánek. Zima a pak to vědomí – dvě stě gramů chleba na den. Aby nezmrzly, jak se obávala Tamara Medvěděvová, namačkaly se vždy čtyři do jedné palandy pro dvě osoby. Tak získaly čtyři pytle nacpané senem a suchým listím, jimiž se přikryly napříč. Sebezáchovné počínání mělo jednu nevýhodu. Vstávání na biograf rušilo ostatní. Proto se přemáhaly.

Věra spala pohromadě s Naďou a s matkou. Ještě jednu noc, pomyslela si, a vynesou nás jako rampouchy, nohama napřed. Nohama napřed se ve Slatině vynášeli nebožtíci.

„Vstávat!“ vykřikovala Moťa Andrejevna Sidorenková a svou první vodku si dala nalačno.

„Kampak?“ otázala se jedné Němky, které krajanky říkaly Stefi.

„Na biograf. Na latrínu.“

„Tak poklusem a hned zpátky. Čeká nás práce. Služba fofrem pro snídani!“

Sama otevřela dveře pobité zevnitř plachtovinou vycpanou senem. V ranním šeru spatřila Věra špinavě bílého koníka se zvonky na chomoutu, zapřaženého do nákladních saní plně naložených nějakými tkaninami.

Strejda Nikolaj ztratil ve válce ruku. Měl v blízké osadě chalupu, kus pole, pár slepic, krávu, částečný invalidní důchod a malého koníka, se kterým vozil do tábora různé věci z osady nebo od železniční stanice. Byl oblečen jako mnozí propuštěnci z armády, napůl vojensky, napůl civilně. Nosil plnovous, protože Sibiřané se v zimě neholí. A léto, říkají, je tak krátké, že nestojí za to se holit.

Tentokrát přivezl na saních těžké jutové pytle a neforemné balíky hadrů. Moťa Sidorenková přikázala ženám složit náklad na podlahu baráku. Nemusela vězeňkyně pobízet. Uvítaly pohyb, protože se zahřály.

Tamara Medvěděvová se v příhodné chvíli strejdy Nikolaje zeptala: „Jak se to tu jmenuje? Jak se jmenuje ta železniční stanice?“ Třebaže Moťa Sidorenková nebyla v doslechu, Tamara uslyšela odpověď: „Izba moja v krajů, ničevo ně znaju.“

„Proč mi to nechcete říct?“

„Protože ty jsi z jedné strany plotu a já z druhý.“

Sibiřané starousedlíci, potomci vyhnanců z carských dob, pracovali s vězni v lese, ale nesměli s nimi hovořit.

Když se Věra vracela pro druhou náruč pytlů, uviděla Mongola, který si prohlížel ženy při práci. Moťa Sidorenková na něho zavolala: „No co, Togoloku, nemáš co dělat?“ Věra ještě nerozuměla dost rusky, ale tón Motiny řeči nesvědčil o nepřátelství. Ke znepokojení to stačilo.

Při snídani matka mlčky rozdělila chleba tak, aby zbyl na poledne i na večer. Ne všechny ženy si počínaly tak hospodárně. Snědly hltavě svých dvě stě gramů chleba z hladu – a také ze strachu, aby je někdo o chleba nepřipravil.

Po čaji přinesla Moťa Sidorenková ze svého přístěnku nůžky, klubko hrubých nití, křídu a čalounické jehly s velkými oky. Vzala jeden pytel a řekla: „Dávejte pozor.“ Úzkou stranu sešitého pytle uprostřed prostřihla. „To je díra pro hlavu.“ Pak udělala dva otvory po stranách. „Na ruce… Pojď sem,“ ukázala na Němku Stefi, „obleč si to.“ Stefi si navlékla pytel přes hlavu a ruce prostrčila postranními otvory. Moťa jim pak ukázala, jak se z dalšího pytle ušijí rukávy a ze třetího sukně.

„Z hadrů ušijte rukavice podle tohoto vzoru,“ řekla a hodila na stůl potrhané palčáky. Kvalita hadrů byla různá. „Tahle látka se za den práce prodře,“ namítla Marja Ivanovna.

„Na rukavice vezmete silnější. Z ostatních ušijete spodničky. Zbytky na onuce. Je některá z vás švadlena? Šnejděr, krawiec? Nebo, kurva, jak se to v těch vašich buržoustskejch řečech řekne?“

Jedna Polka byla dámská krejčová, přihlásila se, a Moťa jí okamžitě dala přezdívku Lejdy Krawiec. Lejdy Krawiec byla možná dobrá krejčová, zvyklá šít z hedvábí a krepdešínu, ale teď stála bezradně nad hromadou pytlů a hadrů. Němka Stefi, nikým nevyzvána, začala organizovat práci. Co se musí udělat nejdřív a co potom. Lejdy Krawiec nebude šít a stříhat, ale ukáže ostatním, jak se to dělá. Mluvila způsobem, který připomínal abecedu hluchoněmých. Posunky. Krátké věty prokládala slovy ruskými a polskými, jak je cestou pochytila. Ženy čtyř národností se už delší dobu podobně dorozumívaly.

Věra si povšimla, že Moskvanka Zoja Petrovna hleděla celou dobu na Stefi dost nevraživě, že se chtěla vmísit do hovoru, ale pak si to rozmyslela.

Strejda Nikolaj přivezl ze skladu šátky na hlavu, letecké a tankistické kukly z kořisti po Němcích, boty a pytel s nějakým zrním. Boty měly svršky z plachtoviny a podrážky ze dřeva. „V těch botách nám umrznou nohy,“ řekla Marja Ivanovna. Moťa ukázala na jeden pytlík. „Nasypete si do bot hořčičné semínko. To pálí. Stará sibiřská zkušenost,“

Vatované kabáty různých barev, různých velikostí a různého stupně opotřebení měly malé roztřepené otvory někde vpředu, někdy vzadu. Zevnitř v těch místech zůstaly hnědé skvrny, jaké zanechává uschlá krev. Byly to pláště po mrtvých od Stalingradu, nebo po vězních zastřelených při útěku?

Věřiny úvahy přerušil Motin výkřik „Smirno!“ Ženy už věděly, že je to povel k postavení se do pozoru. Do baráku vstoupil muž o hlavu menší než Moťa Sidorenková. Měl zimní vojenskou uniformu s hodností kapitána. Byl to velitel tábora Georgij Makějevič Petrov s třídenním strništěm na tváři. Jeho sluha-vězeň ho holil jen v neděli a o významných dnech, jako je První máj, Sedmý listopad, nebo narozeniny J. V. Stalina.

„Pane důstojníku,“ řekla Ferklová, „to musí být nějaký omyl. Oskar…“ Dál se však nedostala. Kapitán Petrov se holí dotkl jejích prsou a nepříjemně dotčen se ohlédl na Moťu Sidorenkovou.

„Sašla s uma,“ řekla Moťa, což znamená – pominula se.

„To známe,“ ušklíbl se komandir. „Když se vyhýbají práci, víš, co na ně platí.“ Pak oslovil ženy: „Jste tu, protože jste se těžce provinily proti zemi sovětů. Naše socialistická vláda vám dává možnost odčinit svou vinu prací. Na mne si nikdo hubu otvírat nebude jako tahle čubka,“ ukázal holí na nic nechápající Ferklovou. „Jediný člověk, kterého smíte oslovit, je Moťa Sidorenková. Podruhé to už nebudu opakovat a rovnou půjdete do díry… Pokračujte.“

Provázel ho strážce Togolok. Věra se neodvážila zdvihnout hlavu dokud neodešli. Moťa Sidorenková pak řekla Ferklové: „Uděláš mi to ještě jednou a večer tě místo na palandu pošlu na sníh… Přeložte jí to.“ Službu vykonávající žena přikládala do kamen půlmetrová polena, ale sníh na mytí roztál jen když postavily kýble na plotnu kamen. Posádka ženského baráku spala tu druhou noc v pláštích. Čtyři ženy už měly dokonce oděv z pytlů: matka Šímová, jedna Polka, jedna Ruska a jedna Němka. Rozhodla to sama Stefi, aby nedošlo k výbuchům nacionálních vášní, které zatím dřímaly, čekajíce jen na popud. Češi, Němci, Rusové a Poláci měli z doby dávné i nedávné mezi sebou nevyřízené účty, každý s každým.

Před spaním Věra čekala, až jich půjde na biograf víc. Když se vracela, pátrala ve tmě, neuvidí-li muže s vystouplými lícními kostmi a podivně tvarovanými očními víčky. Neviděla ho, ale byl tam.

Vášně propukly kvůli věci, které by si ženy doma vůbec ani nevšimly: kvůli drobečkům chleba. Chléb, nakrájený na plátky po dvě stě gramech, se nosil v bedýnce s držadlem, jaké se v Čechách říká basa. Protože byl velmi nekvalitní, drobil se už při krájení. Při otřesech cestou zůstala na dně bedýnky spousta drobečků. Šetrná Němka Karin, která měla toho dne službu, drobečky sebrala, prsty z nich uhnětla kuličku a hodila si ji do úst.

„Tak to ne!“ křikla Polka Halina. „Já viděla, jak jsi s bednou třásla, aby se co nejvíc chleba udrolilo. To jste celý vy, Němci nenažraný. Myslíte si, že jste něco víc.“

„Má pravdu,“ zastala se Haliny Moskvanka Zoja Petrovna, „nebejt Germánů, tak tu nejsme. Kdo začal válku?“

„Ty si moc hubu neotvírej,“ okřikla Rusku Zoju Polka Lejdy Krawiec. „Vy, Rusáci, jste nám vpadli do zad, když do Polska vtrhl Hitler.“ „Jak se opovažuješ takhle lhát, ty kurvo beckovská,“ rozohnila se Zoja Petrovna. Před válkou byl v Polsku ministrem zahraničí plukovník Beck, sovětům hodně nenakloněný.

„To není lež,“ hájila krajanku Halina, „v devětatřicátým jste si naše Polsko rozdělili s Hitlerem. A Němčourům jste dodávali obilí a naftu, aby mohli začít válku na západě.“

Vzápětí se přidaly další Němky, Polky a Rusky. Došlo i na polské obsazení Rusi až po Kyjev v sedmnáctém století, na dělení Polska mezi tři velmoci, Rusko, Prusko a Rakousko. I na Katyn, na zavraždění třinácti tisíc polských důstojníků ranou do týla. Zoja Petrovna tvrdila, že tento ohavný čin spáchali Němci. Karin a Stefi naopak dokazovaly, že tohle zvěrstvo ukazuje na praktiky NKVD.

Došlo i na varšavské povstání ve čtyřiačtyřicátém, které Rusové nechali utopit v krvi, třebaže Rudá armáda měla Němce na dostřel. Povstání však zahájili důstojníci napojení na polskou vládu v Londýně.

V případě úspěchu by osvoboditelem byl generál Bór – Komorowski, a to Stalin nemohl připustit. Proto zastavil postup svých armád, aby Němci mohli v klidu pobít Poláky a zbořit Varšavu. Tak měly událost v paměti polské ženy.

Ve sporu chyběly české hlasy. Ferklová nechápala, o co se ženské hádají a jen naříkala, že je Oskar nenajde. Matka Šímová hleděla na rozhádané ženy upřeným pohledem a nebylo patrné, jakými cestami se její myšlenky ubírají.

Věra dávala zapravdu Zoje Petrovně. Měla nedobré zkušenosti s německými paničkami v Brně. Navštěvovaly chudé české rodiny a přemlouvaly je, aby přihlásily děti do německých škol. Jestliže tak učiní, dítě dostane vždycky při začátku školního roku nové botky a nové oblečení včetně zimníčku. Ferkl neodolal. Matka Šímová podobnému vábení nepodlehla nikdy. I kdyby to Věra teď řekla, kdo by jí rozuměl?

Spor nabýval na hlasitosti. Věra očekávala, kdy a jak Moťa Sidorenková zasáhne. Bachařka však pozorovala ženy se škodolibým úsměvem. Velitel tábora, oč byl menší než jeho podřízení, o to byl ctižádostivější a lstivější. Usoudil, že národnostní spory není třeba tlumit. Snižují nebezpečí spiknutí. A řevnivost, nesnášenlivost a žárlivost jsou dobrým ovzduším pro získávání informátorů a udavačů. Poučil o tom své podřízené. Proto Moťa Sidorenková nezasáhla a čekala, až se vášně zklidní.

Nezvyklý hluk z ženského baráku upoutal pozornost strážného. Dveře se najednou otevřely a na prahu stál Mongol, samopal připravený k palbě. „Nic se neděje, Togoloku,“ řekla Moťa Sidorenková. „Nacionálně buržoasní přežitky. Ono je to přejde, až jim rozdám loupáky. No, co čumíš, běž.“

Ženy po vstupu strážného umlkly. Togolok pátral pohledem po Věře. Našel ji za poslední palandou. Cítila, jak jí na pažích naskakuje husí kůže. Teprve když Togolok uviděl dívčin strach, odešel.

Motě neušlo, že při sporu se v každé skupině projevila silná osobnost: Němka Stefi Gerstlová, Polka Halina Sawierská a Ruska Zoja Petrovna. Na ně si musí dát pozor.

Když hlasy utichly a bylo slyšet jen stříhání nůžek, řekla Jarmila Ferklová: „Vyřiďte v kuchyni, že na každých osm porcí zelné polévky patří tři žloutky, tři lžíce hladké mouky, kostička másla a žejdlík smetany.“

Ženy šly v řadě husím pochodem v prošlapané cestičce k výdejně nářadí. Strážný Togolok, samopal přes prsa a v holínce zastrčený bič s krátkou rukojetí, ukázal na Věru*. „Ty, vrať se do baráku.“

Věra šla dál, tvářila se, že neslyší, ale strach už potlačil všechny ostatní pocity a myšlenky. „Ty,“ opakoval Togolok, „vrať se do baráku.“ Věra vystoupila z řady a se slabým záchvěvem naděje zavolala: „Moťo Andrejevno!“

Všechny ženy se ohlédly, pochopily, že je to volání o pomoc. Matka se zastavila a tím narušila pochodový pořádek. „Co je?“ rozčílila se Moťa Sidorenková. „Jdeme, jdeme, jdeme.“

Ženy v oděvech z pytlů a v botách plných hořčičného semene pokračovaly ve vysokém sněhu. „Moťo Andrejevno!“ zavolala Věra podruhé, ale už když se nadechovala, tušila, že se pomoci nedočká.

Z lesa se ozýval hluk práce, svist ručních pil a údery seker. Zajatci muži tam káceli stromy… Padnu do sněhu, pomyslela si Věra, ale šla dál, zbavena vůle. Věděla co přijde, zažila to v Bukurešti… Má v holínce bič. To dřív nikdy neměl.

Vešli do baráku. „Kabát dolů, šaty dolů, boty dolů!“ Spíše než slovům rozuměla Věra posunkům. Vzpomínka na Bukurešť jí způsobila zatmění mysli. Nevěděla, že je to obranný pud, nezávislý na vůli, který pomáhá člověku přežít smrtelné nebezpečí. Togolok také odhodil několik kusů oděvu. Zdálo se mu, že se Věra svléká úmyslně pomalu. Vytáhl z holínky bič a šlehl ji přes nohy. Bič měl krátkou rukojeť a knutu spletenou z tenkých řemínků. Stepní národy je používají k pohánění svých malých koníků. Věra měla nohy omotané pytlovinou, takže ji rány nebolely.

„Do naha, kurvo germánská!“ poroučel Togolok a bičištěm zdvihl spodničku ušitou z hadrů, které do tábora navozil strejda Nikolaj.

„Jsem Česka.“

„Á, Češi, zrádci. Pustili Hitlera a nestříleli na něj.“

Teplota v baráku byla na bodu mrazu, ale Věra chlad necítila. Bezděčně zkřížila ruce na prsou. „Na kolena, na kolena!“ srazil ji na podlahu Togolok a švihal ji bičem přes záda. Křičela bolestí: „Prosím ne, prosím ne!“ Posměšně po ní opakoval: „Prósim ne, prósim ne.“

Když usoudil, že ji dost ztýral a vyděsil, když ho její steny vydráždily, povalil ji naznak, spustil kalhoty a vrazil jí ztopořený penis do klína. Vydával při tom chrochtavé zvuky a vykřikoval cosi ve své mateřštině. Potom se zavýsknutím dokončil akt násilí. Vstal a než si oblékl kabát, spatřila Věra na jeho levém zápěstí troje hodinky, jedny velké, kulaté, takzvané letecké, s černým číselníkem a zeleným značením času.

Překročil ji nahou, ležící na podlaze a potlačující vzlyky. „Nemysli si, že se tu budeš válet, kurvo česká.“ Kopl do hromádky hadrů, kterým se tu říkalo šaty, a naznačil jí, aby se oblékla.

To všechno se odehrálo před očima devítileté Nadi, která ležela nehnutě na horní palandě, kde je tepleji, zachumlaná v pytlích a hadrech. Dýchala tak tiše, že ji Togolok vůbec nezpozoroval. Ještě menší Zdenička Ferklová byla tentokrát s matkou v lese.

Togolok potom popoháněl Věru pažbou samopalu na mýtinu, kde pracovaly vězeňkyně ženského baráku. Skladník-vězeň jim ráno vydal sekery, loupáky kůry, ostré škrabky na tyčích z lískových keřů nebo z kmenů mladých smrčků, a pily. Ženy hlídal Togolokův druh, kterému říkali Kasamal. Prohodili spolu několik veselých vět, zapálili si ruské papirosy s dlouhými dutinkami a Togolok odešel užívat zbytek volného času po vystřídání.

Všechny ženy, ať právě uřezávaly a osekávaly větve poražených smrků a jedlí nebo loupaly kůru, sledovaly Věru. Matka s pilou v ruce k ní přistoupila. Chvilku si jen hleděly z očí do očí a pak se naráz, jako na skrytý povel, objaly.

„Nemáš co dělat?“ osopila se Moťa na matku. Matka ani teď nepromluvila, jen se na bachařku zadívala pohledem, z něhož Moťa cítila opovržení. „No, co?“ řekla o stupeň smířlivěji. „Vždyť se zase tak moc nestalo. Za rok je budete prosit, aby vám to udělali.“ Pak podala Věře loupák a řekla: „Tyhle tři smrky do oběda. Jinak tvou porci rozdělím.“

Večer se nad obnaženou Věrou, ležící na břiše, sklonila Moskvanka Zoja Petrovna a v plechovce od krému na obuv přinesla jakousi řídkou mast. Tiše na Věru promluvila a tou mastí jí natírala zbičovaná záda.

Matka stále nebyla schopna řeči. Jen ukázala na krabičku a vyrážela nesouvislé zvuky: „Mmm, mmm, mmm.“ Zoja Petrovna vysvětlila Tamaře Medvěděvové, že je to olej z jader cedrových šišek a Tamara to pak řekla matce.

„Kde jsi to sehnala?“ zeptala se Tamara.

Zoja Petrovna odpověděla až po chvilce: „Prostě to mám.“

„Od ní?“ mávla Tamara hlavou k přístěnku dozorkyně.

„Zvykni si, že některý věci je lepší neznát.“

„Ale jak jsi mohla vědět, že budeš potřebovat ten olej?“

„Měl v botě bič. Na komáry?“

Zoja Petrovna natřela Věře všechny rudé šrámy a řekla: „Můžeš se oblíct… Ráno jsi volala Moťu Andrejevnu Sidorenkovou na pomoc. Je vězeňkyně jako my. To jsi nevěděla? Proč tu je nevím, ale dozvím se to. Kdyby si na ni voják stěžoval, komandir jí vrazí do ruky loupák a může se rozloučit s vodkou a špekem.“

Tamara Medvěděvová, která tlumočila, pochopila, že v táboře existuje skrytá síť k předávání zpráv a věcí, omezená na osoby, které si mohou důvěřovat.

Halina a Stefi přišly politovat Věru, ale každá zvlášť, aby se nesetkaly, protože spory o to, zda Gdaňsk je staré polské nebo staré německé město, ještě nebyly zapomenuty.

Toho večera byli předmětem rozhovoru před spaním Věra a strážný Togolok. Byla dnešní ranní příhoda výjimkou, nebo se stane pravidlem? V noci musela podle předpisu hořet jedna petrolejka se staženým knotem. Ženy si v jazycích, kterým bachařka nerozuměla, šeptaly, a to ji dráždilo. „Ticho!“ vykřikla a šepoty naráz ustaly.

Třetího dne se odpočítávání před odchodem do práce zúčastnil opět Togolok. Ženy ho míjely se sklopeným zrakem. Minuly ho první tři… Osm… Třináct. Snad jen opravdu odpočítává, aby věděl, kolik nástrojů se musí večer vrátit. I loupákem můžeš člověka zabít, když víš jak. Věra si povšimla, že mu z holínky opět čouhá bič. Ženy, které přešly první, se neodvažovaly ohlédnout, když uslyšely Togolokovo: „Ty. Vrať se do baráku.“ Věra, která klopýtala také vpředu, se po krátkém zaváhání ohlédla. Viděla už jen záda své matky.

Věra se v noci probudila. Nikdy potom už si nedokázala vysvětlit, co ji k tomu přimělo. Spaly s matkou na horní palandě, Naďa uprostřed. Najednou se nad její hlavou cosi zalesklo. Bezděčně, s pocitem sebezáchovy, zdvihla ruku, aby si chránila hlavu. Teprve pak si uvědomila, že drží matku za zápěstí a matka že neleží, ale stojí nad ní s napřaženou sekerou. Vykřikla a musel to být strašný, burcující výkřik, protože všechny ženy se probudily.

„Mami, mami, proboha!“ Ale to už Lejdy Krawiec zadržela matčinu ruku. Další a další ženy vstávaly. Hluk probudil i Moťu Sidorenkovou. Ta jediná měla dost síly, aby zvládla matku, která zešílela. Avšak ani Moťa se nikdy s takovým člověkem nestřetla. Poprvé zažila, jakou sílu dokáže šílenec vyvinout. Ženy se na matku věšely, chytaly ji za nohy, avšak vyrvat jí sekeru se jim nepodařilo. Její prsty se v křeči sevřely kolem topůrka jako svěrák.

Teprve hlukem přivolaný voják Kasamal zápas rázně ukončil. Pažbou samopalu udeřil matku do spánku. Ta se v bezvědomí zhroutila, avšak ani potom sekeru nepustila. Moťa jí musela vyvrátit prsty násilím.

„Odvlečte ji ven,“ přikázal voják. Venku pak zahnal ženy zpátky do baráku. Když se vrátil, řekl Motě: „Ukaž tu sekeru.“

„Co by? Sekera.“

„Jen ji ukaž.“

„Musela si ji schovat při vracení nářadí po práci.“

„Davaj, davaj.“

„Sama ji ráno odevzdám.“

„Davaj, davaj.“

Nerada mu sekeru vydala a voják odešel. Pak přikázala ženám, aby šly spát. Příhoda všechny rozrušila, ani si nemohly říct dobrou noc, protože tato noc dobrá nebyla. Rudovlasá Tamara Medvěděvová objímala kolem ramínek Naďu a pomalu jí kolébala ke spánku. Marja Ivanovna s krásnýma, ale už zničenýma rukama učitelky hudby konejšila Věru.

„Co mamince udělají?“ chtěla vědět Věra.

„Nevím, ale soudit ji může jenom Bůh. Jemu se bude zpovídat, proč chtěla porušit přikázání Nezabiješ. Měla vás ráda tolik, že nesnesla pohled na vaše utrpení. A po tom, co sama zažila, jí už bylo jedno, co s ní provedou.“

Mezi mnoha slovy útěchy, která paměť propouští, zůstaly věty nezapomenutelné: „Tvá maminka byla velmi nemocná. Ztratila naději.“ Věře se znovu vybavil ten zlomek vteřiny, kdy se v chabé záři noční petrolejky zaleskla tupá hrana sekery. Jak to, že se probudila právě v té chvilce? Už jedenkrát prožila podobný stav. To když v Bukurešti vykřikla „Mami!“, aby zachránila matku před přijíždějícím vlakem. Matka tehdy řekla, že zakopla, a Věra si nebyla jista, zda říká pravdu. Jak to řekla paní Tamara? Tvoje maminka byla velmi nemocná… Teď už Věra najisto ví, že matka v Bukurešti nezakopla. Chtěla ukončit život… Ty řeči o jedu…

Mínění žen v baráku se rozdělilo. Měla právo to udělat? Neměla? A dělící čára vedla uvnitř všech národnostních skupin.

„Občanko Sidorenková,“ řekla Moskvanka Zoja Petrovna tak, aby to ženy slyšely, „to, co dovolujete strážnejm, odporuje vězeňskému řádu.“

„Starej se o sebe, Nikolajevová.“

„Napadlo vás, že byste se za to musela někdy zodpovídat?“

„Já zodpovídám za jednu věc, kterou orgány zajímají: aby moje parta plnila normu. A buď si jistá, že tohle si, kurva, dobře ohlídám. A už sklapni, nebo se opravdu naseru.“

Věra ve vsích kolem Brna vyslechla mnohé pověry. Které koření trhané za úplňku má kouzelnou moc. Že černý kozel přináší neštěstí a má být utracen, ale jen v noci filipojakubské. Uvěřila proto, že nějaká síla, která trvá mimo ni, řídí její popudy. Poprvé v Bukurešti, podruhé dnes v noci. Aby se její domněnka změnila v jistotu, musí se nějaký jev opakovat potřetí.

„Vrátí se maminka?“ zeptala se Naďa. Co má Tamara Medvěděvová odpovědět a nelhat dítěti? Dítě jí pak už nikdy neuvěří. „Budeme se modlit, aby se vrátila.“

Ženy, které šly ráno pro čaj a chleba, našly tělo matky Šímové ve sněhu. Stačil pohled, aby poznaly, že je mrtvá. Zmrzla, jak ji tam vojáci v noci pohodili. Pracovní řád byl narušen, ale proti tomu nezmohla nic ani Moťa Sidorenková. Ženy udržely v baráku alespoň Naďu, aby matku v takovém stavu neviděla: ztuhlou, s rozevřenými ústy a vypoulenýma očima. Věra u matčina těla poklekla, oběma rukama si zakryla tvář a plakala. Její pocity byly velmi zmatené. Chtěla nás zabít.

V její představě ušetřit muk. Je to dobře, nebo špatně? Nakonec však převládl pocit jeden: opustila nás. Všechno krásné, spojené s matkou a domovem, teď navždy odchází a nikdy se už nevrátí. A to navždy a nikdy ji nerozesmutnilo nejvíc.

Nadě řekla: „Maminka v noci umřela.“

„To už mi nebude vypravovat pohádky?“

„Pohádky ti budu vypravovat já.“

Pohřby se v táboře nekonaly. Mrtvoly se v zimě zahrabaly do sněhu. V rohu pod jednou strážní věží trčelo z bílé krusty pět holých tyčí. Kříže nebyly přípustné. Matčino tělo bez pytlů a bez bot, uložili do řady. Až na jaře sejde sníh a země rozmrzne, vykopou někde v lese jámu a těla tam zasypou. Šestá tyč označovala místo, kde skončila svou životní pouť Libuše Šímová, rozená Mělkinová.

„To není sekera ze skladu,“ řekl velitel Motě Sidorenkové. „Ty jsou označené. Tohle je sekera z tvého přístěnku. Vydáváš ji jen ke štípání dříví pod tvým dohledem. Jak to, že se k ní Mělkinová dostala?“

„Taky musím někdy na latrínu.“

„A když ses vrátila z latríny, jak to, že jsi nezpozorovala, že ti sekera chybí?“

„Dohlížím na ty doroty, aby si nekradly chleba a polívku…“

„Na nikoho jsi nedohlížela. Válela ses na posteli ožralá… Ještě jsem neskončil. Naposled tě varuju. Ještě jeden malér a jdeš kácet les.“

„Na mě se můžete spolehnout, soudruhu kapitáne, že parta normu splní.“

„To je pro mě novinka, Sidorenková.“

„A co teď s těma holkama?“

„Tu starší mi sem pošli.“

Velitelský srub byl dvoupodlažní. Do kapitánovy pracovny se chodilo přes kancelář, kde se dva vězňové v roli účetních snažili vnést pořádek do beznadějně zanedbané evidence osob živých a mrtvých, zásob, výstroje, nářadí a vykonané práce zajatců. Velitel odhadoval plnění plánu těžby dřeva od oka. Jednou na sto sedm procent, jindy na sto dvanáct.

Zbytek přízemí zabírala jídelna a pokoje pro svobodné důstojníky. Velitelův byt se nacházel v horním podlaží. Obýval jej sám, manželka ho opustila. Třináctiletý syn byl suvorovec, navštěvoval vojenskou školu v Moskvě, sen všech mladých ruských mužů, kteří sní o privilegovaném postavení důstojníka.

Moťa Sidorenková přivedla Věru a s ní Tamaru Medvěděvovou jako tlumočnici. „Taky by se už Čechoslovačka mohla domluvit,“ poznamenal komandir. „Má tlumočnici jako nějaká excelence. Tady jsme na Sibiři a ne v Jaltě.“ Mínil tím vrcholnou schůzku spojeneckých státníků koncem války.

„Kde žije váš otec?“ zeptal se Věry.

„Už zemřel.“

„Máte v Československu nějaké příbuzné?“

„Nemáme.“

Kapitán chvíli přemýšlel, jakou otázku by měl ještě položit, ale nic ho nenapadlo. „Dobře. Tak běž.“

Když Věra s Tamarou Medvěděvovou odešly, řekl: „Podám hlášení plukovníkovi. Ať to rozhodne. Do té doby bude holka pracovat v lese. Je na své roky vyspělá. Žádné výhody.“

„A ta malá?“

„Jak moc je malá?“

„Devět let.“

„Ať zametá a nosí sníh na rozehřátí. Je lehkej a je z něho málo vody. Bude mít co dělat od rána do večera.“

„Soudruhu kapitáne, dovolte mi odejít.“

„Běž… Ještě okamžik. Proč to ta Mělkinová udělala?“

„Přeskočilo jí.“

„Ještě než vypadneš. Doneslo se mi, že ta starší seržantka od letectva, Zoja Petrovna, roztrušuje, že ji brzo pustí a že si bude stěžovat na nedodržování vězeňského řádu.“

„Každej říká, že je nevinnej. A stížnosti na řád? Práce a kázeň jim nevoní. Doma byli zvyklí louskat semínka, cucat chalvu a válet se v posteli.“

Velitel o tom chvíli uvažoval a pak řekl: „Já vím, že si chlapci potřebujou povyrazit, ale ať to nepřehánějí.“

Propustil Sidorenkovou, zavolal jednoho buchgaltěra, účetního, a uložil mu sepsat hlášení pro plukovníka s dotazem, co se má stát s dětmi Mělkinové.

Druhého dne po uložení matky do sněhu pod strážní věží stál Togolok při ranním odpočítávání žen, samopal přes prsa, bič v botě. Volba padla tentokrát na Halinu Sawierskou. Po napomenutí si počínal opatrněji. Počkal, až budou ženy z doslechu, aby neslyšely výkřiky bolesti.

S krvavými zády ležela večer Halina na své palandě a Lejdy Krawiec jí vymáchanou onucí vymývala špínu z ran. „Uhni,“ uslyšela za sebou hlas. Stěží uvěřila, ale bylo to tak. Starší seržantka Zoja Petrovna s krabičkou oleje z jader cedrových šišek začala bříšky ukazováku a středního prstu potírat Halině stopy šlehů. „Pár dní si radši nelehej na záda. Bude to svědit, ale neškrab se.“

„Nebudu.“

Ještě později večer Lejdy Krawiec přinesla Zoje Petrovně plecháč. „Posílá ti svou polívku. Nespolkla ani sousto. Je jí zle. Má horečku.“

„Polož to tady,“ ukázala Zoja na stůl.

Naďa ležela s Věrou v jedné horní palandě. Řekla: „Moťa Sidorenková má nové hodinky. Viděla jsem je, když jsem u ní zametala.“

„Myslíš novýho budíka?“

„Ne, hodinky na ruku, takový velký, kulatý, kluci u nás jim říkali letecký. Mají černej ciferník a zelený čísílka.“ Takže ani ten budík není nejspíš válečná trofej, jak se Věra původně domnívala.

Když vyšla naposled z baráku před zamčením, pohlédla k obloze. Udivilo ji, že vidí stejné hvězdy, jako vídala nad Brnem, jenom na jiných místech. Uměla pojmenovat Velký vůz, ale poznala i ostatní uskupení a světlý pruh mléčné dráhy. Ty hvězdy oživily a posílily touhu vrátit se domů. Doma, to byla jejich ulice, domek, který obývaly, stůl, pokrytý voskovaným plátnem a Rozinka, která s pravidelností koloběhu ročních dob přiváděla do kuchyně svá nová koťata. Ta touha byla tak mocná, že se Věře až rozbušilo srdce.

Naďa nespala. Čekala na pohádku na dobrou noc. Protože maminka byla Ruska, neznala Věra z dětství Smolíčka pacholíčka, Perníkovou chaloupku ani Otesánka. Vyprávěla tedy co si sama pamatovala O dvou Ivanech, O žabce carevně, O careviči a šedém vlkovi.

„Co mám vyprávět?“

„O Finistovi, jasném sokolu,“ zaprosila Naďa.

„Tu jsme si říkaly včera.“

„Ale mně se líbí.“

Na dotaz kapitána Petrova, jak naložit se sirotky z Československa, plukovník vojsk NKVD nepovažoval za nutné odpovídat v době, kdy strana a vláda řeší problém, jak dopravit zbraně partyzánům ELAS, aby se Řecka nezmocnili Angličani.

A tak se dvě dívky v jutových hadrech, přikryté pytli se suchým listím, opuštěné a nikým nepostrádané k sobě choulily a ani nevěděly, kde jsou ztraceny v těch dvaadvaceti milionech čtverečních kilometrů roztažených přes dva světadíly od Baltu až ke břehům Tichého oceánu.

10 /  „Jmenuje se to tady Sědov. Osada i železniční zastávka. Jakutský kraj,“ řekla Zoja Petrovna Nikolajeva, starší seržantka leteckých sil Tamaře Medvěděvové, protože si pamatovala, jak se Tamara dotazovala strejdy Nikolaje na jméno osady.

„Nemám ponětí, kde to je. My jsme ve škole zeměpis Sovětského svazu moc neprobírali.“

„Na Aljašku je to blíž než do Moskvy… Tobě se v tom Československu špatně nežilo, nemám pravdu?“

Zpracovávaly spolu jeden smrk. Tamara loupala kůru a zpod kukly jí stále povlávaly rudé vlasy. „Narodila jsem se v Moskvě. Otec byl lékař. Emigrovali jsme v devatenáctém. To jsem ještě ani nechodila. Otec se uchytil v Brně. Nejprve v nemocnici a pak měl vlastní ordinaci.“

„A co jsi dělala ty?“

„Vdala jsem se. Muž je geometr.“

„Ptala jsem se na tebe. Co jsi teda dělala?“

„Vedla jsem domácnost.“

„To muselo bejt dost namáhavý.“

Zoja to řekla tak vážně, že Tamara nepostřehla ironii. „Ale ani ne. Leda když Saša přivedl hosty. Jinak jsem dělala společnici paní Herzigové. Měla tkalcovny, Herzig a spol. Pan Herzig byl pořád na cestách.“

„Co to je společnice?“

„Četla jsem jí knížky, obstarávala pochůzky, třeba švadlenu. Ona byla částečně invalidní.“

„Pán měl fabriku, madam potřebovala švadleny a společnici. No, loupej, loupej, ať se zahřeješ. Děti nemáte?“

„Čekali jsme na konec války. Někdy ve třiačtyřicátém mě pracovní úřad poslal do továrny. Byla to chemička. Celý město poznalo, kdo tam pracuje. Všem nám od nějakejch výparů zrudly vlasy.“

„Tak proto… Víš, vy z toho Československa jste všechny kontry.“ Kontra byl pohrdavý výraz pro kontrarevolucionáře. Tamara se opřela o loupák. Zojino prohlášení ji udivilo. „A ty nejsi kontra?“

„Já jsem sovětská občanka, kandidátka strany a bojovala jsem ve válce.“

„A proč jsi tady?“

„Dlouho tu nepobudu. Jen co se můj případ vyšetří a pravda vyjde najevo.“

Zoja sloužila u letectva jako palubní telegrafistka. Při jednom dálkovém letu sestřelili jejich čtyřmotorového Petljakova německé Focke-Wulfy nad Baltickým mořem. Posádka zahynula. Jedinou Zoju zachránili švédští rybáři. Do konce války byla internována v neutrálním Svédsku a pracovala na statku. Po válce ji Švédové vrátili do Ruska.

„Každý zajatec musel před vojenskou komisí dokázat, že nezradil, že se nedal zajmout dobrovolně a že bojoval až do posledního náboje. Víš, co jsou Vlasovci?“

„Vím.“

„Je jich támhle plno. Ani trochu je nelituju. Němci nás pustošili, vypalovali vesnice, lidi házeli zaživa do šachet, a oni se k nim přidali.“

„Ale ty nejsi zajatec.“

„Jenže nemám svědky na to, že jsem do Švédska neutekla dobrovolně. Nikdo z posádky nepřežil. Ale kamarádi z celý perutě podepsali žádost o mé propuštění. Už to řeší vojenská prokuratura. Jsem nevinná.“

„Jsem taky nevinná,“ řekla Tamara.

„Nevinné lidi sovětské vláda nevězní.“

„A co s námi provádějí ti Mongoli, to schvaluješ?“

„Neříkej jim Mongoli. Jsou ze středoasijských republik. Až se dostanu domů, podám o těch poměrech tady zprávu ústřednímu výboru strany.“

„A za co můžou ty dvě holky?“

„Ty odsud dostanu.“

Chvíli pracovaly mlčky. Tamara dávala stranou suché spodní větve, které si při západu slunce vezmou do baráku na topení.

„Halina Sawierská je taky kontra?“ zeptala se Tamara.

„Všechny Polky jsou neuvědomělý buržoasní nacionalistky.“

„Ale záda jsi jí namazala.“

„Musíme je převychovat, ale ne bičem. Až to všechno sepíšu, soudruh Stalin s nimi tady zatočí, na to vem jed.“

Z tábora zazněl zvon, znamení návratu. Zoja řekla: „Tvůj muž ti vzkazuje, že je v pořádku. Chceš mu taky něco vzkázat?“

Tamara, poučena, že se nemá moc vyptávat, usoudila, že výměna zpráv mezi důvěryhodnými lidmi probíhá při výdeji stravy. Zoja Petrovna měla toho dne službu a večer půjde pro šlichtu, které říkají boršč.

„Ať je klidnej. Že se těším na den, až se setkáme.“

„Nejspíš v lese. Až budeme čistit stromy, které oni porazí.“

Tábor, obehnaný drátěným plotem, byl rozdělen na větší část mužskou a menší ženskou. Obě části odděloval plot s brankou. Zatím se nikdo nepokusil projít. Zvykli si, že co není výslovně povoleno, je zakázáno. A trestní sazebník závisel na okamžité náladě člena ostrahy nebo dozorce, kteří byli také vězňové, jako Moťa Sidorenková. A protože vojáci i bachaři byli často opilí, nikdo raději nepokoušel osud. Opilec reaguje nepředvídatelně. Jeden mávne rukou, druhý hned sahá po samopalu.

Němečtí váleční zajatci, Vlasovci a „političtí“ Poláci dostali každé ráno dvoumetrové pily břichatky pro dva muže a sekery na vysekání klínu, aby strom padl určeným směrem.

Poražené stromy dál zpracovávaly ženy. Větví zbavené a oloupané kmeny vytahovali z lesa koňskými potahy místní usedlíci z osady Sědov a skládali je na jedno místo, kde parta řemeslníků stavěla dřevěnou halu pro pilu. Byli to ženisté polské armády, kteří byli zajati už v devětatřicátém roce, když si Sověti rozdělili s Hitlerem Polsko.

Sědov se lišil od českých vesnic. Dřevěné chalupy nebyly nahloučeny kolem návsi s hasičským rybníkem, ale roztroušeny po pasekách, jak osadníků přibývalo. Jejich malá hospodářství jim poskytovala skromné živobytí. Drželi koně pro práci v lese a za vydělané rublíky nakupovali to, co nedokázali vyrobit. Na dvou větších lánech hospodařil státní statek, sovchoz. Muži padli ve válce, pracovaly tam jen ženy a dědkové. „Režie“ statku pohltila jeho výnosy.

Zeňa Annikov, syn kořenářky Valerie Borisovny, propuštěný z armády, zařizoval instalaci budoucí pily. Za války sloužil u spojařů a po zranění ho poslali do elektrotechnického učiliště v Jakutsku. Nevydržel tam a vrátil se do osady. Ale něco ve škole přece pochytil. Montoval v hale už druhou instalaci, protože tu první neznámí pachatelé ihned rozkradli.

První trest za nesplnění normy dostala rudovlasá Tamara Medvěděvová z Brna. V zimě byla pracovní doba omezená, řídila se délkou dne. S návratem slunce se ráno začínalo dříve, večer se končilo později. Tamara, městská paninka, nepřivyklá tělesné námaze, úkol prodlouženého dne jednou nezvládla. Moťa Sidorenková, podle příkazu velitele tábora, rozdělovala práci tak, aby bylo patrné, která žena na práci stačí a která ne. I odolnějším ubývalo sil, které jim táborová strava obnovit nemohla. O proroctví Vlasovce Borise v Mikulově nemluvily, ale bylo přítomné při rozdělování chleba – dvě stě gramů denně, dva roky života.

Tamaru zavřeli do kobky. Byly to díry vykopané ve svahu, s hliněnou podlahou o rozměru jednoho čtverečního metru, kde nebylo možné ani ležet, ani stát. Kýbl na potřebu byl jediným zařízením kobky. Potrestaný dostával jen studenou stravu.

Tamara seděla obložená vycpanými pytli. Slunce začínalo hřát, ale v noci klesala rtuť na teploměru velitelského srubu hluboko pod bod mrazu. Než vojáci Tamaru odvedli, její poslední slova byla: „Nic neříkejte Sašovi.“

„Stejně se to dozví,“ řekla Zoja Petrovna, „v lágru se nic neutají.“

Ráno vytáhli Tamaru z kobky ztuhlou a zoufalou. V baráku jí Zoja Petrovna sáhla na čelo. „Má horečku. Takhle do práce nemůže.“ Moťa Sidorenková také sáhla Tamaře na čelo a řekla jí: „Počkej tu na mě. Půjdeme na medpunkt.“

Zavedla ženy do lesa, přidělila jim práci a pak se vrátila pro Tamaru. Medpunkt byl barák jako všechny ostatní, jen zařízení se lišilo. Na železných vojenských postelích byly slamníky povlečené přikrývkami. Kamna udržovala teplotu na deseti stupních. V přístěnku bydlil lékař, před uvězněním profesor medicínské fakulty a přednosta kliniky v Leningradě, David Sigmundoviš Rozengolc. Nenosil bílý plášť. Byl oblečen jako mnoho „politických“ do vyřazené pracovní vojenské uniformy. Veškeré vybavení medpunktu byl aspirin, peroxid vodíku, podomácku vyrobené dlahy na zlomeniny, několik balíčků obvazů a teploměr.

Vyšetřil Tamaru poslechem a poklepem a změřil jí teplotu. Moťa Sidorenková dávala pozor, aby nepodváděl. „Osmatřicet,“ řekl a teploměr jí ukázal.

„Osmatřicet neosvobozuje od práce,“ usadila ho Moťa Sidorenková.

„Má začínající zápal plic,“ řekl profesor Rozengolc tiše, aby bachařku nedráždil. Z jejího dechu cítil vodku.

„To vyprávějte medvědům, profesore… Ty se obleč a jdem si pro loupák.“

Večer stoupla teplota Tamaře na čtyřicet. Moťa podala zprávu komandirovi. „Židák může mít pravdu. Bude to zápal plic.“

„Na sanitní barák,“ rozhodl kapitán Petrov. Sanitní barák byl určen pro nevyléčitelně nemocné. Umírali tam vězňové opuštěni, aby nebyli na očích.

„Možná kdyby profesor… den, dva v medpunktu,“ zkusila to ještě Moťa.

„Den, dva a co s ní potom? Bude plnit normu? Zhýčkaná buržujka? Bude jen užírat chleba. Nejsme sanatorium.“

V baráku žen bylo toho večera ticho, rušené jen dotyky lžic o plecháče. Ženy pochopily výstrahu, co znamená nesplnit normu. Kobka je jenom zastávka na cestě do sanitního baráku. „Měla by se jí donést porce,“ řekla Marja Ivanovna, učitelka hudby z Prahy.

„Ta už ji nebude potřebovat,“ odpověděla Moťa Sidorenková. „Sežerte to za ni.“

Ale Tamařina plecháče se nikdo nedotkl. Moťa jej tedy sebrala, ohřála si šlichtu na svých kamínkách, přidala kousky slaniny, slyšely jak mlaská, a pak do sebe obrátila večerní dávku – dvě stě gramů vodky.

Inženýru Alexandru Ivanoviči Medvěděvovi dovolili deset minut u Tamařina lůžka v sanitním baráku. Když přišel, ještě žila. Pod dohledem strážného se drželi za ruce a plakali.

Pod strážní věží přibyla ve sněhu sedmá tyč. Věra si vzpomněla na ten večer v Brně na jatkách, kdy Medvěděvovi seděli u zdi a připomínali jí dva opuštěné zajíčky. Znovu a ještě mocněji se přihlásila touha po domově. Vracely se vzpomínky na holčičí hry a na skákání přes švihadlo… Jak na Štěpána chodila s ostatními dětmi s uzlíčky na koledu k sedlákům. Jak jednou maminka uvařila česnečku a nic do ní neměla. Řekla Věře, aby došla k hospodáři Tůmovi a poprosila ho o vejce. Hospodář jí řekl, ať jde do stodoly, kde slepice snášely a vezme si jich pět.

Nebo jak chodila do kina. Vždycky v polovině promítání byla přestávka, aby uvaděčky prodaly eskymo. Chlapci si šli na ulici zakouřit. Po zazvonění típli cigarety a vraceli se do stmívání v kinosále. Vstupenky už nikdo nekontroloval. Toho využívali chuďasové, kteří neměli peníze na vstupné. Přidali se ke kuřákům a obsadili prázdná sedadla. Věra viděla řadu filmů od poloviny. Světlo jeho očí, Páter Vojtěch, Přednosta stanice.

Růžena Lukášová měla vymoženost, kterou bylo tehdy ve venkovských chalupách vidět jen zřídka: gramofon. A tak si pouštěly desky s písničkami. Na nálepkách ve středu desek a na papírových obalech byla vytištěna jména oblíbených zpěváků: Arnošt Kafka, Inka Zemánková, R. A. Dvorský.

Nedokázala se smířit s myšlenkou, že svět jejího dětství zmizel v nenávratnu.

Moťa Sidorenková zapískala na píšťalku. „Do dřepu, dámy, do dřepu!“ Aby se ženy necouraly jak je napadne, Moťa vždycky jednou dopoledne a jednou odpoledne odpískala přestávku. Ženy poodešly a dřeply si k vykonání potřeby.

„Neslyšelas?“ otázala se Marji Ivanovny.

„Mně se nechce,“ odpověděla Marja Ivanovna, ale skutečnost byla jiná. Styděla se i mezi ženami. Ještě se pořád dokázala stydět.

Moťa netušila, že kolektivně provedený výkon, navzdory tragice místa a času, má v sobe cosi komického, co ulamuje hroty národnostním předsudkům, pozůstatkům z dob, kdy moc nad zeměmi, kde se ženy narodily, přecházela z jedněch vládců na druhé a kdy staré křivdy byly opláceny novými.

Ženy byly tu chvilku z doslechu a Zoja Petrovna jen hlavou naznačila, že mluví o Motě Sidorenkové. „Je tu za vraždu.“ A stručně vylíčila, co se dozvěděla. Moťa za války pracovala v závodě na výrobu dělostřelecké munice. Aby si vydělala víc, chodila na noční směny, za které byl příplatek. Její manžel, nepostradatelný v zázemí, na to spoléhal a tahal si domů ženské. Moťa se jednou kvůli nějaké poruše na lince vrátila domů dřív a našla ho v posteli s cizí babou. Nic neřekla, šla do kůlny, bydleli na předměstí, vzala rýč a usekla manželovi hlavu.

„Kolik jí za to dali?“

„Dvacet.“

Při návratu k poraženým kmenům se stalo cosi neobyčejného. Jarmila Ferklová se pokusila vyrvat loupák Lejdy Krawiec z ruky a křičela: „To je můj loupák!“ Stála tu před nimi úplně jiná žena než na jakou si zvykly.

„Loupák jako loupák,“ bránila se Lejdy Krawiec, „vyber si,“ a ukázala na odložené nářadí.

„Tohle je můj loupák, poznám ho podle těch suků na násadě a já ho chci. Pospíchala jsi, abys tu byla první, protože je ostrej, je čerstvě nabroušenej. Nemysli si, že jsem si nevšimla, jak po něm od rána paseš.“

Ženy stále nemohly uvěřit, že je to stará Jarmila Ferklová, která celé týdny blouznila o tom, že se musí umýt okna a napastovat parkety, aby je Oskar před příbuznými nepomlouval. Samo se to spraví, předvídal Vrangelovec Papírník, když se Ferklová po bukurešťském přepadu minula s rozumem. Spravilo se to náhle, v jediném okamžiku, kdy Ferklová nabyla přesvědčení, že se děje křivda, jestliže výhoda má připadnout někomu jinému než jí. Byla to opět ta Ferklová, jak ji Věra znala z Brna.

Tahanici ukončila Moťa Sidorenková. Sporný loupák dala bez přemýšlení nejbližší ženě, Stefi Gersdové. „Nářadí přiděluju já.“ Ferklová se nadechovala k protestu, ale Moťa ji zarazila. „Chceš taky do díry?“

„Ne, prosím,“ odpověděla Ferklová, protože před autoritou se vždycky hrbila.

Po skončení směny šli muži a ženy do tábora v jednom proudu. Ferkl se připojil k manželce a cosi jí podal. Zastrčila předmět za košili.

Po večeři vytáhla Ferklová zpod matrace válcový pytlík asi loket dlouhý, který potají ušila z hadrů. Venku do něj sypala písek a dusala ho kůlem.

„Co to děláš?“ zeptala se Moťa Sidorenková.

„To je překvapení.“

„Překvapení?“

„Dovolte mi, abych to dokončila.“

Proti tomu bachařka nic nenamítala. Každý člověk je zvědavý a Moťa Sidorenková nebyla výjimkou. V baráku řekla Ferklová dceři Zdeně: „Svlékni se.“

„Proč?“

„Neodmlouvej a svlékni se.“

Malá Zdena Ferklová kamarádila s Naďou, pomáhala jí, pokud osmileté dítě může pomáhat devítiletému. Z hadříků a dřívek si udělaly loutky a hrály divadlo, jak si to pamatovaly z domova. Stateční rytíři osvobozovali krásné princezny z moci ďábelských bab, draků a černokněžníků.

Zvědavost se zmocnila všech. Zdena se vysoukala z pytloviny. Úplně vespod měla košilku z domova. Výstřih kolem krku, konce krátkých rukávů a spodní lem měla obšitý krajkami.

„Chtěla byste mít takové ozdoby na prádle, chtěla?“ otázala se Ferklová bachařky. Moťa váhala s odpovědí, ale Ferklová už poznala její chtivost po něčem odlišném. Vytáhla zpod košile věc, kterou jí při návratu z lesa podstrčil manžel. Byly to tenké kolíčky vyřezané z lipového dřeva, asi dvě dlaně dlouhé. Na jednom konci měly hlavičku velikosti třešně, na druhém rozšířenou obrubu.

Jak to mohl někdo vyřezat, když nikdo nesmí mít nůž? Věra po tom nepátrala. Pamatovala si jedno pravidlo pro život v lágru: Je lepší některé věci nevědět.

„Tomu se u nás říká paličky,“ řekla Ferklová. Pocházela z kraje, kde se pomocí paliček vytvářejí krajky. „Namotá se na ně nit, třeba taková, jakou jsme si šily šaty z pytlů. Tenhle válcový pytlík, to je poduška. Do ní se zapíchají špendlíky.“

„Špendlíky tu neseženeš,“ řekla Sidorenková.

„Tak hřebíčky. Ve skladu mají hřebíčky. K nim se přivážou ty nitě namotané na paličkách. Paličky se pak prohazujou, až z toho vznikne takováhle krajka. Seženete mi ty hřebíčky a kus papíru?“

„Nač papír?“

„Na ten předkreslím vzorek, jestli mi půjčíte tužku.“

Moťa hřebíčky a papír sehnala a řekla: „Nemysli si, že se vyhneš práci v lese. S tímhle si hraj po večerech a v neděli.“

Ferklová upaličkovala první výrobek: podložku pro čajovou konvici.

„To je jen ukázka co bych dokázala, kdybych měla špendlíky a jemný nitě.“

Moťa se šla pochlubit veliteli tábora, kapitánu Petrovovi. Komandir okamžitě domyslel důsledek: trh v Jakutsku. Tahle baba mi vydělá na motocykl. Viděl je tam, trofeje přivezené z Německa, Československa a Rakouska. Začal shánět nitě a špendlíky.

Do týdne byla Ferklová převelena na práci v kuchyni. Rozumělo se samo sebou, že Zdena chodila s matkou. Vracely se už odpoledne. „Co tam celou tu dobu děláš?“ zeptala se Věra Zdeny.

„To je různý. Dneska jsem vymazávala formy pro pečení chleba.“ Ruský chleba má podobu velkých cihel, protože se peče ve formách.

„A čím je vymazáváš?“

„Olejem. Dali mi klacek, na něm je namotaný hadr, namočím ho do plechovky a vymazávám.“

„Tak to bude tím olejem,“ řekla Věra.

„Co bude tím olejem?“

„Takovej zvláštní čuch má ten chleba.“

„Oni ten olej přinesli z autodílny.“

V táboře byla dvě nákladní auta, jeden kolový a jeden pásový traktor. Byly většinou odstaveny. Buď pro ně neměli naftu, nebo nešly ve velkých mrazech nastartovat. Pod pásovým rozdělávali ohýnek. Marně.

„To vymazáváš formy na chleba strojním olejem?“

„Jinej tu není.“

Ženský barák dostal větší příděl dřeva na topení. Ferklová si stěžovala, že se ztuhlými prsty nemůže panu veliteli tak rychle vyhovět. Ferklovou odtud tak hned nepustím, řekl si velitel. Takový důsledek ovšem Ferklová nepředvídala.

Sníh už kolem poledne tál, sesedal se, ale z kouta pod strážní věží čouhalo z bílé krusty dál sedm tyčí. Jednoho dne přivezl strejda Nikolaj od železniční stanice plechový sud s páchnoucí tekutinou.

„Fuj, co to tak ohavně smrdí?“ podivila se Marja Ivanovna. Ve své hudební škole v Praze se s něčím podobným nesetkala.

„To je lyzol,“ řekla Věra, obeznámená z vesnic s různými řemesly. „Sedláci tím natírali dřevěné ploty, aby se jich nechytala zelená plíseň.“

„Přivezli ho asi na stavbu té pily.“

Sud zatím zůstal u velitelského srubu. Jedna parta zajatců dostala ráno krumpáče, rýče a lopaty místo seker a pil. Nařídili jí, aby na jednom místě v lese odhrabala sníh a rozdělala tam oheň. Zajatci měli vykopat jámu a země byla ještě zmrzlá.

Ráno ženy zjistily, že sedm tyčí pod věží zmizelo. Nosiči mrtvol odvlekli těla vězňů, zemřelých v zimních měsících, a naházeli je do vykopané jámy. Nováčkové – 0 k nim patřily ženy z transportu – poznali, k čemu se tu používá lyzol. K polévání mrtvol před tím, než je zahrnou hlínou.

Když se ženy večer vrátily z lesa, Ferklová, která po kratší směně v kuchyni pilně paličkovala, měla pro ně překvapující zprávu. Inženýr geometr Alexandr Ivanovič Medvěděv následoval dobrovolně svou ženu Tamaru. Spáchal sebevraždu. Učinil tak velmi zvláštním způsobem. Večer, před zavřením baráku, se vytratil. Vězňové se počítali při příchodu z práce, ale před spaním už ne. Venku na sebe obrátil vědro vody, a protože v noci rtuť teploměru stále klesala pod nulu, zmrzl. Hodili ho do té jámy a polili lyzolem. Zbylo ho už jenom na dně, protože také v mužské části tábora se během zimy objevila pod strážní věží řada tyčí.

Moťa Sidorenková řekla: „Za tejden přestanou mrazy. Stihl to jen taktak.“

Další Brňák z našeho transportu, pomyslela si Věra. Kdopak je na řadě teď? S Naďou si zvykly vždycky se před spaním pomodlit. Počkaly, až Moťa Sidorenková odejde na latrínu, klekly si u palandy, sepjaly ruce, Věra začala a Naďa se přidala, až se modlitbu také naučila: „Pane Bože, svatá Panno Maria, obraťte k nám svou tvář, smilujte se nad námi. Jsme opuštěné a nemáme nikoho, kdo by se nás zastal. Dejte, ať se vrátíme domů. Pane Bože, jestli slyšíš naši prosbu, dej nám znamení. Amen.“

Zoja Petrovna, uvědomělá sovětská občanka, která přežila sestřelení letadla, je několik dní mlčky pozorovala a pak řekla Marje Ivanovně, dceři ruských emigrantů z Prahy: „Chudinky malý. Věří, že tenhle blábol jim pomůže? Pověz jim, že je to marný, protože Bůh není. Odsud je dostanu já, jen co prokuratura můj případ projedná.

„Tohle jim neřeknu,“ odpověděla Marja Ivanovna, „protože by mi to nevěřily. Chápeš, že je to drží při životě?“

„Ty jim to neřekneš, protože sama věříš v Pánaboha, toho hodnýho vymyšlenýho dědu.“

„Jsi na omylu. Já jim tu víru závidím. Sama jsem ji ztratila. Kdyby byl Bůh, nemohl by strpět lágry. Kdybych měla odvahu jako Saša Medvěděv, s touhle mizérií bych skončila.“

„Sežeň si provaz. Silnejch větví je tu dost.“

„Jenže já nemám tu odvahu.“

Věře pak Marja Ivanovna pověděla něco jiného: „Věro, neměly byste se modlit tak okatě. Moťa Sidorenková se to dozví. Někdo se bez zlého úmyslu prořekne. Modlete se na palandě, tiše a vleže. Taková modlitba je stejně platná. Motě by to možná nevadilo, ale jak se to dozví komandir, bude zle. Pánaboha bolševici zakázali. Mohlo by to ztížit vaše propuštění domů.“

Poslední věta Věru rozrušila. Chytila se jí, jako se tonoucí chytá pověstného stébla: „Naše propuštění? Vy něco víte?“

„Zoja Petrovna jen čeká na vyjádření prokuratury.“

„Proku… čeho?“

„To je úřad, který vznáší obvinění.“

„Myslíte, že by nás dokázala dostat domů?“

Marja Ivanovna nechtěla probouzet klamné naděje, ale ani podlamovat Věřinu víru. Řekla: „Odvahu má.“

Po tom rozhovoru se dívky modlily už potichu a skrytě a přidávaly větu: „A Zoju Petrovnu ať osvobodí.“

Věra vždycky po modlitbě pocítila úlevu a celý den se na tu večerní chvilku těšila. Ale toho večera ji to zase táhlo ven, podívat se na hvězdy, které teď stejně svítí nad Brnem, nad jejich ulicí, nad domovem. A jak tak hleděla vzhůru, nebe se rozevřelo. Nebyl to hrom ani blesk, neslyšela žádný zvuk, jen uviděla zář, která vyšlehávala z jakýchsi tajemných dálek. Na bílém pozadí se střídaly barvy, které ani nedokázala pojmenovat. Červená nebyla zcela červená a modrá nebyla zcela modrá. Přecházely jedna do druhé, jako by se nad ní prolínaly dvě duhy, vyšlehovaly a mizely a opět se na jiném místě a v jiné podobě objevovaly.

Dal mi znamení, to byla první Věřina myšlenka, když pominul první úžas. Bůh mi dal znamení. Naplnilo se magické číslo tři. Poprvé pocítila závan jakési síly mimo sebe samu, když v Bukurešti vykřikla „Mami!“ v okamžiku, kdy se blížila lokomotiva. Podruhé to bylo v tu vteřinu, než se nad ní zaleskla sekera v matčině ruce. Potřetí dnes.

Ztratila pocit plynutí času, nedokázala odhadnout, zda zázrak trvá vteřiny nebo hodiny, byla zcela unesena jevem nikdy neviděným a netušeným, který nemůže být ničím jiným než znamením božím, tak vroucně očekávaným.

Byla zaujata nebeskou podívanou a zpočátku vůbec nepostřehla, že není sama. Ve stejnou dobu bylo v ženské i mužské části tábora venku několik osob. Jejich údiv a výkřiky přivolaly další obyvatele baráků. Jeden ne zcela střízlivý a ne zcela gramotný strážný dokonce vystřelil vzhůru dávku ze samopalu. Slyšel před časem v rozhlase, že výbuchy dvou amerických superbomb nad Japonskem byly doprovázeny neobvyklými světelnými jevy a domníval se, že je to útok Američanů na Sovětský svaz.

Jak náhle se světelný jev vynořil, tak náhle zapadl. Věra se vrátila do baráku, kde letecká spojařka Zoja Petrovna poučovala ženy, že jde o fyzikální jev nazvaný polární záře. Neměla potřebné vzdělání a nedokázala vysvětlit, co záři způsobuje.

Věra se jen pro sebe usmívala a pomyslila si: Říkejte si co chcete, já vím své. A toto přesvědčení ještě zesílilo, když druhý den strejda Nikolaj – přijel si pro prázdný sud od lyzolu – vyprávěl, že taková záře se nad Sědovem objevila, co on pamatuje, jenom jednou, v pětatřicátém roce. Muselo to být znamení boží, protože Vaška, tesaře Ščerbakova syn, deset let nevysvětlitelně osleplý, náhle nevysvětlitelně nabyl zraku.

Mezi německými zajatci i ruskými trestanci byli muži natolik vzdělaní, že podobné pověry sibiřských osadníků uvedli na pravou míru. Cosi tlačilo na Vaškův zrakový nerv – a náhle přestalo. Že to bylo v okamžiku polární záře je náhoda, jaké se stávají.

Ale Věra věděla své.

„Vy tomu věříte?“ otázala se Marja Ivanovna strejdy Nikolaje.

„Abych vám řekl pravdu, nevím. Já byl ve válce, poznal jsem kus světa. Ale některý lidi tady neviděli ani železnici. Všeobecné mínění v osadě je, že to znamení boží bylo, protože tesař Ščerbakov se tenkrát denně modlil, aby mu Bůh dal znamení.“

„A ten Ščerbakov ještě žije?“

„Ten tu bude do sta. I do lesa chodí na práci. Lágr mu dává vydělat. Přitesává kmeny, co se z nich řežou prkna, aby byly na obou koncích stejně silný, jinak by se prkna zužovaly.“

„Tak mu vyřiďte, že jedna naše vězeňkyně se taky modlila, aby jí Bůh dal znamení.“

„Ale ale. A kterápak?“

„Támhle ta holka.“

„Ta? Vždyť je to ještě dítě. Co tady dělá dítě?“

„Sebrali ji v Československu s matkou. Matka tu umřela.“

Marja Ivanovna nepokládala za nutné zasvěcovat strejdu Nikolaje do podrobností. Na znamení boží nevěřila, ale chtěla, aby se to v osadě vědělo.

„Tak Čechoslovačka, hm,“ pokýval strejda Nikolaj hlavou. „Slyšel jsem o tý zemi, ale nebyl jsem tam.“ Pak pobídl koníka. Odvážel prázdný sud od lyzolu a odměnu za služby táboru: odřezky. Ostatní chalupníci si dřevo opatřovali sami, ale strejda Nikolaj byl jednoruký, a to se v lese těžko pracuje.

11 /  „Vstávat, vstávat!“ vykřikovala Moťa Sidorenková a bušila do vědra jako ve všední den. „Na středu připadá Den vítězství. Musí se dnes, v neděli, napracovat.“

Den vítězství… Takže zítra mi bude patnáct let, pomyslela si Věra. Jak asi vypadám? Naposled viděla svou tvář v zálivu Dunaje na Margaretině ostrově v Budapešti. Zrcadla v žádném baráku nebyla, protože i střep je zbraň. Po odchodu mrazů protékal táborem potok, ale jeho hladina byla zvlněná. Kalendář si vyrobily jen Němky z březové kůry, ale s nimi si Věra nerozuměla.

Mám za sebou první ze dvou roků života, které nám vyměřili přídělem chleba. Naďa se za ten rok vytáhla, ale i nejmenší uniforma na ní visela jako veteš na polním strašákovi. Rukávy blůzy i nohavice kalhot měla několikrát ohrnuté. Zimní oblečení bylo uloženo do skladu. Ženy dostaly černé vězeňské uniformy ze štiplavé látky, hrubě tkanou opotřebovanou pokrývku a sadu spodního prádla. Obleky neměly kapsy, aby nebylo co skrývat. Kromě doby vymezené k jídlu nesmí mít vězeň u sebe ani kousek chleba. To se považuje za přípravu k útěku.

Kdyby někdo před rokem Věře v Brně prorokoval, co zažije, považovala by to za výklad zlého snu. Ty úmorné pochody, celé týdny v dobytčích vagonech bez jediné přikrývky, ty noci hrůzy v Budapešti, nekonečná sibiřská zima s nohama omotanýma hadry, ten chléb, pečený na motorovém oleji, šílenství matky, ta sekera v její ruce a to zmrzlé tělo s hlavou nazad vyvrácenou, s otevřenými ústy a vypoulenýma očima, které jí nikdo nezatlačil.

Večerní modlitba ji spojovala s domovem a ve vzpomínkách bylo vše krásné, i to, co za krásné sotva kdy považovala: úmorné práce na poli při jednocení řepy cukrovky, poklízení ve chlévech a prasečincích. Dojetí vyvolávala vzpomínka, jak jí týdenní tele olízlo ruku drsným jazýčkem.

Jedinou nadějí zůstávalo propuštění Zoji Petrovny Nikolajevy, která jim slíbila, že je z lágru dostane. Proto pořád přidávaly do své prosby Pánubohu a Panně Marii tu větu: Ať Zoju Petrovnu osvobodí.

A tak v onu květnovou neděli Věra ořezávala větve a loupala kůru a vzpomínala, jak jí maminka dala k narozeninám vždycky nějaký dárek. Panenku, někdy třeba jen mejdlíčko v podobě rybičky, nebo mašli do vlasů. Jednou dostala od sedláka kotě. Co se s Rozinkou asi stalo? Kdopak tam po nich bydlí? Nechávají si vducávat její hlavinku do dlaně, nebo ji dali utratit? Pomyšlení na Rozinku Věru vždycky roztesknilo. Kočka se stala symbolem domova, symbolem štěstí, které je opustilo.

Ze vzpomínek ji vytrhl hlas Zoji Petrovny. „Dělej alespoň že děláš. Sedni si jen když se nedívá.“ Tolik už Věra rusky rozuměla, ale slova nebyla určena jí, protože na kmeni seděla Marja Ivanovna. Řekla na svou obranu: „Když ona se dívá skoro pořád,“

Moťa Sidorenková, bývalá dělnice, věděla, že člověk nemůže těžce pracovat deset hodin bez zastavení. Kapitán Georgij Makějevič Petrov měl poněkud odlišný názor. Kdyby uviděl Marju Ivanovnu posedávat na poražených kmenech, mohlo by se stát, že Moťa dostane druhý den pilku a loupák a některá jiná trestankyně na ni bude řvát: „Budíček! Vstávej! Ona snad chce snídani do postele!“

Moťa si už povšimla, že Marja Ivanovna posedává déle než druhé ženy. Parta však plní normu a odevzdává denně stanovený počet metrů odvětvených a oloupaných kmenů. Než skončila pracovní neděle, Moťa měla k ruské partě kratší řeč: „Nemyslete si, že nevidím, že ji krejete. Jo, o tobě mluvím, Marjo Ivanovno. Vy to odřete za ni. O to dřív se odděláte, krávy pitomý.“

„Nás v Pionýru a v Komsomolu učili něco jinýho,“ řekla Zoja Petrovna.

„Tohle není Pionýr ani Komsomol. To je nápravnej pracovní tábor, kde je každej sám za sebe. Buď svoje provinění poctivou prací smeje, nebo potvrdí, že je nenapravitelnej nepřítel socialismu a takovej ať nečeká žádný milosti. Tak si to naposled rozmyslete, vy krávy, jestli chcete zhebnout, nebo ještě někdy vidět svý milovaný fakany, manžílky nebo koho jste tak zklamaly.“

Věra sice nerozuměla všemu, ale pochopila, že se hraje o život Marji Ivanovny. Učitelka hudby byla oběma sestrám nejbližším člověkem na světě. Prodělaly spolu dlouhou cestu do lágru. Už při umírání Tamary Medvěděvové si Věra uvědomila, že ženy, které měly dřív snadný život bez tělesné námahy, dobrou stravu a pohodlí, v sibiřském pracovním táboře se neudrží dlouho naživu. Z vyprávění věděla, že si Marja Ivanovna v čase dospívání pobyla pár měsíců v plicním sanatoriu někde ve slovenských horách. A teď začala pokašlávat. Neklamné známky brzkého zhroucení Marji Ivanovny Věru rozrušily. Co pro ni mohu udělat?

„Paní Ferklová, nemohla byste sehnat pro Marju Ivanovnu něco k jídlu navíc? Jinak umře.“

Ferklová hned neodpověděla. V kuchyni zaslechla řeči o uzavřených a nezjistitelných spolcích vězňů, kteří drží při sobě a dokážou se pomstít, jestliže se domnívají, že někdo může jejich partu poškodit. Nevěděla, zda je to Věřin nápad, nebo ji ruská šajka nastrčila, protože jsou krajanky. Odpověděla proto neurčitě: „To je těžký.“

„Vím, že je to těžký, ale není to nemožný.“

Zdeně, která chodila s matkou do kuchyně, se tvářičky zase zakulatily a měly zdravou barvu jako v dobách německé okupace Čech a Moravy, kdy Ferklovi měli vyšší příděly než české obyvatelstvo. Věra už nevídala manžela Ferklové a jejich dva syny, ale nepochybovala, že i oni už nemají vpadlé tváře a slídivé oči věčně hladových vězňů. Zdeně matka přísně zakázala mluvit o tom, jak to chodí v kuchyni při vaření a vydávání stravy, ale Zdena patřila k chlubivým. Těm činí největší radost pomyšlení – heč, já mám, co ty nemáš.

Od Zdeny Věra věděla, že do kuchyně přivezli jáhly a rýži. Výživné kaše dostanou jen pomocníci orgánů, kteří jsou sice vězňové, ale na společenském žebříčku tábora obsadili ty vyšší příčky. Skladníci, účetní, úkoláři a dohlížitelé jako je Moťa Sidorenková.

Z denního přídělu potravin, které přijdou do kotlů, vrchní kuchař Kulikov, odsouzený za černý obchod v hotelu pro zahraniční delegace, oddělí nejprve část pro privilegované a teprve pak pošle pomocníky s motykou odkopnout z hromady zmrzlých brambor, zelí a mrkve suroviny pro uvaření jídla obyčejných vězňů. Při vydávání boršče se odsouzencům za kriminální činy nabírá zespoda kotle, „politickým“ z vrchu, kde je šlichta řídká.

„Ráda bych té panince z Prahy pomohla, ale jídlo se kromě hromadných odběrů vynášet nesmí,“ řekla Ferklová.

„Třeba by to šlo právě při hromadným odběru, až budu mít službu já nebo Zoja Petrovna.“

„Ano? A jak? Zapomínáš na kontrolu. A i kdyby se to přes kontrolu proneslo, první zak to sežere sám.“

Ferklová se už naučila používat pohrdavé označení zak.

„Půjdu si pro to sama.“

„Sama? Koleduješ si o malér. Nikdo samotný nesmí udělat po lágru ani krok. Kromě cesty na latrínu. A i tam je lepší chodit ve dvou.“ „Tak půjdeme dvě. Zoja Petrovna určitě neodmítne.“

„Co když to práskne?“

„Zoja? Nikdy.“

„Holka, ty neznáš lidi. A zvlášť ne tady. Ani si neumíš představit, čeho jsou schopný pro kus žvance. Ne, to musí zůstat jen mezi náma. Misku jáhelný kaše ti schovám. Jenže já končím odpoledne a ty až večer.“

„A nemohla byste tu misku přinést sama? Paní Ferklová…“ „Myslíš, že ji miska kaše spasí?“

„Dneska miska kaše, zítra kousek chleba navíc. Hlavně bude vědět, že se o ni staráme, že na ní někomu záleží.“

Ferklová chvíli rozvažovala, anebo se jen tvářila, že rozvažuje, jak to provést. „Dobře. Zítra přinesu kaši v plechovce na čaj. Položím ji na polici dnem vzhůru. Bude to vypadat, že je prázdná. A nebuď blbá. Polovinu sněz sama.“

„To budete moc hodná, paní Ferklová,“ řekla Věra a její poznámce nevěnovala pozornost.

Následujícího dne Věra jahelnou kaši v plecháči nenašla. „Nešlo to, Věrko, věř mi, že jsem měla nejlepší vůli, ale nešlo to. Neumím se přetvařovat. Kulikov, vrchní, mě pořád sledoval, asi na mně bylo vidět, že chci něco šlohnout. Koukal se mi pořád na ruce, nemohla jsem nic dělat.“

Jakpak asi podstrkuje přídavky rodině, pomyslela si Věra, ale zeptat se na to nechtěla ani Zdeny. I když ta to určitě ví. Pak ji napadlo požádat Zdenu, aby něco z kuchyně pronesla, ale nápad zavrhla. Zdena by už matce vyzvonila a ta by mě sepsula, že přivolávám neštěstí na dítě.

„Pozítří budu mít v kuchyni službu do večera,“ řekla Ferklová. „Něco dám stranou, ale musíš přijít sama, jestli se odvážíš.“ „Odvážím se.“

„Víš, co děláš. Sama po táboře a ještě s jídlem. Za to se dává deset dní do díry. Studená strava, obden hladovka. Když vylezeš, nedokážeš se ani postavit. Je z tebe hadr.“

Věra využila krátký čas mezi večeří a zamčením baráku. Předstírala, že jde na latrínu, ale pak si to namířila ke kuchyni. Šla pomalu, aby nevzbudila pozornost orgánů, jak se říkalo všem, kteří nepatřili k vězňům. Měla připravenou výmluvu pro případ, že by ji orgán zastavil. Jde sdělit Ferklové, že jim dochází petrolej. Jestli chce ještě po skončení kuchyňské služby v baráku paličkovat – dělá to přece pro komandira – ať si petrolej donese.

Zaškrábala tiše na okno, jak se s Ferklovou domluvila. Ferklová vykoukla a zasyčela: „Odpal, je tu revize zásob.“

Věra poodešla, napůl se schovala za roh skladu a pozorovala kuchyňský barák. Panovalo v něm naprosté ticho. Pak světlo v oknech zhaslo a vyšla jen Ferklová se Zdenou. Věra stihla dorazit do baráku před zamčením.

„Kde se couráš, sakra,“ osopila se na ni Moťa.

„Byla jsem na biografu.“ Jestli se tam Moťa šla před tím podívat, bude zle. Ale naštěstí nešla. Věra pochopila, že od Ferklové nedostane pro Marju Ivanovnu ani drobeček.

Jednou se při práci v lese party poněkud pomíchaly. Po dlouhé době uviděla Věra sládka Papírníka a profesora dějepisu Ilju Vladimiroviče Davydova, se kterými cestovala několik týdnů v dobytčím vagonu.

V polední přestávce za nimi přivezli boršč, který byl studený, ale zhltli ho, jako by to byla nejchutnější pečínka. Profesor Davydov potom vstal, položil na pařez klacík tak, aby na šířku dlaně přečuhoval, a delším klackem ho právě v tom převisu napálil. Klacík odletěl asi dvacet kroků daleko.

„Pořád si hraje,“ řekl Papírník a vypravoval, jak profesor vyrobil past na myši, které chodí do baráku na chleba. Na okraji vědra sestrojil jakousi houpačku z laťky, na jejíž konec nad vodou umístil návnadu. Myš se vydá po laťce, ale než se dostane k návnadě, zhoupne se a spadne do vody. Utopí se, protože se po hladké stěně vědra nevyškrábe a houpačka se vrátí do původní polohy. Ráno je ve vědru několik utopených myší.

„A kolik myší jste už nachytali?“ zeptala se Věra.

„Moc ne, protože návnadu vždycky někdo sežere. I když je to jen kostička chleba.“

Konec rozhovoru profesor Davydov zaslechl. S klackem v ruce přisedl k Věře a Papírníkovi. „Říkají mu hračkář. V každém chlapovi, i když vyroste, je pořád kus malýho kluka. Zatímco v každý malý holce je už kus lejdy Mackbeth.“

Věra nikdy neslyšela o lady Mackbeth a sotva by to jméno dokázala opakovat.

„To přeháníš,“ řekl bývalý Wrangelův důstojník Ladislav Papírník.

„Že přeháním? Nesnášenlivost v rodinách způsobuje vždycky tchýně, nikdy tchán.“

„Kdo máte co do různých?“ zeptal se velitel tábora, kapitán Petrov. „Ty, Sidorenková, počkej, až budeš na řadě.“ Velitel svolával předáky part a dohlížitele, aby jim přiděloval nové úkoly, nebo aby je sepsul, že tábor neodvádí práci, jaká se očekává, což bylo častěji.

Toho dne představoval i nového velitele ostrahy. Vojáci ze středoasijských republik byli přeloženi k jiné službě. Tábor budou napříště hlídat ruští mladíci. Byli to nižší poddůstojníci, kterým odebrali hodnost za nějaké provinění proti vojenským řádům. Takový člověk si potřebuje na někom vybít vztek a je proto vhodným strážcem vězňů.

Útvary ostrahy se střídaly také proto, aby při delším styku s vězni nedocházelo k dohodám: Ty pošleš mé rodině zprávu kde jsem, a má žena sežene tvé mamině puťovku do Livadije.

Jednomu předákovi uložil komandir vyrobit podle výkresu nosítka z prken a latí. „K čemu to?“ otázal se předák. Komandira otázka zaskočila. Ale jen na vteřinu, na dvě. „K nošení dříví.“

„V tom případě bych ten model vylepšil. Čtyři latě navíc na stojato, aby se polena nerozutíkala.“

„Ty tu nejsi od toho, abys něco vylepšoval, ale dělal, co se ti nařizuje.“ A tím byl bod vyřízen a odškrtnut.

„Dále budeme potřebovat pět sudů lyzolu.“ Nyní se už nikdo nezeptal, proč tolik. Dále: Za severním plotem započne výstavba nového tábora. Podezdívky baráků budou kamenné. Nutno vyslat jednu partu do lomu, kde sědovští lámou kámen na pece a komíny, a druhou k těžbě písku do malty.

Stromy na trase budoucí železniční vlečky byly vykáceny a party německých zajatců začnou klást koleje. Pražce, napuštěné izolační látkou, koleje, úchytky a šrouby jsou už složeny na zastávce v Sědově.

Pacholci Germáni na tom vydělají, protože pracovní doba se jim zpočátku zkrátí o čas pochodu na pracoviště a zpátky.

„Co takhle vozit je tam gazikama. Alespoň část?“ otázal se jeden dozorce.

„Na to nám příděl nafty nestačí. Vláda ji musí dodávat do střední Evropy a vytlačovat z trhu Američany.“

Než se vlečka dostaví, přijde slíbené zařízení strojní pily. Místní sovět žádá o připojení Sědova k elektrické síti. Zatím to není možné, protože příkon stačí jen k pohonu pily. Elektrifikovat se bude jen velitelský srub.

Když došla řada na Motu Sidorenkovou, řekla: „Ta nána od letectva, Zoja Petrovna Nikolajeva, dělá jen těžkosti. Už to prý nebude dlouho trvat a dostane se ven. Měl byste ji seřvat vy, soudruhu kapitáne.“

„Plukovník mi řekl, že její případ se ještě řeší.“

„Takže ona se nakonec odsud dostane. Nechala se slyšet, že napíše orgánům, jak to tady chodí.“

„Z toho kopřivku nedostanu. Držím se předpisů. Plukovník za mnou stojí, takže Zoja Petrovna může popsat stohy papíru. Jaké těžkosti jsou to zase teď?“

„Jedna kontra z Československa, Marja Ivanovna Makarovová, je na odpis.“

„Běloručka?“

„Učitelka hudby. Nestačí plnit normu ani na padesát procent, ale ty krávy to odřou za ni. Parta jako celek normu plní, protože Zoja je ukecala řečma, co si pamatuje z Pionýra a z Komsomolu. Pořád se ohání tím, že je kandidátka strany.“

„Blbost. Zakům se členství automaticky ruší.“

„Tak co s tím mám, kurva, dělat?“

„Moc chlastáš, Sidorenková, leze ti to na mozek a proto tě nenapadne to nejjednodušší řešení.“ Odmlčel se. Jednak aby dal Sidorenkové možnost to řešení najít, a za druhé, aby ostatní mohli ocenit jeho důvtip. „Přeřaď tu kontru do německý party. Do tejdne z ní máš kandidátku na sanitní barák… Igore.“

„Slyším, soudruhu kapitáne.“

Igor, vrah tchyně a proto velitelův oblíbenec, byl normovač, úkolář. V životě tu práci nedělal a partám v lágru vyměřoval úkoly podle jejich uvědomělosti. Jestliže měly co nabídnout, zakové se nepředřeli. Ale party většinou neměly. Balíčky povoleny nebyly, protože lágr v seznamech neexistoval. Byli v něm uvězněni bývalí ruští občané, kteří po Říjnové revoluci emigrovali a získali státní příslušnost v zemích, které teď obsadila Rudá armáda. Když se vlády zdvořile dotazovaly na osud svých občanů, dostávaly zdvořilé odpovědi, že záležitost se šetří, a jakmile se osoba uvedená v notě najde, případ se vyřeší. Osoba nalezena nebyla, protože Sědov na papíře neexistoval.

„Igore,“ pokračoval komandir, „Marja Ivanovna Makarovová se z ruské party přeřazuje do německé. Spočítej jim podle toho nové normy.“

„Provedu,“ řekl po vojensku muž, který vojákem nikdy nebyl.

„Ich ging a’ mal spazieren, nanu, nanu, nanu, ich ging a’ mal spazieren, was sagst du denn dazu?“ Němky vyráběly prkna. Přes dvě kozy metr osmdesát vysoké byl položen šestimetrový kmen. Tesař Sčerbakov jej předtím upravil, aby prkna měla po celé délce stejnou šířku. Pak vyznačil budoucí dráhu pil. K tomu používal provázek, dlouhý jako řezaný kmen. Namočil ho do roztoku modré křídy a natáhl mezi dva hřebíčky na konci kmene. Pak jej trochu napjal jako tětivu luku a pustil. Provázek se připleskl ke kmeni a otiskl tam rovnou modrou čáru. To opakoval pětkrát, šestkrát, podle síly kmene.

Jedna žena tahala za rukojeť nahoře, rozkročena nad kmenem na lešení, druhá dole. Na rukojeti byly připevněny dvě pily břichatky souběžně vedle sebe. Mezera mezi nimi představovala tloušťku prkna. Práce nahoře na lešení i dole byla přibližně stejně namáhavá. Horní žena tahala pily vzhůru, dolní zase musela přitlačit, aby zuby popojely v drážce o centimetr, o dva. Jestliže ženy vedly pily podle čar jedna a dvě a potom tři a čtyři, získaly třetí prkno mezi řezy dva a tři. Výroba tří šestimetrových prken trvala průměrně pět hodin. Kozy vedle sebe stály tři, takže každý den přibylo osmnáct prken.

„Ich ging a’ mal spazieren, bums fallera, und tat a’ Mädel fuhren, cha cha ha cha chá…“ Písničku o mládenci, který šel na procházku a vedl si při tom dívku, zpívaly ženy do taktu – říz nahoru, říz dolů. Zpěv při jednotvárné namáhavé práci prý odvádí pozornost od únavy.

Motě Sidorenkové se zpěv nelíbil. Byla to od rána už asi pátá písnička. Německy nerozuměla a zdálo se jí, že to „cha cha ha cha chá“ zlehčuje význam nápravné práce. Došla si pro vojáka Timka. Sloužil v okupační armádě v Německu a snad z toho jazyka něco pochytil. Z jeho doprovodných papírů totiž věděla, že na Sibiř byl přeložen za trest. Na černém trhu ve městě Schwerin vyměňoval kradené masové vojenské konzervy za dalekohledy a fotoaparáty. Nějak se při tom obchodování s těmi Němci dorozumívat musel.

Písničku o rozmarném mládenci zatím vystřídala jiná. „Wozu sind die Strassen da? Zum marschieren, zum marschieren, wozu sind die Füsse da? Zum marschieren um die Welt ohne Geld.“

Timko se před německými ženami rozkročil a vykřikl: „Nix singen! Nix singen gut, singen arest. Frštand?“ Bylo to řečeno velmi jednoduše, ale Němky rozuměly.

Stefi Gerstlová, okresní vedoucí Svazu německých dívek, zorganizovala práci tak, že ženy se po uříznutí dvou metrů střídaly a jedna odpočívala. Nějakou práci předstírala. Například rovnala prkna, nebo shrabovala piliny.

Když jim Moťa Sidorenková oznámila, že do jejich party zařazuje Marju Ivanovnu, řekla Karin Olleriniová: „Tu souchotinářskou chudinku? Ta se hodí tak za Bílou paní. Strašit na cimbuří.“ Marja Ivanovna měla totiž tváře bledé, kůži v obličeji napjatou jako pergamen a pokašlávala.

„Karin, dej si pozor na jazyk,“ napomenula ji Stefi Gerstlová. „Marja je z Čech. Každej druhej tam rozumí německy.“

„Jen ať ví, co si o ní myslíme. Je to zuwachs za všechny prachy.“ Marja Ivanovna rozuměla. Zuwachs je přírůstek.

Předpověď Karin se bohužel ukázala jako pravdivá. „Přírůstek“ nevydržel tahat pily stanovené dva metry. „Uhni, vemu to za tebe,“ řekla Stefi Gerstlová a vzdala se tak odpočinku. Karin Olleriniová nic neřekla, jen si odfrkla. Po obědě se stejná situace opakovala. Dva dny pracovala Stefi Gersdová bez ustání, aby Marja Ivanovna mohla odpočívat dvakrát déle než ostatní ženy. Žádnou druhou Němku ani nenapadlo, aby svůj odpočinek, nebo alespoň část, obětovala zesláblé Marje Ivanovně.

Věra večer vycítila napětí v německé partě, viděla kradmé pohledy, zaslechla šuškání, ale ke slovní potyčce nedošlo. Ta teprve nazrávala.

Následujícího dne, když bylo patrné, že Marja Ivanovna ani při největším sebezapření už pily neudrží, Stefi Gerstlová vybídla Trudí Nowakovou: „Vem to za ni.“

„Na to zapomeň.“

„Vem to za ni. Já to pak vemu za tebe až budeš na řadě.“

„No, jak myslíš. Kvůli zasraný Rusce huntovat si tělo. No co, je to tvoje tělo.“

Večer, už na palandě, řekla Trudi Nowaková Stefi Gersdové: „Takhle to dlouho nepůjde.“

„Uvidíme,“ řekla Stefi Gerstlová.

Smutno bylo v brněnském koutku. Zbyly tam jen tři: Věra, Naďa a Marja Ivanovna. Ferklová se s nimi nepřátelila. „Mezi Němkama nevydržím,“ posteskla si Marja Ivanovna.

„Pokuste se, paní Marjo.“

„Cítím tu nenávist ke všemu ruskému. Přímo z nich vyzařuje.“

„Ze všech?“

„Co zmůže jediná Stefi? Kdybych měla odvahu jako Saša Medvěděv, skončím to sama. Stačí, abych předstírala útěk a střelí mě do zad. Jenže já nemám odvahu,“

„Vydržte to, paní Marjo. Za pár dní už dorostou kopřivy a lebeda. Udělám z nich pleskánky a usmažím je na plechu. Doma jsme to tak dělávaly, když od oběda nezbylo nic k večeři.“

Marja se smutně usmála. „Už sis nadělala se mnou starostí ažaž.“ „Prosím vás, paní Marjo, vydržte to už kvůli mně… Kdybyste… Kdo nám tu pak zůstane?“

Třetího dne řekla při řezání prken zase Stefi Gersdová Marje Ivanovně: „Uhni, vemu to za tebe.“

„Ne, já to za ni vezmu,“ řekla Trudi Nowaková. Netvářila se při tom nijak přátelsky. Není rozhodující, jak se člověk tváří, pomyslela si Stefi. Partu to tak udivilo, že se zastavily pily i na druhých kozách. Před spaním řekla Trudi Nowaková: „Nedělám to kvůli ní, ale kvůli tobě. Nemůžu se dívat na to, jak se huntuješ.“

„To nejsi sama,“ přidala se Karin Olleriniová. „Huntuje se pro nějakou Rusku. Takovej blbej národ. Ani sráč to postavit neumí. A kvůli nim jsme tady.“

„Něco ti povím, Olleriniová,“ řekla Stefi. „Já věřila Vůdci jako nikdo druhej. Ale zklamal mě. On nás dostal do tohohle srabu.“

„To jsi jako vychovatelka holek byla na pravým místě,“ řekla posměšně Karin Olleriniová. Stefi její jedovatosti nevěnovala pozornost a pokračovala: „Když Američani přistáli ve Francii, proč, pro kristapána, Vůdce proti nim stavěl nejlepší divize? Proč je nenechal projít až k Warte? Wroclaw se pořád mohla jmenovat Breslau. Do tohohle lágru nás dostala umanutost našich vůdců. Když se Rusi prostříleli do Berlína, tak nás v tom nechali. Dva se picli na místě a třetí skousl kapsli s cyankali.“ Krajankám nemusela vysvětlovat, že má na mysli Hitlera, Goebbelse a Göringa. „A teď se tě ptám, Karin, myslíš si, že je to spravedlivý, že jsi tady? Patříš sem?“

„To je ale blbá otázka.“

„A ty, Trudi, patříš sem?“

„Samo, že ne.“

„A ty, Gerti…, Toni… Eriko… Irmo… Renato? Patříte sem? Nemusíte mi odpovídat. A Marja Ivanovna? Byly jí dva roky, když bolševici zastřelili cara. Rodiče ji vzali do Čech. To je celá její vina. Jak ji ruská policie našla, nevím. Chtěli by ji vidět chcípnout jako prašivou kočku. Všechny nás chtějí vidět chcípat jako prašivý kočky… Když řeknu – Já to za tebe vemu, jdi si dáchnout, je to naše jediná obrana… a zbraň. Jinou nemáme.“

Ale trvalo několik dní, než se tu zbraň naučily používat. Proto Marja Ivanovna ještě žila. Jen Karin Olleriniová neřekia ani jednou: Já to za tebe vemu.

Na příští poradě řekla Moťa Sidorenková: „Proč vlastně řežeme ty prkna jako za cara Petra? Za pár dní tu bude strojní pila.“

„Těch pár dní trvá už rok,“ řekl kapitán Petrov. „Baba Annikovová vaří mejdlo a chce za ně prkna. Já to mejdlo potřebuju.“

„Zakové ať si smrděj.“

„Ale i stráže už smrděj hovnem.“

„Tolik mejdla ta stará čarodějnice nemůže uvařit.“

„Strejda Nikolaj chce taky místo peněz prkna, tesař Ščerbakov, Zeňa za tu instalaci na pile… Všichni chtějí prkna. Tak ať ty kurvy německý dál řežou.“

Moťa si spočítala, že tolik prken osadníci neodčerpají, a že komandir pro ně má jiného zákazníka. Motocykl si už přivezl, jen jezdit nemůže. Do autoparku dostanou občas pouze naftu. Od té doby, co spojař Žeňa zavedl do velitelského baráku proud, kapitánovi chybí radiopřijímač. Na trhu v Jakutsku nabízejí spekulanti ukořistěné německé a dokonce americké. Jak se tam dostaly? Nejspíše přes Čínu a Mandžusko, když je naši pobrali Japoncům.

„A co ta kontra z Československa?“ otázal se kapitán, aby odvedl pozornost od prken. „Ještě ji Němky nedolámaly?“

„Nebudete tomu věřit, soudruhu kapitáne, ale krejou ji. Normu parta vcelku plní, i když kontra se tam motá jako moucha v říjnu.“

„Chcípák užírá chleba zdravejm. Napař jí za něco deset dní do díry… Ale počkej, až přijdou deště.“

Jednoho dne krátkého sibiřského léta se Věra vrátila z práce v lese s náručí kopřiv a lebedy. „Za pár dní donesu jahody, už se začínají červenat.“ Tentokrát ji čekalo překvapení. Naďa jí ukázala tužkou neuměle napsaný ruský text na rubu nálepky z lahve vodky. „To jsem napsala já,“ chlubila se.

„Opravdu?“ Věra jen hrála nevěřícnou. Pochytila hodně ruských slov, rozuměla jednoduchým krátkým větám, které se týkaly práce a každodenního života. Ale ruská písmena jí stále zůstávala záhadou. „Tak mi to přečti.“

Naďa četla: „Raz dva tri, četyre pjať, išel zajčik poguljať. Vdrug ochotnik vyběgajet prjamo v zajčika streljajet – pif paf, oj oj oj, umirajet zajčik moj.“

„A ty víš, co čteš?“

„Nerozumíš tomu?“

„Skoro. Co je to poguljať?“

„No… na procházku.“

„A ochotnik?“

„Lovec.“

Nadina cesta za věděním začala před časem v neděli, kdy komandir nařídil očistu. V některých táborech vznikala ohniska nákazy jako důsledek nedostatečné péče o čistotu. Vězni měli ztížený přístup ke koupání a praní prádla. Zpočátku to bylo považováno za součást trestu. Nesmělé připomínky lékaře, profesora Davida Sigmundoviče Rozengolce, že by měli vybudovat lázeň pro vězně, přecházel komandir mávnutím ruky, jako pozůstatky buržoasního způsobu života.

Potom v jednom z mnoha tuctů táborů vypukla epidemie tyfu a vyšlo najevo, že bakterie nerozlišují nepřátele a budovatele socialismu. Teprve když shora přišly pokyny, kapitán Georgij Makějevič Petrov nařídil vydat také vězňům trochu mazlavého mýdla k vyprání prádla a oděvů. Baráky budou dezinfikovány přípravkem proti hmyzu.

Všechny ženy proto musely opustit barák, utěsnit okna a dveře a vynést předměty, které nějak souvisely se stravováním. Profesor Rozengolc položil na podlahu kulaté plechové víčko s jakousi hmotou, zapálil knot, rychle vyšel ven a zavřel dveře. Barák se uvnitř naplnil jedovatým dýmem. Tak prý musí zůstat dvě hodiny. Další dvě hodiny se bude větrat.

Ženy v té době praly prádlo v potoce. Profesor si povšiml dvou dětí, Nadi a Zdeny Ferklové. „Co celý den dělají?“ otázal se Moti Sidorenkové.

„Ta menší chodí s matkou do kuchyně. Ta větší uklízí, nosí dříví a vodu, dělá co je potřeba.“

Profesor zašel za velitelem tábora a výsledkem jeho návštěvy bylo, že Naďa mu bude napříště pomáhat udržovat pořádek v medpunktu. Mluvil na ni rusky, pomalu a zřetelně, a zjistil, že dívka je chápavá. Dověděl se, že doma v Československu, ve střední části, která se jmenuje Morava, chodila v době bojů o Brno do třetí třídy základní školy, že umí číst a psát latinské písmo a ví, kolik je tři krát tři.

Z lahví od vodky odmáčel nálepky a tak měl zásobu papíru. Vlastnil tužku a neptal se, zda smí tento nebezpečný předmět používat nebo ne a začal Naďu učit. Nejprve ruskou abecedu. Naďa se učila rychle a ráda. Brzy dokázala číst jednoduchá slova: Mama, papa, voda, les, chleb, děň, noč, avto. A každý večer překvapovala Věru nějakou novou ohromující vědomostí. Že slunce se netočí kolem Země, ale že je to naopak, proč je v přírodě zima a léto, co jsou to mraky, co je blesk, proč břízám na podzim listí opadá, ale smrkům jehličí zůstane.

„A proč teda jehličí neopadá?“ chtěla vědět Věra.

„Protože jsou v něm šťávy, které nikdy nezmrznou… Profesor ví všechno.“

„Jestli všechno ví, tak se ho zítra zeptej, kdy nás pustí domů.“

Věra vařila na železných kamínkách kopřivy a lebedu. Když natě a listy změkly, slila venku vodu a zabalila rostliny do vypraného hadru. Vymačkala z nich vodu, takže jí zbyla zelená kaše. Potřela plotnu olejem vymačkaným z jader cedrových šišek, uhnětla pleskánky a osmažila je. Dala je ochutnat ženám. Karin Olleriniová si ukousla, s přemáháním sousto spolkla a řekla: „Do tohohle u nás doma chlapi chčijou.“

„Nežer, neubyde,“ odsekla jí Trudi Nowaková.

„Biftek to není, ale žaludek tím ošidíš. Alespoň na chvilku,“ řekla Stefi Gersdová.

Věra nabídla misku svérázných karbanátků Marje Ivanovně. Marja považovala pleskánky za nechutné, ale věděla, že Věra je usmažila kvůli ní, a tak její kuchařský výkon pochválila.

Naďa se druhý den navečer vrátila a nic neříkala.

„Ptala ses profesora, kdy nás pustí?“

„Tohle neví.“

V nocí probudila ženy střelba z mnoha ručních zbraní. Někdo utekl, pronásledují ho. Nic jiného je nenapadlo. Moťa ráno přišla s vysvětlením. Vojáci měli noční cvičení. Podívala se na bezmračnou oblohu a řekla: „A ono nezaprší a nezaprší.“

„To je snad dobře,“ mínila Zoja Petrovna.

„Jak pro koho.“

Konečně nastaly deště. Moťa Sidorenková si už dříve všimla, že Marja Ivanovna ráno po budíčku hned nevstane. Vždycky až úzkostlivě čistotná, pokud jí to podmínky v lágru umožnily, vynechávala nyní ranní umývání, aby si mohla poležet. Bylo to nepřípustné, ale Moťa to přehlížela až do chvíle, než se obloha zatáhla. Opatrnost Marji Ivanovny to ukolébalo. Mylně se domnívala, že Moťa mhouří oči nad porušováním řádu.

„Na to nespoléhej,“ radila jí Zoja Petrovna.

„Když já ráno nevím, jestli vůbec vstanu.“

S příchodem dešťů došlo na Zojino varování. Moťa ráno zaremplovala pohrabáčem na vědro. „Budíček! Vstávat!“ Počkala asi půl minuty a pak si to namířila k Marjině lůžku. „Neslyšelas? Když řeknu vstávat, platí to pro každýho. Nemysli si, že nevím, jak se celou dobu ráno vyvaluješ. To je soustavné a vědomé porušování řádu, kterej jsem vám přečetla.“

Nikdy jim nic nepřečetla, protože tuto dovednost stěží ovládala. „Za to ti vyměřuju deset dní do díry!“

Všechny ženy to slyšely a zatrnulo jim. Obvyklý trest za povalování po budíčku byly dva dny. Moťa si povšimla jejich pohledů a vyčetla z nich nesouhlas. „Nějaká díra je ještě volná. Jestli chcete dělat madam společnost, nebudu proti.“

Ženy se v klidu rozešly. „No proto… A ty se spakuj. Deku s sebou.“ Jenže to bylo spíš za trest. Kobky, v nichž se nedalo ani ležet, ani stát, byly i za pěkného počasí vlhké. Za deště do děr zatékalo, voda kapala vězňům za krk a tvořila na podlaze mazlavé bláto. Přikrývka před deštěm nechrání, naopak, je přítěží.

Trest byl zpřísněn pravidlem, že vězeň, který nepracuje, nevydává energii a nemusí proto jíst každý den. Stravu i hrnek čaje dostával ob den, záměrně studené. Provoz obstarával veterán z několika lágrů, jednooký Sergěj. Přes prázdný oční důlek měl černou pásku. Nosil odsouzeným jídlo a vynášel vědra. Jinak se nikdo ke kobkám přiblížit nesměl. Za to ručil strážný před velitelským srubem, odkud bylo na kobky vidět. Kapitán Petrov se mohl pohledem z okna kdykoliv přesvědčit, jak se jeho rozkazy dodržují.

Moťa nejprve odvedla Marju Ivanovnu do kobky, kam ji jednooký Sergěj zamkl. Teprve pak šla se ženami do lesa. Při práci se Věra otázala Zoji Petrovny lámanou rusko-češtinou: „Můžeme jí nějak pomoct?“

„Sotva. Jednookej Sergěj by jí místo studenýho čaje mohl nosit horkej. Jenže zadarmo to neudělá. Nemáme nic, co bychom mu mohly dát.“

„Já možná mám,“ řekla Věra. Zoju Petrovnu to velmi udivilo. „ co máš?“ Z jejího tónu Věra vycítila nedůvěru.

„Večer ti to ukážu.“

„Kouká na nás. Neohlížej se. Podej mi pilku.“ Věře nemusela vysvětlovat, že má na mysli Motu Sidorenkovou. Věra jí pilku podala, Zoja ji uchopila a přiložila si jeden její konec k oku takovým způsobem, že přehlédla zuby pily v zákrytu, jako by zkoumala jejich střídavé vychýlení vpravo a vlevo. Vypadalo to, že se baví o nástrojích. Motu Sidorenkovou bylo možno oklamat, protože její bystrost pomalu ale jistě rozežírala vodka.

Večer Věra rozpárala slamník, kam ukryla jedinou památku po mamince, brož z trumpetového zlata, posázenou několika jabloneckými drahokamy.

„Kde jsi to vzala?“

„Maminka to měla náhodou při sobě, když nás zatýkali. Myslíš, že jednookej Sergěj…?“

„Když mi to svěříš, pokusím se.“

Věra se neptala jak. Kdo nic neví, nemůže ani při mučení nic prozradit. Zoja Petrovna učinila cosi nečekaného. Objala Věru kolem ramen a políbila ji na spánek. Její oběť ji dojala. „Dostanu vás odsud. Moji kamarádi mě v tom nenechají.“

„Co na tom tak dlouho trvá?“

„Musí se zkontrolovat deníky telegrafické korespondence letadel se základnami. Z nich se zjistí kurs našeho letounu. Že jsme neletěli do Švédska, ale k průzkumu německého pobřeží mezi Kreuzbergem a Swinemünde. Při každém spojení jsem udávala polohu. Ty deníky se nejdřív musí najít. Útvary přecházely pod různá velení, slučovaly se, rozlučovaly a stále reorganizovaly podle potřeby fronty.“

Zoja si nebyla jista, zda Věra všemu rozumí, a pokračovala: „Je to úmorná práce, kterou mohou vykonat jen lidi, kterým na mně záleží. A takoví na mě nezapomněli.“

Jednooký Sergěj sponu přijal a Marja Ivanovna dostala za deset dní horký čaj pouze třikrát. Víckrát prý to nešlo, anebo dobrodinec usoudil, že za tu sponu je to ažaž.

„Tohle jsem našla pod dekou na slamníku té Mělkinové, Čechoslovačky,“ řekla Moťa Sidorenková veliteli tábora a podala mu kus narovnané březové kůry, na které bylo ohořelým klacíkem ruský napsáno: DÍK OD NÁS VŠECH.

Moťa Sidorenková občas po odchodu žen prohlížela jejich palandy a poličky, obracela slamníky a rozkládala složené přikrývky. Přesvědčovala se, zda potrestané nepřechovávají nějaké nebezpečné předměty, třeba psací potřeby.

„To tam musel strčit někdo cizí. Rus. Kdo to je – my všichni? Za co jí děkují?“

„Starala se o tu kontru z Prahy. Dnes jí končí trest.“

„Vyhlídni si další. Nic neudrží kázeň víc než pohled na člověka, kterej vyleze po deseti dnech z díry.“

„A co dál s touhle kontrou?“

„Tři dny na medpunkt, aby nás Zoja nepomlouvala, až ji pustěj, jesli ji pustěj, a potom na sanitní barák.“

Propouštění z kobek se odehrávalo vždy až po návratu vězňů z práce, aby viděli, co je čeká, když nebudou dodržovat řády. Marja Ivanovna nebyla schopna sama se postavit. V promáčených šatech – pršelo celý týden – zkřehlou, obalenou blátem, páchnoucí močí a výkaly ji Věra se Zojou zdvihly a dovedly na medpunkt. Tam ji nejprve svlékly, omyly a uložily na kavalec. Zoja ji oblékla do svého náhradního spodního prádla.

Profesor Rozengolc Marju vyšetřil a řekl: „Angličani vyvinuli zázračný lék. Že jsem ho vychvaloval, mi přitížilo. Kdybych měl penicilín, byla byste do týdne bez teplot. Potom kuřecí vývar, tvaroh… Zatím se napijte toho čaje. Je teplý.“

Marja se napila. „Panebože, a sladký.“

„Po medu. Sědovský včeličky ho sbíraly pro vás. A dobré duše se najdou všude. Kavkazani říkají: Jezte med, budete tu do sta let. Napočítali tam nejvíc stoletých dědků. Možná to způsobuje ten med, nebo je to tím, že všechnu těžkou práci odřou ženské. Odpočinete si a dáme vás do pořádku.“

Toho množného čísla užil ze zvyku, jako bývalý přednosta kliniky.

„Pane profesore, můj otec byl lékař. Vím, jak na tom jsem. Děkuju vám za všechno – i za ty útěšné řeči.“

„Jste věřící?“

„Nejsem. Škoda. Ti to mají snazší.“

Umírala tři dny. Věra ji držela za ruku. Marja Ivanovna hovořila chvíli k Věře, chvíli ke čtyřem stěnám: „Bydleli jsme v Praze ve Spálené ulici, nejprve v podnájmu a potom ve vlastním bytě. V zadním domě, za dvorkem. Vpředu, do ulice, byl obchod Razítka Kubias. O kus dál na rohu hospoda U ježíška.“

Na chvíli přestala hovořit a zavřela oči. „Až jednou přijedeš do Prahy…“

„Jestli přijedu.“

„Zoja tě odsud dostane… Na Staroměstském náměstí je kostel svatého Mikuláše. Tam bývaly pravoslavné bohoslužby. Jsou víc hudební než vaše, katolické. Ten kostel způsobil, že jsem začala studovat hudbu.“

„Musím se vrátit do baráku,“ řekla Věra, „ale zítra touhle dobou přijdu.“

„Jestli ještě bude nějaké zítra.“

„Budeme si zase povídat. Když budete něco potřebovat, řekněte si Nadě.“

„Svět je plnej tak nádhernejch lidí. A nikdo o nich neví.“

Cestou k baráku viděla Věra, že vojáci ostrahy vedou kolonu mužů. Podle zbytků rozedraných uniforem to byli Poláci, kteří se v devětatřicátém postavili na odpor Rudé armádě, která tak posunula hranice Sovětského svazu o několik set kilometrů na západ. Ženisté, kteří stavěli základy pro strojní pilu, to nebyli.

„Mají deky a plecháče,“ řekla Zoja Petrovna, „půjdou asi do jiného lágru.“ Vedli je do haly postavené pro pilu. „To asi aby brzo ráno vyrazili na stanici,“ usoudila Zoja.

Před velitelským srubem se objevilo objednaných pět sudů lyzolu, které tam ještě ráno nebyly. Tolik umrtí tu nemáme, říkali si vězňové, nebo si komandir dělá zásobu?

Druhého dne Marja Ivanovna opět vzpomínala: „Vánoce jsme slavili dvakrát, kvůli mně. Nejprve podle českého kalendáře, a potom podle pravoslavného. Měli jsme jolku. Víš co je to jolka? Stromeček.“

My jsme stromeček nemívaly, chtěla říct Věra, ale Marja by to mohla chápat jako výčitku. Neměly jsme peníze ani na dárky, natož na svíčičky a ozdoby. Chodily jsme se modlit ke stromku v kostele.

„Můj tatínek,“ vzpomínala Marja, „mi kupoval pod jolku dárky. Měl je ve skříni, nahoře na polici za klobouky. Já se nemohla dočkat nadílky, ale on taky ne. Jednou už to nevydržel. Zdvihl mě a ukázal na tu polici. Vidíš ty balíčky? To všechno jsou dárky pro tebe… Měla jsem krásný dětství… Tatínek.“

A to byla její poslední slova.

Pohřbili ji v neoznačeném hrobě u osady Sědov, Jakutská oblast.

Kurýr z velitelství doručil kapitánu Petrovovi poštu. Mezi listinami byl rozkaz podepsaný plukovníkem: Propustit z tábora Zoju Petrovnu Nikolajevu. Vydat jí pracovní oblečení civilních zaměstnanců (s kapsami), deset rublů, potraviny na pět dní a pokyn železniční stanici, aby jí vystavila jízdenku pro vojenské osoby, s konečnou stanicí Moskva.

Kapitán vyhlédl oknem a pozoroval chvíli nakládání kmenů na ploché železniční vagony. Koleje byly protaženy až k táboru a posunovací lokomotiva přivážela prázdné a odvážela naložené vagony. Nakládku řídila Zoja Petrovna Nikolajeva. Šest žen sunulo kmen pomocí sochorů po hladkých břevnech. Vždy tři posunuly kmen o stopu, o dvě, podle váhy, zapřely sochory o zem a kmen držely. Další tři pak posunuly kmen o stopu, o dvě, a držely. To se opakovalo tak dlouho, dokud kmen neležel na ploše vagonu. Navalily tak první řadu, šest až deset kmenů, podle tloušťky. Zoja pak zajistila řadu klíny proti skutálení.

Pak začaly s vynaložením větší síly nakládat druhou řadu. Třetí vytvořily tak, že pomocí špalku, podloženého pod sochor, vytvořily páku a s ní vršily kmeny do jakési pyramidy. Na straně, kde se kmeny opíraly o klanice vagonu, měla pyramida stěnu kolmou a na straně nakládky šikmo sváženou. Teprve pak zasadily ženy klanice i z této strany, Zoja odstranila klíny a pomocí tyčí s háky pyramidu jakžtakž srovnaly, takže kmeny ležely ve vrstvách rovnoměrně.

Nakládku by samozřejmě urychlilo, kdyby vagony podjížděly pod kozový jeřáb. Ovšem k tomu by potřebovali dva kladkostroje, nebo alespoň dvě kladky. Ale kde je vzít? Sovchoz v Sědové takové zařízení nemá, kovář padl ve válce a žádné železo se v dílně nenašlo.

Kolem nakládky hlídkovali z každé strany vagonu vojáci, aby se někdo neukryl mezi kmeny, nebo v podvozku vagonu. Někdy totiž nakládali drobnější dvoumetrovou kulatinu pro výdřevy důlních chodeb a v takové krychli by zmizel chlap jedna radost.

Kapitán se zrakem vrátil k přípisu o propuštění Zoji a pak poslal pro velitele ostrahy, aby se podíval, jak starší seržantka letectva řídí nakládku.

12 /  „Hej, kam s tím plecháčem?“ zastavila Moťa Sidorenková Věru při ranním počítání.

„Na jahody. V polední přestávce si nasbíráme,“ odpověděla Věra a ukázala na Naďu. „Profesor jí dovolil, že může jít se mnou. Vím o jednom místě. Tak velký jahody jsem doma neviděla.“

„To je tím, že jsou velmoc,“ řekla tiše Halina Sawierská, aby ji Moťa neslyšela. „Já se těším, že si o přestávce lehnu. Po té noci.“

„Po jaké noci?“

„Zase měli cvičení a stříleli. Už svítalo.“

„Já spala, nic nevím.“

„Šťastné mládí.“

Hovořily všechny jakousi – pouze jim – srozumitelnou česko-polsko-ruskou slovanštinou. Moťa Sidorenková jejich rozhovor přerušila. „Tak ať malá vezme i tvůj plecháč. Vidíš támhle ty nosítka?“

Stranou ležela nosítka stlučená z prken a latí. Vyráběla je před týdnem jedna pracovní parta. „Nalož si je na záda. Ty taky, ty a ty,“ určovala další ženy.

„K čemu to?“ otázala se Lejdy Krawiec.

„K nošení polen.“

Věře se na těch nosítkách něco nezdálo. Polen? Bez zarážek se polena rozkutálejí.

Bylo slunečné ráno pozdního léta. Parta Moti Sidorenkové kráčela po lesní cestě jako každý den. V čele šla Stefi Gersdová. Tam, kde se cesta rozdvojovala, chtěla Stefi odbočit doleva. Pokaždé odbočovaly doleva. „Pořád rovně!“ vykřikla Moťa, která šla vzadu, aby měla přehled.

„Tam rostou ty jahody,“ řekla Věra sestře. Mezi stromy postávali také vojáci z ostrahy. Tentokrát jich bylo víc než v jiný pracovní den. Cvičení možná pokračovalo. Na cestě se tu a tam povalovala prázdná láhev od vodky a blýskaly se mosazné nábojnice od vystřelených projektilů. Za dobu zajetí si Věra zvykla ničemu se nedivit, avšak toto ráno bylo čímsi podivné… Jdou jinudy… Vlečou nosítka.

Naďa šlapala vedle ní. Chtěla se vést za ruku, a to bylo známkou, že se trochu bojí. Nešlo to. Věra nesla nosítka, což jí zaměstnalo obě ruce.

„Už tam budeme?“ chtěla vědět Naďa.

„Ještě asi tak čtvrt hodiny.“

V lese voněla pryskyřice. Včely sbíraly pyl z lesních květin. Něco však bylo přece jen jiné než v předchozích dnech. Chyběli tu ptáci, jejich zpěv a štěbetání.

„Vidíš ty keře?“ zeptala se Věra. „Za nima je ta jahodová paseka.“

Byla tam.

Kam oko dohlédlo, ležela těla mužů. Jako kdyby je tam rozházel nějaký obr. Mrtvoly ležely všelijak pokroucené, naznak i obličejem k zemi, s nohama rozhozenýma, nebo na boku, s jednou nohou pokrčenou, jako by i ve smrti pokračovali v běhu. A ty obličeje s vyceněnými zuby a vypoulenýma očima, které nikdo nezatlačí. Muži měli ve tvářích vepsány poslední myšlenky: Nevýslovný smutek, hrůzu, údiv. Po oku jednoho muže lezla moucha. Nic nezapůsobilo na Věru víc než tento důkaz smrti.

A jahody, ty velké, šťavnaté sibiřské jahody a jejich vroubkované listy, byly postříkány lidskou krví. Pohled na toto hrůzné divadlo zvedl Věře žaludek. Odhodila nosítka a přitiskla si obě dlaně na ústa.

„Panebože,“ vykřikla Halina Sawierská. „Naši. To jsou naši!“ Poklekla u mrtvého polského vojáka a pohladila ho po čele, jako by ho přivolávala k životu. To už se nářek ozýval ze všech stran.

„Nedívej se, muško, nedívej se,“ zvolala Věra a přitiskla si Naďu obličejem k tělu. A ženy, jak ohledávaly mrtvé, pošlapávaly jahody lepkavé čerstvou krví. Vtom se ozvala dlouhá dávka ze samopalu. Jeden strážce ji vypálil do vzduchu. Důstojník, velitel ostrahy, vykřikl na ženy: „Tak to by stačilo! Konec truchlení! Nakládat na nosítka! Támhle je jáma!“

Teprve teď si Věra povšimla vyházené hlíny. Mezi mrtvolami se povalovaly přikrývky a jídelní misky. Byli to ti muži, které shromáždili v hale pily. Řekli jim, že je vedou do jiného tábora, aby se nebouřili, a za svítání je postříleli.

Proto ta nosítka, proto těch pět sudů lyzolu, které kapitán objednával už přede dvěma týdny. Proto odletěli ptáci. Vyplašila je střelba.

Moťa Sidorenková odtrhla Naďu od Věry a přikázala jí, aby šla domů a hezky rychle. Vyplašená, zmatená Naďa pohlédla na Věru. „Běž, neboj se, já přijdu.“

Voják se samopalem, světlovlasý, s modrýma očima, dětský výraz ve tváři, jako by vystoupil z nějaké pohádky o hodných Ivanech, ukázal na Věru a Stefi Gerstlovou. „Ty a ty, dělejte. Támhle do jámy.“

Co jiného jim zbývalo než poslechnout. Stefi podsunula ruce pod ramenní jamky mrtvého muže a Věra ho uchopila za nohy. Zemřelí se obyčejně pohřbívali bez bot, které po nich dědili živí. Tito Poláci měli boty rozedrané, že už nestálo za to je před hozením do jámy zouvat.

Donesli prvního muže k okraji hlubokého hromadného hrobu a svalily z nosítek. Na okraji hrobu postávali vězňové s lopatami a lyzolem. Věra je nedokázala zařadit. Němci to nebyli, to by je Stefi poznala. Možná „političtí“ Rusové, nebo Ukrajinci, příslušníci nějakých protisovětských organizací. Jáma byla hluboká. Hrobaři polili první vrstvu mrtvol lyzolem a zahrnuli hlínou.

Věra se vrátila se Stefi Gerstlovou na paseku s krvavými jahodami. Zastavily se u vojáka, který ležel podivně zkroucený s pokrčenýma nohama. Naložily ho na nosítka tak, jak ležel. Podle tváře mu nebylo víc jak pětadvacet let. V zajetí byl od třicátého devátého. To znamená, že do války šel v osmnácti. Čím se do té doby zabýval? Studoval, nebo se vyučil tiskařem či elektrotechnikem?

Ušli asi polovinu cesty. Věra šla vpředu. Náhle ucítila v zápěstí stisk. Neodvažovala se ohlédnout. Zasvědily ji kořínky vlasů, jev, kterému se lidově říká – vstaly jí vlasy hrůzou. Věře však nevstávaly vlasy hrůzou, pocítila spíše strach z toho, co přijde. Co se stane v příštích minutách? Stefi zřejmě nic nezpozorovala. Jednak jí slzy rozostřily vidění, jednak hleděla dolů, aby nezakopla o větev.

Stisk postřeleného Poláka nepolevoval. Přece ho nemůžeme svalit do hrobu! „Věro!“ vykřikla náhle Stefi. Patrně uviděla chlapcovu ruku na Věřině zápěstí. „Já vím,“ řekla Věra. Zastavily se a položily nosítka na zem. Hlídkující strážný, ten pohádkově světlovlasý a modrooký Ivanuška k nim vykročil. „Nezastavovat se. Pokračujte.“

„On není mrtvý,“ řekla mu Věra.

„Cože?“

„Žije.“

Ta prostá slova jsou v obou jazycích téměř totožná, takže Rus rozuměl, co mu Česka říká. „Hoďte ho do jámy!“

„Ne, to ne,“ řekla Věra a opakovala: „Není mrtvý, žije.“

„Ty mě nebudeš poučovat.“ Přistoupil k ní a do obličeje jí vykřikl: „Neslyšelas? Do jámy!“

Ucítila z jeho dechu vodku. „To nemůžeme,“ přidala se Stefi Gerstlová.

„Že nemůžete?“ osopil se na ni voják. „Já vám ukážu, jestli můžete nebo nemůžete, Polky zasraný.“ Prudce Stefi odstrčil až se zapotácela a upadla. Začal do ní kopat.

„Prosím vás, ne,“ řekla Věra a chytila ho za ruku.

„Co si to…? Ty čubko polská. To je napadení!“ Strhl samopal a dřevěnou pažbou udeřil Věru do hlavy. Napolo ji omráčil. Věra se s výkřikem chytila za hlavu a padla do jehličí. Voják ji začal mlátit pažbou po hlavě, po rukou, po těle. Bubínkový zásobník se odpojil, odkutálel a voják bil a bil. Věra krvácela z nosu a z úst, křičela bolestí a to ho snad rozpalovalo, takže přestal až když se sám unavil.

Ženám, které opodál mlčky přihlížely, přikázal: „Hoďte ho do jámy. A tu čubku odtáhněte, nebo ji tam hoďte taky.“

Věra k sobě přišla až na ošetřovně, v medpunktu. Měla tržné rány na hlavě, blůzu a košili nasáklé krví. Teprve když jí profesor Rozengolc, za pomoci Zoji Petrovny, svlékl natrženou blůzu, objevil zející ránu v horní části levé paže, pod ramenem. Rána byla hluboká, okraje rozchlípené.

„Ostatní ovážeme, ale tohle se musí zašít.“

„Bez umrtvení?“ otázala se Zoja.

„Mám jen jedno, dělnicko-rolnické, děvenko.“

Zoja už nebyla děvenka, bylo jí třicet, ale profesor jí tak vyjadřoval sympatii. Naďu poslal pryč, aby neviděla sestru v tomto stavu a řekl Věře: „Dám tě do pořádku. Viděl jsem už horší zranění.“

„Bolí,“ zasténala Věra.

„Co bolí?“

„Všechno.“

„Já tě pak vyšetřím, ale nejdřív zašijeme tu ruku. Krvácí.“

Připravil si potřebné předměty. Neměl chirurgickou jehlu ani chirurgické nitě. Pouze čalounickou jehlu a nitě na přišívání knoflíků. Jediný dezinfekční a narkotizační prostředek byla vodka. To lidová moudrost jí přiřkla označení dělnicko-rolnická. Původně se tak jmenovala armáda: RKKA, Raboče-krestjanskaja Krasnaja armija.

Odlil trochu do skleničky. „Můžeš hýbat pravou rukou?“ Mohla. „Na, vypij to.“ Věra si lokla vodky, polkla a vzápětí vyprskla a začala se dusit.

„Tak to zkusíme bez narkózy.“

„Já bych, profesore, lok vodky snesla,“ řekla Zoja. Profesor jí nalil, Zoja ji do sebe obrátila. „U perutě se za sestřelenýho Němce dávalo dvě stě gramů vodky.“

„Kolik messerů jsi sestřelila?“

„Já byla telegrafistka, ale nějaká slza na mne vždycky zbyla.“ Profesor při hovoru namočil jehlu a nit do vodky. Trochu vodky vychrstl do zející rány na paži a Věra jen sykla. Řekl Zoje: „Vypadá to, že má sílu. Budeš ji držet.“

„Věra se nebude cukat. Ví, že to musí být. Viď, Věro?“

„Tělo se brání automaticky. Příroda nás tak vybavila. Strach pomáhal lidskému rodu přežít… Jestli to bude bolet,“ obrátil se na Věru, „křič, uleví se ti.“

Bolelo to a Věra křičela.

„Jsi statečná holka,“ řekl profesor, který býval dopisovatelem časopisu Britské královské lékařské společnosti, což mu vyneslo odsouzení za špionáž. Představoval si, jak píše článek o chirurgickém zákroku bez sterilizovaných rukavic, roušky a čepičky, bez týmu sálových sester a anesteziologa.

„Přežije to,“ řekla Zoja Petrovna, když Věra usnula. „Patří k lidem, kteří vyrostli na kameni. Takoví dokážou přežít.“

„Jestli se neprojeví infekce. V tom případě jsem bezbranný. Měla v ráně tenhle hadr,“ ukázal na vězeňskou uniformu.

Vtom uslyšeli několik výstřelů. Pohlédli na sebe a oba si mysleli totéž. Nahlas to řekla Zoja. „Zastřelili hrobaře. Zbavili se svědků.“ Vzápětí si uvědomila dosah té věty. „I já jsem svědek… i Věra a to dítě. Celý náš barák.“

Po chvíli řekl profesor: „Zítra ji vyšetřím, jestli nemá nějaké vnitřní zranění. Podle toho jak vypadá, nebude schopná práce nejméně tři týdny.“

„Tři týdny na medpunktu ještě nikdy nikoho nenechali.“

„Leonid to trochu přehnal,“ řekla Moťa Sidorenková na poradě u kapitána.

„Hoši měli upito.“

„Ona vlastně není vězeňkyně. Každou chvíli může přijít rozhodnutí, že se holky mají vrátit do Československa.“

„Ta menší možná. Ale ta…“

„Věra,“ napověděla mu Moťa.

„Ani náhodou. Uvažuj trochu politicky, Sidorenková. Aby roztrubovala, co tu viděla?“

„Je strašně zřízená.“

„Nemůže se postavit? Dělá pod sebe?“

„To ne, postavit se může a na kýbl dojde. Levou ruku má zatím úplně ochrnutou.“

„Jednorukej je pro mě míň než pes. Mrzáka živit nebudem. Týden na medpunktu. Týdenní dovolenou neměl čtyři roky ani soudruh Stalin. A pak do práce. Když nic nesvede, na sanitní barák.“

Věra se to dověděla. Takhle přichází konec?… Naďa… Její první myšlenka patřila Nadě. Beze mne tu zajde. Pane Bože, svatá Panno Maria, slitujte se nad námi… Takhle přichází konec. Ta představa jí nešla z mysli.

„Pane profesore, myslíte, že za týden můžu do práce? Já s tou rukou ani nehnu.“

Držel v ruce svazeček květin posbíraných na pasece. Připravil si rozmarnou větu: Pro tebe od neznámého ctitele, který mluvil polsky. Ale při pohledu na Věru usoudil, že rozmar není na místě. Přisedl k ní na lůžko, květiny zatím držel v klíně. „Vypadá to nadějně. Infekce se zatím neprojevila. Zkus sevřít prsty. Takhle.“ Předvedl to pro případ, že mu nerozumí.

Věra prsty sevřela. Řekl: „Dobré znamení, ruka přichází k sobě. Ale za týden? Za týden ji nejvýš takhle pozvedneš.“ A opět ukázal, jak vysoko ji asi pozvedne. Uviděl v jejích očích slzy. Roztřásla se jí brada. Chtěl ji pohladit po vlasech, ale pro obvazy je skoro nebylo vidět. Pohladil jí proto zdravou ruku.

„Pane profesore, ze sanitního baráku se vynáší nohama napřed.“

„Ale děvenko, k čemu hned myslet na sanitní barák?“

„Kdyby se se mnou něco stalo, Naďa už nikoho nemá.“

„O Naďu bych se postaral jako o vlastní. Všimni si, že říkám bych se postaral a ne postarám, protože pořád věřím, že se o ni postaráš sama. Třeba se do té doby něco stane.“

„Co by se mohlo stát?“

„Můj děda byl členem rady starších náboženské obce. Byl to moudrej děda. Jednou mi řekl: Nikdy neříkej nikdy. A z hodin latiny jsem si zapamatoval přísloví Dum spiro, spero. Dokud dýchám, doufám. A ty dýcháš dobře, děvenko… Podívej se.“ Pozvedl květiny. „Ty ti posílají Poláci. Ta parta ženistů, co stavěli halu pro pilu. Teď dělají podezdívky pod baráky. Staví se nový tábor. Ujala ses jejich krajana.“

„Stejně ho pohřbili zaživa.“

„Ale nechala ses kvůli němu zmrzačit. To se počítá. Poláci jsou kavalíři. Trochu romantici, ale kavalíři.“

„Kde staví nový tábor pro chudáky jako jsem já?“

„Z okna to nemůžeš vidět. Za severní stranou plotu. Tam, kde se na podzim kácelo. Polákům dali k ruce partu z vašeho baráku, partu Moti Sidorenkové.“

„Nemá mě ráda.“

„Ale u komandira se tě zastala.“

„Jak to víte?“ zeptala se Věra, ale vzápětí si vzpomněla na poučení, že podobné otázky jsou nemístné. Odpověděl podle očekávání: „Prostě… vím to.“

„Pane profesore, věříte v Boha?“

„Věřím,“ zalhal bez zaváhání, protože byl na tuto otázku připraven. „Znáš příběh o Jobovi?“

„Neznám.“

„Job byl postižen všemi strastmi tohoto světa a přesto neztratil víru v Hospodina. Znám ten příběh skoro zpaměti, od dědy. Kdybys rozuměla víc rusky, vyprávěl bych ti ho.“

„Nevadí, že tolik nerozumím.“

Když slunce toho dne zapadalo, profesor Rozengolc seděl u Věřina lůžka. Květiny vsadil do vázy, udělané z lahve od vodky. Naďa si lehla k Věře a profesor vyprávěl příběh o Jobovi, kterému Věra moc nerozuměla, ale připomínal jí čtení v kostele o nedělích, po kterém pan farář vždycky říkal: Slyšeli jste slovo boží.

Tak skončil výlet za jahodami v sědovském polesí.

Polští ženisté stavěli podezdívky pro nové baráky. Kámen nalámali zajatci v lomu, písek vytěžili z naplavenin řeky a cement přivezl vlak, když lokomotiva dotlačila k táboru soupravu vagonů na dříví. Poláci vyhloubili obdélníkové základy, postavili kolem nich nízké bednění a v něm spojovali maltou kameny nestejných velikostí a tvarů.

Malta se míchala nejjednodušším způsobem. V prkenné ohrádce prohazovaly ženy z party Moti Sidorenková písek s cementem a polévaly směs vodou z věder, kterou nanosily od potoka. Věře dali Poláci lopatu tak zahnutou, že svírala s násadou pravý úhel. Upilovali lopatě špičku, aby se lépe hodila k promíchávání kašovité malty.

„Jednou rukou moc nenamíchám.“

„Míchat budeme my,“ řekla Halina Sawierská. „Ty lopatu jen tahej sem tam.“

„Ale co až mě uvidí kapitán?“

„Dokážeš levou alespoň sevřít násadu?“

Dokázala. „Jenže pozná, že ruku jen tak tahám.“

„Jenom kdyby přišel až k tobě. Už na deset kroků vypadáš jako stachanovec,“ utěšoval Věru Kazimir Kamiňski.

Havíř Stachanov byl od třicátých let vzorem výkonného dělníka a jeho jméno, omílané v tisku, se dostalo až do lágru v Sědově, kde tisk neměli a rozhlasový přijímač vlastnil jen kapitán Petrov.

„Co když přijde zezadu?“

„Neboj se. My dáváme pozor už kvůli sobě.“

Ale ani to Věru strachu z budoucnosti nezbavilo. Představa, že ji kapitán pozoruje, aby ji poslal do sanitního baráku, byla neodbytná. Jednou ten okamžik musí přijít. Od budíčku do večerky, žádné rozptýlení z ní nesňalo tíhu mučivé nejistoty.

S houkáním, které mělo být zřejmě oslavou, dotlačila lokomotiva soupravu vagonů k lágru. Na dvou bylo složeno zařízení strojní pily.

„Co ten kotel?“ řekl Kazimir Kamiňski. V mžiku bylo jasné, že vlak přivezl pilu na parní pohon, místo plánované elektrické. Na kotli byla připevněna mosazná tabulka s odlitým písmem:

SCHRANZ u. SÖHNE

CHEMNITZ

1931

Němečtí zajatci, kteří byli přivedeni ke složení nákladu, okamžitě, i bez letopočtu, poznali, že to není nový výrobek. Součásti jevily jisté opotřebení. Pilu někde na německé straně Krušných hor odmontovali jako válečnou kořist a odvezli do sibiřského lágru.

Hala, postavená pro elektrický pohon, se pro kotelnu nehodila. Velitel rozhodl zbudovat jinou, převážně zděnou stavbu s komínem. Dočasně přerušil práci na novém táboře a převelel polské ženisty na stavbu kotelny.

S nimi přišla do blízkosti tábora i parta žen z baráku Moti Sidorenkové… Teď budu na očích, pomyslela si Věra. Všichni svati, stůjte při mně.

Sědovský sovchoz, s vyhlídkou na elektrifikaci, zapůjčil traktor s valníkem. Ženisté měli dost kamení a písku a započali se stavbou kotelny. V prkenné ohrádce připravovaly maltu Stefi Gerstlová a Halina Sawierská. Když byla malta dostatečně měkce kašovitá, Věra ji začala míchat zvlášť upravenou lopatou. Násadu držela jednou rukou. Moťa Sidorenková dělala, že to nevidí. I nezasvěcený pozorovatel by si povšiml, že všechny ženy a všichni Poláci jeví zvláštní nepokoj. Co chvíli se rozhlíželi a dorozumívali se pohledy. A pak konečně nadešel ten okamžik. Na smluvené znamení Věra položila levou ruku na násadu a sevřela prsty.

Kapitán Petrov přišel zkontrolovat výstavbu kotelny. Nařídil pracovat ve dvou dvanáctihodinových směnách. Všichni tam dostávali zvláštní příděl chleba a muži navíc machorku, tabák, a staré číslo Izvěstijí, aby si mohli ubalit papirosy. Za to velitel očekával, že kotelna poroste jako z vody.

Tvrdili mu, že Čechoslovačka pracuje naplno. Teď se na vlastní oči přesvědčí. Míchá maltu. Drží násadu oběma rukama. Odvrátil se a pak se nečekaně znovu podíval, jestli nepodvádí. Věra držela násadu s vypětím sil a vůle. Snad těch pár krajíců navíc způsobilo, že nepadla. Zpotila se, ne námahou, ale strachem. Cítila na sobě velitelův pohled a věděla, že se v tuto chvíli rozhoduje o jejím životě a osudu Nadi.

Konečně odešel. To ale ještě neznamenalo, že má Věra vyhráno. Velitel nesděloval svá rozhodnutí hned a ne přímo vězňům. Co když její podvod prohlédl? Co když večer přijde Moťa Sidorenková a řekne: Sbal si deku. Ode dneška spíš na sanitním.

Zoja Petrovna byla překvapena, když se k nakládání kmenů dostavili vojáci z ostrahy, kteří měli volný den. Vojín Sťopa jí vysvětlil, že rota se zavázala odpracovat subotnik na počest Dne sovětského tisku, který byl výročím založení leninské Jiskry. Ženy byly převedeny na jinou práci. Kotelnu pily už začnou usazovat a je nutno shromáždit zásobu palivového dříví.

Nicméně z druhé strany hlídkoval vojín Leonid, pohádkově světlovlasý a modrooký, který z pažby svého samopalu už smyl Věřinu krev.

Zoja vysvětlila vojákům způsob nakládky. Navalit první vrstvu kmenů, zaklínit, na ni druhou vrstvu a pak pákou vršit další kmeny na první dvě vrstvy, zasadit klanice, odstranit klíny.

Vojáci měli dobrou náladu. Vyprávěli o svých zážitcích z války. Když Rudá armáda obklíčila Breslau, Němci museli posádku zásobovat letecky. Aby třímotorové Junkersy mohly přistávat, velící generál dal jednu z hlavních tříd přebudovat na letiště. Letouny o velkém rozpětí křídel potřebují prostor. Obránci proto srovnali se zemí bloky domů, které třídu lemovaly.

Jiný chlapec zase cítil velké zadostiučinění, když viděl v Berlíně vyhladovělé obyvatele, kteří kuchyňskými noži vyřezávali maso z padlých koní sovětského vozatajstva.

Na jednom úseku dobývání Berlína shromáždil maršál Žukov takovou palební sílu, že na každý čtvereční metr střílelo jedno dělo. Kdo z Němců tu kanonádu přežil, je nadosmrti hluchý, či duševně vyšinutý, nebo obojí. Tak naložili dva vagony. Když nakládali třetí, zeptali se Zoji na její poslední let.

„Petljakov je bombardér a jeho posádku tvoří deset osob. Průzkumná verze je zařízena jinak. Letělo nás jen osm. Často jsme měnili kurs, abychom zmátli německé odposlouchávací stanice. V té době už Němci měli radar. Naše kličkování mohlo v někom vzbudit dojem, že jsme letěli do Švédska. Ale v okamžiku napadení jsme v kursu 228 směřovali k základně ve Swinemünde.“

Vagon byl naložen, Zojina pozornost náležitě rozptýlena. „Klanice zasadím sama,“ řekla, „vy s tím neumíte zachá…“ Nestačila doříci větu, když se pyramida kmenů dala do valivého pohybu.

„Uskoč!“ vykřikl ještě Sťopa, ale Zoja už uskočit nestačila.

Velitel vyslechl všechny členy pracovní skupiny. Z výpovědí vycházel najevo jediný rozumný závěr: Vzpomínka na poslední let Petljakova oslabila Zojinu pozornost, takže dva úkony, které prováděla denně, provedla toho dne v obráceném pořadí. Nejprve odstranila klíny a pak hodlala zasadit klanice. V důsledku toho se nakupené klády daly do pohybu, který se Zoje stal osudným.

K přípisu plukovníka napsal kapitán hlášení: Příkaz k propuštění Zoji Petrovny Nikolajevy není možno provést. Jmenovaná si vlastní neopatrností způsobila pracovní úraz, jehož následkům podlehla. Kurýr odvezl hlášení. K údivu všech nebyla pohřbena jako vězeň, ale uložena na hřbitově v Sědově.

Smrt tak blízké bytosti zarmoutila nejvíc Věru. Oloupila ji o jednu velkou naději. Zoja Petrovna už nepojede do Moskvy, nevrátí jí tam hodnost staršího seržanta a Zoja se nezasadí o naše propuštění. Vypustila z modlitby prosbu za Zojin návrat do života. Avšak věřit v milost boží nepřestala.

Ženy šly v řadě vedle sebe, vzdáleny na rozpažení. V pravé ruce srp, u pasu pytel, který pomalu bachratěl, opravdu pomalu. Sníh se na slunci třpytil a z jeho bělostného povrchu čouhaly žitné klasy. Zima přišla časně, dřív než sovchoz mohl vyjet s potahy a žacími stroji. Ředitel požádal kapitána Petrova o pomoc. Parta z baráku Moti Sidorenkové zachraňovala z úrody co se dalo. Pro přicházející mrazy byly lépe vybaveny. Dostaly zimní oblečení a válenky, plstěné holínky. Věra měla pravou o číslo větší, levou o dvě. Jen si musela zabalit nohy do hadrů.

Změnu zaměstnání přijala s úlevou. V pravé ruce držela srp a oslabená levačka vykonávala jen lehkou práci. Přidržela pár klasů, srp je odřízl a klasy skončily v pytli u pasu.

V poledne vysypaly klasy z pytlů na mlat rozměrné stodoly, která byla postavena pro větší sklizně. Vězeňkyně i ženské ze sovchozu posedaly na balíky slámy a obědvaly boršč. Po třech lžících řekla Věra Halině: „Alespoň poznají, jakou šlichtu dostáváme v lágru.“

Halina zprvu nechápala, co má Věra na mysli, ale pak odpověděla: „Tenhle boršč nedovezli z naší kuchyně, ten uvařili v sovchozu pro sebe.“ Každé takové poznání pomáhalo Věře pochopit, v jak odlišném světě se ocitla. Rozhlédla se. Pro ty lidi je to součást každodenního života. Nic jiného snad ani nepoznali.

„S tím, co dneska požneme, musí vystačit až do příští sklizně,“ řekla Halina.

„Zeptej se jich, kolik metráků sklízejí na hektar.“

Halina se dala do řeči s babkou, která měla hlavu zavinutou do tak velkého vlněného šátku, že jeho cípy založila za provaz u pasu, na kterém měla pověšený pytel na klasy. Babka jí něco odpověděla a Halina to tlumočila Věře. „Když je dobrý rok, tak až čtyřicet pudů, ale letos není dobrý.“

„Pudů? Kolik je to na metráky?“

Halina obráceným koncem lžíce ryla číslice do hliněné podlahy. „Asi šest a půl metráku.“

A to prý když je dobrý rok. Když u nás vyjely do polí samovazy, pantáta Kukal sklízel čtyřicet metráků po hektaru. Pacholci natahali osmdesát pudů od mlátičky.

Celé odpoledne až do setmění ženy zase žaly srpy hrsti klásků. Než je Moťa Sidorenková před odchodem do lágru spočítala, babka, vedle které obědvaly, se k Věře přitočila: „Ty jsi ta Čechoslovačka, co přivolala zázrak?“ Věra zcela nerozuměla, co babka říká a ta to pomocí rukou naznačila: „Nebe – záře.“ Ta slova jsou v obou jazycích podobná. Věra pochopila, o čem babka mluví. „Ano, jsem.“ Jakými cestami se ta zpráva dostala k osadníkům, Věra netušila. Babka vylovila ze záhybů svého vlňáku kus chleba a podala ho Věře. „Schovej ho rychle a neděkuj.“ Otočila se a odkráčela pryč. Osadníci měli zakázáno hovořit s vězni. Při práci na poli a při obědě se Moťa Sidorenková neukazovala. Seděla v teple v kanceláři sovchozu s buchgaltěrem, účetním, klábosili a popíjeli vodku.

Od Haliny pak Věra zvěděla, že babka je Valerie Borisovna Annikovová, kořenářka a zaříkávačka nemocí. Elektrikář, který montoval instalaci na pile, je její syn. Věra se pak večer podělila o chleba s Naďou. Lišil se od toho, který dostávali v táboře jen tím, že formy nevymazávali strojním olejem.

Po sklizni následoval výmlat. Sědovské ženy mlátily obilí cepy, vězeňkyním dal ředitel ke stejnému úkonu lopaty. Zrní, vymlácené cepy a lopatami se házelo do fukaru, který odděloval plevy. Točit klikou fukaru, to byla práce pro Věřinu zdravou ruku. Její únava se projevila tím, že fukar se začal točit pomaleji. „Zalez na chvilku támhle,“ řekl jí děda, kterého ženské oslovovaly Ivane a mladší Ivane Grigorjeviči. Když se po výmlatu rozcházeli, Ivan Grigorjevič podstrčil Věře dvě stočené bramborové placky, převázané lýkem.

Věra poznala, že na Rusi jsou také dobří lidé.

13 /  „Deset!“ křičel kapitán Petrov Věře do tváře, „deset dnů za sabotáž! Kdyby byla válka, odprásknu tě na místě a ještě mě pochválej.“

Mnohé pohledy sledovaly Věru, když ji strážný odváděl do kobky, kde nelze ani ležet, ani stát. Vrcholilo léto sedmačtyřicátého roku a ob den bez nápoje znamenalo mučení žízní. V některých pohledech se odrážela účast, v jiných – a těch přibývalo – lhostejnost a někdy i úleva. Pámbu zaplať, že to nepotkalo mě.

Parní pila běžela naplno a obsluhovali ji Němci, mezi nimiž byl strojní inženýr s příjemným barytonem. „Hör’ mein Lied, Violetta, hör’ mein Lied, das zu dir fleht…“ Kotel spolykal mnoho dříví, které vzplane, vyletí komínem a neudrží žár. Uhlí žádal kapitán marně. Potřebovala je doprava, energetika a hutě. Věra měla za úkol rozřezávat slabší a vyschlé kmeny na metrová polena, která se házejí do ohniště parního stroje.

Kapitán Petrov si při náhodném pohledu z okna povšiml, že strojníkovi pomocníci nosí polena ze zásoby určené k odeslání. Věra nestihla nařezat tolik polen, kolik jí ukládala norma. Levou rukou už pracovat mohla, ale došly jí síly.

Jednoho dne totiž kuchař pleskal vězňům do misek místo boršče pouhý oves. Chléb bylo nutné nejprve nechat trochu ztvrdnout, aby bylo možno ho krájet. Pekaři museli zkrácený příděl mouky nastavovat strouhanými brambory, otrubami a rozemletou kůrou stromů.

Věra vařila v baráku i nové, jasně zelené výhonky jehličnatých stromů. Jadérka cedrových šišek došla. Naďa se před časem naučila chytat raky. Pekly si je v baráku a vysávaly měkké bílé maso z klepet. Ale potok vyschl a raci zmizeli. Hlad dolehl na celý kraj. Vesničané vytáhli žorna, ruční kamenné mlýnky, a vyráběli si podomácku mouku.

Komandir zdůvodnil nedostatek potravin takto: Střední Evropa byla postižena katastrofálním suchem. V rámci proletářského internacionalismu Sovětský svaz posílá hladovějícím Čechům, Slovákům, Polákům a východním Němcům obilí. A v této situaci nevděčná kontra sabotuje výrobu řeziva.

Věra seděla schoulená v díře, kolena u brady. Měla ve velmi živé paměti, jak dopadly Tamara Medvěděvová a Marja Ivanovna. Díra, sanitní barák, neoznačený hrob. A Naďa sama kdesi v lesích, odkud je na Aljašku blíž než do Moskvy.

Minul první den, kdy dostala misku studeného rozvařeného ovsa, kus drolivého chleba a plecháč s čajem, které jí přinesl jednooký Sergěj. Noc, která je za mrazů a dešťů děsivá, přináší v létě spíše úlevu. Trápení začíná ve chvíli, kdy se slunce opře do dvířek pobitých ocelovým plátem.

Nadešel den bez jídla a čaje. Okénkem na prostrkování potravy viděla ptáky s otevřenými zobáčky, kteří žíznili po vodě. Potok vyschl. Den se vlekl nekonečně dlouho. Věra se přinutila necivět ven. Podívám se, až se stín sloupu telefonního vedení dotkne tamtoho kamene. Podívala se, ale stín se kamene ještě nedotkl. Tak se naučila odhadovat čas. Trpěla žízní, a to uplynul teprve druhý den trestu.

Když nastala noc, zaslechla kroky a šramot. Okénko, kudy pronikalo do kobky studené světlo měsíce, potemnělo. Jakýsi předmět se vsunul dovnitř. „Na,“ hlesl tiše jednooký Sergěj. Věra uchopila plecháč s čajem. Sergěj se ihned vzdálil. Odolala nutkání vypít čaj naráz, ačkoliv rozpukané rty a suchem znehybnělý jazyk po napití prahly.

Dobře si pamatovala na doby, kdy s jinými dětmi nosila o žních pantátům a chase bandasky s vodou ochucenou octem a cukrem. Nikdo nikdy nevypil vodu naráz. Každý si jen jednou loknul a podal bandasku sousedovi. Když se střídmě napili, uložili bandasku do stínu pod mez. Pantáta kosil, ženské odebíraly požaté obilí, vázaly snopy a děti stavěly panáky. Když pantáta dokosil řadu, opět se střídmě napili. Kdo zhltne vodu naráz, zpotí se a žízní dál.

Věra se dokázala ovládnout a pila po troškách. Vnímala čaj jako spásu. Ale ještě víc ji posilovalo vědomí, že se tu pohybuje někdo, kdo ví, co je soucit.

Po dni s dávkami čaje a ovsa přišel další den půstu. Stín telefonního sloupu se vlekl pomaleji než hlemýžd. Měsíce přibývalo a tábor zcela utichl. Jen z dálky, ze Sědova, zazníval štěkot psů, které dráždily krysy nebo veverky.

Šestého dne po setmění opět trpěla žízní, ale jednooký Sergěj nepřišel. Zdrželi ho opilí strážní, kteří se potloukali kolem kobek. Věra slyšela, jak se přibližují. Jejich blábol byl čím dál silnější.

„Tady je ta česká kontra?“

„Jo, tady.“

„A prej má žízeň.“

„Tak se nad ní slitujeme.“

Vojáci rozepjali kalhoty a za veselého halekání močili do bunkru. Zápach se jí vsakoval do oděvu. Jakou zábavu si ještě vymyslí? říkala si Věra. Budu to jednou moci někomu povědět? A komu? Uvěří mi?

Desátého dne navečer se mnoho očí stočilo ke kobkám. Když jednu z nich jednooký Sergěj otevřel, vysoukala se z ní Věra. Ztuhlá po deseti dnech, v zapáchajícím oděvu, těžko se stavěla na nohy, ale dokázala se narovnat bez pomoci. Věděla, že ji z okna velitelského srubu pozoruje kapitán. Vztyčila se s jedinou myšlenkou: Já ti ukážu. Ale jen si to pomyslila, zavrávorala. Zastavila se a kráčela pak obezřetně, jako by hledala cestu v močálech.

Kapitán Petrov se na ni oknem díval a odhadoval: Je už zralá pro sanitní barák, nebo ještě ne?

Přesuny vězňů z jednoho tábora do druhého měly zabránit vytváření klanů. Neobešlo se to bez nepříznivých následků. Objevily se útočné nenasytné vši s červenými zadečky. Nejprve rozšířily svůj revír na tucet vězňů, potom na dvě stě, nakonec na všechny. Napadly i Věru.

Měla tělo jako v jednom plameni. Škrabala se kam dosáhla. Snad z každého póru vykukoval červený zadeček. Na hlavě si rozškrábala kůži do krve. Kolem čerstvých ran a strupů se ihned nahloučily vši. Zdálo se jí, že i hlad je snesitelnější, i mráz. Dokonce by měnila svůj slamník na palandě za kobku, a to je co říct.

Rozšíření vší přineslo jednu výhodu. Stráže se od vězňů držely v uctivé vzdálenosti. Práce pokračovaly, ale nikdo nekontroloval jak a zda se plní normy. Věře to přišlo vhod, protože po výkonu trestu a hladových dnech by normu plnila jen ztěží. Jeden pomocník zpívajícího strojníka na pile, Karl Fischer, si jí všiml a oslovil ji česky: „Já z Vídně. Moje žena Češka. My krajani, kdysi, ty a já. Jedna říše, jeden kaiser, Franz Joseph. Něco ti dám.“

Sáhl za košili a vytáhl jakousi strupatou žlutohnědou čtvrtkilovou tabulku. „To je žmyk. Víš, co to je?“

„Nevím.“

„Sušená lisovaná kukuřice.“ Mávl hlavou směrem k osadě. „Dostávají to pro prasata. Uvař si. Kukuřice výživná.“

„Kdo vám to dal?“

„Neptej se.“

Přinesl jí žmyk ještě třikrát. Pokaždé si pak strejda Nikolaj odvážel latě přikryté chvojím. Stráž jeho vozík neprohlížela. Láhev samohonky ji přesvědčila, že strejda nic z tábora nevyváží.

Věra se pomalu vzpamatovávala z pobytu v kobce. Jen kdyby nebylo těch vší! Když už to nemohla vydržet, zašla na medpunkt. Tam se objevila nová tvář. Žena asi čtyřicetiletá. Při pohledu na její ruce Věru napadlo, že nikdy ještě nedržela lopatu a krumpáč.

„Kde je pan profesor?“

„V mužském táboře. Dezinfikuje. Vykuřuje baráky. Budu mu tady pomáhat. Jsem lékařka. Nemusíš mi říkat, co tě trápí. To vidím. Máme jen dva prostředky. Mast a petrolej. Mast je na kůži. Petrolej je na vlasy.“

„A kdybych se celá namazala petrolejem?“

„Pomohlo by to. Ale budeš smrdět.“

„Na tom nezáleží. Jen když ty potvory pochcípají.“

Lékařa jí odlila z pětilitrové baňky trochu petroleje do lahve od vodky. Věra se v baráku svlékla donaha a hadrem, namočeným v petroleji, si celé tělo natřela. Petrolej si nakapala i do vlasů a zavinula hlavu do šátku. Účinky se dostavovaly pomalu. Vši hynuly, ale pokožka trpěla.

Od Nadi se dověděla, že lékařka se jmenuje Irina Pavlovna Červoněnková. Pracovala v Kremlovce, což je nemocnice pro nejvyšší funkcionáře komunistické strany a vlády. Pět lékařů bylo obviněno, že záměrně předepisovali státně důležitým pacientům léky, které poškozovaly jejich zdraví. Byli odsouzeni k trestu smrti. Doktorka Červoněnková byla žalována podle paragrafu, kterému se říkalo věděl – nepověděl. Zločinného spiknutí se neúčastnila, ale podle prokurátora o něm musela vědět. Dostala Sibiř na doživotí. Lékařce, která odhalila a oznámila spiknutí, byl udělen Leninův řád.

Pomocí mastí, petroleje a vykuřování byl nájezd agresivních červených vší zlikvidován.

Jednoho dne se v ženské části tábora probudily tři Rusky. Bolela je hlava a břicho. „Něco sežraly,“ usoudila dozorkyně. Když ale jedna při loupání kůry upadla, cukala sebou a dusila se zvratky, odvlekly ji na medpunkt. Profesor Rozengolc nemusel nemocnou dlouho vyšetřovat. Poznal příznaky. Nic neřekl a šel za velitelem tábora.

„Tyfus!“ zvolal kapitán Petrov. „To nám ještě chybělo.“

Tyfus, nevyhnutelný průvodce špíny, vší, zkažené potravy a nečisté vody. Ke třem ženám přibylo do večera ještě pět mužů.

„Co navrhujete, doktore?“

„Zastavit práci.“

„To nemyslíte vážně.“

„Omezit styk lidí na minimum. Jen tak zabráníte šíření epidemie.“

Neplnění plánu, uložené kapitánu Petrovovi Hlavní správou táborů, mohlo oddálit jeho povýšení na majora o dva až čtyři roky. Vydal proto základní směrnici: Kdo má umřít, ať umře, ale ať nestahuje do hrobu zdravé. Marodi s příznaky tyfu budou shromážděni v baráku šestnáct. Byl to poslední barák v jedné řadě.

Nemocným byly podány léky, které nezabíraly, protože jejich účinnost prošla. Profesor Rozengolc hlásil již osmnáct úmrtí v baráku číslo šestnáct.

„Mrtvé je třeba neprodleně pohřbít,“ řekl veliteli tábora.

„Zařídím,“ odpověděl komandir.

V noci probudil Věru nezvyklý ruch. „Co se děje?“ ptaly se vyděšené ženské.

„Šestnáctka hoří.“

„Tam umřeli ty nakažený.“

Od hořícího baráku se však ozývaly výkřiky děsu a bolesti. „On to dal zapálit i se živejma!“ vykřikla Halina Sawierská. Ženské už braly vědra, že půjdou hasit.

„Zpátky!“ zařvala Moťa Sidorenková. „Nikdo nesmí opustit barák. Nechápete, vy krávy blbý, že to muselo bejt? Nakazili by ostatní. Neslyšelas?“ obořila se na Stefi Gerstlovou.

„Musím na biograf. Kýbl je už plnej.“

„Stráže mají příkaz střílet po každým, kdo vyleze z baráku. Tak si vyber. Posraná nebo mrtvá?“

Na tábor dolehla hrůza ze způsobu, jakým se komandir rozhodl zlikvidovat epidemii. Jeho čin měl jediný důsledek. Nakažení tajili nevolnost a tím byli nebezpeční svému okolí. Ale neutajili. Dávení a neschopnost udržet v žaludku jídlo z nich učinily lidské trosky. Stačil pohled strážného či dozorce a marod skončil v baráku číslo patnáct, který sousedil se spáleništěm. Ukládali tam muže a ženy dohromady, nakažení leželi ve vlastních zvratcích a výkalech. Z baráku se šířil puch. Když Věra pochodovala z lesa, zaslechla z patnáctky hlas. Nebyl to zpěv, bylo to blouznění: „Cypljonok malyj, cypljonok žarenyj, cypljonok tože chočet žiť.“

Konec sloky už Věra neslyšela. Toho večera ji rozbolelo břicho. Cítila, že má zvýšenou teplotu. Okamžitě si uvědomila, že je nakažená a že v baráku Motě Sidorenkové na očích zůstat nemůže. Poslední naději představoval medpunkt. Rezavým hřebíkem si rozedrala zahojenou ránu na levém nadloktí.

„Otevřela se mi rána,“ řekla Sidorenkové po večeři. „Dám si to na medpunktu převázat.“

„Nemysli si, že se tam budeš válet.“

„To si nemyslím,“ řekla Věra, ale byla tak slabá, že nebylo jisté, zda na medpunkt vůbec dojde.

„Holka nešťastná,“ řekl profesor Rozengolc, „jako by nestačilo, že máš tyfus. Ta rána vypadá špatně.“ A už bral láhev vodky, že ránu dezinfikuje.

„Ne, pane profesore, chci, aby to vypadalo špatně.“

„Jestli z toho bude otrava krve, přijdeš o ruku.“

„Nechci, aby mě šoupli na patnáctku.“

To už věděla, že tam skončil i sládek z Nižního Novgorodu a Wrangelův důstojník Ladislav Papírník. Když tam odvlekli Ferkla a jeho staršího syna Rudu, Ferklová běžela za komandirem.

„Můj muž má dobrej kořen a Ruda je po něm. Vykřešou se z toho.“ Věděla, že Boha se dovolávat nemůže. „Máte děti? Víte, co je to přijít o syna?“

Komandir ji nedal vyvést jen proto, že pro něho paličkovala krajky. „Ženská pitomá. Když neizoluju nakažený, budete i vy do týdne v jámě.“

„Ale proč hned na patnáctku, proč ne na medpunkt?“ odvážila se vzdorovat.

„Medpunkt nesmí přijímat nakažené tyfem.“

„A jak to, že přijali Mělkinovou, tu starší?“

„Cože?“ vykřikl kapitán Petrov a už si nasazuje brigadýrku s modrým pruhem. Pospíchá tak, že si zapomene uvázat přes obličej ochrannou roušku. Vrazí do medpunktu jako přírodní živel. „Kde je Mělkinová? Ukažte mi Mělkinovou! Proč jste ji nešoupli na patnáctku?“

„Není nakažená,“ řekla doktorka Červoněnková, „je tu se zhnisanou ránou na paži.“ Ukázala na obvaz.

„Sundat!“

Teď se rozhoduje o mém přežití, pomyslela si Věra. Jako už tolikrát. Ale ještě nikdy nebylo tak zle. Doktorka Červoněnková svinovala obvaz. „Dělej, doktorko, dělej, nemám náladu srát se tady s jednou kontrou.“

Rána vypadala ošklivě. „Dva dny, doktorko. Za dva dny mi podáš hlášení, jak to s ní vypadá. A já rozhodnu.“

Dva dny života. Děkuju ti, pane Bože, za dva dny života. Za ty dva dny se může ledacos přihodit. Teď jí konečně doktorka ránu vyčistila dělnicko-rolnickou a znovu ovázala. Věra měla horečku, hlava jí třeštila a žaludek neudržel ani těch pár lžic boršče, ani sousto chleba. Dávila se, nahnutá nad vědrem, a Naďa ji hladila. To byla jediná pomoc, kterou mohla sestře poskytnout.

Profesor získal ve vsi mléko výměnou za aspirin. Výměnu zprostředkoval strejda Nikolaj. Viděl, jak dali Věře vypít sklenici, ale Věra i mléko vyzvracela. Strejda se vrátil do vsi se zprávou, že s Čechoslovačkou je zle. Pomáhala Tamaře Medvěděvové a Marji Ivanovně. Přivolala znamení boží. Čechoslovačka nesmí umřít.

Druhého dne Věra sama řekla doktorce Červoněnkové: „Dejte mě donést na patnáctku. Se mnou je konec. Když komandir zjistí, že jste ukryla nakaženou, zastřelí vás.“

Věra už teď vypadala jako mrtvola. Vypadávaly jí vlasy, byla vyhublá, lícní kosti vystouplé. Na dveře světnice kdosi zaklepal.

„Volno,“ řekla doktorka Červoněnková.

Přišel strejda Nikolaj a dal doktorce láhev s jakousi tekutinou. „To posílá Čechoslovačce Annikovová, kořenářka… Kobylí mlíko.“

Doktorka odlila trochu do skleničky a dala Věře mléko vypít. Uplynulo pět minut… Uplynulo dvacet… Uplynula hodina a Věra kobylí mléko nevyzvrátila. Do večera vypila obsah celé lahve. Strejda Nikolaj slíbil, že přiveze další. Neobešlo se to bez úplatku strážím. Dostali samohonku, kořalku, kterou vesničani nezákonně pálili.

Doktorka Červoněnková hlášení komandirovi nepodala. Spoléhala na to, že pro přemíru jiných starostí zapomene. Bylo to jinak. Komandir ze strachu o život z tábora odešel a přespával v sovchoze. Rozkazy uděloval telefonicky.

Věra se začala uzdravovat. Profesor usoudil, že krizi překonala. Na vedlejší kavalec přivezli Rakušana Karla Fischera, který nosil Věře žmyk, když se po propuštění z kobky slabostí motala. Nějakým úskokem se podařilo uložit Fischera v medpunktu, třebaže byl nakažený. K uvolnění kázně přispěla i nepřítomnost komandira. Fischer, podobně jako Věra, zvrátil všechno, co pozřel. Začínal v horečce blouznit a měl oči mrtvého člověka.

„Paní doktorko,“ řekla Věra, „já už to kobylí mlíko nepotřebuju. Dejte ho tady tomu Rakušanovi.“

Doktorka podržela Fischerovi hlavu a dala mu mléko vypít. Uplynulo pět minut… Dvacet… Hodina a Fischer kobylí mléko nevyzvrátil. Do večera vypil obsah celé lahve a do očí se mu vrátil život. Poznal Věru. „Krajanka. Jedna říše, jeden kaiser.“

Když hořel barák číslo patnáct, žádné hlasy se zevnitř neozývaly. Všichni už byli mrtvi. Epidemie tyfu se přehnala. V hromadném hrobě skončilo svou životní pout 286 Rusů, Ukrajinců, Poláků, Maďarů a Rumunů. Také Ferkl a jeho starší syn Ruda, sládek Papírník a profesor Davydov.

Brzy přišli noví vězňové, protože orgány NKVD odhalovaly další protistátní spiknutí. Tábor opět plnil plán tu na 109, tu na 112 procent.

Z odvlečených Brňanů zůstaly v lágru Věra, Naďa a Ferklová se Zdenou a mladším synem Otíkem.

Uplynuly dva roky. Mnoho mužů a žen, kteří vystoupili tehdy v letních šatech z dobytčích vagonů do sibiřské zimy a do sněhu, nepřekročilo mez života, vyměřenou jim přídělem dvě stě gramů chleba na den. Věra, podle slov Zoji Petrovny vyrostlá na kameni, přežila jako břízka, která se uchytí v puklině skal.

Uplynul třetí rok. Byl dobudován nový tábor a zvýšeny příděly chleba na tři sta gramů, což dávalo naději na přežití stovkám lidí. Velitel, nyní už major Petrov, dal polovinu starých baráků spálit a polovinu zatím nechal stát. V případě nějaké epidemie tam zase izoluje nakažené a dá je zpopelnit.

Parta Moti Sidorenkové zůstala pohromadě. Ženy řezaly větve, loupaly kůru, nakládaly na železniční vagony kmeny i prkna z pily a připravovaly palivo pro kotelnu.

Na podzim pomáhaly sovchozu sklízet brambory a zeleninu. Protože sovchoz neměl mrazuvzdorné sklady, zelenina a brambory zůstaly na hromadách a zmrzly.

Když se přehnala pátá zima, Věra už pomalu zapomínala počítat roky, ale nezapomněla se každý den modlit za návrat. Ve světě se zatím odehrávaly dramatické děje. Studená válka, soupeření mezi Sovětským svazem a Spojenými státy, vznik dvou německých států, založení Severoatlantické aliance, na které Sovětský svaz odpověděl blokádou západního Berlína a Varšavským paktem, zkoušky atomových zbraní a závody ve zbrojení.

Ohlas těchto událostí doléhal do uzavřeného světa lágru jen slabě, útržkovitě a zkresleně. Věru pramálo zajímala ofenzíva generála McArthura na sever od 38. rovnoběžky v Koreji a protiútok milionů Číňanů – po pravdě řečeno, nezajímaly ji vůbec. Zajímalo ji, jestli dostane na zimu vatovaný kabát, rukavice a ušanku.

Tak jako žárovky jsou připojeny na viditelnou síť, tak Věra – stejně jako všichni vězni – byla připojena k neviditelné síti, která určuje tok myšlenek. Žila starostmi, které jsou pro člověka na svobodě nicotné, ale v lágru mají váhu zdraví a života.

Nezmeškám kvůli průjmu nástup?

Vyjde na mě patka chleba, která je o deset gramů těžší?

Dostanu dnes ostrou pilku?

Bude nářadí vydávat nabručený Tretjakov, nebo laskavý Aljoša, který uzná, že loupák je třeba přebrousit?

Stačím nasbírat dost cedrových šišek, abychom z nich mohly vyloupat olejnatá jadérka?

Mám si levou botu spravit, nebo požádat o nový pár po mrtvém? Co když bude horší?

Dnes musíme dohodnout praní prádla, protože šňůry nestačí pro všechny naráz. Jestli na mě vyjde deštivý den, budu čekat dva týdny.

Dny se sobě podobaly jako korálky, které se navlékají na jednu šňůrku. Tři sta šedesát pět za rok.

Tak od slunce východu do soumraku se její myšlenky upínaly jen k okolí – kam stačí dohlédnout oko, 0 k dějům, které doprovázejí práci rukou a potřeby těla. Jen večer, kdy se s Naďou ztišily k modlitbě, zaměstnávaly mysl nadějí, že Bůh je neopustí a že se ještě někdy vrátí do rodného kraje… Domov. To poslední, co z něho Věra viděla, byly zavřené dveře. Vedle nich seděla kočka s ocáskem stočeným k předním packám.

Věra dál smažila pleskánky z kopřiv, vařila jehličí a Naďa chytala raky. Jenom jahody už Věra nesbírala, i když se paseky jen červenaly. Ve snech je pořád viděla postříkané teplou lidskou krví.

Pátého března roku 1953 zemřel Stalin.

„Pojedeme domů! Věro, pojedeme domů!“ S tímto zvoláním přivítala Naďa sestru při návratu z práce. Věře se rozbušilo srdce. Na tuto chvíli čekala den co den. Ale vzápětí se přihlásila nedůvěra. Co když je to jen planá naděje, řeči, které se vedou při jídle, na latrínách a před spaním? Naďa Věřiny rozpaky pochopila a vysvětlila jí, proč si to myslí. „Na velitelském srubu visí vyhláška… a seznamy. My tam zatím nejsme, ale Ferklová se Zdenou a Otíkem ano.“

Takže je to pravda! Jako na povel se sestry objaly a slzy se jim tlačily do očí. Naďa uměla číst azbuku a hovořila rusky. Řekla, že zprávy o rozpuštění tábora vzrušily všechny vězně. Nejprve pojedou domů váleční zajatci. Je to prý důsledek nějaké mezinárodní dohody. Doktorka Červoněnková byla rehabilitována, pět lékařů Kremlovky také, bohužel posmrtně. Spiknutí proti vysokým stranickým funkcionářům bylo smyšlené. Udavačce byl odňat Leninův řád. Ferklová pojede mezi prvními, protože její příbuzný v Praze je významným funkcionářem.

Psal se rok 1955. Věra dovršila dvacátý čtvrtý rok a Nadě bylo devatenáct. Smrt Stalina způsobila nejprve ohromení. Pětiletky, vítězství ve válce a pozice Sovětského svazu jako druhé největší velmoci vedle Spojených států, byly spojeny s jeho jménem. Ne pro všechny obyvatele Ruska, Ukrajiny, Gruzie a ostatních svazových republik byl tyranem, jenž trpí stihomamem, že se kolem něho formují stále nová spiknutí s cílem připravit ho o život.

Od skončení občanské války v roce 1920 do roku 1940, za pouhých dvacet let, byla v Sovětském svazu za nezměrných obětí vybudována celá průmyslová odvětví. Automobilový průmysl, letecký, strojírenský, elektrotechnický, chemický, lodařský a zbrojní. Rudá armáda porazila dosud neporaženou nejlepší armádu světa, německou. Výsledkem vzdělávací soustavy a také trochu špionáže, byla výroba atomové bomby a příprava jaderné energetiky. Otázka, která vyvolávala spory, zněla: Stalo se tak proto, že to řídil Stalin, nebo přesto, že to řídil Stalin? Trvalo nějaký čas, než se po mnoha sporech a tahanicích v nejvyšším vedení Sovětského svazu dostal k rozhodování Nikita Sergějevič Chruščov a jeho stoupenci.

Po deseti letech se vraceli do vlasti němečtí váleční zajatci, s výjimkou prokazatelných zločinců z řad tajné státní policie, gestapa a oddílů SS. Navrátilci nastupovali po padesáti do nákladních vagonů, které budou v železniční stanici připojeny k soupravám směřujícím na západ. Věra se rozloučila s krajanem Karlem Fischerem a s Ferklovýma. Jarmila Ferklová, ze samé radosti, že se vrací, slíbila Věře, že doma udělá všechno možné, aby se s Naďou mohly vrátit.

Moťa Sidorenková poprvé záviděla „politickým“. Řekla: „Ještě se jim omluvěj. Já to mám za mord, dvacet. To by museli změnit zákon a odhlasovat, že oddělat kurevníka není zločin.“

Denně se na velitelském srubu objevovaly seznamy osob, které se mají připravit k transportu. Naďa, zaměstnaná v medpunktu, tam co chvíli zaběhla. Ustanovení, že nikdo nesmí po táboře chodit sám, už neplatilo. Vracela se zklamaná. Jejich jména se zatím v seznamech neobjevila. Neobjevilo se tam ani jméno profesora Rozengolce, který byl odsouzen za špionáž, 0 k tomu se musí vyjádřit jiné orgány než Národní komisariát vnitřních záležitostí, NKVD.

Major Petrov se choval obojetně. Už bylo možno hovořit s ním přímo, bez prostřednictví dozorců. Na dotazy Nadi nebo profesora, kdy se dostanou na seznam, odpovídal: „Moskva to řeší, občané.“ Už nebyli zakové, už byli občané. Směli si na obleky našít kapsy. Tábor změnil jméno. Nebyl nápravný, ale pracovní. Nad bránu dal major Petrov umístit nápis: Práce v SSSR je věcí cti, odvahy a slávy. Vyhlíželo to neobyčejně reformně. Ale jen občané, zběhlí ve stranických textech, věděli, že je to výrok Stalinův. Jelikož major Petrov nevěděl, která frakce v ústředním výboru strany nakonec zvítězí a povýší ho jednou do hodnosti plukovníka, chtěl mít dobrou pověst u obou.

Jednoho večera našla Věra pod pokrývkou dvě fotografie. Jedna zachycovala novou bránu, a na druhé se Věra poznala. Se dvěma ženami skládá polena do metru. Za složeným dřívím hlídkuje strážný. Teprve později se dověděla, že snímky pořídil polský novinář, který se tajně, to znamená pomocí úplatků, dostal na Sibiř.

Věra při loupání poraženého smrku uvažovala, jestli Ferklovi už dojeli do Brna a zda Ferklová dodrží slib. Nestačila domyslet, jaký obrat by v jejich osudu nastal, když zaslechla Nadin hlas: „Věro! Věro!“ volala Naďa už z dálky a ještě v běhu udýchaně sdělovala: „Jsme na seznamu!“

Ferklová splnila slib. Nebo bychom přišly na řadu tak jako tak? Věru zalilo nepopsatelné blaho. Pánbůh nás neopustil… A zase obava o ztrátu náhle nabytého štěstí. „Nepřehlédla ses?“

„Pojď se podívat.“

Věra položila loupák. „Copak, copak,“ řekla Moťa Sidorenková, „ono to neuteče. Kdopak to za tebe udělá?“

Naďa uchopila loupák a s rychlostí, kterou by nevydržela pracovat celou směnu, kmen doloupala.

Na seznamu, připíchnutém na vyhláškové desce velitelského srubu, ukázala Naďa prstem na dvě jména:

„Já to neumím přečíst,“ řekla Věra, „jsme to opravdu my?“

„Jsme to my.“

Seděly opět v železničním vagonu pro dopravu nákladů. Přípravy na cestu netrvaly dlouho. Jídelní miska, plechovka na čaj, lžíce a dvě fotografie. To byl veškerý jejich majetek.

„To pojedeme takhle jak jsme?“ zeptala se Věra. Naďa její otázku tlumočila majoru Petrovovi. „Všechno je zařízeno. Můžete si vzít i přikrývky.“

„Dáte nám nějaké papíry?“

„Žádné papíry nepotřebujete.“

Tentokrát se na železniční stanici vezly na vagonu s prkny. Kolem stanice se za těch deset let rozrostlo nevelké městečko. Když míjely malý obchod, Věra tam vešla a poprosila o kus chleba. Prodavačka řekla, že jí nezbyl, ale posbírala drobky, udělala z nich kuličku. Za ni Věra poděkovala. Na cestu dostaly v táboře chléb a rybu a to se Věře na deset dní zdálo málo.

Nastoupily do připraveného nákladního vagonu, kde byly jen Rusky, které se bavily mezi sebou.

„Co vy jste zač?“ zeptala se jedna.

„Čechoslovačky,“ odpověděla Naďa.

„A“ mávla žena rukou a bavily se dál.

„Zeptej se jich, jestli jedou taky domů,“ řekla Věra. Naďa se zeptala a ženy se rozesmály. To je poněkud překvapilo. Vlak se pomalu rozejel. Po chvilce řekla Naďa: „Ty, Věro, profesor mě učil, že slunce je v poledne na jihu a stíny ukazujou na sever. Podívej se na telegrafní sloupy. Podle jejich stínů je západ nalevo a východ napravo… My nejedeme na západ.“

Část třetí OČISTEC

14 /  „Věro!… Naďo!… Mělkinová! Kde ty zatracené ženské mohou být?“ rozčiloval se vedoucí provozu Igor Vasiljevič Roztockij. Byl to vysoký ramenatý muž a na rozdíl od některých členů posádky se holil. Muži už směli mít břitvy. Rudá armáda ho zajala někde v Mandžusku, kde po roce 1917 uvázlo dost emigrantů z Ruska. Byl prý potomkem šlechtické rodiny, proto mu na lodi přezdívali Kníže Igor podle stejnojmenné opery. Odbyl si jako zrádce vlasti deset let v Usť-Užmě a jelikož měl diplom inženýra v oboru potravinářské chemie, umístili ho na PARTIZANU.

„Přece nemohly utéct.“ Nemohly. Z lodi na moři není kam utíkat, zvláště když se tu a tam nad hladinu vynoří trojúhelníková hřbetní ploutev žraloka jako velký trn.

Ženské v provozu večeřely u společného stolu řídkou rybí polévku s chlebem. Jen dvě místa zůstala volná. Kníže Igor požádal o pomoc velitele lodi, kapitána obchodního loďstva Makarova. Lodníci, kteří slouží dvakrát po osmi hodinách, neradi věnovali čas svého odpočinku pátrání po dvou dělnicích.

Prošli všechny chodby nástavby, skladiště lan a barev na přídi, komoru kotevních řetězů, tesařskou dílnu na zádi, šachtu s náhradním šroubem, nahlíželi pod plachty záchranných člunů a prolezli dokonce hřídelový tunel, který se táhne od strojovny k lodnímu šroubu. Nevynechali ani skladiště potravin a lednice, ačkoliv tyto prostory jsou zamčené a klíče od nich má lodní hospodář. Ve skladech se krade a v lednicích jde o život.

V provozech rybárny nebyly, tam by je našla noční směna. Nakonec je objevil sám Kníže Igor v bednách s nápisy FANCY CRAB MEAT MADE IN USSR. Byly to podlouhlé bedny na krabí konzervy určené k vývozu do Kanady a Spojených států. Sovětská vláda splácela dluhy za letecký benzin a stíhačky dodané Američany v prvních měsících války.

Naďa a Věra za sebou měly týden dvanáctihodinových nočních směn. Ve dne se špatně spí, zvláště na lodi, která je plná hluku. Dopolední spánek je přerušen obědem, v šest je večeře a v sedm se nastupuje ke dlouhým stolům pod umělým světlem, kde se třídí a pak ručně kuchají a řežou ryby. Věra s Naďou po první denní směně spaly skrčeny v těch exportních bednách, skryty před zraky druhých dělnic.

„Co vás to napadlo?“

„Nohy nás neunesly,“ řekla Naďa. „Chtěly jsme si před večeří chvilku oddechnout a usnuly jsme.“

„Směna už je po večeři a kuchyně nevydává. V jídelně posádky byste mohly dostat suchary a čaj. Od osmi do půlnoci slouží třetí důstojník. Je to Lotyš. S ním se dá mluvit. Přineste si hrníčky.“

Dostaly tedy suchary a čaj.

Když je vlak onoho dne vezl napravo od stínů, naděje na návrat se rozplynuly. Major Petrov se přece jen dozvěděl, že Věra byla nakažená tyfem a Židák ji v medpunktu ukryl. Podvedli ho a tohle byla jeho opožděná pomsta.

Jely čtyři dny. Naďa dokázala přečíst názvy stanic, ale moc platné jim to nebylo, protože zeměpis sovětského dalekého východu neznaly. Celé dny probíraly svou situaci. I kdyby Ferklová dodržela slib a příkaz k repatriaci by do tábora došel, bude se major Petrov namáhat posílat jej nějakým jiným úřadům? A i kdyby, nehodí ho tam někdo do koše?

Vojáci, střežící transport, odmítali odpovídat na otázky. Velitel svým mužům řekl, že vezou odsouzené zločince, kteří pozbyli občanská práva. Jídlo, které sestry dostaly v táboře na cestu, jim vydrželo dva dny. Na jedné stanici dostaly chléb a čaj.

Vlak nedojel do žádného města, ale zastavil v pusté, mírně zvlněné krajině v ohradě, zbudované ze sloupů a ostnatého drátu. Po vystoupení je vojáci rozdělili do několika skupin. Věru a Naďu naložili ještě s pěti Ruskami do nákladního automobilu.

„Kam nás vezete?“ zeptala se jedna Ruska.

„Uvidíte,“ odpověděl řidič. V Moskvě připravoval Chruščov dvacátý sjezd Komunistické strany Sovětského svazu, ale na okraji společnosti se změny k lepšímu projevovaly jen pomalu.

Po tříhodinové jízdě na silnicích s měkkým povrchem je řidič s jedním samopalníkem dovezli do místa, kde Naďa zatřásla klimbající Věrou a nezvyklým hlasem zvolala: „Podívej se! Moře!“

Moře v životě neviděly, leda v kině, a pohled na nekonečnou pláň vody je ohromil. Byly na pobřeží Tichého oceánu, tak daleko od domova, že si to nedokázaly představit. Takhle tedy vypadá moře. Na chvíli zapomněly na svůj nešťastný osud a hleděly na šedozelenou hladinu, kde vítr shazoval z vrcholků vln bílé čepičky pěny.

Teprve po chvíli Věře došlo, že tudy možná opouštěla svou rodnou zem jejich matka, když se přidala k československým legionářům, vracejícím se do Evropy.

Ohromení z oceánu brzy vystřídal pocit marnosti. Můžeme se ještě někdy dostat domů, když nás vyvezli až na konec světa? Bez peněz, bez jediného dokladu, že my jsme my, holky z Brna, Smilovského 74? Pane Bože, tys nás opustil?

V zálivu, asi sto metrů od břehu, kotvil velký černý parník s bílými nástavbami a černým komínem. V jeho horní čtvrtině se v bílém pruhu červenal znak Sovětského svazu: kladivo, srp a pěticípá hvězda. Parník obletovali rackové a čas od času se s hádavým křikem vrhali do vln a cosi lovili. V tuto chvíli sestry ještě netušily, že ona velká loď bude napříště jejích dočasným domovem.

Parník PRIAMURSKIJ PARTIZAN, plovoucí továrna na zpracování a konzervování ryb a krabů, byl spuštěn do vln Baltského moře v roce 1936. Sovětská obchodní mise jej později koupila za peníze stržené za dodávky obilí Německu. Postavily jej loděnice Krupp – Germania v Kielu. Parní turbíny vyrobila továrna Brückner, Kanis a spol., navigační přístroje Plath a kuchyňské zařízení akciová společnost Krefft, jak o tom svědčily neodstranitelné firemní značky. Původně se jmenoval KONRÁD LÜDERS, jenž byl jedním z „kamarádů, které zastřelila Rudá fronta a reakcionáři,“ jak se zpívalo v nacistické hymně Horst-Wessel-Lied.

V bílých nástavbách bydlela posádka a vedoucí provozů rybného závodu. Jedenáct tisíc tři sta brutto registrovaných tun černého trupu zabíraly výrobní linky na zpracování úlovků, konzervárna, udírna, několik lednic a noclehárny dělnic.

K rybolovu vyplouvaly menší motorové lodi, které vlekly sítě. Po týdnu se vracely s úlovkem, které jeřáby PARTIZANA vytahovaly z jejich skladišť a spouštěly do podpalubí k třídění a zpracování.

Mořské ryby nezůstávají dlouho na jednom místě a táhnou ve velkých hejnech, proto lovící čluny musí jejich tahy sledovat. PARTIZAN pak plul za svou rybolovnou flotilou. Jedenkrát za měsíc se vracel do zátoky, chráněné před vlnobitím, a lodi pod vlajkami Spojených států a Kanady přebíraly palubními jeřáby kontejnery s bednami plnými rybích a krabích konzerv. PARTIZAN načerpal topný olej, pitnou a kotlovou vodu a vydal se na moře za svou flotilou rybářských motorových lodic.

Dlouhá desetiletí vedlo Rusko spory s Japonskem o pásmu lovu. Rybolovné flotily obvykle doprovázel torpédoborec a vyháněl konkurenci. Vzájemné strkanice o přednostní práva skončily porážkou Japonska. Tichomořské lodstvo Sovětského svazu bylo pánem daleko od hranic výsostných vod.

Parník stavěli Němci pro sebe. Tehdejší předáci odborů, nazývaných Deutsche Arbeitsfront, chtěli světu ukázat, že Vůdcova strana nemá v názvu nadarmo slovo dělnická. Prosadili, že kajuty pro mužstvo byly dvoulůžkové. V době, kdy loď byla projektována, se ještě nepočítalo s otrockou prací vězňů. Kabiny pro dělníky rybí továrny měly pouze šest lůžek, tři a tři nad sebou.

S Věrou a Naďou obývaly kajutu Ruska Taťana Sergějevna Lipenská, Polka Anna Mikulská a dvě Rakušanky, Ulrika a Lori ve věku Nadi. Byly také odvlečeny jako děti se svými rodiči, kteří mezitím v lágrech zahynuli. Polce bylo osmadvacet. Nejstarší Taťanu, čtyřicetiletou řidičku, odsouzenou za zabití šesti osob při řízení nákladního automobilu pod vlivem alkoholu, uznávaly za vedoucí kabiny a později i pracovní party.

„Zase nám poslali špatné bedny,“ rozčiloval se Kníže Igor. Američané totiž vysazovali na palubu PARTIZANA velké kontejnery, které se na souši dají přepravovat na přívěsech tahačů, nebo na železničních vagonech. Bedny, které plovoucí továrně nějaká pila dodávala, měly takové rozměry, že zcela nevyplnily kubaturu kontejneru. Kníže Igor spočítal, že vozit vzduch přes Tichý oceán je nehospodárné. Navrhl jiné bedny, které vyplní obsah kontejneru beze zbytku. Pro pilu však bylo pohodlnější sekat bedny podle jednoho vzoru pro více odběratelů, ať se to nějakému popletenému inteligentovi líbí či nelíbí.

Pro práci v rybárně dostaly ženy gumové galoše, protože celý den stály v krvavé vodě, zástěry napuštěné nějakou impregnací a návleky na ruce od zápěstí po lokty. Party se střídaly při třídění a vyvrhování ryb. Stoly, obleky, vlasy a vlastně celá loď páchla rybinou. Věře se zprvu dělalo ze zápachu nevolno, ale pak si zvykla, ani ho nevnímala.

Rychle se naučila rozeznávat druhy úlovků. Treskovité měly tři hřbetní a tři břišní ploutve. Na sledě si dávala pozor, protože hned první den se pořezala o ostré šupiny na jejich zploštělém břichu. Makrely svou hrotitou ploutev alespoň neskrývaly.

Galoše, zástěry a návleky se nechávaly na chodbě před kajutami. Byly od krve a příliš zapáchaly. Nejčistší práce byla v konzervárně. Dělnice pouze obsluhovaly stroje, které odměřovaly množství rybího nebo krabího masa a přísad a plnily je do plechovek. Jenom nalepování barevných papírových pruhů s názvem výrobku se provádělo ručně. Důmyslný stroj, který to dříve vykonával, se porouchal. Bez náhradních součástek ho nebylo možné uvést do chodu. Továrna potravinářských strojů, která toto zařízení na loď dodala, stála na území Spolkové republiky Německo. V době studené války nebylo snadné potřebné zboží z druhé části světa získat.

Hotové konzervy se ukládaly do beden. Bedny se pak podle šablon opatřovaly nápisy, jaké zboží obsahují, s nezbytným dodatkem MADE IN USSR. Parta Taťany Sergějevny byla někdy přidělena k nakládání beden do kontejnerů, které měly rozměry poloviny krytého železničního vagonu. Byly nalakovány různými barvami a opatřeny jmény obchodních firem z Evropy i z amerického kontinentu. Věra s Naďou kladly bedny na podlahu na plocho, na bok i na stojato. Ale ať je pokládaly jak chtěly, vždycky zbylo trochu nezastavěného místa.

Kontejnery překládal z lodi na loď palubní jeřáb. Má dva asi patnáct metrů dlouhé výložníky, v klidu svisle přimknuté ke stožáru. Při práci se jeden výložník nakloní nad otvor lodního skladiště, druhý nad americkou loď, připoutanou v klidné zátoce lany k PARTIZANU. Na horních koncích výložníků jsou kladky a jimi jsou provlečena drátěná lana. Naviják, poháněný párou z kotelny, vytáhne naložený kontejner pod první výložník. Pak jej pomalu, aby se nehoupal, přesune pod druhý výložník a ten jej spustí do podpalubí americké lodi.

Z reproduktoru natočeného k Rusům se odtamtud ozývala hlučná rytmická hudba, doprovázená kvílivým mužským zpěvem. Překládku hudba nerušila. Řídili ji loďmistři, ruský a americký, dorozumívali se vzájemně i s obsluhou navijáku smluvenými pohyby rukou: Vejš… Ještě kousek… Pomalu spouštět… Stop.

„Ta muzika, to je tam teď velká móda,“ řekl lodník Feďa, který pokukoval po Nadě, protože se mu líbila a viděl, že se pohupuje v rytmu hudby. „Ten zpěvák, to je nějakej Prislej. Já viděl fotku. Stříbrný sako, kalhoty jako trubky, takhle drží kytaru, kotlety až semhle, holky šílej.“

Když na palubě americké lodi OAKLAND STAR umlkl rokenrol, PARTIZAN zase na Američany pustil Kalinku, Smugljanku Moldavanku a Poljuško polje.

Překládka pokračovala při výměně hudebních navštívenek.

„Ta loď, to je liberťák,“ pokračoval Feďa v navazování známosti. Nosil, jako všichni lodníci, modrý pracovní oblek, modrobíle pruhované námořnické tričko a baret. Měl hladce vyholené tváře a poněkud rozpláclý nos.

„Co to znamená liberťák?“ otázala se Naďa.

Feďa uvítal příležitost pochlubit se znalostmi. Vysvětlil Nadě, že za války měli Němci v Atlantiku dvě stě ponorek, které číhaly na konvoje zásobovacích lodí z Ameriky do Británie. Průměrný život lodi byly čtyři plavby a skončila na dně provrtaná německým torpédem. Američani proto vyvinuli typ lodi s krátkou životností a nazvali ho Liberty ship.

„Podívej se na naše boky.“

Naďa se nahnula přes zábradlí. „Pláty jsou nýtovaný,“ pokračoval Feda. „To je zdlouhavý postup výroby. Liberťák je svařovanej, je narychlo spíchnutej, aby vydržel ty čtyři plavby. Některý to přežily, jako tenhle, a dosluhujou dodnes.“

Věru povídání o americké lodi nezajímalo a náhodou si povšimla Ulriky, Lory a Polky Anny. Z tábora byla zvyklá, že dělnice stejné národnosti se většinou baví mezi sebou a jsou malými uzavřenými kastami. Rakušanky Ulrika a Lora si po práci v kajutě nebo na palubě šuškaly. Na tom nebylo nic divného. Třetím členem jejich kastičky byla Polka Anna Mikulská. Možná je spojoval zážitek z nápravného tábora. Měly nějaké malé tajemství, protože když se někdo přiblížil, buď umlkaly, nebo se nahlas začaly bavit o něčem jiném. Teď tři mladé ženy pozorovaly překládání kontejnerů a spíše než slova si vyměňovaly pohledy.

Jejich parta, vedená Taťanou Sergějevnou Lipšinskou, prošla všemi provozy plovoucí továrny na zpracování ryb. Dokonce i udírnou. Žádné mechanismy, elektřina nebo propan butan nemohou nahradit kouřící polena dubů, buků nebo bříz. Vhodnější dřeviny, jako třeba třešně, švestky nebo jasany nedostával PARTIZAN v takovém množství, jaké požadoval.

Kouř pomalu spalovaných polen udil makrely, navlečené na dlouhých ocelových tyčích. Když bylo potřeba, přihazovala Věra na řeřavé oharky vlhké piliny, které vytvářejí hustý dým. Vyuzené makrely se balily do plochých bedniček, vyložených voskovaným papírem.

Jindy zase měly za úkol připravovat lísky s drceným ledem, které si na své týdenní plavby braly rybolovné lodi a nakládaly na ně úlovky, aby nepodlehly zkáze.

Při dvanáctihodinových směnách následovala vždy po čtyřech hodinách přestávka. Oznamovalo ji čtveré zazvonění na zvon zavěšený na otevřeném výhledu vedle kormidelny.

Po dobu jedné přestávky vyšly Věra s Naďou na palubu. PARTIZAN pomalu plul a kolébal se mírně z boku na bok a z přídě na zád. Mořskou nemocí naštěstí netrpěly. Na velitelském můstku, v otevřené části, na balkoně, jak říkali, musel být vždy a za každého počasí přítomen jeden lodník, aby jeho pohled nebyl ovlivněn odrazy světla na oknech kormidelny. V dálce na obzoru byl vidět obrys nějaké pevniny. „Tam je nějaká země,“ zavolala Naďa na lodníka na balkoně. „Kurilské ostrovy. Dřív patřily Japoncům.“

O nějakých Kurilských ostrovech nikdy dřív neslyšely. Věru upoutala kočka lodního hospodáře na okraji horní paluby, kde byla jídelna a záchranné čluny. „Čičí,“ zavolala na ni, protože nevěděla, jak se v Rusku na kočky volá. „Pojď, něco ti dám… Promluv na ni rusky,“ řekla Nadě, „třeba si dá říct.“

„Ta dolů nepůjde,“ řekl strážní námořník na balkoně. „Horní paluba je prkenná, dolní železná, tam ji brní packy od elektřiny.“

„Od elektřiny?“ divila se zcela upřímně Naďa. „Já žádné brnění necítím.“

„Ty taky nejsi kočka. Víš, co je to kondenzátor?“

„Nevím.“

„Na lodi se kondenzuje elektřina vyzařovaná ze všech možnejch strojů a nemůže se odvádět, protože loď není uzemněná.“

Věra vysvětlení neposlouchala, protože kočka jí připomněla Rozinku a domov. Co se s ní stalo? Je to dvanáct let. Asi už nežije. Vzpomínka na kočku ji vždycky roztesknila. Po první vlně zoufalství, když se ocitly na konci světa, se začaly znovu modlit za návrat. Pane Bože, svatá Panno Maria… jsme opuštěné a nemáme nikoho, kdo by se nás zastal…

Kníže Igor se konečně dočkal. Když v zátoce zakotvili, pila dodala bedny na míru, které vyplní prostor kontejneru beze zbytku. Konzervy, určené přes Pacifik, byly už uloženy ve starých bednách.

„Přeložíme je,“ rozhodl se Kníže Igor.

„To už nestačíme,“ namítl kapitán. „OAKLAND STAR připluje zítra. Už se telegraficky ohlásili.“

„Takže na to máme ještě čtyřiadvacet hodin.“

„Za prvé: musel byste odvolat ženské z jiných provozů. Tím ohrozíte plnění plánu. Za druhé: plýtvání materiálem. Bedny, to je drahý palivo, to nepřipustím.“

„OAKLAND STAR připluje zase až za měsíc.“

„No a? Celý roky balíme konzervy do těch beden. Za jeden měsíc se to neposere.“

Věra a Naďa vyspávaly po noční směně. Probudil je řvavý hudební souboj OAKLAND STÁRU a PARTIZANA a rachot vrátků, které pohánějí jeřáby. Byly v kajutě samy. Taťana Sergějevna, Polka Anna a obě Rakušanky si šly poslechnout poslední americké hudební novinky.

Věra vyšla na dolní železnou palubu. Nejprve se rozhlédla. Lodníky překládka nezajímala, ale poslouchali muziku. Několik žen, které byly po noční směně vyrušeny ze spánku, stálo u zábradlí. Taťanu Sergějevnu Věra spatřila, ale Polku Annu a Rakušanky Ulriku a Loru hledala marně. Už několikrát za dobu zajetí pocítila zvláštní vzrušení, které předcházelo nějaké neobyčejné události. Tentokrát se v její mysli bleskem spojily letmé postřehy a Věra s jistotou uhodla. Anna, Ulrika a Lora jsou v tom kontejneru, který se právě teď za zvuků rokenrolu snáší do skladišť OAKLAND STÁRU, výsostného území Spojených států.

A věděla také, že bude zle.

„Kde jsi se zdržovala včera mezi sedmou večer a sedmou ráno?“ zeptal se plukovník vojsk NKVD Věry. Pak oslovil Knížete Igora: „Co tu dělá ta druhá?“

„To je, prosím, sestra, občane plukovníku. Tlumočí.“

„Tlumočí? Naznačujete mi, že tato osoba,“ ukázal na Věru, „nemluví rusky? Jak je tu dlouho?“

„Třináct let.“

„Třináct let a neumí rusky? Buď předstírá, že je mdlého rozumu, nebo je tak zatvrzelá.“

Plukovník čekal, že Kníže Igor se k jeho úsudku vyjádří, ale vedoucí provozu opatrně mlčel. Potil se. Jestliže se zastane Věry, bude podezřelý ze spiknutí. Když se postaví na stranu plukovníka, vězňové se to dovědí, bude poznamenán jako donašeč orgánům a mohl by také jednou v noci skončit v brázdě za zádí. I kdyby žraloci, provázející loď, byli přesyceni a loď okamžitě zahájila záchranný manévr, oděv nasáklý vodou ho stáhne pod hladinu dřív než mu hodí záchranný pás s fosforovým hořákem, který ani voda neuhasí. Rozjeté lodi o výtlaku 11 800 brutto registrovaných tun totiž trvá dvanáct minut, než se obloukem vrátí k bodu, kde byl vyhlášen poplach „Muž přes palubu“.

Výslechy se konaly v kapitánské jídelně, která byla nejlépe zařízenou místností v přední nástavbě. Křesla kolem stolu byla ukotvena, aby se při větším kymácení lodi nepřevrhla. Několik barevných reprodukcí zobrazovalo radostný život dělníků, rolníků a pracující inteligence v Sovětském svazu. Obrazy Stalina s pozadím sloupů elektrického vedení či vysokých pecí nebo větrolamů proti suchověji zmizely, ukryty pro všechny případy v kapitánově kajutě.

Po plukovníkově pravici seděla za stolem členka oblastního výboru strany a pořizovala zápis. Po levici představitel lidové správy, příslušník čukčské menšiny. Na jakýkoli dotaz odpovídal „da“, aby neurazil. Odpověď „nět“ je v jeho světě považována za neslušnost.

Výslech vedl plukovník zodpovědný za bezpečnost oblasti. Vyslýchaní museli stát v pozoru s hlavou nepokrytou. Naďa mezitím přeložila Věře otázku a pak tlumočila její odpověď:

„Pracovala jsem na noční směně v balírně. Ukládaly jsme konzervy do nových beden pro příští odvoz.“

„Byly tam ty tři čubčí dcery s vámi?“

„Ano, prosím, byly.“

„Po celou dobu?“

„Po celou dobu.“

„Kdy jsi je viděla naposled?“

„Když Kníže Igor…“ Zachytila jeho zmatený pohled a zarazila se. „Když občan Roztockij zapískal. To je znamení k ukončení práce. Šly jsme přes skladiště a dál chodbou do jídelny na snídani.“

„Šly s vámi?“

„Nedívala jsem se zvlášť po nich. Proč? Do chodby se nahrnuly ženy z ostatních provozů. Skladiště s kontejnery je na konci výrobní linky a všichni jím musí projít.“

„U snídaně jsi je neviděla?“

„Ne, prosím.“

„A to ti nebylo divný?“

„Ne, prosím.“

„Jak to, že ti to nebylo divný? Copak party nesedí spolu?“

„Nesedí. Protože fronta před výdejním okýnkem se tvoří podle toho, kdo se prodere dřív. Takže u stolů jsou party promíchané.“

„A po snídani jsi dělala co?“

„Šla jsem se do naší kajuty vyspat.“

„Kdo tam šel s tebou?“

„Tady má sestra Naďa a občanka Lipšinská, vedoucí naší party.“ „Rakušanky a Polka ne?“

„Rakušanky a Polka ne, prosím.“

„A to ti nebylo divný?“

„Nebylo. Jestli se dostaly až na konec fronty, snídaly poslední. Nečekala jsem až přijdou a usnula jsem. Po dvanácti hodinách v noci…“

„To stačí, Mělkinová. Zatím. Zavolejte další.“

Výslechy pokračovaly dva dny. Práce se zastavila. Osoby, zaměstnané v rybárně, se nesměly hnout z kajut. Velitel lodi, kapitán dálné plavby, nesměle namítl, že PARTIZAN nesplní měsíční plán.

„Ale splní,“ řekl plukovník. „Budete pracovat o nedělích.“

Na záď přikázal plukovník shromáždit všechny pracovníky z provozů plovoucí rybí továrny. Byly to ženy, pět mužů, vesměs trestanci. Občan Igor Vasiljevič Roztockij, šestý muž, byl bývalý trestanec, ale pět dalších let nesměl opustit místo přikázaného pobytu.

Plukovník v naleštěných holínkách, v parádní uniformě s mnoha medailemi a řády z Velké vlastenecké války, vystoupil na kryt vrátku, kterými se navíjí úvazníková lana, a řekl: „Je jasné, že třem ženám, které nezákonně uprchly z výkonu trestu, aby se daly do služeb nepřátel Sovětského svazu, kdosi pomáhal. Někdo z vyslýchaných nám lhal. My už dál nebudeme zjišťovat, kdo to byl. Možná jich bylo víc. Dáváme mu, nebo jim, poslední možnost přiznat se do…“ Přerušil řeč a podíval se na hodinky na zápěstí. „do dvanácti nula nula. Jestliže se nepřizná, nebo nepřiznají, každá pátá osoba z vás, jak tu přede mnou stojíte, bude podle platného zákona potrestána. Deset let v nápravném táboře pro nejtěžší zločince. Na svědomí viníka se nespoléhám. Spoléhám se na uvědomělost všech členů kolektivu.“

Po této výzvě k udavačství seskočil z krytu navijáku a za mrazivého ticha odkráčel do střední bílé nástavby.

„Ještě jednou deset let v lágru, to nepřežiju,“ řekla Věra v kajutě, kterou nesměly opustit. Jídlo jim nosili pod dohledem ozbrojeného vojáka, aby se nemohly domlouvat s nosiči jídla.

„Řekl každej pátej, ne každej,“ namítla Taťana Sergějevna.

„Když to nepadne na mě, padne to třeba na Naďu. Copak bych ji v tom mohla nechat?“

„Taky bych šla s tebou,“ řekla Naďa. „Ty se, Táňo, jednou vrátíš k rodině, ale my už na světě nemáme nikoho.“

„Může se stát ještě horší věc,“ řekla Věra. „Někdo uvědomělej nás udá, aby si zachránil kůži. Třeba zrovna ten, kdo je viděl, jak do toho kontejneru lezou, anebo je zakryl bednama.“

„Dosvědčím ti, že jsem tě celou dobu měla na očích,“ řekla Taťana. „Plukovník se na tvé svědectví vykašle. Co jsi ty? Zak. Míň než onuce. Bude mít odhalený spiknutí a já dostanu deset let mezi vrahama na doživotí a ti si dovolej úplně všechno, protože se už netřesou o svobodu, nemají zábrany. Takovej ti nejdřív vymlátí přední zuby, abys ho nekousla, když ti poručí, abys ho vykouřila.“

„Že někdo někoho udá je možný,“ připustila Taťana, „ale myslím si, že to nikdo neudělá. Ne ze solidarity, ale ze strachu.“

„Proč ze strachu?“

„Je nejpsanej zákon, že udavač nepřežije. Zakové se o to postarají… Ty tři holky netušily, kolik lidí přivedou do neštěstí.“

Tak se ve všech kajutách připravovali na to, co přijde.

Ring-ring, odměřil strážní námořník úderem zvonu první dvě půlhodiny dopolední hlídky. Bylo devět hodin.

„Když o tom uvažuju,“ řekla Věra, „nikdo jim pomáhat ani nemusel. Dva dny před tím jsme ukládaly do kontejnerů ty starý bedny. Každej věděl, že tam zbejvá místo. Prostě si připravily pelech a pak tam jen vlezly.“ „Ale někdo za nima musel ten kontejner zavřít,“ namítla Naďa. „Nemusel. Přivřely dveře zevnitř, jenom kliku nechaly nahoře. Někdo si toho všiml. Třeba sám Kníže Igor. Podíval se dovnitř. Vidí že kontejner je naloženej. Pomyslí si něco o nešikovnejch, nepořádnejch a technicky zaostalejch babách a kontejner zavře. Nemůže to teď říct, protože by byl podezřelej.“

„Kníže Igor nemůže bejt podezřelej,“ odporovala Taťana, „protože chtěl na poslední chvíli přeložit konzervy do těch novejch beden. Kdyby se to udělalo, zbylo by v kontejneru místo akorát na krysy. Tři těla by se neměla kam schovat. To spíš je podezřelej kapitán, protože s tím nesouhlasil a tím umožnil holkám útěk.“

„Kapitána nemůžou podezřívat ze spiknutí,“ řekla Naďa. „Holčičko, před třiapadesátým byli ze spiknutí podezřelí generálové s prsama plnejma řádů.“

Tak probíraly událost pořád dokola.

Ring-ring… Ring. Půl desáté.

„Kdyby ses bývala dověděla, že chtějí utéct, co bys udělala?“ zeptala se Věra.

„Udat bych je nešla,“ odpověděla Taťana, „ale udělala bych všechno, abych jim to rozmluvila. Protože každej útěk zaka odnesou pak nevinný.“

„Je to od nich sobecký,“ řekla Naďa. „Budou si tam užívat a nás čeká Sibiř.“

„Takže ty bys je udala?“

„Já na mou duši nevím.“

„Rakušanky a Polka,“ řekla Taťana. „My jsme pro ně nepřátelskej národ, Moskali, kvůli kterýmu se dostali do neštěstí. Tak jakýpak svědomí? Berou to jako pokračování války. Když ve válce nezabiješ, zabijou oni tebe. Tak je to.“

Ale ani tato prostá Taťanina úvaha nebyla útěchou. Čas plynul… Zvon… Než se nadály, bylo jedenáct.

„Třeba plukovník už našel viníka,“ snažila se Taťana vnést trochu optimismu do pochmurné nálady.

„Nebo se rozhodl pro jiný druh kolektivního trestu,“ přiživila naději Naďa.

„To určitě ne, protože to by byl projev slabosti a soucitu s třídním nepřítelem.“

Věra se už diskuse neúčastnila. Hleděla tupě do stěny a vzpomínala na okamžik, kdy nad sebou v kalném světle noční petrolejky uviděla sekeru v matčině ruce… Měla to udělat. Pane Bože, je to hříšný, co si teď myslím, ale vždyť nás celou tu dobu jen mučí. Co s námi vyváděli ti strážní! Málem jsem skončila politá lyzolem. Vši, tyfus, hlad, mráz, otrocká práce, močili na nás… Úzkost od rána do večera, co přinese příští hodina, co nastane zítra?

Zvon. Jedenáct třicet. Ještě půlhodina života. Doma, když měl někdo namále, zavolali pana faráře a ten ho připravil na poslední cestu. Utěšoval. Zanecháváš za sebou život, který jsi daroval. Co za sebou zanechávám já? Vlaky oloupanejch kmenů, tuny vykuchanejch ryb, centy zlámanejch krabích klepet… Vyzpovídej se, ulev duši. Z čeho se mám zpovídat? Komu jsem ublížila? Kdekdo ubližoval mně.

Zvon. Polední střídání hlídky. Údery na dveře. Řvaní: „Všichni na palubu! Do řady! Plukovník bude odpočítávat!“

Plukovník, jehož utajené jméno směl na lodi znát pouze kapitán, založil ruce za zády a přehlédl nastoupenou řadu, kde se lidé do poslední chvíle přestrkovali, aby na ně nepadlo číslo pět a jeho násobky. Při tom nebylo jasné, odkud začne plukovník odpočítávat. Od prvního? Od třetího? Vychutnával ten úžasný povznášející pocit moci. Rozhodovat o životech třesoucích se bezmocných. V celách Lefortova viděl muže a ženy, kteří se mu plazili u nohou, aby získali nějakou nepatrnou výhodu. Z moskevské vazební věznice ho přeložili na konec světa… Reformy… Však si počká.

Tentokrát se dostavil v doprovodu samopalníků. Pak se prošel podél řady. Jeho mozek přímo zachycoval vlny strachu, které vysílaly ženy a těch pár mužů. Některým zbýval už jen rok do vypršení trestu. Teď je očekává dalších deset na Kolymě. Plukovník tak prodlužoval jejich úzkost, dokud neucítil ve slabinách pnutí, předzvěst slasti. Jako při pohledu na ženu, která už skopla střevíce a teď se svléká.

Pak se ušklíbl a zastavil se před jednou ženou. „Proč se mi nepodíváš do očí?“ Podívala se. Byl spokojen. Viděl v nich strach, jaký vídal v Butyrkich a Lubjance, když zatčení po prvním výslechu už věděli, co je očekává.

„Vyměň si místo. Ty a ty,“ Jedna z žen právě teď možná unikla trestu a na druhou dopadne. Zalíbilo se mu pohrávat si s lidmi. Provedl ještě několik výměn a nejen mezi sousedy. Vězni se dohadovali, co to znamená. Nic. Rozmar. Kratochvíle mocipána.

Kdo by pozoroval Věru, viděl by, že pohybuje rty. Hlásek z ní však nevyšel. Opakovala si Pane Bože, svatá Panno Maria, Pane Bože, svatá Panno Maria, pořád dokola, neschopna jiné myšlenky, jako by točila modlitebním mlýnkem.

Konečně se plukovník vrátil na začátek řady. Odpočítávat začal od druhé ženy, „První.“ V tu chvíli se řada zavlnila, ženy a muži se snažili uhodnout, kdo stojí na ztracené pozici. Plukovník si toho povšiml. Vykřikl: „Pozor! Všichni hledí směr přístav, levý stožár vysílací stanice,“

A začal znovu odpočítávat, tentokrát od třetí ženy. „První,“ Došel až k páté. „Ty, běž na záď.“ U zadní žerdi, kam se věší vlajka státu, kde má loď domovský přístav, stáli hned dva samopalníci. Žena k nim vykročila. Plukovník pokračoval. „První.“ S pohledem upřeným na levý stožár vysílačky, Věra, rty bez krve, opakovala. Pane Bože, svatá Panno Maria… Kde stojí Naďa, netušila.

„Pátá,“ řekl plukovník. Žena před ním padla na kolena, objala mu nohy a zoufale kvílela: „Ne! Ne, občane plukovníku, proč já? Jsem nevinná jako že je Pánbůh nade mnou.“

„Odvléci!“ přikázal plukovník dvěma vojákům. Ti uchopili ženu pod rameny, a protože se nedokázala postavit, odvlekli ji podle rozkazu k vlajce s kladivem a srpem. Tam ji pohodili jako balík hadrů do sběru.

Odpočítávání pokračovalo. Plukovník se zastavil před Věrou. Pane Bože, svatá Panno Maria… „Ty.“ Věru v tu chvíli ovládla jediná myšlenka: Ať neupadnu, Ježíši Kriste, ať neupadnu.

„Ty ne,“ zadržel Věru plukovník předloktím. „Ty.“ A zabodl prst do prsou vedle stojící ženy. Věřino čelo ovanul studený vítr, úkaz, kterému se říká smrtelný pot. Není to však pot, je to pouze pocit mrazivého vlhka.

Pane Bože, svatá Panno Maria, teď se blíží k Nadě. Slyšela jen plukovníkovo „Ty… ty…“ A kroky odsouzených. Neodvažovala se odtrhnout pohled od vysílačky, aby se přesvědčila, zda mezi nimi není Naďa.

Výběr skončil. „Odvést do člunu,“ přikázal plukovník. Odsouzení šli podél řady zachráněných. Naďa mezi nebožáky nebyla.

Po útěku tří dívek z lodi PRIAMURSKIJ PARTIZAN vyměnila Hlavní správa tichomořského obchodního loďstva všechny osoby přítomné na palubě v době útěku, dělnice plovoucí továrny na zpracování ryb, posádku i kapitána. Námořníci byli rozptýleni na jiné lodi na jiných mořích.

Nadcházela zima. Sestry si už tak zvykly na strádání, že považovaly za štěstí, když je s několika vězeňkyněmi přivezli do tábora zbudovaného u dolu na zlato. Pod zemí je přece teplo!

Důlní mistr, k němuž byly přiděleny, měl utkvělou představu, že kope štolu správným směrem a že každým dnem narazí na zlatou žílu. Inženýr ho přesvědčoval, že průzkum takovou představu nepotvrzuje, avšak mistr poslal průzkumníky ke všem čertům. Tyhle malé malachitové krystalky vždycky ohlašují blízkost zlata. Co ty průzkumníky ve školách učí?

Minér navrtal díru do horniny s malachitovými krystalky, střelmistr odstřelil a pak si všichni sedli na břevna, ubalili si cigarety a čekali až Věra s Naďou naloží hlušinu do vozíku a odvezou ji na křižovatku svážné štoly, tam se vozík připojí k důlnímu vláčku. Od křižovatky pak na plochém vozíku s klanicemi dostrkaly sestry na předek břevna k výztuži ražené chodby. Za ta dlouhá léta si povšimly, že v Rusku chlapi spíše jen posedávají, řídí stroje a všechnu těžkou práci odřou ženské.

Když střelmistr poprvé vložil trhavinu do vrtu, řekl Věře: „Tady z tý hlíny na zemi udělej šišky a díru zacpi. Jinak to pšoukne dovnitř a kamenem to nepohne.“

„Z čeho mám ty šišky uválet? Není tu voda.“

„Jses tu nová, to se pozná podle blbejch otázek,“ řekl střelmistr. Beze studu si před děvčaty rozepnul kalhoty a na hlínu se vymočil.

„Tak už můžeš válet šišky.“

Chlapi se náramně bavili. Takhle to v dole chodilo. Pak narazili na zlatou žílu, silnou jako paže. Tři následující dny fáraly do předku sestry samy, protože chlapi zapíjeli úspěch. Prémie pršely. Věra s Naďou ke svému boršči nedostaly ani kolečko salámu, ani piroh nadívaný mletým masem.

Po roce je ze zlatého dolu převezli na stavbu vodní přehrady a elektrárny v blízkosti východních svahů Uralu, kde se Asie stýká s Evropou. Odtud už bylo do Brna blíž než do Šanghaje.

15 /  Traktorista zastavil pod nosným lanem kabelového jeřábu. Od betonárky přivlekl tunový podvozek s ocelovým košem na dva kubíky betonu, lité třístovky, kterou používali na vnitřní části přehradního tělesa. Věra vystoupila po několika schůdcích na malou plošinu podvozku, zachytila hák visící z jeřábu, a spojila jej s kruhem na rámu koše. Pak rychle sestoupila na betonovou vozovku pocákanou šedivým šlemem, a křikla na traktoristu: „Můžeš.“

Traktorista popojel o metr a jeřábník v zasklené kabině zdvihl rám koše do svislé polohy. Teprve když si byl jist, že se koš nerozhoupe, uvedl do pohybu drátěná lana, která dopraví koš do stavební jámy. Kubík betonu váží dvaadvacet metráků a sám koš tunu. Těleso o váze pěti a půl tuny se nesmí houpat, protože dole by pomlátilo dělníky jako kuželky.

Kabelový jeřáb tvoří dvě ocelové konstrukce podobné stožárům elektrického vedení v krajině, každá na jednom břehu. Mezi nimi je naraženo silné nosné lano. Tenčí a pružnější lano po něm tahá podvozek se čtyřmi kolečky v řadě, kočku, a třetí lano pak nese a spouští koš do obedněného bloku.

Sotva koš opustil podvozek, uslyšela Věra Nadino „Jeď.“ Kabelové jeřáby jsou totiž na stavbě dva a košů je šest. Dva se teď spouštějí do jámy, dva plné už čekají, až se vysypané vrátí z jámy a dva se na betonárně plní. Šest traktoristů jezdí sem a tam. Při delší odstávce, třeba na oběd, motory nevypínají. Traktorům chybí baterie, žárovky a veškeré nářadí. Vše bylo rozkradeno. Dokonce i čepičky od ventilů pneumatik.

Předák pomocných dělníků, Afanasij Rublev, přidělil obě sestry k zavěšování kosů, jeden týden ve dne, od sedmi do sedmi, druhý v noci. Dvanáct hodin lezou na podvozky dva metry nahoru a dolů, zavěšují kruhy do háků a prázdné koše usazují mezi patky na plošinách podvozků.

Někdy trvá patnáct minut než se koš vrátí, a tak si sednou na lavičku z prkna a dvou polen. V zimě stojí u lavičky barel s odřezky. Traktoristé vypustí z čerpadla na motoru trochu nafty na dříví, aby lépe hořelo a ohřívají se, dokud se koš nevrátí.

Za celou dobu na stavbě přehrady a vodní elektrárny na řece Aule nedostaly sestry ani kopějku mzdy. Nejsou ani vězeňkyně, ani svobodné dělnice, nemají žádnou státní příslušnost, žádné doklady, jsou osoby, s nimiž si nikdo neví rady.

„Co myslíš?“ zeptala se Naďa, „pošlou to?“

„Nevím. Doufám, že ano. Jestli se o nás náš konzulát v Moskvě doví, máme naději.“

Každý den tak probíraly své vyhlídky. Pojednou Věra spatřila osobní gazik, terénní automobil s označením, které tak dobře znala.

„Milice.“ V Sovětském svazu se vyhýbali slovu policie.

„Co tu chce milice?“ zeptala se Naďa. Byla to spíš otázka řečnická, ale Věta odpověděla: „Vsaď se, že je to kvůli našemu dopisu. Buď dají doporučení, aby ho ředitel na náš konzulát poslal, nebo to zamítnou.“

„Co můžeme dělat?“

„Můžeme se jen modlit.“

„Mělkinová,“ zaslechla Věra hlas předáka pomocných dělníků na betonárně, Afanasije Rubleva, kterému to u soudu pro opakované zpronevěry státních peněz také spočítali na doživotí.

„Která?“ otázala se Věra.

„Obě.“

Protože od betonárny přestaly jezdit koše, bylo Věře jasné, co se stalo. Dochází cement. Bude se přihrnovat. Materiály, písek, cement a štěrk tří velikostí, skladované ve válcových silech, dopravují gumové pásy do míchaček betonárny. Když ze sila přestal padat cement, nebylo zdaleka prázdné. Nad výpustním otvorem se vytvořil trychtýř, cement se vršil šikmo při stěnách sila do výšky asi dvou metrů a bylo nutno jej lopatou do výpustního otvoru přihrnovat.

K té špinavé, nezdravé a nebezpečné práci byly využívány osoby, na kterých nikomu nezáleželo: Věra a Naďa. Věra šla první. Omotala si kolem úst a nosu navlhčený šátek, protože zvířený cement se v uzavřeném prostoru chová jako mlha. Bez šátku by nemohla dýchat. Ještě dostala motoristické brýle, které chrání oči prvních pět minut. Cement je jemný a těsnění brýlí nedokonalé. Navíc sklo se zapotí a Věra pak pracuje popaměti.

Betonárna stojí. Věru s lopatou spustili na laně, podvlečeném pod rameny, do osmimetrové hloubky, jako se ve středověku spouštěl odsouzenec do hladomorny. Druhé lano jí volně visí u boku. Začala lopatou hrnout navršený cement do výpustního otvoru. Dopravní pás se rozejel a míchačky po chvíli opět sypaly beton do košů.

Věra nikdy nevydržela v silu v jednom zátahu déle než dvacet minut. Pak zatahala za signální lano na znamení, že už nemůže dýchat. Vytáhli ji a do sila spustili Naďu. Když bylo silo prázdné a plán betonáže zachráněn, nalil inženýr sestrám po stakanu vodky.

„Vodku my nepijem,“ řekla Věra a chlapi se rozchechtali. „My zapomněli, že dámy jsou Evropanky.“ Jevropejskije lica. Dostaly každá deset deka salámu. Tři dny budou vykašlávat cement a dívat se na svět zanícenýma očima.

„Milice je tu kvůli naftě a benzinu,“ řekla Věře Sofije Dimitrijevna, která spala v baráku vedle sester. Když je převezli do lágru u přehrady, vyprávěly si se Sofií své životní osudy. Sofije Dimitrijevna byla zasnoubena s jedním technikem a čekala s ním dítě. Avšak ctižádostivý technik zjistil, že otec jiné ženy má velký vliv a může mu zajistit oslnivou kariéru. Sofii Dimitrijevnu opustil. Sofie porodila dítě, chlapečka, a v záchvatu zoufalství a žárlivosti je položila zrádnému snoubenci na práh – zardoušené. Proto je tady. Jako schopnou účetní ji zaměstnali v kanceláři.

Pak se opět svěřovaly Věra s Naďou. Sofie jim poradila, aby napsaly dopis československému konzulátu v Moskvě. Protože ho mohou poslat jedině s vědomím úřadů, nesmí obsahovat nic, co si vláda přeje utajit – i když je to už jiná vláda než za Stalina.

Věra tedy psala: Jsme dvě sestry, narozené v Československu. S matkou nás v roce 1945 přivezli do Sovětského svazu… Vyhnula se podrobnému líčení osudů a utrpení, jen uvedla, že zde žijí už čtrnáct let a žádají o návrat. Jiným občanům Československé republiky, dočasně přemístěným do SSSR, byl návrat povolen.

Naďa přeložila dopis do ruštiny. Sofie přepsala překlad na stroji. Bylo jim řečeno, že odeslání musí povolit ředitel stavby, oblastní výbor Komunistické strany Sovětského svazu a příslušné orgány milice a NKVD. Když Věra uviděla gazik s milicionáři, domnívala se, že přijeli kvůli tomu dopisu.

Avšak důvodem jejich přítomnosti bylo vyšetřování krádeží nafty a benzinu. V každodenním životě bylo běžné, že řidiči osobních a nákladních automobilů přetáčejí tachometry, aby odůvodnili spotřebu pohonných hmot a ušetřené palivo pak prodávají.

Milice vyšetřovala a vyslýchala. Přes bránu se žádné vozidlo nemohlo dostat bez důkladné prohlídky. Dvacetilitrový kanystr nelze přehlédnout jako krabičku sardinek. Žádné tajné skladiště na stavbě objeveno nebylo.

Dopis sester Mělkinových zatím ležel u ředitele stavby v zásuvce. Ředitel se rozhodl, že se nejdříve poradí se stranickou organizací a s kádrovým referentem. Postoupení dopisu oblastním orgánům by mohlo být vykládáno jako nedostatek politického rozhledu.

Dny plynuly a ředitel nic nepodnikl. Musil řešit naléhavější náležitosti. Byl zodpovědný nejen za stavbu vodního díla, ale i za vybudování městečka, kam se měli přestěhovat obyvatelé obcí, které zatopí voda, až se přehradní jezero naplní.

Budoucí městečko tvořily dvoupodlažní domky. Předpokládalo se, že v každém najdou domov čtyři rodiny. Rozestavěna byla škola, společenský dům s kinem a budova pro úřady, sovět, poštu a milici.

Dělníci na stavbě byli zločinci, odsouzení za násilné trestné činy na doživotí, a Němci, nikoliv vojáci, ale příslušníci vyhlazovacích jednotek SS, kteří vypalovali vesnice a terorizovali obyvatelstvo.

Jednoho dne se přísun košů pod kabelové jeřáby opět zastavil. Věra už věděla, co bude následovat. Musí se přihrnovat cement. Když vystoupila až na plošinu, odkud se plnila sila, dotázala se parťáka: „Je to nutný?“

„Jako bys to nevěděla.“

„Vždyť čtyřka je plná.“ „Co mi to tu vykládáš?“

„Viděla jsem, jak ji plnili.“

Po krátkém zaváhání řekl parťák: „Ten cement má jiný složení. Používá se jenom pro bloky na návodní straně.“

To krátké zaváhání přivedlo Věru na myšlenku, že nemluví pravdu.

V noci všechny ženské v baráku probudil úzkostný výkřik: „Hoří!“ Dříve probuzené ženy už prchaly. Za okny bylo vidět proměnlivou červenožlutou zář plamenů.

Věra s Naďou vyběhly ve spodním prádle. Ještě si stačily vzít pracovní šaty a přikrývky. Hořely nejen baráky tábora, ale celé dřevěné městečko, hotové domky i rozdělané objekty. Do praskotu hořících trámů a hučení plamenů zněl opilecký řev a křečovitý smích. V záři plamenů bylo vidět mužské postavy na střechách domů. Všichni hulákali, skákali, dupali a někteří dokonce pitvorně tančili.

Pak se ozvaly výstřely. Byly to dlouhé dávky ze samopalu. Vojáci strážních jednotek kosili ty poskakující opilce na střechách i na zemi.

Paliči prchali z dosahu plamenů a střelby na všechny strany a vojáci také pálili do tmy na všechny strany.

Ženské s jekotem běžely a ukryly se za štěrkový násep kolejiště. Na stavbě působila hasičská jednotka, ale uhasit takový požár nebylo v jejích silách. Pak přijely armádní nákladní automobily a vojáci celou oblast obklíčili. Z tábora a z městečka nezůstala ani tříska. Z vězňů zločinců a esesmanů nepřežil požár ani jediný.

Při vyšetřování vyšlo najevo, že požár byl dlouho připravován. Milicionáři našli prázdné kanystry od nafty a benzinu. Záhada krádeží pohonných hmot byla objasněna. Pachatelé je rozlili po celém staveništi, proto oheň vzplanul naráz a s ničivou silou. Kanystry byly olepené cementem. To ukázalo i na skrýš – cementové silo číslo čtyři.

Nebylo nesnadné vysvětlit pohnutky. Zločinci ani esesmani neměli naději na návrat do občanského života. Pro obě skupiny byla sovětská vláda nepřítelem číslo jedna. Esesmani přísahali věrnost Adolfu Hiderovi. Meine Ehre heisst Treue, měli na opascích, které některým dokonce zůstaly. Má čest má jméno věrnost. Sabotáž na stavbě socialismu znamenala pokračování války, kterou podle nich Německo prohrálo jen pro zaslepenost západních velmocí, ovládaných židomilem Rooseveltem a válečným štváčem Churchillem. Jednali podle zásady fanatických bojovníků zahnaných do kouta: Jestli mě posíláš na věčnost, vezmu tě na ten výlet s sebou.

Pokles pudu sebezáchovy a tanec na troskách způsobila vodka.

„Tebe spouštěli do sil přihazovat cement,“ řekl Věře vyšetřovatel milice v civilním obleku.

„Ano, kdykoliv vázly dodávky. Jinak by se betonáž zastavila.“

„Věděla jsi, že se ztrácejí pohonné hmoty a že se úkryt nepodařilo odhalit?“

„Věděla jsem jen to, co se povídalo v baráku.“

„Musela jsi vědět, že silo číslo čtyři je plné, ale tebe spustili do pětky.“

„Parťákovi jsem to řekla.“

„Parťákovi? Afanasiji Rublevovi?“

„Ano. Řekl mi, že je to jinej druh cementu. Z toho že se zrovna nemíchá.“

„To ti můžeme věřit, ale nemusíme.“

„Zeptejte se ho.“

„Těžko. Už dodejchal. Patřil k nim. Měla jsi to ohlásit.“

„Co jsem měla ohlásit?“

„Že se děje něco divnýho. Tebe nenapadlo, že je to skrýš ukradenýho benzinu?“

Věra si tehdy pomyslila, že parťák nemluví pravdu, ale že jsou tam ukryté kanystry, netušila. Odpověděla tedy upřímně: „To mě nenapadlo.“

„Počkej venku. My se poradíme, jestli ti máme věřit, nebo ne. Jestli jsi tak prohnaná nebo hloupá.“

Věra se otočila k odchodu. „Ještě maličkost,“ zarazil ji vyšetřovatel. Povytáhl zásuvku a vytáhl z ní list papíru. Přistrčil k Věře krabičku zápalek. „Škrtni.“

Nechápala, co po ní chce. Naznačil to posunky a opakoval: „Škrtni.“

Rozškrtla zápalku. Vyšetřovatel přiložil k plamínku roh listiny. Vzplanula a čoudila. Byl to dopis Mělkinových československému konzulátu v Moskvě se žádostí o návrat do rodného Brna.

16 /  Vedoucí rostlinné výroby kolchozu nazvaného Geroj Kulikov, Jelena Sergějevna Muchinová, vydala Věře a Nadě krumpáč a lopaty. Přivedla je k hromadě hlíny prorostlé plevelem a vysoké tak, že by se za ni schoval nákladní automobil. Ukázala na prázdný vlečňák traktoru a řekla: „Naložit zrnem.“

„Zrnem?“ otázala se Naďa. „Kde je tu nějaké zrno?“

„Říkaly jste, že jste doma pracovaly v zemědělství. To vám mám věřit?“ Ukázala na protáhlou hromadu a posadila se opodál na placatý kámen. Zapálila si cigaretu s dutinkou a při tom ji držela kolmo. Když vtahovala kouř, zakláněla hlavu a cigaretu nesklonila. Dokouřila a odešla.

Začaly kopat. Odházely hlínu s plevelem. Pod ní se objevila jakási tvrdá krusta. Po několika úderech krumpáčem se hmota rozdrolila a pod ní se objevilo žito. Věra šťouchla botou do úlomků krusty. „Mouku z toho nesemelou a v zemi to nevyklíčí.“ Tu krustu totiž tvořilo plísní stmelené zrno.

„Dají to prasatům.“

Kopaly dál a postupně odkrývané zrno nakládaly na valník. Při tom rozmlouvaly. Muže, který je opodál sledoval, si povšimly teprve když k nim přistoupil. Byl oblečen jako kolchozník v šedozeleném pracovním oděvu, na nohou kožené boty s krátkými holeněmi, na hlavě plátěnou čepici se štítkem. Měl brýle v kovových obroučkách a když promluvil, bylo patrné, že tu nevyrostl.

„Slyšel jsem vás hovořit. Vy nejste Rusky.“

„Jsme Čechoslovačky,“ řekla Naďa.

„Jak se Čechoslovačky dostaly do Sverdlovské oblasti?“

„To je na dlouhé vypravování, občane. Odpusťte, ale na to nemáme čas,“ odpověděla Naďa z opatrnosti. Věděla, že nevhodné slovo by je zase mohlo rychle vrátit na konec světa, kde je do Pekingu blíž než do Prahy.

„Jmenuju se Šuvalov. Jsem inženýr agronom z Moskvy. A odkud jste vy?“

„Z Brna.“

Jeho odezva byla naprosto nečekaná. „Z Brna? V Brně žil Mendel!“

„Kdo to byl?“

„Vy nevíte kdo byl Gregor Mendel? Neříkejte, že jste z Brna.“

„Ale ano, jsme z Brna. O panu Mendlovi jsme nikdy neslyšely. Alespoň já ne.“

Nadina odpověď agronoma Šuvalova rozesmála. „Pan Mendel žil před sto lety. Objevil zákony dědičnosti. Vlastně kvůli panu Mendelovi jsem tady a ne v Akademii věd. To je taky dlouhá historie… No, už musím jít,“ rozhodl se náhle a šel do polí.

Sestry sotva nabraly dvě tři lopaty zrna a přistoupil k nim předseda kolchozu Podgornyj. „Co tu chtěl?“ spustil ostře a kývl hlavou za inženýrem Šuvalovem. Proto se agronom tak rychle rozloučil, pomyslela si Věra. Spatřil předsedu dřív než my.

„Ale tak. Ptal se odkud jsme, protože nás tu ještě neviděl,“ odpověděla Naďa.

„S ním žádné spolky. Kdyby agitoval, hlásit.“

„A proč? Abychom věděly.“

„Umíš číst?“

„Umím,“ odpověděla Naďa.

„Rusky?“

„Rusky.“

„Až skončíte, stav se v kanceláři.“

Naďa se stavila. Předseda kouřil rovněž takovým zvláštním způsobem. Cigaretu nesl k ústům v kolmé poloze. Dal Nadě umolousaný výtisk Pravdy. Naďa pak Věře překládala, co se dočetla pod titulkem PRYČ S POKLONKOVÁNÍM PŘED ZÁPADEM!

V článku se pravilo že rádoby vědec G. P. Šuvalov zavléká sovětskou zěmědělskou vědu do slepých uliček, když doporučuje studovat zákony dědičnosti sluhy buržoasie Mendela. Na základě těchto pomýlených zákonů vypracovali němečtí fašisté teorii o nadřazené rase a rasách méněcenných. Řídíce se odkazem velkého vlastence Mičurina, odsuzujeme mendělismus-vajsmanismus-morganismus jajo buržoazní pavědu.

„Je pod tím podepsanej akademik T. D. Lysenko,“ skončila Naďa.

To jsou hodně starý noviny,“ řekla Věra když se podívala na datum. „Stejně tomu nerozumím.“

„Mendel. A byl prej z Brna.“

Předseda kolchozu Podgornyj obcházel všechny orgány oblastí a žádal o pomoc. Kolchozu chyběly stroje, hnojiva, ale hlavně pracovní síly. Válka mu vzala muže. Padli při ústupu Rudé armády z Brestu, Bobrujska, Kyjeva a u Stalingradu. Němci je umořili v zajetí. Když se pohyb armád obrátil, muži umírali v Kurském oblouku, u Minska, ve Slezku, na Dukle, v ostravské operaci a před Berlínem.

Poukazoval na to, že v jejich vsi se narodil voják vyznamenaný titulem Hrdina Sovětského svazu Kulikov, po kterém se teď kolchoz jmenuje.

„Vyhovte mu,“ rozhodl předseda oblastního výboru strany, „alespoň v něčem.“ Tak se po požáru na stavbě přehrady a elektrárny Věra s Naďou ocitly v kolchozu Geroj Kulikov.

„Špatně jsi to vyjednal, předsedo,“ řekla mu Jelena Sergějevna Muchinová. „Místo chlapů nám poslali dvě sušinky. Jak k tomu přijdou zdravý ženský, aby lezly do postele bez mužskejch?“

Sestry, označené za sušinky, ubytovali v kostele, rozděleném dřevěným pažením na dvě poloviny. Na některých prkýnkách byla přes šablonu nastříkána černá písmena azbukou. „Co tam stojí?“ zeptala se Věra.

„Tabačnaja fabrika Zugdidi.“

V jedné polovině kostela byly ustájeny ovce, ve druhé leželo na zemi několik slamníků pro sezónní dělníky. Dříve to bývali studenti různých vysokých škol. Staré nástěnné malby na omítce představovaly světce a patriarchy. V místech, kde kdysi stával oltář, visela na drátě obyčejné sklenice.

„Přečti ty nápisy na zdech,“ řekla Věra, když se zabydlely v zápachu ovčího hnoje.

„To nedokážu.“

„Jak to? Vždyť umíš číst azbuku.“

„Jsou to zvláštní písmena. Malba je poškozená… a potom taky ty čísla.“

Přes portréty světců kdosi štětcem, namočeným ve vyjetém motorovém oleji, zaznamenával změny stavu ovčího stáda. Jarní přírůstky jehňat a podzimní odprodeje ovcí.

Věra byla zvyklá pracovat u sedláků. V kolchoze dělala, co jí poručili. Když šla poprvé dojit, ptala se, kde mají vědro na vodu a hadříky. Skupinářka jí nerozuměla a Naďa musela tlumočit.

„K čemu potřebuješ vodu a hadr?“

„Přece opláchnout vemena před dojením.“

Skupinářka se rozesmála a svolala všechny ženské v doslechu. Ukázala na Věru: „Ona chce kravám mejt vemena!“

Nevěřily.

„U pantáty Kukala jsme musely umejt kravám vemena. Mlékárna to kontrolovala. Jinak by od něho mléko nebrali.“

Toho večera se ve všech chalupách bavili na účet Čechoslovaček. V té Evropě žijou divné národy!

Před jednou chalupou viděly dědu, který ve vědru míchal jakousi tmavě hnědou kaši. Trochu jí pak kydnul do plechového cedníku s malými dírkami a lžící ji protlačoval. Z dírek se na stránku novin ukládaly tenké čůrky té kaše.

„To koukáte, co?“ řekl děda. „Ruskej člověk je vynalézavej člověk. Podívejte se, tady už je to usušený.“

Na několika stránkách Pravdy a Izvěstijí v okenních špaletách viděly sestry hromádky tělísek. „Vypadá to jako myší hovínka,“ řekla Věra.

„Co říká?“ otázal se děda Nadi.

„Ale nic.“

Děda jim vysvětlil, že tabáková továrna v Zugdidi, to je v Gruzii, jim posílá prach, zbylý při výrobě cigaret. Tabákový prach, smísený s vodou, působí jako postřik proti škůdcům rostlin. Oni z něho ale dělají takovouhle kaši. Ty čůrky se po usušení lámou na kousíčky. Nacpou je do cigaret s dutinkami, ale ty se musí při kouření držet kolmo, protože ty kousíčky jinak vypadávají.

Před spaním v kostele si sestry vždycky na chvíli rozsvítily petrolejovou lampičku. Vesničané si na matnou záři v kostele zvykli. Jednou si Naďa povšimla, že sklenička na drátě je naplněna. Upozornila na to sestru. Věra omočila prst v kapalině.

„Olej. A plave v něm knůtek.“

Do kulatého plováku velikosti kopějky byl zasazen knůtek. Jeden konec o délce asi tři milimetry nahoře vyčuhoval, druhý konec nasával olej. Věra knůtek zapálila a obě poklekly k večerní modlitbě před obrazy světců s čísly početního stavu ovcí.

Pojednou za sebou zaslechly tichý krok. Neodvažovaly se ohlédnout. Kdosi je přistihl při úkonu, který může nadlouho nepříznivě ovlivnit jejich osud. Slova modlitby se vytratila. Místo nich se jim do mysli vkradla obava. Neznámý vetřelec se choval tiše. Nejprve zůstal stát. Potom krok… Dva… Za několik vteřin, které se mučivě protahovaly, se vetřelec vedle nich zastavil. Věra, s hlavou skloněnou a s rukama sepjatýma, kradmo pohlédla bokem. Spatřila babku, kterou viděly chodit po vsi. V drůbežárně krmila kohouty, určené k předepsaným dodávkám masa státu. Jak se jmenuje nevěděly. Babka se po pravoslavném způsobu pokřižovala a poklekla vedle nich. Šeptem se modlila. Když skončila, vstala. Vstaly současně s ní. Chvíli proti sobě mlčky stály. Pak babka vztáhla ruku a pohladila po tváři nejprve Věru, potom Naďu. Možná nevěděla, že Naďa rozumí rusky. Řekla: „Da. My víme všechno.“ Ukázala oknem ven. „Pozítří nový měsíc. Tma a ticho. Nechte svítit petrolejku. Lidé zvykli vidět světlo.“

Třikrát se pokřižovala, třikrát se poklonila oprýskaným a počmáraným svatým a odešla.

Nadešla noc nového měsíce. Sestry se pomodlily a ulehly na slamníky. Ovce za přepážkou tiše ležely, jen občas se některá zavrtěla. Venku zaštěkal pes… Druhý. Dráždí je krysy? Možná.

Naďa usnula. Věra, vedena zvykem, chtěla stáhnout knot petrolejky a foukáním do cylindru uhasit plamínek, ale pak si připomněla babčina slova: Nechte svítit petrolejku.

Opět zaštěkal pes. Po chvíli se tiše otevřely dveře. První vešla babka z drůbežárny. Za ní několik postav, muži a ženy. Jedna mladá nesla v náručí děťátko zavinuté do peřinky. Z hloučku se vynořil muž, kterého vídaly řídit spřežení kolchozních koní. Měl na sobě zdobené kněžské roucho. Na hlavu si vsadil cosi podobného královské koruně. Někdo mezitím zažehl věčné světlo. Vše se odehrávalo v naprostém tichu. Lidé připadali Věře jako herci, kteří opakují stále stejné výstupy v jakési němohře a nepotřebují se nahlas domlouvat.

Začala modlitba. Kněz šeptem předříkával slova a vesničané je opakovali. Po skončení modlitby kněz opět šeptem cosi kázal… Mám vzbudit Naďu? Nechám ji spát… Potom ke knězi přistoupila žena s děťátkem. Nezaplakalo. Spalo. Měli štěstí, nebo mu vesnická kořenářka dala něco vypít? Kdosi podal knězi stříbrnou konvičku. Kněz pronesl nějakou formuli a ulil pár kapek na hlavu dítěte.

Věra pozorovala vše se zatajeným dechem. Není to sen? Ne, nebyl to sen. Účastnila se tajného křtu jednoho sovětského občánka.

Žito dozrálo. Dva řidiči ze strojní a traktorové stanice přivezli na začátku žňové kampaně dva kombajny SK 4. Doprovázel je osobní automobil Moskvič, řízený ženou.

„Tady to, předsedo, podepište… Tak. Za deset dní si pro ně přijedeme,“ řekl starší řidič.

„Jak to? Přijedete?“

„Podle smlouvy máte kombajny na deset dní. Co stihnete požnout, požnete. Pak si nějak poradíte.“

„To mi chcete říct, že jste nám ty kombajny jen přivezli? Že teď nasednete do toho moskviče a odjedete?“

„Přesně tak. Leda byste nás pozval na večeři.“

„Ale jak to? Jste přece kombajnéři.“

„To ano, ale už jsme zadaný.“

„Co mi to vykládáte za nesmysly, Smirnove?“

„Žádné nesmysly, občane Podgornyj. Náhodou mám u sebe kopii smlouvy… Podívejte se. Mluví se tu o pronájmu dvou kombajnů na deset dní. O řidičích tam není ani slovo.“

„Vždycky se rozumělo samo sebou, že si na žňovou kampaň pronajímáme kombajny i se řidičema.“

„To je možné. Ale letos musí být ve smlouvě uvedeno, že jde o pronájem se řidičem.“

„Na to nás neupozornili.“

„To máte smůlu, předsedo, ale já to teď nezměním.“

Po vzájemných urážkách a proklínání matek, jak je na Rusi zvykem, řidiči odjeli. Jelena Sergějevna Muchinová kombajn řídit uměla. Ale koho posadit na druhý? Předseda má dřevěnou nohu. Popa se doprošovat nebudem.

„Zkusím to s tou Čechoslovačkou. Je vidět, že tam doma pracovala u kulaků. Někdy má podivný nápady.“

„Já vím, ty vemena.“

„Ale vyzná se.“

„Nezapomeň, že Československo je zaostalá země. Poprvé uviděli kombajn až když jsme jim ho dovezli.“ Přes tuto výhradu předseda s Muchinovou souhlasil.

Přivedli Věru ke kombajnu. „Vylez si do kabiny,“ řekla Muchinová.

„A proč?“

„Naučím tě řídit.“

Musela to třikrát opakovat, než Věra pochopila, že se má naučit řídit kombajn. „V životě jsem neseděla ani za volantem traktoru.“

„Všechno je jednou poprvé, řekl Stěnka Razin, když lezl na kněžnu. Davaj!“

Věra se tedy vyšplhala do zasklené kabiny. Muchinová zůstala venku na stupátku. „Polož ruce na volant… Takhle ne. V poloze za deset minut dvě.“

„Jak to je?“

„Sakra, znáš hodiny? Jak stojej ručičky za deset minut dvě?“

Věra naznačeným způsobem položila ruce na volant. Muchinová pokračovala: „Tyhle tři pedály zleva do prava jsou spojka, brzda a plyn. Víš, co je spojka?“

„Nevím.“

„Slez dolů… Zavolejte sem její sestru. Ta kráva vůbec ničemu nerozumí.“

S pomocí Nadi vysvětlila Muchinová Věře, jak pracuje motor. K čemu je chladič, vstřikovač paliva, co způsobuje vznět nafty, jaká je funkce převodovky.

Potom si Věra znova položila ruce na volant v poloze za deset minut dvě. Hodinu trvalo, než se dokázala rozejet, aby motor nezhasl, nebo aby obludný stroj neposkakoval. Třikrát jí Muchinová vlepila pohlavek, že Věra vrazila hlavou do volantu. Krvácela z nosu. V průběhu výuky Jelena Sergějevna seskočila, nechala Věru v slzách, rázovala dokola a vykřikovala: „Já se na to vyseru, já se na to vyseru, já se na to vyseru.“

„Máme je jenom na deset dní,“ připomenul jí předseda.

Druhého dne se Věra dokázala rozjet, zatáčet a couvat. Pak nastalo další poučení: Jak zacházet se žací lištou, co udělat, když je zásobník plný vymláceného zrna.

Konečně Věra dokázala dojet na začátek lánu. Muchinová nastavila výšku žací lišty a řekla: „Jeď!“ Věra jela a Muchinová pro všechny případy zůstala na stupátku. Když Věra dojela na konec lánu, Muchinová řekla: „Slez a podívej se na tu nádheru. Je to jako když pes chčije a utíká při tom.“

Neposečené klasy mají vypadat jako rovná stěna. Jenže za Věřiným kombajnem byla stěna zvlněná a zůstaly tam neposekané ostrůvky.

„Otoč a jedeme zpátky.“

Už to bylo lepší, ale dobré to zdaleka nebylo. Jenže Muchinová se dál Věře věnovat už nemohla. Musila sama řídit jeden kombajn.

„Pojedeme za sebou. Já první.“

Nedojely ani na konec lánu, když Muchinová zastavila a Věra do jejího kombajnu málem narazila. Muchinová slezla z kabiny a už z toho, jak rázovala, bylo patrné, že jí lomcuje vztek.

„Podívej se za sebe! No, jen se za sebe podívej! Vytrousila jsi alespoň deset pudů zrna! Tady ti to ukazuje, že máš plnej zásobník. Co máš udělat?“

„Zapnout majáček. To je znamení, aby předjel náklaďák.“

Protože Věra měla o jednu jízdu víc, nedošlo jí hned, že bude mít zásobník plný dřív než Muchinová a držela se, podle příkazu, za ní.

„Budu z tebe mít smrt, ty krávo kostromská,“ křičela nepříčetně Muchinová a fackovala. Věru dlaní i hřbetem ruky, sevřenými pěstmi ji bila po hlavě, po rukou a po zádech.

Večer řekla zmlácená Věra Nadě, která jí přikládala studené obklady na modrožluté podlitiny v obličeji: „Na kombajn mě už nikdo nedostane.“

Druhý den ráno se spustil lehký letní déšť. „Carevna pláče,“ řekla babka z drůbežárny. „Tak se to u nás říká, když skrz déšť svítí sluníčko.“

Carevna brzy doplakala a žatva pokračovala odpoledne, kdy slunce vysušilo vláhu. Navzdory předsevzetí Věra do kabiny kombajnu vylezla. Uvědomila si, že by mohla být obviněna ze sabotáže bitvy o zrno. A to se tvrdě trestalo.

Tak za účasti Věry Mělkinové probíhala uboročnaja kompanija v kolchoze Geroj Kulikov.

17 /  Dopis ležel na stole. Věra neměla hezký rukopis, proto jej napsala Naďa a současně přeložila do ruštiny. Začínal stejně jako už na stavbě přehrady na řece Aule: Jsme dvě sestry… Žijeme v Sovětském svazu již šestnáct let…

Večerní obloha co chvíli zrůžověla. Některá z vysokých pecí vypouštěla tavbu. Dlouho do noci svítily haly metalurgického závodu tak rozsáhlého, že ve srovnání s ním vypadala brněnská Líšeňka jako dílna údržbářů.

Na jižní straně bylo vidět záři velkého města, statisícového Nižního Tagilu. Věra nemohla usnout. Neklid a nepohoda se jí zmocňovaly vždy před nařízenou měsíční návštěvou úřadovny NKVD, kde se musely s Naďou hlásit jako osoby podezřelé už tím, že nemají žádné doklady o svém původu a příslušnosti. Pravdu nechtěl nikdo slyšet. Platila zásada, že každý je vinen, dokud neprokáže nevinu.

Ještě než ráno vyšly z budovy ubytovny – měly ten týden odpolední směnu – řekla Věra: „Tak nevím.“

„Nevíš co?“ otázala se Naďa.

„Jestli máme ten dopis vzít. Nebo ještě počkat. Víš, jakej je.“ Nemusela říkat, koho má na mysli. Majora NKVD, jehož jméno ani neznala. Málokdo mimo úřadovnu je směl znát.

„Co horšího se může stát, než že hodí dopis do koše.“ Věra o těch slovech chvilku uvažovala a řekla: „Pánubohu poručeno.“ Složila dopis i překlad, zabalila je do čistého šátku a opatrně, aby se papír nepomačkal, je zasunula do velké kapsy pracovní blůzy. Jiné oblečení neměly. Nové ošacení jim zásobovači vydávali teprve když se staré rozedralo. Hadry si směly nechat.

V kolchoze Geroj Kulikov prodělaly dvoje žně. Bydlely tam pořád v kostele v zápachu ovčího hnoje, kde vedoucí bača dál vyjetým olejem zaznamenával na freskách ze čtrnáctého století změny početního stavu stáda. Byl to pořádkumilovný muž.

O tichých nočních pobožnostech, kterým se říkalo tajné, každý věděl. Předseda jen čekal, až pop nebo báby v práci něco pokazí, aby měl záminku pobožnosti zakázat. Ale pop se o koně staral vzorně a báby plnily normy. V kolchoze měl klid, jen se obával hromobití shora. Náboženství je opium národů, to pořád platilo.

Ve světě zatím pokračovaly závody ve zbrojení. Aby Sovětský svaz udržel krok, musel na vývoj a výrobu zbraňových systémů vynakládat stále větší díl hrubého domácího produktu a odčerpávat materiální zdroje, energii a pracovní síly z jiných odvětví.

Tak se Věra s Naďou ocitly jednoho dne v dělnické ubytovně metalurgického závodu v Nižním Tagilu. V přízemním dřevěném podlouhlém baráku bydlely v místnosti, kde stála čtyři lůžka, dvě zatím neobsazená.

Přidělili je do slévárny. Nejprve prováděly pomocné práce. Přivážely písek na formy, odvážely odlitky a formy po odlití roztloukaly. Mistr Lukonin brzy poznal, že Naďa je gramotná, a tak mu hodinu dvě během směny dělala pořádek v papírování, které ho otravovalo.

Odlitky, které odvážely k dalšímu opracování, byly kuželovité, zašpičatělé homole. Když se Naďa mistra otázala, co slévárna produkuje, dověděla se, že díly k ústřednímu topení.

Za celých šestnáct let jim nikdo nevyplatil ani kopějku mzdy. I ve slévárně jim dávali pouze stravenky, na které v závodní jídelně dostaly v poledne teplé jídlo, ráno čaj a chleba, večer čaj, chleba, kus sýra nebo slanečka.

Jednou při výplatě dostaly každá dvacet rublů. Naďa, která se už trochu vyznala v papírování, řekla Věře, že to není řádná mzda, že to mistr vykazuje jako prémie. V obchodním domě na okraji Nižního Tagilu, nazvaném UNIVERMAG, si koupily jedny nůžky, dva hřebeny, mýdlo, kapesníky a hlavně jídlo, pečivo, salám a cukr. Naďa přinesla z mistrova přístěnku papír a vystříhala z něho krajkový ubrus, jak si to pamatovala ze školy ve Slatině. Udělaly si hostinu – a spřádaly plány. Tak vznikl druhý dopis „Jsme dvě sestry…“

Návštěva v oblastní úřadovně NKVD měla obvyklý průběh. Major, jehož jméno neznaly, menší, dobře živený světlovlasý pětatřicátník, měl na uniformě jen dvě medaile z fronty, protože po odvodu stihl už jen tažení proti japonské kvantungské armádě v Mandžusku. Ostatní vyznamenání byla za službu vlasti v boji proti vnitřnímu nepříteli.

Nechal sestry stát asi tři kroky před svým psacím stolem. Prostály tam hodiny a už po první návštěvě dokázaly popsat zařízení zpaměti.

V jednom rohu stál věšák na oděvy, ve druhém kamna. Na polici měl major jakousi pokojovou rostlinu ve velkém květináči. K výbavě kanceláře patřila dřevěná skříň a pancéřový trezor. Na každé polovině jeho dveří byla pečeť z měkké plastické hmoty. Mezi nimi byl napjat provázek. Trezor nebylo možno otevřít bez porušení pečeti. Razidlo s číslem měl pouze major a měl ho u sebe i v noci.

Na stěnách visely plakát z Velké vlastenecké války, reprodukce obrazu Lenin hovoří na sjezdu dělníků, rolníků a vojáků, a portrét zakladatele sovětských bezpečnostních sil Felixe Edmundoviče Dzeržinského.

Kulatý stolek a dvě židle byly určeny pro vzácnější návštěvy, než sestry Mělkinovy. Major si jich vůbec nevšímal. Četl úřední listiny a na okraje psal poznámky. Tak se záměrně lidé nechávají v nejistotách, aby změkli.

„Občane majore,“ osmělila se Naďa.

„Mlčet!“

Za další půlhodinu se Naďa znovu osmělila: „Občane majore, přinesly jsme vám dopis, který chceme poslat československému konzulátu v Moskvě.“

„Tak? Ukažte.“ Major si přečetl ruský překlad. „No ne. To se podívejme. Pak si o tom promluvíme.“

Naďa se otázala: „Občane majore, dovolíte mi odejít na záchod?“

„Na záchod? Na malou nebo na velkou?“

Otázka Naďu zaskočila. Bylo jí trapné odpovídat. „No?“ zvolal major. Po krátkém zaváhání hlesla: „Na malou.“

„A co když nedovolím?“

Naďa mlčela. Opakoval otázku: „A co když nedovolím? Odvážila by ses znečistit mi pracovnu? Víš co? Vezmi si támhle tácek pod květináčem a dřepni si támhle u kamen.“

Naďa se ani nehnula. „Tak bude to?“ Naďa zoufale pohlédla na Věru. Věra jen sklonila hlavu na stranu. Nebyl to souhlas. Mohlo to však znamenat – nemáš na vybranou.

Naďa vykročila k polici s rostlinou, vzala tácek a hodlala se uchýlit ke kamnům. V tu chvíli se na chodbě ozvaly kroky, hlasy a dveře se otevřely.

„Co si to kdo…?“ vyskočil major, ale zarazil se. Do dveří právě vstupoval vysoký štíhlý, asi padesátiletý důstojník. Měl vpadlé tváře, nezdravou barvu a vyholenou hlavu. Patrně zvyk z války. Vyholovali se i generálové. Na holé hlavě se veš neschová. Na uniformě měl tři rady stužek od medailí a Leninův řád.

„Soudruhu plukovníku,“ zvolal předpisově major a postavil se do pozoru.

„Pohov, Kirsanove,“ řekl plukovník a už tím porušil předpis. Před cizími osobami prozradil utajované jméno důstojníka vojsk ministerstva vnitra. Nebo… že by jméno už nebylo třeba utajovat? Plukovník si všiml tácku na květiny v Nadině ruce. „Co je to za ženské?“

„Sledované osoby, soudruhu plukovníku. Přišly se hlásit. Jednou měsíčně.“

Plukovník si sestry prohlédl a řekl: „Přijďte zase za měsíc. Běžte.“

„Ano,“ řekla Věra česky, protože nevěděla, co se v armádě říká na rozloučenou. Naďa byla tak popletená, že odešla i s táckem pod květináč.

„Jsou dva způsoby, jak zhotovit nejlepší formu k odlévání,“ řekl mistr Lukonin učňům. „Postupovat podle příručky akademika Dementěva, nebo zavolat Věru Mělkinovou.“

Naďu posadili do kanceláře skladu, kde zapisovala příjem a výdej nářadí a různých pomůcek. Věra se nenaučila azbuku a proto ji považovali za negramotnou. Měla však vlastnost, která je nezbytná pro modeláře–formovščika: Cit pro materiál. Příručku napsanou akademikem Dementěvem nečetla, protože neuměla rusky číst. Za několik měsíců však prošla všemi cechy závodu, který vyráběl různé díly z litiny šedé, žíhané, tvrzené a temperované. Pracovala při zavážení pecí, prosívání písku, v modelárně, při lití na slévačských stolech i do jam v zemi, při vyjímání vychladlých odlitků, čištění a rozbíjení forem.

Když závod dostal nové stroje na míšení, vlhčení, zhuštění a setřásání písku, Věru na nich naučili pracovat. Správnou směs poznala hmatem. Když se do ní otisknou prsty, musí tam jejich otisky zůstat. Za čas říkali slévači: „My chceme směs ze šestky, od Čechoslovačky.“

Navzdory tomu nedostávala mzdu, ale pouze několikarublové prémie, za které si jeden měsíc mohla koupit košili, druhý punčochy.

To už věděla, že kuželovité zašpičatělé homole nejsou díly ústředního topení, ale hlavice bojových raket.

Ve služebně NKVD důstojník s vyholenou hlavou a vpadlými tvářemi, plukovník Trifonov, vystřídal majora Kirsanova. Našel na stole dopis začínající slovy: Jsme dvě sestry… a poslal jej československému konzulátu do Moskvy. Když ani po třech měsících nepřišla žádná odpověď, poradil sestrám, aby napsaly přímo československému prezidentovi.

„My ani nevíme, jak se jmenuje,“ řekla Věra.

„Novotnyj… Tady máte dva papíry. Napište prezidentovi. Ty to přelož,“ řekl Nadě, „protože úřad musí vědět, co se posílá za hranice. Běžte do přízemí do čekárny a tam to napište.“

Z prezidentské kanceláře z Prahy žádná odpověď nepřišla. Při jedné návštěvě, opět po několika měsících, řekl plukovník: „Posaďte se.“ Poprvé se směly v pracovně velitele posadit. „Děvčata, naleju vám čistého vína. Doma vás nikdo nechce. Sám jsem o vás poslal zprávu československým úřadům přes naše konzulární oddělení v Praze. O občanství vaší matky ani o vás neexistuje v Brně žádný záznam. Československé úřady o váš návrat zájem nemají.“

„Ale naše matka byla provdána za československého občana, my jsme se v Brně narodily,“ řekla Věra zoufalým tónem. Sedmnáct let nadějí se najednou rozplynulo, zhroutilo. Rozplakala se. „Co jsme komu udělaly, co?“

„Nebreč,“ řekl plukovník, „tím se nic nespraví. Je to tak. Československá republika vás za své občanky nepovažuje. Můžete udělat jen jedno: Přijměte sovětské občanství. Já to doporučím.“

„Ne! To nikdy!“ vykřikla Věra.

„A pročpak ne?“

„My jsme tu strašně zkusily. To vy nemůžete posoudit, s vámi nezacházeli jako se psem… Hůř než se psem.“

Plukovník počkal, až Naďa Věřina slova přeloží. Usmál se a řekl: „Jeden čas taky, děvenko.“ Věra už nebyla děvenka, ale měla drobnou postavu. S úžasem na něho pohlédly. „Jeden čas taky,“ opakoval, „ale ten už je pryč.“

„Pro nás ne, pane… občane plukovníku. O mně říkají, že jsem nejlepší formovačka ve slévárně – za dvacet rublů měsíčně.“

„Závod vás nemůže platit. Nejste občanky Sovětského svazu. Nejste tu na pas ani na žádné povolení k pobytu.“

„Protože nám všechno vzali! Tenkrát. Nic nám nedovolili vzít si s sebou.“

„Teď už to nenapravíme. Jediné možné řešení je přijmout sovětské občanství… Nech mě domluvit,“ řekl Věře, když viděl, že se nadechuje k protestu. „Ptal jsem se na tebe vedoucího slévárny. Když přijmeš občanství, pošle tě na večerní průmyslovou školu. Budeš mistrová. Závod staví pro dělníky domy. Dají vám byt. Provdáte se. Teď mi neříkejte nic. Přemýšlejte o tom. Stačí jeden podpis na formuláři.“

„Já to podepíšu,“ řekla večer Naďa.

„To nemyslíš vážně!“ Věra si něco takového nedokázala představit. Celých sedmnáct let si nepřipustila myšlenku, že odloučení od domova je navždy. Už tam nikoho neměly, ani cizí se na ně nebudou pamatovat. Ani Rozinka už nežije. Ale byl to domov, cosi, po čem celá léta toužila. Opředla jej sny a nemohl být nikde jinde než na rodné Moravě.

„Nemysli si, že mě to těší,“ řekla Naďa, „ale plukovník má pravdu. Začnou nám konečně vyplácet mzdu. Můžeme se obléknout, uvařit si. Už mám dost toho potloukání po lágrech bez kopějky v kapse. Když dostaneme byt, můžeme založit rodiny.“

„Prosím tě! V zemi, která ztratila dvacet milionů mužů ve válce… a v lágrech. Nikde nepřipadá tolik ženskejch na jednoho chlapa. Kdo o nás stojí? O tebe možná. Ale mně už je jednatřicet. Dělat někomu matraci, to už jsme si užily, nebo ne? Jestli to podepíšeš, co mi zbyde? Jsme jen samy dvě. Mám jen tebe, ty máš jen mě. Nedovedu si představit…“ Nedokončila větu. Smutek ji ochromil. Naďa pochopila, co si sestra nedovede představit. Že by se musely rozdělit. Ale to přece nehrozí. Budou spolu. Nemají na vybranou. Věra se s tím časem smíří. Naďa zase nevěděla, co by je čekalo v Brně. Odjížděla jako dítě a vzpomínky na domov ji nejitřily tolik jako Věru, která tam prožila dětství i dospívání.

Věra se uzavřela do sebe. Trápila se. Pomyšlení, že její sen, její naděje se zhroutily, bylo neúnosné. V bezesných nocích a ve chvilkách samoty obviňovala Naďu, ale pak ji zase omlouvala. Naďa se dokáže podívat na život věcně. Nakonec… opravdu, co nám zbývá? Nejsem to já, kdo je překážkou Nadina štěstí? Ta myšlenka byla stejně trýznivá jako zhroucení naděje na návrat.

Rozhovor s plukovníkem Trifonovem položil mezi sestry stín. Naďa před spaním dál poklekala vedle Věry, ale rty se jí nepohnuly. Už neprosila nebeské mocnosti o návrat. Jejich rozhovory se omezovaly na suché věty každodennosti:

„Odpoledne se zdržím, máme účetní uzávěrku.“

„Příští týden budu mít dál odpolední, ale pak dva týdny za sebou jen ranní.“

„Jestli dostaneme prémie, koupíme si nějaké nádobí. Můžeme si schovat něco od oběda na večer.“

Měsíc uplýval. Blížila se další návštěva plukovníka. Čas nebylo možné zastavit. Ráno se ustrojily mlčky. Omotaly si hlavy šátky, protože mrzlo. „Já to nepodepíšu,“ řekla Věra, když vyšly z baráku.

„Rozmyslela sis to? Třeba to budeš muset podepsat. Už nás nenechají žít jen tak. Musíme mít nějaký průkaz. Když jdu do města, trnu co se stane, jestli mě zastaví milice – vaš dokument. Nemám ani dokument, ani kopějku v kapse.“

„Ať se mnou udělají, co chtějí. Já to po tom všem nepodepíšu.“ Vyšly do Nižního Tagilu. Nákladní automobily s radlicemi sněhových pluhů čistily vozovky, domovníci zametali chodníky. Dopoledne bývá na ulicích málo lidí. Děti jsou ve škole, dospělí v práci. Tak se to sluší.

Věra s Naďou kráčely ulicí a v duchu se přely. Tak se přely už celý měsíc, v duchu i nahlas. Proti nim šli dva muži, jeden měl přes rameno pěknou brašnu na spisy. Ale nebyla to ta brašna, co Věru upoutalo. Nějak sem nepatřili. Byli oblečeni odlišně a dost nalehko. Když je míjeli, řekl jeden z nich: „Jsem zmrzlej jak psí hovno na Tři krále.“

Věra ustrnula jako zasažena bleskem. „Slyšela jsi, co řekl?“

„Ano. Jsem zmrzlej…“

„Jsou to češi!“

„Jdete nějak pozdě, děvčata,“ řekl plukovník Trifonov. V tom rozrušení se ani nedomluvily, která začne. Po chvilce rozechvělých rozpaků řekla Naďa: „Potkaly jsme tu dva Čechy.“

„No tohle!… A víte, že o nich vím!“ odpověděl plukovník. Povytáhl postranní zásuvku a ukázal sestrám dva lístky. „Hotely hlásí ubytování každého cizince. Jeden se jmenuje Sýkora a druhý Černý. Účel návštěvy,“ četl z lístku. „Jsou z ministerstva zemědělství a přivezli jména tří českých zemědělských kooperativů, které chtějí uzavřít družbu s kolchozy naší oblasti… Co všechno jste jim řekly?“

Naďa přiznala, že přijaly pozvání do zaběgalky, jak se říká jídelnám pro rychlé občerstvení. „Neřekly jsme nic, co by se mohlo špatně vyložit,“ vmísila se do hovoru Věra.

„Tohle mi přelož,“ vyzval plukovník Naďu.

Svěřily se krajanům z touhy po vlasti a krátce jim vyložily složitost své situace. Páni jim poradili, aby napsaly dopis, oni jej vezmou s sebou a předloží některému Jednotnému zemědělskému družstvu, které bude ochotné zaměstnat je a přihlásit k trvalému pobytu. Jen tak mohou získat československé občanství. Potom lze s pomocí konzulátů obou zemí zařídit návrat do republiky.

„A vy jste ten dopis hned napsaly.“

„Ano, na listu z bloku, který nám dal pan Sýkora.“

„Oni ten dopis povezou s sebou.“

„Ano.“

„Není to v souladu s předpisy. Cizinci nesmějí dopravovat poštu. Ale že jste to hlásily, mohu přimhouřit oko… Je tu jedna okolnost, kterou musíte znát. Vyšlo nařízení, že osoby, které se v důsledku válečných událostí ocitly na území Sovětského svazu a jejich repatriace nebyla z nějakého důvodu možná, musí neprodleně přijmout sovětské státní občanství.“

„To znamená, že jsme ten dopis psaly zbytečně?“ zeptala se Věra a radost z ranního setkání s Čechy ji opustila. Plukovník řekl: „Jsem ochoten počkat tři měsíce. Jestliže během tří měsíců nepřijde z Československa nějaká zpráva, budu muset jednat v souladu s našimi předpisy.“

Toho večera se Naďa připojila k modlitbě za návrat. Krajané odváželi do vlasti dopis sester Mělkinových:

Pane předsedo družstva,

my žijeme v Sovětském svazu už osmnáctý rok. Jsme narozeny na Moravě, v Brně. Nemáme maminku ani tatínka. Jsme sirotci a chceme se vrátit domů. Pracujeme těžce, nedostáváme žádný plat. Deset let nám dávali jen krajíc chleba a misku zmrzlýho boršče. Musíme se uskrovnit, protože nevíme, jestli tento život přežijeme. Byly jsme těžce nemocný, měly jsme obě tyfus, byly jsme plné vší a nevíme, jestli se dostaneme na rodnou zem. Tolik let žijeme a tolik let prosíme Pána Boha, aby nám pomohl vrátit se domů. Nám řekly úřady, že nás naše vlast už nechce, že máme poprosit nějaké družstvo, aby požádalo vládu o vízum. Jinak tu musíme zůstat a přijmout sovětské občanství, protože Moskva nedovolí přemísťovat lidi, kteří pracovali v gulagách. Nejsou nikde zaregistrovaný. Proto musíme tady zůstat. Tak vás, pane předsedo, moc prosíme, pomožte nám vrátit se domů. Budeme českým lidem a Vám, Vašemu družstvu vděčný. Budeme pracovat čestně a poctivě. S úctou Vás ještě jednou prosíme, abysme se mohly vrátit.

Věra a Naděžda Mělkinovy

Věra už tolikrát zažila muka nejistoty, kdy šlo o život, ale tentokrát byla muka na hranici snesitelnosti. Poslední možnost… Neodvolatelně poslední.

„Kdyby mi řekli, že musím pro návrat domů přinést nějakou oběť, vydržela bych i v díře. V dešti, v zimě, bez deky. Dala bych si pažbou samopalu rozmlátit druhou ruku. Snesla bych znova ty vši i ten tyfus.“

„I ty Mongoly?“ otázala se Naďa.

Věra se na chvíli zamyslela a řekla: „I ty Mongoly.“

Taková byla její touha po domově.

Uplynul měsíc a šly se hlásit do služebny NKVD. Žádná zpráva. Uplynul druhý měsíc. Žádná zpráva. Při třetí návštěvě řekl plukovník Trifonov: „Děvčata, tancujte. Dostali jsme zprávu. Zemědělský kooperativ Nový Šaldorf je ochoten vás zaměstnat a poskytnout vám právo pobytu v obci. Získáte československé státní občanství.“

Část čtvrtá DOMA

17 /  Úsměvy je provázely od překročení československých hranic. Věře to alespoň tak připadalo. Den, kdy vystoupily na brněnském hlavním nádraží, byl slunečný a radostný… Poznají nás? Ale ovšem. Odlišujeme se od ostatních cestujících… Na cestu z Nižního Tagilu dostaly pracovní oblek a pracovní boty. Jejich osobní majetek se vešel do chlebníku přes rameno. Tamhleten muž, který se na nás usmívá, to bude asi předseda družstva. Byl.

„Konečně, konečně!“ zvolal předseda Král, protože ode dne, kdy plukovník Trifonov řekl sestrám „Děvčata tancujte“, uplynul rok. Tak dlouho trvalo jedné velmoci a jedné dosti malé moci, než se dohodly jak vyřeší úkon, který v podstatě spočíval v tom, aby úřady v jednom městě posadily do vlaku dvě osoby, které v jiném městě vystoupí.

Od prvního stisku rukou nemohla Věra uvěřit, že to není sen, že je opět v Brně, odkud ji před devatenácti lety odvlekli jako čtrnáctiletou. Bylo jí třiatřicet. Poznala ulici před nádražím a vpravo ten velký hotel. Tamhle se jde na Zelný trh a kus dál tím směrem je velké náměstí. Ulice se dnes určitě jmenují jinak, ale jsou stejně rušné jako tenkrát. Skončila pracovní doba a tramvaje rozvážejí lidi do okrajových čtvrtí. Jestlipak je sem ještě slyšet zvon od Jakuba?

Na parkovišti čekal řidič se škodovkou družstva a usmíval se. Předsedu za jízdy zajímalo, jak cestovaly. Nejprve z Nižního Tagilu do Moskvy, kde jim na československém konzulátě vystavili povolení ke vstupu do republiky. V Praze je ministerstvo zahraničí ubytovalo na několik dní v penzionu pod Hradčany, než se vyřídí formality spojené s udělením občanství. A pak je posadili do rychlíku, z něhož vystoupily na brněnském nádraží.

Na vsi je předseda nejprve zavedl do závodní jídelny, protože byl čas večeře, kterou představenstvo uspořádalo novým občankám na uvítanou. Poprvé po devatenácti letech ochutnaly domácí vepřovou pečeni s houskovými knedlíky a moravské zelí. Než večeře skončila, řekla Věra: „Devatenáct let jsme se modlily za návrat. Až najednou přišla zpráva, že vy…“ Zajíkla se a nebyla schopna pokračovat. Božena Mrázková, členka rady Místního národního výboru a ředitelka mateřské školky, řekla: „Když se na schůzi družstva četl váš dopis, ženské byly naměkko.“

„Nedovedu říct,“ pokračovala Věra, „co jsme pocítily, když nám ten plukovník NKVD řekl, že pojedeme domů. Nevím, jak vám mám poděkovat. To snad ani vypovědět nejde.“

Předseda je doprovodil k jejich novému domovu. Byla to nevelká chalupa, kde dvě okna v průčelí svítila. Další okno do dvora bylo temné. Předseda Král vzal za kliku. Dveře nepovolily.

„Jsou to starší lidé a pořád se zamykají,“ řekl předseda jako na omluvu. Ozvaly se šouravé kroky. V otevřených dveřích uviděla Věra muže, staršího, jak předpověděl předseda. Za ním stála manželka. Byli to první obyvatelé vsi, kteří se na sestry neusmívali.

„Tak je vedu,“ řekl předseda a vzájemně je představil. Domácí pán se jmenoval Míka. „No, pojďte dál.“ Ukázal na jedny dveře. „Tady je ten pokoj.“ Rozsvítil tam slabou žárovku, která visela jen tak, bez stínítka.

„Do začátku jsme vám sem dali pár věcí, než se zabydlíte,“ řekl předseda. Zmíněných pár věcí byl starší venkovský nábytek; stůl, dvě židle, dvě železné postele s peřinami, dvě skříně, skříňka na nádobí, na které stál zánovní elektrický vařič. Věnečky přepáleného tuku kolem plotýnek byly téměř dočista vydrátkovány.

„Počítám, že zítra budete odpočívat,“ řekl předseda.

„Odpočívaly jsme v Praze než nám vystavili doklady. Nepřijely jsme k vám odpočívat.“

„Když je to tak, přijďte zítra ráno před závodní jídelnu. Sbíráme papriky.“

Toho prvního večera předříkávala Věra děkovnou modlitbu a pak se z ničeho nic, jako na povel, rozplakaly.

„Dokázaly jsme to,“ řekla Věra.

„Ty jsi to dokázala,“ uznala Naďa.

Dlouho si povídaly a nemohly usnout. Nad nimi svítily stejné hvězdy, na které se Věra tolikrát dívala oknem z baráku v lágru. Nyní na ně hleděla z okna moravské chalupy a uvědomovala si ten rozdíl. Jenom na pár vteřin pocítila jakési znepokojení. Míkovi se na nás neusmívali. Věděli, že po večeři přijdeme, ale měli zamčeno. Bylo to opravdu jen chvilkové znepokojení, které překryly dojmy z cestování. Za čtyři dny v Moskvě a za čtyři v Praze viděly tolik pamětihodností jako za celý dosavadní život.

„Pozdějc, až se to hodí, se pojedeme podívat do Brna, do Slatiny, kde jsme bydlely,“ řekla Věra.

„Já už to nepoznám.“

„Ale já ano. Kdoví, kdo ze sousedů je ještě naživu?“

Ráno jim paní kuchařka v závodní jídelně s úsměvem dala bílou kávu a čerstvé housky, voňavé a chřupavé. A s úsměvy s nimi šly ženské na pole na první směnu v JZD. Při práci se jich vyptávaly na všechno možné. Jak hospodaří kolchozy, kolik platí za jednotku práce, jaké mají výnosy a kolik stojí chleba, boty a radiopřijímač a jaké tam chovají psy.

A pak přišla otázka, kterou očekávaly: „Jak jste se vlastně do Ruska dostaly?“

Jak odpovědět a nepřivolat na sebe neštěstí? Před odjezdem musely totiž v úřadovně NKVD v Nižním Tagilu a potom znovu v Moskvě podepsat prohlášení, že nikdy nikomu neřeknou, co v Sovětském svazu zažily, co viděly, co dělaly a jak se s nimi zacházelo. To ovšem nebylo řečeno takto přímo, ale zaobaleně, právnicky opatrně. Jen pod tou podmínkou jim úřady povolují vycestovat natrvalo ze SSSR. Po příjezdu na Moravu se musí hlásit na sovětském konzulátě v Brně – Pisárkách a pak pravidelně ve služebně Státní bezpečnosti na Leninově třídě.

„Víte, to je tak,“ řekla Věra. „Naše matka byla vlastně sovětská občanka, která se provdala za československého legionáře a usadila se v Brně. A po válce, když sem přišli Rusi, vyzvali všechny občany k návratu. Pracovaly jsme v lese, na pile, v dole, v kolchoze, v plovoucí továrně na zpracování ryb a naposled ve slévárně v Nižním Tagilu, kde se vyrábějí díly ústředního topení.“

Nic o brutálním odvlečení a noci na mršinách koní, ani slovo o křížové cestě ve vagonech pro dobytek, nic o zábavách strážných, ani slovo o masových hrobech, krvavých jahodách, o mrtvolách polévaných lyzolem.

S úsměvem se s nimi ženské po práci rozloučily. Když pak samy docházely k chalupě Míkových, každá s pytlíkem paprik, viděly už z dálky, že všechen nábytek i jejich ubohé dva ranečky jsou vystěhované na chodníku. Postele rozložené, peřiny nacpané do skříní. Že jim Míkovi nejsou nakloněni, tušila Věra už předchozího večera, ale tohle nečekala.

Zaklepala na dveře, ale Míkovi jim neotevřeli, přesto, že byli doma. Jelikož se už setmělo a obě byly unaveny, naskládaly matrace na zem a ulehly ke spánku pod širým nebem. Tak je ráno našla sousedka Gruntová a rovnou běžela za předsedou.

Karel Král rázně zabušil na dveře. Míka neotevřel, ale slyšely, co řekl: „My nechceme v baráku žádné Rusačky, bolševičky.“

Rusačky, bolševičky! Panebože, tak nás Míkovi vidí. A my jim nemůžeme říci, jak s námi v Rusku bolševici zacházeli. Že jsme pro ně byli méně než dobytek, protože na dobytek se nemočí. Nemůžeme, nesmíme to říci nikomu.

V Moskvě jim důrazně poradili, aby povinnost mlčení dodržovaly. Mohlo by se stát, že při porušení písemného závazku požádají sovětské orgány o jejich vydání. A to by znamenalo, že se na Moravu už nikdy nevrátí. Sibiř na doživotí.

„Víte, Míka byl vždycky divnej patron,“ řekl předseda Král. „Měli všeho všudy hektar polí, ale půdu pronajímali za polovinu úrody. Do družstva nikdy nevstoupili.“

„A z čeho jsou živi?“

„Ze záhumenku. Tohle je kraj bohatej na ovoce. A z penzičky. Míka pracoval nějakej čas na dráze a Míková jako prodavačka v Řemeslnickejch potřebách. Pro krávu vyžínají příkopy a krajnice u silnic. On se zlobí na celej svět, ale zvláště na mě, protože jsem navrhl, abyste se nastěhovali právě k nim. Mají sednici a ještě jeden pokoj, kterej nepoužívají. Řekli jsme mu, že mu družstvo za nájem zaplatí – no a vidíte,“ ukázal na vystěhované zařízení.

To už se zpráva rozběhla po vsi a důchodci, kteří nemají co na práci, se přišli podívat na místo činu. „Heleďte,“ oslovil je předseda, „tak jste se podívali. Co kdybyste šli po svejch a věnovali se něčemu užitečnýmu?“

Rozcházeli se, ale remcali. „Nemohli bychom jít bydlet někam jinam?“ zeptala se Věra. „My se uskrovníme. Neměly jsme tam na růžích ustláno.“

„Tady nikdo volnej pokoj nemá.“

Předseda pak zaklepal na okno sednice. „Míko, otevřete, dáme řeč. Takhle to přece nemůže ostat. Někdo to napíše do novin. To by nám tak ještě scházelo.“

Po chvilce zarachotil klíč a dveře se pootevřely. Dřív než předseda promluvila Věra: „Pane Míko, my máme ruské jméno po mamince, ale narodily jsme se v Brně. Jsme Čechoslovačky. Chodily jsme do školy ve Slatině. Jsme katolické víry. Pan farář Kobzina vám to potvrdí.“

„Děkan Kobzina už dávno umřel,“ řekl Míka a teprve pak užasl. „Jak to, že znáte děkana Kobzinu?“

„Vždyť vám říkám, že jsme z Brna, ze Slatiny, Šmilovského 74. Spíš bych se měla ptát já vás, jak to, že znáte důstojného pana Kobzinu?“

„Z procesí na Velehrad… Když se ještě smělo,“ odpověděl Míka a nevraživě pohlédl na Krále.

Věra pokračovala: „Máte zahrádku, ve chlévě vám stojí kráva a krmíte prase. My vám s tím se sestrou pomůžeme. Stačí říct. Už jako dítě jsem chodila k sedlákům kolem Brna. Znám všechny práce v hospodářství.“

Míka si to v hlavě přebíral. Král usoudil, že bude moudřejší, když odejde. Před ním Míka neustoupí. Řekl: „No, vy už se nějak domluvíte. Nechám to na vás.“

Míka ještě chvíli okolkoval a reptal, že za jeho mladých let to takhle nechodilo, aby někomu zabrali půl jeho vlastního baráku a teď je to podělaným navrch. „Tak si to tam nanoste zpátky,“ řekl nakonec a zavřel se v sednici.

18 /  Ubíhaly dny, týdny a měsíce. Sestry pomáhaly ve volném čase Míkovým, ale Míka se s jejich pobytem ve své chalupě nikdy nesmířil. Jen Míková jim občas podstrčila pár vajec a hrnek mléka.

Ohlásily se na sovětském konzulátě, kde jim úředník sdělil, že někteří čeští inteligenti pomlouvají Sovětský svaz. Mohli by je využít k protisovětské provokaci. Ať se s nikým neznámým raději nedávají do hovoru. Kdyby se nějak zapletly se zaprodanci, mělo by to pro ně zlé následky. Vědí jaké? Věděly… Na pravidelné návštěvy služebny Státní bezpečnosti v Brně dostávaly volno.

Jednoho dne, když šly na jařiny, řekla jim sousedka Gruntová: „Děvčata, proč si nekoupíte něco na sebe?“ Sestry chodily stále v tom pracovním obleku, který jim dali na cestu v Nižním Tagilu. Na zimu dostaly od družstva obnošené vatované kabáty, holínky s podšívkou a rukavice. „Za co si to máme koupit?“ zeptala se Věra.

„Jak to – za co? Dostáváte mzdu.“

„Tři sta korun.“

„Tři sta korun?“

„Po srážkách dvě stě sedmdesát. Z toho platíme obědy v závodní jídelně a kupujeme si chleba, salám, sýr a čaj na snídaně a na večeře. Musí nám zbýt peníze na autobus do Brna. Někdy nám z výplaty nezůstane ani koruna.“

„My dostáváme osmnáct set, i dva tisíce, to je víc než celostátní průměr. Jak je to možný, že vám platí jenom tři sta? Až tu skončíme, půjdu s vámi za předsedou.“

Věra zůstala stát jako opařená. Nikdy se nezajímala, jakou má kdo mzdu. Myslela si, že jsou na tom všichni stejně. Někomu se, pravda, vedlo líp, ale to si vysvětlovala tím, že má vlastní hospodářství, drůbež a králíky, nebo že někdo z rodiny dojíždí do Znojma za prací a vydělá víc peněz než ve družstvu. A teď se dověděla, že za stejnou práci berou šestkrát méně. Stále ještě u ní převládal pocit vděčnosti a stěží připouštěla, že se jim děje křivda.

Karel Král nebyl v kanceláři sám. S předsedkyní místní organizace komunistické strany, Marií Dohnalovou, probírali harmonogram prací. Setí jařin, sadbu brambor, první sena, sklizeň řepky, žně, vyorání brambor, česání ovoce, sběr paprik a řepnou kampaň. Na papíře to vždycky vychází, jenže deště nebo sucha vnesou do plánu zmatek.

„My teď nemáme čas,“ řekla Marie Dohnalová.

„Tak si ho, Mařko, musíš udělat,“ usadila ji Gruntová. „Jak to, že těm děvčatům dáváte jen tři stovky, vlastně ani ne celý? To jim nestačí ani na chleba.“

„Vy jste si stěžovala, Mělkinová?“ otázala se přísně předsedkyně místní organizace KSČ.

„Ptaly se mě kolik bereme, tak jsem to řekla,“ odpověděla Věra. „Tak aby bylo jednou provždy jasno,“ řekla Marie Dohnalová, „my jsme vám zařídili návrat s podmínkou, že budete deset let pracovat ve družstvu jako levná pracovní síla.“

Věře stoupla krev do hlavy. „Za korunu na hodinu? Tu před válkou dostávali Slováci, když k nám jezdili na výpomoc na žně, na brambory a na řepu. Kolko hodin, tolko korun se tomu říkalo. V Rusku jsme nedostávaly nic. Věděly jsme, že od nich nic dobrého čekat nemůžeme. Doufaly jsme, že doma to bude lepší, a vy mi teď říkáte, paní Dohnalová, že jsme pro vás jen levná pracovní síla.“

„Nejsem paní, jsem soudružka.“

„To já nevím co je, my jsme hospodářům říkali pantáto.“

Tu se do hovoru vložil předseda družstva Král. „Snad není tak zle.“ „Ale je, Karle, jednáte s těmi děvčaty hanebně,“ řekla Gruntová. Říkali jim pořád děvčata, i když Věra už děvčetem dlouho nebyla.

„No tak dobře. Můžeme si o tom v klidu promluvit. Až doděláme ten harmonogram,“ odpověděl předseda.

„Ale ne,“ odporovala soudružka Dohnalová, „když jsme to začali propírat, vezmeme to z jedné vody načisto. Nač si stěžujete?“ obrátila se na Věru. „Vytáhli jsme vás z Ruska, kde vám neplatili nic, spíte v posteli v peřinách, o tom se vám tam jen zdálo a jedly jste zmrzlej boršč.“

„Nás odsud vyvezli a trestali, nevíme proč. Devatenáct let jsme dřely a modlily se za návrat a vy mi teď říkáte, že jsme pro vás jen levná pracovní síla. Co když za korunu na hodinu dělat nebudeme?“

„Tak pojedete zpátky do Ruska.“

„To snad ne!“ zvolala Gruntová.

„V Rusku se na nás dívali jako na nepřátelský elementy,“ pokračovala Věra, „ale slyšet tohle od vás… Řeknu vám, paní Dohnalová, že jste mě ranila. Od svých to bolí víc než od cizích, jako že od jazyka bolí víc než od meče.“

A odešla. Třeba bude zle, pomyslela si, ale musela jsem to říct. Naďa vzala tužku a na pytlíku od cukru začala počítat. „Za měsíc na nás ušetří dvakrát patnáct set. Za rok šestatřicet tisíc. Za deset let tři sta šedesát tisíc. To je víc jak deset škodovek.“

Někdo zaklepal. Přišla paní Mrázková, ředitelka mateřské školky a členka Místního národního výboru. „To je nestydatý, jak s vámi jednají,“ řekla, protože o sporu u předsedy se lidé dověděli. „Až půjdete do práce, nechte vždycky na okně vedle dveří do školky kastrůlek. Dám vám tam jídlo. Po práci si ho vezmete a doma si je ohřejete, abyste ušetřili za večeři.“

Ještě později přišel předseda družstva. „Víte, děvčata, to je složité. Takhle to tenkrát odhlasovala členská schůze. To jsme vás ještě neznali. Schůzi svoláme zase až po žních, až se bude rozhodovat o penězích. Podám návrh, aby vám družstvo platilo za jednotku práce jako členům, i když členky nejste. To ale znamená snížení výnosu hospodaření o takových čtyřicet tisíc každý rok a tedy menší dobírky. S tím musí souhlasit většina. Když to neprojde, nevím, co bych pro vás mohl udělat.“

Když odešel, řekla Věra: „Oni udělali dobrej skutek, Pámbu jim to zaplať. Ale při tom si spočítali, kolik jim to vynese. Vyděláme jim na deset škodovek.“ Dobrý skutek s pachutí vypočítavosti zůstává dál dobrým skutkem, ale už nedojímá.

„Můžeme to nějak změnit?“ zeptala se Naďa.

„Sotva.“

„Co kdyby se o tom dověděli lidi?“

„Jaký lidi?“

„Třeba v Brně. Nebo v kraji.“

„Nezapomeň, co říkal ten Rus na konzulátě. Inteligenti pomlouvají Sovětskej svaz. Kdyby si ten pan úředník myslel, že nás zavlekli do nějakejch provokací, konzulát zakročí. Já nechci dožít v lágru na Sibiři.

Toho dne usínaly s neveselou myšlenkou: Zaprodány na deset let.

Žně byly v plném proudu. Nákladní automobily a traktory s vlečňáky odvážely zrno do výkupních skladů při železniční stanici. Dva kombajny SK 4 se navečer zakously svými žacími lištami do čtyřicetihektarového lánu pšenice. Jezdily ještě dlouho po setmění a Věra s Naďou před spaním slyšely, jak se motory přibližují a vzdalují.

Kombajnéři nastupovali každý den až o desáté, kdy slunce vysušilo noční vláhu. Sklizená pole vypadala jinak než za Věřina mládí. Tenkrát pantátové žali kosami, panímámy odebíraly lehlé obilí a vázaly snopy slaměnými povřísly, děti stavěly panáky. Jeden snop stál kolmo uprostřed a o něj se dokola opřely další. Když pak pasáčkové vyháněli na pokosená pole husy a pršelo, v panácích se schovávali. Po kombajnech zůstávaly řádky zmačkané slámy. Sběrací klece je svážely a tak vznikaly neforemné stohy.

Věra s Naďou přišly ráno před chalupu, kterou JZD zabralo pro své úřadování. Skupináři upřesňovali ženským denní úkoly. Věru s Naďou poslali na výpomoc do drůbežárny.

Minula desátá a kombajny se nerozjely. V půl jedenácté přijel na motocyklu kombajnér Václav Sosnar a řekl předsedovi, který ho už vyhlížel: „Malér. Pepa nepřijede. Vezl jsem ho na ošetření. Má zlomenou ruku.“

„To je plán v řiti,“ usoudil Karel Král. „Co pro kristapána dělal?“

„Ráno pomáhal sousedovi přitloukat háky pro okapy a spadl ze žebříku. Zlomil se pod ním příčel.“

„Když mi dají slepičák, tak na něj nelezu.“

„Nebyl to slepičák. Příčel byl zteřelej.“

Při obědě se o tom Pepově maléru hovořilo nad hovězím s koprovou omáčkou. Najít o žních kombajnéra náhradníka bylo považováno za zázrak. Jen co Věra odnesla podnos s prázdnými talíři na odkládací stůl, šla za předsedou.

„Pane Král, já umím řídit kombajn.“

Král se nejprve uchechtl, neboť se mu zdálo, že Mělkinová mluví z cesty. „Nepovídej.“

„S es-ká čtyřkou jsem dvoje žně jezdila v kolchoze Geroj Kulikov ve Sverdlovské oblasti.“

„Nepovídej,“ opakoval, ale už méně nevěřícně. Je to možný. Je. Žila tam dvacet let.

„Nepovídám.“

„Máš na to papíry?“

„Prosím vás! Já nemám papíry ani že jsem se narodila. Tam se na to tak nekouká. Svedeš to? Tak davaj.“

„Teda jestli si nevymejšlíš.“

„Nevymejšlím si.“

Jindy by možná váhal uvěřit, ale jeho výrok o plánu byl pravdivý. Rozhlédl se po jídelně a vykřikl, aby přehlušil hovory: „Sosnar! Je tu Sosnar?“

„Tady. Co je, předsedo?“

„Jsi po obědě?“

„Jsem,“ řekl kombajnér a sebral svůj podnos s nádobím a s prázdnou lahví od kofoly. Pivčo si kombajnéři dopřávají až večer. „Co je?“ otázal se předsedy.

„Tuhle Mělkinová tvrdí, že umí řídit es-ká čtyřku. Že ji to v Rusku naučili.“

„Vy jste Ruska?“ otázal se Václav Sosnar, středně vysoký čtyřicátník. Pohledný chlap, dobře stavěný. Vlasy barvy kaštanu mu v koutcích už začaly ustupovat.

„Jsem z Brna, ze Slatiny, ale žila jsem skoro dvacet let v Rusku. To je vypravování na jindy. V jednom kolchoze mě naučili řídit kombajn. Mužský tam skoro žádný nebyli. Padli ve válce.“

„A co děláte tady?“

„To je taky vypravování na jindy.“

„Máte na kombajn papíry?“

Věra se jen usmála. „Na to se ptal už pan předseda. Papíry mám jen ze slévárny.“

„Ze slévárny?“

„Od hodiny můžu dělat mistrovou na šedý litině. S námi za těch dvacet let vymetli kde co.“

„Je tu se sestrou,“ vysvětlil předseda stále více udivenému a nic nechápajícímu Václavu Sosnarovi.

„Vy mi to nevěříte, že?“ řekla Věra.

Po krátkém zaváhání řekl: „Jedeme.“

Předsedovou škodovkou dojeli po polní cestě a potom po vysokém strništi ke kombajnu. Už když Věra kladla nohu na stupátko, poznal Sosnar, že ženská ví, jak se do kabiny leze a kde se má přidržet. Věra nastartovala motor a nepatrně couvla. To také ukazovalo, že o tom něco ví. Pak vyzkoušela výšku žací lišty, ustálila ji v dosavadní poloze a rozejela se.

Asi po dvou stech metrech kombajn zastavila a čekala, jestli za ní přijdou. Neposečené obilí tvořilo stěnu rovnou jako podle zednické šňůry. Krátce blikla majáčkem, aby viděli, že ovládá všechny funkce.

„Karle,“ řekl Sosnar, „ona to opravdu umí. To jsi do teďka nevěděl?“

„Na mou duši nevěděl.“ Nechtělo se mu nic vysvětlovat. „Nějak na to nikdy nepřišla řeč.“

„Co je to za ženskou?“

„Jak to říkala? Je to na dlouhý vypravování.“

„Je tu jeden zádrhel,“ připomenul Sosnar. „Nemá papíry. Ona asi nemá papíry ani na motocykl, že jo? Kombajn patří strojní stanici. Už jsem jim ohlásil malér s Pepou. Co jim mám říct? Kde jsme sehnali náhradu?“

„Já něco vymyslím,“ řekl předseda Král. „Hlavně ať to odsejpá. Tohle počasí nevydrží věčně. Hlásej deště a kroupy.“

Došli k Věře, která mezitím slezla z kabiny. Václav Sosnar řekl: „Tohle jsou klíčky od tý druhý es-ká čtyřky. Pojedeme za sebou, já první.“

Věra tedy jela jako druhá a zpočátku se jí rozostřilo vidění, jak se jí do očí tlačily slzy. Vzpomněla si na ty facky, na hysterické řvaní, na krev z nosu a na ty modřiny a v duchu za ně, i za tu krávu kostromskou, Jeleně Sergějevně Muchinové opožděně děkovala.

„Říkala jste, že je to vypravování na jindy. Teď se to hodí. Chcete taky pivo?“ zeptal se Václav Sosnar.

„Já pivo nepiju,“ odpověděla Věra.

Do čtyř hodin odpoledne kombajny kosily. Černé bouřkové mraky se kupily a přeskupovaly nad krajem od oběda. Pak se zvedl vítr, zablesklo se a zahřmělo. Václav Sosnar zastavil svou SK čtyřku a křikl na Věru: „Pro dnešek to zapíchneme.“

Došli k jeho motorce. „Držte se mě kolem pasu.“ Pro něho to bylo samozřejmé, ale Věru uvedl do rozpaků. Ještě nikdy mužského takhle neobjímala. Sedla si za něho, ruce podél těla. Motor chytil po třetím energickém došlápnutí. Spadly první kapky. „No tak co? Jedeme než budem na kůži,“ zavolal na Věru přes rameno. Objala ho kolem pasu. Když míjeli sloupek s názvem obce, hustě pršelo.

Hospodu u Dolejšů obsadili chlapi a ženské, které z polí zahnala bouřka. Nad pivem se rozproudily hovory, nad stoly se vznášel modravý dým cigaret. Václav Sosnar přinesl sobě pivo a Věře kofolu. Už když vstoupili, upoutali pozornost návštěvníků hospody… Václav sedí s Rusačkou… Přezdívka, kterou vymyslel Míka, se ujala, ale pro vesničany neměla hanlivý přídech. Že Rusačka umí řídit kombajn bylo pro sousedy stejným překvapením jako pro předsedu.

Věra opakovala Sosnarovi co říkala místním, když se zajímali o jejich osudy. Vynechala vše, co by mohlo být vykládáno jako pomluva Sovětského svazu… Ovce v kostele, skladování obilí pod širým nebem, útěk Rakušanek na americké lodi. Sosnar se jí jevil jako člověk nezáludný, ale někde se bez zlého úmyslu uřekne, pochlubí něčím, co druzí nevědí, ústní podání to zveličí, překroutí a bude zle.

Za okny vrcholila bouřka, dvakrát třikrát se oslabilo elektrické osvětlení jak blesk uhodil někde blízko transformátoru, ale Václav s Věrou řádění živlu nevnímali.

„Poznaly jste kus světa,“ řekl s jistým obdivem Václav Sosnar, když Věra vyprávěla o lodi v Tichém oceánu a o Kurilských ostrovech. Nemohla říci, že takového poznání by byla raději ušetřena. „Stejně ale nechápu, jak vás tam mohli držet tak dlouho.“

„Neměly jsme žádné doklady. Nevěděli si s námi rady. A pak jsme se dověděly, že československé úřady o náš návrat nestojí.“

„To byste neměla nechat jen tak.“

„Co naděláme? V Brně se nenašel žádný záznam o naší matce, o našem narození, nic. Úředně jsme neexistovaly.“

„To snad není možný.“

„Na konzulátě v Moskvě nám pak vysvětlili, že Němci na ústupu zničili spoustu dokladů. Stalo se to v těch válečných zmatcích,“ řekla Věra, i když tušila, že to bylo jinak. Důstojníci NKVD, kteří je zatýkali, se postarali, aby po zatčených nezůstaly stopy. Domácí, třídně uvědomělí aktivisté, se o to postarali.

„Ještě pivečko? Pro slečnu kofolu?“ otázal se hostinský.

„Ne, děkuju,“ řekla Věra, „zaplatím.“

„Placení nechte na mně,“ řekl Sosnar. „Taky už nebudu pít. Čeká mě cesta motocyklem,“ vysvětlil hostinskému. „Zabalte mi dvě silnější kolečka salámu.“

„Jaký máte rád?“

„Gothaj. Ten má velký průměr. Doma si ho osmahnu. A všechno mi to spočítejte.“

„Chleba taky? Nebo houstičky?“

„Vezmu si k tomu brambory.“

Věra a Sosnar chvíli seděli mlčky. Jako by ztratili řeč. Když se to už zdálo trapné, řekl: „Ale asi si vezmu chleba. Je už dost hodin.“

„Vaříte si?“

„Nevařím. Odbejvám se. Žiju sám. Žena se zabila. Úraz… Vlastně to byla nešťastná náhoda. Srazil ji vlak. Šla moc blízko kolejí.“

„To ho neslyšela?“

„Byla zamyšlená,“ řekl Sosnar a ulevilo se mu, že nemusí odpovídat na další otázky, protože přišel hostinský se salámem a s účtenkou.

Bouřka se přehnala, ale ještě trochu pršelo. „Kde bydlíte?“ zeptal se Sosnar.

„U Míků.“

„Svezu vás.“

„Je to kousek. Dojdu.“

„Zmoknete.“

„Je to jen voda.“

„Jen si nasedněte.“

Motorka hlučí a vesničané jsou zvědaví. Koho to sem čerti nesou? Ale, kombajnér veze Rusačku. Kombajnér a Rusačka byli toho večera námětem rozhovorů v chalupách.

Žně pokračovaly. Sosnar, Věra a řidiči nákladních aut a traktorů, kteří vozili zrno od kombajnů do skladu, vylezli vždycky v poledne na korbu pragovky er-eny (RN) a jeli na oběd do závodní jídelny družstva. Po celou dobu oběda a krátkého odpočinku musela Věra vypravovat, jak žily v Rusku. Třeba jak to chodí na námořní lodi. Služba se drží ve třech směnách, ale vždycky jenom čtyři hodiny. První směna trvá od osmi ráno do dvanácti, a potom od osmi večer do půlnoci. Mezitím mají lodníci i důstojník osm hodin volno. Druhá je od dvanácti do čtyř odpoledne a od půlnoci do čtyř ráno. Třetí od čtyř ráno do osmi a pak od čtyř odpoledne do osmi večer. Nejhorší je druhá, říká se jí psí vachta, protože ani ráno ani odpoledne se člověk pořádně nevyspí.

„Zažily jste bouři?“

„Bouři ne, ale asi tak šestku. Čísluje se síla větru. Při trojce přepadávají bílé čepičky pěny z vrcholků vln, dvanáctka je tajfun.“

Jindy zase chtěli vědět, jak to chodí v dole na zlato. Zlato se vůbec neleskne jako za výlohami klenotníků. Je matné a měkké. Po rýpnutí nožem na něm zůstane rýha.

„Ale zlatý zuby jsou tvrdý jako ocel.“

„To způsobujou příměsi.“

Nebo vzpomínala jak odlévaly díly… na ústřední topení. „Dvě jsme nesly kotlík na tyčích. Tav má teplotu šestnáct set stupňů. Měly jsme asbestové pláště, rukavice a klobouky.“

Věra doposud pracovala jen se ženskými na poli, ve chlévě nebo v drůbežárně. Poprvé se ocitla mezi mužskými. Jelikož zažila víc než oni všichni dohromady a uměla o tom vypravovat, získala si uznání, které zvláště řidiči obyčejně ženám upírají. Po těch společných obědech se rozšířil úsudek, že Rusačka je docela „fajn ženská“.

Věře se zdálo, že Václav Sosnar na ní ulpívá pohledem déle než ostatní chlapi. Mluvil třeba s předsedou, Věra ho pozorovala, ale když se na ni podíval, uhnula očima.

Před odvlečením z domova znala spoustu kluků, spolužáků, i když škole moc nedala. Ale nikdy na ně nemyslila jako na možné partnery. To jen hospodáři viděli v dětech budoucí ženichy a nevěsty, protože synové a dcery hráli roli v přesunech majetku. Nevyhnulo se jí ani období holčičího snění. Ve filmech krásní mladí pánové v černých oblecích a bílých košilích se v barech za zvuku saxofonů dvořili krásným slečnám v oslnivých dlouhých róbách. V ložnicích měly krasavice hedvábné povlaky a na nočních stolcích bílé telefony. Snídaně jim do postele nosily služky v čepečcích. Věra se dosazovala do těch barů, ložnic a limuzín. V tom věku bez potíží překračovala hranice možného. V zajetí měla z mužů hrůzu.

Teď poprvé začala uvažovat o muži jako o partnerovi pro život. Když už je pozdě, pomyslela si s hořkým úsměškem ve chvilce před zrcadlem. Nechtěla, aby ji Naďa přistihla, jak zkoumá svou tvář. Nebo ještě není pozdě?

Děti ve škole i ve školce v hodinách ručních prací vystřihovaly z barevných papírů hvězdy a hvězdičky a různé jednoduché obrazce, které se nalepují do oken. Traktorista přivezl chvojí na výzdobu. Byl stanoven den dožínkových oslav. Václav Sosnar s jedním řidičem odváželi kombajny.

„Pro nás žně ještě neskončily,“ řekl Věře při loučení. „Přesunujeme se k Jihlavě, kde obilí dozrává později. Ale na dožatnou přijedu.“ Měl jawu, dvě stě padesátku. „Doufám, že si se sestrou přijdete zatančit.“ Věra tušila, že řeč přijde na dožínky a nezaskočilo ji to. Připravila si odpověď: „Nepřijdeme, pane Sosnare, nemáme co na sebe.“

Usmál se. „To říkají ženské vždycky. Tohle není ples v Brně, v Grandu. Tancovačka bude U Dolejšů.“

„Ale ani k Dolejšům nemůžeme jít takhle,“ Věra vzala do štipce prstů přední díl pracovní blůzy. „Tohle je naše jediný oblečení. Ještě z Nižního Tagilu.“

Hleděl na ni a nevěřil. „Nestačily jste si tady za poslední rok něco koupit?“

„A za co? Dostáváme na ruku dvě stě sedmdesát korun měsíčně. Peníze stačí jenom na živobytí.“

„To se mi nechce věřit.“

„Zeptejte se předsedy. Nebo koho chcete. Každá bába to ví. Nebýt paní Macháčkové ze školky, neměly bychom kolikrát ani co večeřet.“

„Proč se neseberete a neodejdete? Odstěhujte se k nám. Naše JZD Úroda vám bude platit nejmíň osmnáct set. Jste dvě. Druhý plat můžete ukládat.“

„To nepůjde.“

„Proč by to nešlo?“

„Dostaly jsme povolení k návratu pod podmínkou, že tu odpracujeme deset let. Mzdu nám odhlasovala členská schůze. Musíme se každý měsíc hlásit na Státní bezpečnosti v Brně. A družstvo podá zprávu, jestli děláme nebo neděláme dobrotu.“

„Družstvo… družstvo… Král?“

„Nevím, kdo. Možná paní Dohnalová. Je předsedkyní KSČ.“

„Zeptejte se nějakého advokáta, jestli je zákonné takhle vás tu držet.“

„Advokáta, ježíšmarjá! Hospodáři ve Slatině a ve Šlapanicích říkali – radši s čertem než s advokátem.“

„To bývalo. Teď jsou advokátní kanceláře a poradny.“

„A kde je taková poradna?“

„Ve Znojmě.“

„Musela bych se dovolit z práce. Pouštějí nás jen do Brna na tu Bezpečnost. Kdybych řekla, proč chci do Znojma, bude oheň na střeše.“ „Tak to zkuste v Brně.“

„Ale kde?“

„Adresy advokátních poraden najdete v každém telefonním seznamu v budce.“

„Tohle já nesvedu.“

„Zeptám se na to sám. Ale až po žních.“

„Moc si od toho neslibuju,“ řekla Věra, protože zažila mnohá zklamání.

Družstvo oslavilo dožínky. Rusačky přišly jenom na zahájení, v pracovních šatech, jak je celý rok vídali. Na tancovačce se neobjevily. Nepřijel ani Václav Sosnar. Asi ho nepustili, usoudili kamarádi šoféři.

Druhou neděli po dožaté přicestoval Sosnar na motocyklu. Chalupa Mikových byla zamčená, proto zaklepal na okno. Věra otevřela a řekla: „Nezlobte se, že vás nepozvu dál. Nechci, abychom se dostali do řečí. A hospodář by to taky nerad viděl. Hned jsem u vás.“

Šli cestou ze vsi ven, do polí. Přijel v gumových holínkách. Věra si také vzala holínky, protože cesty byly rozmoklé. Řekl, že jednomu advokátovi vylíčil jejich příběh. Advokát ho ujistil, že družstvo si nemůže klást podmínku, aby pro ně pracovaly deset let za tak žebráckou mzdu. Nárok družstva se neopírá o žádný zákon.

„Zákony… zákony,“ řekla Věra. „S námi nikdo od začátku nejednal podle zákona. Zákony říkají jedno, ale lidi dělají druhý. To je má zkušenost. A potom, advokát taky něco stojí.“

„Jeden den v týdnu poskytují bezplatné porady. Na to se taky můžu zeptat. Ale pak tam musíte jít samy a vysvětlit svou situaci.“

„Jste moc hodnej, pane Sosnar, že se o to staráte, ale…“ Jak to říci, že jejich situaci nemůže vysvětlit nikomu? Třeba co jim hrozí, kdyby si někdo jejich počínání vyložil jako nedodržení podmínek propuštění, které podepsaly.

„Ale – co?“ navázal Sosnar na její nedokončenou větu.

„Není to tak jednoduchý. Musíme to s Naďou uvážit.“

„Neuvažujte dlouho.“

Na zpáteční cestě se už bavili o bezvýznamnostech. „Tady odpoledne pršelo,“ řekla Věra.

„Chytilo mě to cestou.“

„Ale jste suchej.“

„Mám plášť. Nechal jsem ho na motorce.“

„Byla bych vám ho schovala.“

„Tady se nekrade.“

Předvedl jí ten zelený plášť. „Je po německý armádě. Ten je tak vymyšlenej, že se do něj jezdec zabalí. Takhle… vidíte? Neteče mi ani za krk.“ Obkročil motocykl, zasunul klíček do zapalování a řekl: „Já zase přijedu. Za týden touhle dobou.“

„Počkám na vás u křížku.“

Při silnici, v aleji, ještě před názvem obce, stál v kamenném podstavci litinový křížek s Kristem. Písmo vysekané do kamene vyhladil čas, zřetelný byl jen letopočet 1888. Neptal se, proč Věra nechce, aby zajížděl k Mikovým. „Dobře. Tak ve dvě. Nebo ve tři?“

„Ve tři.“

„Budu se těšit.“

„Bude se těšit,“ řekla Věra Nadě a nejdřív se bavili o Václavu Sosnarovi. „Proč nechceš, aby zajížděl až k chalupě? Stejně tě s ním někdo uvidí. A to je jako by tě viděla celá ves.“

„Já… já nevím. Je to tak lepší, myslím.“ Pak Nadě pověděla, co Sosnar zjistil u advokáta.

„Zkusíme to?“ zeptala se Naďa.

„Zkusit to můžeme. Zeptat se. Co uděláme potom? Já si zatím nedovedu představit, že přijdu do kanceláře a řeknu: Pane Král, paní Dohnalová, děkujeme vám za všechno, v úterý se stěhujeme do JZD Úroda. Už vidím ty obličeje. Po tom všem, co jsme pro vás udělali. Svým způsobem by měli pravdu. Vytáhli nás odtamtud. Splnili nám sen.“

„Ale deset let, Věro, deset let třít bídu s nouzí. Kdo o nás pak bude stát?“ Nadina otázka vrátila řeč k Václavu Sosnarovi. „Myslíš, že o mě stojí?“ zeptala se Věra.

„Proč by sem jinak jezdil?“

Čekala na něj ve tři u křížku.

„Uvážily jste to?“

„O ničem jiném se nebavíme,“ odpověděla Věra, ale nebyla to tak úplně pravda. Bavili se také o něm, o Sosnarovi. „Nevím, jestli za tím advokátem máme jít, nebo nemáme. Dobře se nám tu nevede, jen máme strach, aby nebylo ještě hůř.“

Chvilku šli mlčky. Věře bylo divné, že jí Sosnar její názor nevyvrací. Několikrát vzdychl, jako námahou, ale jakápak námaha? Cesta vedla po rovině.

Řekl: „Věro, jsem sám a vy jste sama… Tedy, žijete se sestrou, ale jste svobodná. Tak jsem to myslel.“ Věru překvapilo už oslovení křestním jménem, ale co řekl potom, ji překvapilo ještě víc: „Věro, chtěl bych vás za ženu.“

Žádný muž jí ještě manželství nenabídl. O tohle mě život připravil, říkala si nejednou, ale příliš se nelitovala. Zvykla si přijímat rány. Probuzení z holčičích snů bylo drsné. Z ložnic s bílými telefony na jateční dvůr s mršinami koní. Někomu štěstí přeje, hřeje se na výsluní, jiný je odsouzen zůstat nadosmrti ve stínu. Patřila k těm druhým… Co mu na to mám říct? Je možné, abych ještě založila rodinu? Asi s tím počítá, považuje to za samozřejmé. Je mi čtyřiatřicet. Představa vlastního domova ji lákala, ale i znepokojovala. Zvyknu si žít s mužem, když jsem tak dlouho žila sama v tak odlišném prostředí? A zvykne si on na mne? Napadla ji jediná odpověď: „Vždyť mě neznáte.“

„Ale znám. Lidi se poznají v práci. Je mi čtyřicet. Manželství se mi nepovedlo. Jsem vdovec, děti žádný. Mám dva bratry a maminku. Bratři se odstěhovali za prací do severních Čech. Matka si našla přítele a žije s ním. Mám baráček sám pro sebe. Něco jsem naspořil, ale to padne na opravy a zařízení.“

Věra ho vyslechla a zeptala se: „Nevrátíme se?“

„To je všechno, co mi k tomu řeknete?“

„Ne, to ne, ale… nejsem taky žádná mladice. Měli bychom si to oba rozmyslet. A mám sestru a ona má jenom mne. Co bude s ní?“ „Chápu, že mi nechcete odpovědět hned. Taky jsem to ani nečekal. Ale budete na to myslet?“

„To vám mohu slíbit, pane Sosnar.“

„Zkuste říct – Václave.“

Po krátkém zaváhání řekla tiše, aniž na něho pohlédla: „Václave.“

„Co si chceš rozmýšlet?“ Z Nadiny otázky bylo zřejmé, že jí představa sestřina sňatku není proti mysli, čehož se Věra trochu obávala. „Změnilo by to můj život… Náš život. Zvykly jsme si na sebe.“ „Zvykly, ale taky jsem si už kolikrát říkala, že to tak věčně nezůstane.“

„Radíš mi, abych se vdala?“

„Vdej se. Taky se chci vdát.“

„To je všechno hezký, ale je tady ten závazek. Deset let. Vaclav Sosnar se sem nepřižení, když má svůj domek. Určitě si představuje, že jeho žena bude bydlet s ním.“

„Tak to prostě předsedovi pověz.“

„Z toho mám strach. Porušení podmínky. Hlášení na Bezpečnost. Jseš si úplně jistá, že nás neodvezou zpátky do Ruska? Já úplně jistá nejsem. Václavu Sosnarovi jsem celou pravdu o Rusku neřekla a radši ani neřeknu. Ani o tom prohlášení, co jsme podepsaly. A právě ten podpis, ten mě děsí. Vědí o něm na ruským konzulátě v Brně i na Bezpečnosti. Můj odchod z družstva si někdo může vyložit jako porušení toho, co jsme podepsaly a budeme zase na Sibiři. Tentokrát bez naděje. Nečtu noviny a zprávy neposlouchám. Politice nerozumím, ale slyším, co říkají lidi. Reformám v Rusku odzvonilo a bude to zase jako za Stalina.“

Nastala řepná kampaň. Družstvo ještě nemělo moderní stroje, a tak ženské srpy osekávaly chrást.

„Viděla jsem vás s tím Sosnarem,“ oslovila Věru sousedka Gruntová, která na rozdíl od předsedy oběma sestrám vykala. „Říkal vám, jak skončila jeho první žena?“

„Zachytil ji vlak, protože šla blízko kolejí a neslyšela ho.“

„Mohlo to tak být a nemuselo.“

„Co tím chcete říct, paní Gruntová?“ zeptala se Věra ne zcela přátelským tónem.

„Myslíte jako, že by ji tam přistrčil, to ne, to by mě ani nenapadlo. On taky ten den jezdil s traktorem někde jinde. Ale že neslyšela vlak bylo možná tím, že byla opilá.“

„Jak to můžete vědět?“

„No, říká se, že začala pít. Když člověk začne pít, má nějaký důvod. Třeba jí doktor řekl, že má rakovinu, ale třeba se taky trápila v manželství.“

V dalším hovoru už nemohla pokračovat, protože skupinář poslal Věru nakládat chrást, který vozili do kravína.

Večer pak Věra s Naďou rozebíraly, co pověděla Gruntová. „Mohou to být klepy, pomluvy,“ mínila Naďa.

„Václav… tedy Sosnar, přiznal, že se mu manželství nepovedlo.“

„Třeba za to mohla ona,“ řekla svou domněnku Naďa.

„Třeba on.“

„Nebo se k sobě nehodili. To se pozná vždycky až potom.“

„No právě. Jenže potom už je pozdě.“

„Toho se trochu bojíš, nemám pravdu?“ zeptala se Naďa.

„Bojím se jen jednoho. Aby nás neposlali zpátky do Ruska.“

„Bane. Bojíš se rozhodnutí. Poznám to, protože máš takovej vylekanej výraz kdykoliv uslyšíš motocykl.“

„To rozhodnutí může mít následky, které už nepůjde napravit. A tím nemyslím jen zbabraný manželství.“

„Nespěchejte na mě, Václave,“ řekla Věra, když se zase dali od křížku cestou do polí, dál od vesnice, která už stejně věděla, že Sosnar jezdí za Rusačkou.

„Asi jsem vám neřekl všechno o svém manželství.“

Doneslo se mu, že mi Gruntová něco napovídala? Nebo si myslí, že mám předsudek vzít si vdovce po nepodařeném manželství? „Nemusíte mi říkat nic.“

„Nemusím, ale chci. Brali jsme se z lásky, tak se tomu říká. Líbila se mi a já jí. Jenom jsme nedomysleli, že jsme každej z jinýho těsta.“ Věra poslouchala jeho vyprávění. Marta, tak se jmenovala, vyrostla v Brně, v rodině úředníka. Zvykla si na způsob života ve velkém městě, kde se lidé potkávají a neznají se. Nakupování, kina, kavárny, každodenní tlachání s kamarádkami, to všechno jí na vsi chybělo. Naléhala na Václava, aby si našel práci v Brně.

„Já jsem venkovskej člověk, rád vidím krajinu na všechny strany až kam dohlídnu. Nedovedu si představit život na sídlišti, kde jsou paneláky natlačený na sebe, jeden jako druhej, ty tisíce rozsvícenejch oken večer, betonový chodníky, všude nacpaný auta, odpadky kolem popelnic. To u nás ráno, když vyjdu na dvorek, přiběhne ke mně pes, nakrmím ho, drůbeži hodím zrní, slítnou se holubi, vrkaj a klaněj se… Jezdím po polích a lukách, zem je zelená, vzduch čistej. Město je šedivý a zakouřený.“

Marta si několikrát našla práci v Brně, ale dojíždění jí vadilo, musela ráno brzy vstávat. Děti mít nechtěla, dokud Václava nepřesvědčí, aby se přestěhovali do Brna. Co by z dětí vyrostlo? Vesnický burani. To pro ni byli lidé, mezi kterými Václav Sosnar vyrůstal a měl je rád.

Začali se odcizovat. Každý to řešil po svém. Václav vysedával s kamarády v hospodě, Marta si kupovala alkohol. Pila doma sama. Pak nastal čas, kdy chodila opilá a přestala se za to stydět. Tak zřejmě došlo k nehodě na trati.

„Žil jsem dlouho sám. Není to dobrý. Ten pocit, jako bych byl odbytej, odepsanej… Pak jsem poznal vás. Lhal bych, kdybych řekl, že jsem najednou vzplanul. Nevzplanul. Na to mám už léta. Jenom rozum mi řekl – Václave, lepší ženskou už nenajdeš.“

Věru jeho slova dojala, ale nechtěla, aby to na hlase poznal. Proto teprve po chvíli řekla: „Taky si s vámi ráda povídám.“

Vrátili se k motocyklu u křížku. „Tak zase za týden ve tři,“ řekl Václav při rozloučení.

Že Věřina obava z rozhodnutí je opodstatněná, ukázal následující den. Marie Dohnalová, která se ohradila proti oslovení „paní“, řekla v jídelně Věře: „Mělkinová, než odejdete na pole, stavte se u mě na družstvu.“

Věra se stavila. „Ve vsi se nic neutají,“ řekla Marie Dohnalová. „Jestli si myslíte, že se nějakým chytračením vyvlíknete ze závazku, tak jste na omylu.“

„Nevím, o čem mluvíte.“

„Ale víte. Jezdí za vámi Sosnar. Každej si domyslí, co to znamená. Stačí, abych zatelefonovala, víte kam, a máte po ptákách.“

Václav Sosnar postavil motocykl zase u křížku. Šli do polí a věděli, že je sleduje nejeden pár očí. Teprve když byli z dohledu, kryti trnkovým křovím, Václav Sosnar se zastavil a řekl: „Ještě pořád mi nedáte odpověď, Věro?“

Věra usoudila, že v životě už nebude mít víc příležitostí najít místo, kde by mohla říct – tady jsem doma… Mít domov byla touha, která ji neopustila celých devatenáct let v zajetí. Současně si uvědomovala, že její „ano“ může znamenat pohromu.

„Já nevím, Václave, a jsem z toho špatná. Stalo se…“ Nemohla hovořit dál, lítost ji přemohla. Byla sice na kameni vyrostlá, ale přestát některé situace bylo nad její síly.

„Co se stalo?“ zeptal se s obavou a vzal ji za ruce.

„Hrozí mi, že když nedodržím závazek, pošlou mě zpátky.“

„Já se s tebou ožením, Věro, a ať si někdo zkusí vzít mi moji ženu.“ Objal ji a Věra zabořila hlavu do jeho ramene.

Doma řekla Nadě: „Udělám to. Je upřímnej a myslí to se mnou dobře. Upřímnej člověk nemůže bejt špatnej. Děj se vůle Páně.“

Z ušetřených peněz za žně si Věra koupila v bazaru kostýmek za padesát korun, střevíce za patnáct, prádlo za dvacet a prstýnek za sedm. Celá svatební výbava ji přišla na devadesát dvě koruny. Václav prstýnek měl. Oddali je na Městském národním výboru ve Znojmě. Pomocník oddávajícího hrál tichounce na elektronické varhany melodii moravské lidové: Z právej strany háj a, šohaj sa k nám brává, ešče u nás něbyl, už ho za mňa bráňá… Věra pozvala na svatbu jenom Naďu. Václav svou rodinu a pár kamarádů… Braňtě si len braňtě, nám nězabránitě, dali sme si slovo, vy o tem něvitě…

Po obřadu šli na oběd do restaurace třetí cenové skupiny a dali si dršťkovou polévku a nudle s mákem. V pohostinství byl celostátně bezmasý den. K Václavovu domku je zavezl Pepa, kombajnér, který si den přede žněmi zlomil ruku, když ráno pomáhal sousedovi přitlouct ke krovu háky na okapy.

Novomanželé vystoupili z auta. Vedle dveří domku seděla kočka. Ocásek měla stočený podél těla až k předním packám. Věra si k ní přidřepla, napřáhla ruku a kočka jí vducla hlavinku do dlaně.

Byla doma.

DOSLOV

Poslouchal jsem vyprávění Věry Sosnarové a napsal tuto knihu. Je to její skutečný osobní příběh. Manželství se jí vydařilo. Byla to odměna za devatenáct let utrpení a dva roky ústrků. Nikdo jejímu odchodu z družstva nezabránil. Byly to plané hrozby. Nechtěli přijít o levnou pracovní sílu. Paní Sosnarová má dva zdatné syny. Žije v malém domku v Odrovicích v Jihomoravském kraji. Sestra Naďa se na její svatbě potkala se svým budoucím manželem. Jejich dcera se provdala za Itala, který vlastní luxusní hotel na ostrově Portofino a vzala svou matku Naďu k sobě… Zní to jako pohádka o Popelkách dvacátého století se šťastným koncem. Ale kolik takových Popelek skončilo v neoznačených hromadných hrobech, polité lyzolem a svlečené donaha, protože šaty a boty po nich dostaly další Popelky?

Oběti otrockých prací z dob diktatur mají ze zákona nárok na odškodnění. Paní Věra Sosnarová do vydání této knihy nedostala ani haléř. Ze sklizně roku 2006 mi poslala velkou škatuli meruněk. Občas mi telefonuje a své telefonáty končí slovy: „Opatrujte se, pane Kupka, opatrujte se.“

Jiří S. Kupka patří k nestorům českých spisovatelů. Publikovat začal po konci druhé světové války a napsal řadu románů a televizních her o životě významných osobností české historie. Vystřídal různá zaměstnání. Po maturitě byl za války úředníkem, po válce redaktorem, filmovým dramaturgem, stevardem na zaoceánské lodi, vedoucím zahraničního oddělení Svazu československý spisovatelů. Po okupaci sovětskou armádou měl zákaz publikování. V posledních 15 letech vydal pět knih, převážně historických románů. Krvavé jahody jsou jeho šestnáctým knižně vydaným dílem.