také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

ÚVOD

Té době po půlnoci, kdy všichni lidé spí, kdy noční tvorové naslouchají jejich dechu, větří jejich krev a sledují jejich sny, se říká hodina duchů. Je to čas, kdy svět patří nám, kdy můžeme lovit, zabíjet, chránit.

V tu hodinu nejvíc dychtím po jídle. Ale musím se držet zpátky. Svůj osud můžu mít pod kontrolou jen tehdy, když budu stát stranou a budu lovit zvířata, jejichž proud krve se nikdy nezrychlí dychtivostí, jejichž srdce nebuší radostí a touha je nenutí snít. Jedině tak se můžu bránit temným silám. Kontrolovat svoji Sílu.

Proto také v noci, kdy všude kolem sebe cítím krev a vím, že bych se v tomto okamžiku mohl spojit se Silou, které jsem tak dlouho vzdoroval, a podlehnout tak věčnosti, jsem nucen psát. Když vypravuji svůj příběh, a vybavuji si při tom různé detaily, když si uvědomuji všechny roky, jak navalují jeden na druhý jako články nekonečného řetězu, můžu se dotýkat člověka, kterým jsem kdysi býval. Jediná krev, která mi tehdy bušila v uších a kterou jsem cítil proudit v srdci, byla moje vlastní...

1. kapitola

Den, kdy se změnil můj život, začal jako každý jiný. Bylo horké srpnové odpoledne roku 1864 a bylo tak dusno, že přestaly poletovat dokonce i mouchy ve stáji. Ztichly i děti našich sluhů, které si obvykle divoce hrály a vřískaly při přebíhání od jedné činnosti ke druhé. Vzduch se ani nepohnul, jako kdyby zadržoval dlouho očekávanou bouřku. Plánoval jsem si, že jízdou na své klisně Mezzanottě strávím pár hodin ve stínu lesa nedaleko rodného domu, statku Veritas. Napakoval jsem kabelu knížkami a chystal se jednoduše zmizet.

Tohle jsem dělal skoro celé léto. Bylo mi sedmnáct a nebyla ve mně trocha klidu. Nechtělo se mi do války, jako to udělal můj bratr, ani jsem nestál o to, aby mě otec učil, jak mám spravovat naše pozemky. Každé odpoledne jsem doufal v jedno: že pár hodin samoty mi pomůže pochopit, kdo jsem a čím se chci stát. Studia na chlapecké střední škole jsem skončil na jaře a otec mě přinutil odložit zápis na Virginskou univerzitu, dokud neskončí válka. Od té doby jsem uvázl ve zvláštní slepé uličce. Už jsem nebyl klukem, ještě jsem nebyl mužem, vůbec jsem netušil, co se sebou.

Nejhorší bylo, že jsem si neměl s kým povídat. Můj bratr Damon odjel do Atlanty s armádou generála Grooma, většina kamarádů z dětství buď chystala zásnuby, nebo byla někde daleko na bojišti. A otec pořád seděl ve své pracovně.

„Dneska bude vedro!“ zařval ze dveří stáje náš předák Robert. Pozoroval, jak se dva stájníci pokoušejí dát uzdu jednomu z koní, které otec koupil minulý týden na aukci.

„Jo,“ zamručel jsem. Tohle byl další problém. Sice jsem toužil po někom, s kým bych si mohl promluvit, ale když se někdo takový objevil, nestačil mi. Zoufale jsem se chtěl setkat s někým, kdo by mi rozuměl, kdo by dokázal mluvit o opravdových věcech, jako jsou knihy a život, a ne jen o počasí. Robert byl docela fajn a jeden z otcových nejspolehlivějších zaměstnanců, ale byl moc hlučný a ztřeštěný, takže i desetiminutová konverzace s ním mě vyčerpávala.

„Už se ti to doneslo?“ zeptal se Robert, nechal koně koněm a vyrazil ke mně. V duchu jsem zasténal.

Zavrtěl jsem hlavou. „Nečetl jsem noviny. Co udělal generál Groom?“ chtěl jsem vědět, ačkoliv mě hovory o válce vždycky rozčilovaly.

Robert si zastínil oči před sluncem a potřásl hlavou. „Ne, to není o válce. Jde o ty útoky na zvířata. Příbuzní v Griffinu přišli o pět kuřat. Všechny měly prokousnutý krky.“

V půli kroku jsem se zastavil a zježily se mi chlupy na zátylku. Celé léto se po okolních plantážích šířily zprávy o podivných útocích na zvířata. Obvykle šlo o malá zvířata, většinou kuřata nebo husy, jenže během posledních několika týdnů někdo - nejspíš Robert po čtyřech nebo pěti skleničkách whisky - začal vykládat, že jde o dílo zlých duchů. Já tomu nevěřil, ale bylo to další znamení, že svět už není takový, v jakém jsem vyrůstal. Všechno se měnilo, ať už jsem chtěl, nebo ne.

„Mohl je zabít toulavý pes,“ odpověděl jsem Robertovi s netrpělivým mávnutím rukou. Papouškoval jsem slova, která jsem zaslechl od otce. Říkal je Robertovi minulý týden. Zvedl se vítr a koně začali nervózně přešlapovat.

„No, potom doufám, že až se budeš jako každej den potulovat sám venku, tak tě žádnej z těch toulavejch psů nenajde.“ S těmi slovy Robert vykročil k pastvině.

Vešel jsem do chladné tmavé stáje. Pravidelný rytmus oddechování a odfrkování koní mě okamžitě uklidnil.

Ze stěny jsem sundal Mezzanottino hřeblo a začal pročesávat její jako uhel černou srst. Vděčně zařehtala.

V té chvíli se dveře stáje se skřípěním otevřely a dovnitř vstoupil otec. Jeho vysoká postava vyzařovala tak obrovskou sílu, že svým zevnějškem snadno zastrašil každého, kdo by mu chtěl zkřížit cestu. Jeho tvář byla zbrázděna vráskami, které mu jen přidávaly na autoritě. Navzdory vedru měl na sobě dopolední společenské sako.

„Stefane?“ zavolal otec a rozhlédl se po stáji. I když žil ve Veritas celé roky, do stájí skoro vůbec nechodil. Upřednostňoval, když mu koně připravili a přivedli ke dveřím.

Vylezl jsem z Mezzanottina boxu.

Otec vykročil ke konci stáje. Přejel mě pohledem a já před ním najednou pocítil rozpaky, protože jsem byl celý zpocený a špinavý. „Na tohle máme stájníky, synku.“

„Já vím,“ řekl jsem. Měl jsem pocit, že jsem ho zklamal.

„Na zábavu s koňmi musí být správný čas a správné místo. Ale pak přijde moment, kdy si chlapec přestane hrát a stane se mužem.“ Otec prudce plácl Mezzanotte do slabin. Ta si odfrkla a ustoupila dozadu.

Zatnul jsem zuby a čekal, že mi bude vyprávět, jak on, když byl v mém věku, přišel z Itálie do Virginie jen v tom, co měl na sobě. Jak se dřel, aby mohl výhodně koupit mrňavý pozemek o jednom akru, ze kterého je dnes dvouset akrová farma Veritas. Jak se rozhodl ji takhle pojmenovat, protože veritas je latinsky pravda. Naučil se totiž, že pokud člověk hledá pravdu a bojuje proti podvodníkům, nepotřebuje v životě nic jiného.

Otec se opřel o dveře stáje. „Rosalyn Cartwrightová právě oslavila šestnácté narozeniny a hledá manžela.“

„Rosalyn Cartwrightová?“ opakoval jsem. Když nám bylo dvanáct, odjela Rosalyn do Richmondu, aby tam dokončila školu. Neviděl jsem ji celé věky. Byla to nenápadná dívka s nevýraznými blonďatými vlasy a hnědýma očima. Ve všech mých vzpomínkách měla na sobě hnědé šaty. Nikdy nebyla veselá a nesmála se jako Clementine Haverfordová ani neflirtovala a nebyla divoká jako Amelia Hawkeová, případně vyzývavě drzá jako Sarah Brennanová. Byla prostě jako stín v pozadí, ochotná zúčastnit se všech našich dětských dobrodružství, ale nikdy je nevymýšlela.

„Ano. Rosalyn Cartwrightová.“ Otec mě obšťastnil jedním ze svých řídkých úsměvů. Koutky rtů měl nepatrně zdvižené nahoru, takže kdyby ho člověk dobře neznal, myslel by si, že se šklebí. „Mluvil jsem s jejím otcem a zdá se, že to bude ideální spojení. Vždycky tě měla ráda, Stefane.“

„Nevím, jestli se k sobě s Rosalyn Cartwrightovou hodíme,“ zamumlal jsem. Připadalo mi, že se na mě řítí stěny stáje. Samozřejmě že otec mluvil s panem Cartwrightem. Pan Cartwright vlastnil ve městě banku; jestli se s otcem dohodnou, nebude problém rozšířit Veritas ještě víc. A jestliže spolu už mluvili, bylo naprosto jisté, že si Rosalyn vezmu.

„Pochopitelně že to nevíš, chlapče!“ zachechtal se otec a plácl mě po zádech. Měl nezvykle dobrou náladu. Bohužel, moje nálada se horšila s každým jeho slovem. Pevně jsem zavřel oči a doufal, že to je všechno jen zlý sen. „Žádný chlapec v tvém věku neví, co je pro něj dobré. Proto mi musíš věřit. Příští týden uspořádám večeři, kde oslavíme vaše zásnuby. Mezitím bys ji měl navštívit. Seznam se s ní. Slož jí poklonu. Nech ji, aby se do tebe zamilovala.“ Otec domluvil, vzal mě za ruku a do dlaně mi vtiskl krabičku.

A co já? Co když si nepřeju, aby se do mě zamilovala? chtělo se mi říct. Ale neudělal jsem to. Místo toho jsem strčil krabičku do zadní kapsy, aniž bych se podíval na její obsah. Pak jsem znovu věnoval pozornost Mezzanotte a začal ji hřebelcovat tak silně, že si odfrkla a rozhořčeně couvla.

„Jsem rád, že jsme si spolu popovídali, synku,“ řekl otec. Čekal bych, že si všimne, že jsem skoro nic neřekl, že si uvědomí, jak je absurdní mě žádat, abych si vzal děvče, se kterým jsem roky vůbec nepromluvil.

„Otče?“ ozval jsem se. Doufal jsem, že řekne něco, čím mě zbaví osudu, který mi přichystal.

„Myslím, že říjen bude pro svatbu nejvhodnější,“ prohlásil místo toho a pak za ním zaklaply dveře.

Zatnul jsem naštvaně zuby. V myšlenkách jsem se vrátil do dětství a vybavilo se mi, jak nás s Rosalyn postrkovali, abychom si vedle sebe sedli při rožnění a na shromážděních v kostele. Ale vynucené přátelství jednoduše nefungovalo. Jakmile jsme byli dost staří, abychom si vybrali vlastní kamarády, naše cesty se rozešly. Před deseti lety jsme měli zvláštní vztah - ignorovali jsme jeden druhého, zatímco naši rodiče se cítili šťastní. S hrůzou jsem si uvědomil, že teď spolu budeme spojeni navždycky.

2. kapitola

Už příští den odpoledne jsem seděl v salonu Cartwrightových na židli s nízkým opěradlem. Pokaždé, když jsem se zavrtěl, abych si na tvrdém sedadle udělal trochu pohodlí, ucítil jsem na sobě pohledy paní Cartwrightové, Rosalyn i jejich služebné. Bylo to, jako bych byl obraz v muzeu nebo postava z divadelní hry, která se ocitla v přijímacím pokoji. Celá místnost mi připadala spíš jako kulisy pro představení - stěží to bylo místo, kde by si člověk odpočinul. Nebo, v tomto případě, kde by si povídal. Během prvních patnácti minut po mém příjezdu jsme se rozpačitě bavili o počasí, novém obchodě ve městě a o válce.

Pak následovala dlouhá přestávka, při které bylo slyšet jen duté cinkání pletacích jehlic služebné. Znovu jsem se podíval na Rosalyn a snažil se na ní najít něco, za co bych jí mohl složit poklonu. Měla svěží tvář s dolíčkem na bradě a malé symetrické ušní lalůčky. Pod lemem jejích šatů jsem zahlédl asi půl centimetru kotníku a podle něj jsem usoudil, že má velice křehkou postavu.

V té chvíli jsem ucítil ostrou bolest v noze. Vykřikl jsem a podíval se na podlahu. Do kůže na kotníku se mi zakousl mrňavý pes, jehož srst měla barvu mědi a byl velký asi jako krysa.

„Ach, to je Penny. Penny tě jen chtěla pozdravit, viď?“ zavrkala Rosalyn a popadla svého mazlíčka do náruče. Pes na mě celou dobu zíral a cenil zuby. Posunul jsem se na svém sedadle dozadu.

„To je, uhm, milý pes,“ prohodil jsem, ačkoliv jsem nechápal, k čemu takhle malý pes je. Předpokládal jsem, že psi by nám měli dělat společníka na lovu, ne být ozdobou, která se hodí k nábytku.

„Že ano?“ podívala se na mě nadšeně Rosalyn. „Je to moje nejlepší přítelkyně a musím říct, že mám hrůzu ji teď pouštět ven. Je tolik zpráv o zavražděných zvířatech!“

„Abych řekla pravdu, Stefane, hrozně se bojíme!“ skočila nám do řeči paní Cartwrightová a přejela si rukama po živůtku námořnicky modrých šatů. „Nechápu současný svět. My, ženy, nemůžeme ani vyjít ven.“

„Doufám, že ať je to, co chce, na nás to nezaútočí. Někdy mám strach vystrčit nohu ze dveří dokonce i za světla,“ rozčílila se Rosalyn a přitiskla Penny těsně k hrudi. Pes štěkl a vyskočil jí z náruče. „Umřela bych, kdyby se jí něco stalo.“

„Určitě bude v pořádku. Ostatně, ty útoky se vždycky odehrály na farmách, ne ve městě,“ snažil jsem se ji nejistě uklidnit.

„Stefane?“ zeptala se paní Cartwrightová svým pronikavým hlasem. Stejným tónem plísnila Damona i mě, když jsme si šeptali v kostele. Šklebila se a vypadala, jako kdyby si právě kousla do citronu. „Nemyslíš, že dneska Rosalyn vypadá obzvlášť půvabně?“

„Ach ano,“ zalhal jsem. Rosalyn měla na sobě světle hnědé šaty, které se hodily k jejím hnědavě blonďatým vlasům. Rozpuštěné prameny jí padaly na hubená ramena. Její vzhled byl v naprostém kontrastu s přijímacím pokojem, který byl zařízený dubovým nábytkem, brokátovými židlemi a tmavými orientálními běhouny, které částečně pokrývaly naleštěnou dřevěnou podlahu. Z protějšího rohu se na mě z portrétu nad mramorovou římsou díval pan Cartwright. Na hranatém obličeji měl přísný výraz. Na rozdíl od své ženy, která měla nadváhu a červené tváře, byl pan Cartwright hrozně bledý a hubený - a vypadal trochu nebezpečně. Připomínal mi supa, kterého jsme loni v létě viděli kroužit nad bitevním polem. Nutno říct, že s ohledem na to, jak vypadali její rodiče, vyvedla se Rosalyn náramně dobře.

Rosalyn zrudla. Zavrtěl jsem se na kraji židle a ucítil krabičku v zadní kapse. Prstýnek jsem si prohlédl včera v noci, když jsem nemohl usnout. Okamžitě jsem ho poznal. Uprostřed diamantů byl smaragd, vyrobil ho nejlepší umělec v Benátkách, a až do své smrti ho nosila moje matka.

„Takže, Stefane? Co bys řekl růžové?“ přerušila moje snění Rosalyn.

„Promiň, cože?“ zeptal jsem se zmateně.

Paní Cartwrightová po mně střelila podrážděným pohledem.

„Růžové? Na tu večeři příští týden? Tvůj otec je tak milý, že ji naplánoval,“ řekla Rosalyn. Dívala se na podlahu a měla jasně rudý obličej.

„Myslím, že v růžové budeš vypadat nádherně. Budeš krásná, ať si oblékneš cokoliv,“ řekl jsem neohrabaně, jako kdybych byl herec a četl text z listu. Paní Cartwrightová se souhlasně usmála. Pes se k ní rozběhl a skočil na polštář vedle ní. Začala mu drbat kožich.

Najednou se mi zdálo, že v místnosti je hrozné horko a dusno. Paní Cartwrightová a Rosalyn měly každá jiný parfém a z jejich silné vůně se mi zatočila hlava. Nenápadně jsem se podíval do rohu na starobylé stojací hodiny. Byl jsem tu pouhých pětapadesát minut, ale zrovna tak to mohlo být padesát pět let.

Stoupl jsem si a nohy se pode mnou podlamovaly.

„Bylo milé si s vámi povídat, dámy, ale nerad bych vás zdržoval celé odpoledne.“

„Děkuji,“ přikývla paní Cartwrightová, aniž by se zvedla z pohovky. „Maisy tě doprovodí,“ ukázala bradou směrem ke služebné, která podřimovala nad pletením.

Ulehčené jsem si oddechl a opustil dům. Vzduch ochladil moji zpocenou kůži a já byl rád, že jsem nepřikázal kočímu, aby na mě čekal. Doufal jsem, že než ujdu ty dvě míle domů, pročistím si hlavu. Slunce začalo zapadat za obzor a ve vzduchu se vznášela těžká vůně zimolezu a jasmínu. Vyšel jsem na kopec a pohlédl směrem k Veritas. Cestu ke vstupním dveřím lemovaly velké vázy obklopené kvetoucími liliemi. Bílé sloupky verandy zářily v zapadajícím slunci oranžově, v dálce se jako zrcadlo blýskala hladina rybníka, a já zaslechl křik dětí, které si hrály nedaleko domků pro sluhy. To byl můj domov, a já ho miloval.

Ale nedokázal jsem si představit, že ho budu sdílet s Rosalyn. Rozzlobeně jsem zastrčil ruce do kapes a v místě, kde se cesta zatáčela, jsem kopl do kamene.

Došel jsem k příjezdové cestě a zastavil se, protože jsem uviděl neznámý kočár. Nemívali jsme moc často návštěvy, a tak jsem zvědavě pozoroval, jak bělovlasý kočí seskočil ze svého místa a otevřel dveře. Vystoupila krásná bledá žena s vodopádem tmavých kudrn. Na sobě měla rozevláté bílé šaty, které si ve štíhlém pase stáhla broskvově zbarvenou stuhou. Na hlavě jí seděl klobouk ve stejné barvě a zakrýval jí oči.

Otočila se, jako kdyby věděla, že ji pozoruji. Proti své vůli jsem se zajíkl. Byla víc než krásná; byla nádherná. I ze vzdálenosti dvaceti kroků jsem viděl její zářící tmavé oči a růžové rty stočené do malého úsměvu. Štíhlými prsty se dotkla náhrdelníku s modrým medailonkem, který měla na krku. Uvědomil jsem si, že napodobuji její gesto. Představil jsem si její malou dlaň na své kůži.

Pak se znovu otočila. Z kočáru vystoupila další žena, nejspíš její služebná, a začala si nervózně pohrávat se sukní.

„Dobrý den!“ zavolala.

„Dobrý… zaskřehotal jsem. Nadechl jsem se a ucítil opojnou vůni zázvoru a citronu.

„Jsem Katherine Pierceová. A vy?“ zeptala se laškovně. Jako kdyby věděla, že jsem z její krásy ztratil řeč. Nevěděl jsem, jestli mám být zahanbený nebo vděčný za to, že přejala iniciativu.

„Katherine,“ opakoval jsem pomalu. Už jsem si vzpomněl. Otec mi vyprávěl o svém příteli v Atlantě. Jeho sousedé zemřeli při požáru domu během útoku generála Shermana. Jediný, kdo přežil, byla šestnáctiletá dívka, která teď neměla žádné příbuzné. Otec se okamžitě nabídl, že dívku ubytuje v našem hostinském domě. Všechno bylo velice tajemné a romantické. Když mi to otec vyprávěl, viděl jsem mu na očích, jakou má radost, že poslouží jako zachránce mladého sirotka.

„Ano,“ řekla a zkoumala mě pohledem. „A vy jste...“

„Stefan!“ odpověděl jsem rychle. „Stefan Salvátore. Giuseppeho syn. Je mi velice líto, co se stalo s vaší rodinou.“

„Děkuju.“ řekla. V tom okamžiku jí oči ztmavly a posmutněly. „A děkuju i za to, že vy a váš otec jste tu přijali mě i moji služebnou Emily. Nevím, co bychom si bez vás počaly.“

„To je samozřejmé.“ Najednou jsem tu stál jako ochránce. „Budete bydlet v domku pro hosty. Chcete, abych vás tam dovedl?“

„Najdeme ho samy. Díky, Stefane Salvátore,“ odpověděla Katherine a vydala se za kočím, který nesl velký kufr, k domku postaveném kousek za hlavní budovou. Pak se obrátila a zadívala se na mě. „Nebo bych vám měla říkat Spasiteli Stefane?“ zeptala se, mrkla a otočila se na podpatku.

Sledoval jsem, jak odchází směrem k zapadajícímu slunci. Její služebná ji následovala. V té chvíli jsem věděl, že můj život se navěky změnil.

3. kapitola

21. srpna 1864

Nemůžu na ni přestat myslet. Dokonce jsem ani nenapsal její jméno; neodvážil jsem se. Je krásná, úchvatná, jedinečná. Když jsem s Rosalyn, jsem Giuseppeho syn, Salvátorův kluk, v podstatě zaměnitelný s Damonem. Je mi jasné, že by Cartwrightovým ani trošku nevadilo, kdyby byl na mém místě on. Ale otec věděl, Že Damon by na to nikdy nepřistoupil, a byl si jistý, že já budu souhlasit, tak jako vždycky.

Avšak když jsem ji uviděl, její pružnou postavu, rudé rty, oči, ve kterých byl zároveň oheň, smutek a smích... stal jsem se konečně sám sebou, jen Stefanem Salvátorem.

Musím být silný. Musím ji brát jako sestru. Musím se zamilovat do ženy, která se má stát mojí ženou.

Mám ale obavy, že už je moc pozdě.

Rosalyn Salvátorova honilo se mi v hlavě příští den. Odcházel jsem z domova, abych splnil svoji povinnost a podruhé navštívil své budoucí příbuzné, a v duchu si při tom ta slova opakoval. Představil jsem si, jak žiju s Rosalyn v domě pro hosty - nebo možná v nějakém menším sídle, které pro nás nechá postavit otec jako svatební dar. Já budu celý den pracovat, zkoumat s otcem účetní knihy v jeho nevětrané pracovně, zatímco ona se bude starat o děti. Snažil jsem se, aby mě to vzrušovalo, ale cítil jsem jen, jak mi v žilách tuhne hrůzou krev.

Kráčel jsem po široké cestě u Veritas a toužebně se díval k domku pro hosty. Katherine jsem neviděl od jejího příjezdu včera odpoledne. Otec poslal Alfreda, aby ji pozval na večeři, ale ona odmítla. Celý večer jsem strávil u okna a pozoroval domek, avšak vůbec jsem neviděl, že by uvnitř blikala svíčka. Kdybych nevěděl, že se tam s Emily nastěhovaly, myslel bych si, že dům je prázdný. Nakonec jsem šel spát. Celou dobu jsem si dělal starosti, co Katherine dělá a jestli nepotřebuje povzbudit.

Odtrhl jsem oči od zatažených závěsů v prvním patře a vykročil po příjezdové cestě. Byla ztvrdlá a rozpraskaná; potřebovali bychom, aby pořádně zapršelo. Vůbec nefoukal vítr a nepohnul se ani lísteček. Kam jsem dohlédl, nebylo vidět živou duši. Přesto se mi ježily vlasy vzadu na krku a já měl nepříjemný pocit, že tu se mnou někdo je.

Vtom se mi vybavilo Robertovo varování, abych se nepotuloval sám.

„Hej?“ zavolal jsem a otočil se.

Trhl jsem sebou. Jen pár metrů za mnou, opřená o sochu jednoho z andělů, co lemovaly cestu, stála Katherine. Na hlavě měla bílý čepec, který měl chránit její slonovinově bílou pokožku, a na sobě bílé šaty s malinkými poupaty růží. Navzdory vedru se její kůže zdála ledová jako hladina rybníka v prosincovém ránu.

Usmála se na mě a ukázala perfektně rovné bílé zuby. „Doufala jsem, že mě provedete po okolí, ale jak vidím, jste zadaný jinde.“

Při slově „zadaný“ se mi rozbušilo srdce a krabička s prstýnkem v zadní kapse byla najednou těžká jako olovo. „Nejsem... ne. Chtěl jsem říct,“ zajíkal jsem se, „že můžu zůstat.“

„Nesmysl,“ zavrtěla hlavou. „Už jste mi s otcem poskytli ubytování. Nebudu vás ještě okrádat o čas,“ vytáhla do výšky tmavé obočí.

Nikdy před tím jsem nemluvil s dívkou, která se chovala tak nenuceně a byla tak sebejistá. Najednou jsem ucítil nutkání vyndat prstýnek ze zadní kapsy, padnout na kolena a nabídnout ho Katherine. Ale pak jsem si vzpomněl na otce a přinutil se nechat ruku na místě.

„Můžu se k vám přidat, aspoň kousek?“ zeptala se Katherine a houpala slunečníkem sem tam.

Připojila se ke mně a vyrazili jsme po silnici. Pořád jsem se ohlížel doprava i doleva. Divil jsem se, jak je možné, že není nervózní, když jde na procházku s mužem. Nejspíš proto, že je sirotek a úplně sama na světě. Ať už bylo důvodem cokoli, byl jsem za to vděčný.

Zvedl se lehký vítr, já vdechoval její citronově-zázvorovou vůni a měl jsem pocit, že bych mohl přímo tady, vedle Katherine, umřít štěstím. Její přítomnost mi připomínala, že na světě existují krása a láska, i když já je mít nemohl.

„Myslím, že vám budu říkat Tichý Stefan,“ řekla Katherine, když jsme procházeli skupinou dubů, které rostly na cestě mezi městečkem Mystic Falls a plantážemi a statky v jeho okolí.

„Promiňte... začal jsem. Bál jsem se, že jí jsem stejně lhostejný jako Rosalyn mně. „Do Mystic Falls nepřijde moc cizinců. Pro mě je těžké mluvit s někým, koho pořádně neznám. Nerad bych vás nudil. Ve srovnání s Atlantou vám Mystic Falls určitě připadá trochu nudné.“ V okamžiku, kdy jsem ta slova vypustil z pusy, jsem ucítil rozpaky. V Atlantě zemřeli její rodiče, a já se chovám, jako kdyby měla být nadšená tamním životem. Odkašlal jsem si. „Chtěl jsem říct, ne že byste neměla být ráda, že jste odtamtud odjela.“

Katherine se usmála. „Děkuji, Stefane. Jste milý.“ Z jejího tónu bylo jasné, že tohle téma nechce dál probírat.

Chvíli jsme pokračovali beze slov. Schválně jsem dělal krátké kroky, aby mi stačila. Pak, nevím, jestli náhodou nebo úmyslně, Katherine zavadila prsty o moji ruku. I v tom vedru byly studené jako led. „Jen abys věděl,“ řekla, „nic na tobě mi nepřipadá nudné.“

Celé tělo mi vzplálo jako oheň. Díval jsem se na cestu, jako kdybych se snažil zjistit, kudy by bylo nejlepší jít. Ve skutečnosti jsem nechtěl, aby si Katherine všimla, jak se červenám. Prsten v zadní kapse mi připadal těžší než kdy jindy.

Otočil jsem se ke Katherine. Vlastně jsem si nebyl jistý, co jí řeknu. Ale ona vedle mě nebyla.

„Katherine?“ zavolal jsem. Zastínil jsem si oči před sluncem a čekal, že se za některým keřem u cesty ozve její zvonivý smích. Slyšel jsem však jen ozvěnu vlastního hlasu. Byla pryč.

4. kapitola

Toho dne jsem se u Cartwrightových nezastavil. Místo toho jsem prohledával cestu a v hrůze, že Katherine zatáhla nějaká neviditelná ruka do lesa, jsem běžel dvě míle zpátky ke statku. Možná to byl stejný tvor, který terorizoval okolní plantáže.

Když jsem dorazil domů, našel jsem ji, jak sedí na terase na houpačce, povídá si se služebnou a před sebou má orosenou sklenici s limonádou. Byla bledá a oči měla ospalé, jako kdyby vůbec neběžela. Jak se sem mohla tak rychle dostat? Nejradši bych se k ní vrhl a zeptal se jí, ale vypadal bych jako blázen, kterému se v hlavě honí divné myšlenky.

Vtom Katherine zvedla hlavu a zastínila si oči. „Tak brzy zpátky?“ zavolala, jako kdyby byla překvapená, že mě vidí. Němě jsem přikývl, zatímco ona sklouzla z houpačky a zmizela v domě.

Obraz její rozesmáté tváře se mi vracel celý příští den, kdy jsem se přinutil navštívit Rosalyn. Bylo to ještě horší než první návštěva. Paní Cartwrightová seděla těsně vedle mě na kanapi a pokaždé, když jsem se pohnul, zableskly se jí oči, jako kdyby čekala, že každou vteřinou vytáhnu prstýnek. Vzmohl jsem se na pár otázek týkajících se Penny a štěňat, která se jí narodila v červnu, a jak daleko je Honoria Fellsová, městská švadlena, s Rosalyninými růžovými šaty. Ale ať jsem se snažil sebevíc, jediné moje přání bylo omluvit se a jít za Katherine.

Nakonec jsem zamumlal něco v tom smyslu, že nechci zůstat venku po setmění. Robert říkal, že někdo zabil další tři zvířata, dokonce i koně George Brokera, který stál přímo před lékárnou. Skoro jsem se cítil provinile, když mě paní Cartwrightová vyprovázela z domu k mému kočáru. Jako kdybych se chystal do bitvy, a ne na cestu domů dlouhou dvě míle.

Když jsem dorazil ke statku a po Katherine nebylo nikde ani stopy, sevřelo se mi srdce. Právě jsem se chystal, že se vrátím do stáje a vyhřebelcuji Mezzanottu, když vtom jsem z otevřeného okna u kuchyně v hlavní budově zaslechl rozzlobené hlasy.

„Moji synové mě budou ve všem poslouchat! Ty se musíš vrátit a zaujmout svoje místo ve světě.“ Byl to otcův hlas se silným italským přízvukem, který byl znát jen tehdy, když se hodně rozčílil.

„Moje místo je tady. Armáda není pro mě. Co je špatného na tom, že mám vlastní názor?“ zaječel jiný hlas. Zněl sebejistě, hrdě i rozzlobeně zároveň.

Damon.

Když jsem vstoupil do kuchyně a uviděl svého bratra, srdce se mi divoce rozbušilo. Damon byl můj nejlepší přítel, k němu jsem vzhlížel nejvíc ze všech lidí na světě - dokonce víc než k otci, i když jsem to nikdy nepřiznal nahlas. Neviděl jsem ho od loňského roku, kdy vstoupil do armády generála Grooma. Připadal mi vyšší, jeho vlasy se zdály tmavší a kůže na krku byla opálená a posetá pihami.

Byl jsem rád, že jsem přijel domů právě teď, a honem jsem ho objal. S otcem nikdy nevycházeli dobře a jejich hádky se občas vystupňovaly do výbuchů vzteku.

„Brácho!“ vymanil se mi z objetí a poplácal mě po zádech.

„Ještě jsme spolu neskončili, Damone,“ varoval ho otec, když odcházel do své pracovny.

Damon se ke mně otočil. „Vidím, že otec je pořád stejný.“

„Není tak hrozný.“ Cítil jsem se trapně pokaždé, když o něm mluvil špatně. I když mě otec donutil, abych se zasnoubil s Rosalyn. „Právě ses vrátil?“ změnil jsem téma hovoru. Damon se usmál. Okolo očí měl malé vrásky, ale ten, kdo ho pořádně neznal, by si jich vůbec nevšiml.

„Před hodinou. Nemohl jsem propást ohlášení zásnub svého mladšího bratra, ne?“ zeptal se s lehkým náznakem jízlivosti v hlase. „Otec mi o všem řekl. Zdá se, že je na tobě, abys dál nesl jméno Salvátore. Jen si pomysli, na plese Zakladatelů už budeš ženatý!“

Ztuhl jsem. Na ples jsem úplně zapomněl. Byla to událost roku a otec, šerif Forbes a starosta Lockwood ho plánovali celé měsíce. Ples Zakladatelů patřil k mým nejoblíbenějším událostem v Mystic Falls. Částečně to byla dobročinná akce ve prospěch války, částečně příležitost pro město užít si poslední záchvěv léta, ale především šance pro představitele města poplácat se po zádech. A teď jsem z něj měl strach.

Damon nejspíš viděl moje rozpaky, protože se začal hrabat v plátěném ruksaku. Byl hrozně špinavý a v rohu měl skvrny, které vypadaly jako od krve. Nakonec vytáhl velký pomačkaný míč, mnohem větší a protáhlejší než míč na baseball. „Nechceš si zahrát?“ zeptal se a přehazoval míč z ruky do ruky.

„Na co to je?“ chtěl jsem vědět.

„Na fotbal. Hráli jsme ho s klukama, když jsme zrovna nebojovali a měli trochu času. Udělá ti to dobře. Trochu ti zčervenají tváře. Nechci, abys byl moc změkčilý,“ napodobil otcův hlas tak dokonale, že jsem se rozesmál.

Damon vyšel ze dveří a já za ním. Sundal jsem si sako. Najednou se zdálo, že slunce víc hřeje, tráva je měkčí a tak nějak všechno mi připadalo lepší než před pár minutami.

„Chytej,“ vykřikl Damon, když zjistil, že nedávám pozor. Zvedl jsem ruce a zachytil míč na hrudi.

„Můžu si taky zahrát?“ přerušil naši hru ženský hlas.

Katherine. Měla na sobě úzké letní šaty v jasně fialové barvě a vlasy si vzadu na krku stáhla do drdůlku. Všiml jsem si, že její tmavé oči skvěle doplňuje jasně modrý náhrdelník s medailonkem, který jí ležel v prohlubni na krku. Představil jsem si, jak hladím její jemné ruce a líbám ji na bílou šíji.

Přinutil jsem se odtrhnout z ní zrak. „Katherine, tohle je můj bratr Damon. Damone, seznam se s Katherine. Bydlí u nás,“ řekl jsem škrobeně. Díval jsem se z jednoho na druhého a snažil se odhadnout, jak bude Damon reagovat. Katherine protočila oči, jako kdyby ji moje formální chování hrozně pobavilo. Damon udělal totéž.

„Damone, myslím, že jsi stejně milý jako tvůj bratr,“ řekla s přehnaným jižanským přízvukem. I když to byla jen fráze, kterou by použilo každé děvče při rozhovoru s mužem, z jejích úst zněla výsměšně.

„Rozmyslíme si to.“ Damon se usmál. „Tak co, brácho, vezmeme Katherine do hry?“

„Já nevím,“ zaváhal jsem najednou. „Jaká jsou pravidla?“

„Kdo potřebuje nějaká pravidla?“ zeptala se Katherine. Ušklíbla se a odhalila perfektní rovné bílé zuby.

Přehodil jsem míč v rukách. „Můj bratr hraje tvrdě,“ varoval jsem ji.

„Myslím, že já jsem tvrdší hráč.“ Rychlým pohybem mi sebrala míč a i přes odpolední žár byly její ruce, stejně jako včera, studené jako led. V momentě, kdy se mě dotkla, jsem ucítil, jak mi v celém těle i v hlavě proudí energie. „Kdo prohraje, vyhřebelcuje moje koně!“ vykřikla a vlasy se za ní ve větru rozevlály.

Damon pozoroval, jak utíká, a pak nadzvedl obočí. „Tohle je děvče, které chce být uloveno.“ S těmi slovy se odrazil od země a rozběhl se. Jeho silné tělo se hnalo z kopce směrem k rybníku.

V příští vteřině jsem se rozběhl i já. Kolem uší mi šlehal vítr. „Já vás chytím!“ zavolal jsem. Tohle jsem křičel, když mi bylo osm a hrával si s děvčaty svého věku. Ale teď jsem cítil, že v téhle hře hraju o mnoho víc, než o co jsem kdy hrál.

5. kapitola

Příští den ráno jsem se od Rosalynina služebnictva dověděl hroznou zprávu. Její milovanou fenku Penny něco napadlo. Paní Cartwrightová mě zavolala do pokojů své dcery a vysvětlila mi, že Rosalyn nemůže přestat brečet. Snažil jsem se ji utěšit, ale utrápené vzlykání jako by nebralo konce.

Celou dobu na mě paní Cartwrightová vrhala povzbudivé pohledy, jako že se mám víc snažit, abych Rosalyn uklidnil.

„Máš přece mě,“ prohodil jsem v jednu chvíli, jen aby se upokojila. Rosalyn mě prudce objala kolem krku a usedavě se mi rozbrečela na rameni, takže mi na vestě zůstala mokrá skvrna od slz. Snažil jsem se být milý, ale její chování mě rozčilovalo. Konec konců, takhle jsem nevyváděl, ani když mi umřela matka. Otec by mi to nedovolil.

Musíš být silný a bojovat s tím, řekl mi na pohřbu. A tak jsem se podle toho zařídil. Nebrečel jsem, když přesně týden po maminčině pohřbu si naše chůva Cornelia začala bezmyšlenkovitě pobroukávat francouzskou ukolébavku, kterou vždycky zpívala matka. Ani když otec sundal její portrét, který visel v předním pokoji. Dokonce ani když museli utratit matčina oblíbeného koně Artemise.

„Viděl jsi toho psa?“ zeptal se Damon, když jsme se večer vypravili do města, abychom si dali v krčmě pár skleniček. Do večeře, kde jsem měl veřejně požádat Rosalyn o ruku, zbýval jen jediný den. A tak jsme vyrazili ven, abychom sklenkou whisky oslavili moji blížící se svatbu. Alespoň tak to nazval Damon. Když to říkal, mluvil pomalu, afektovaně, s protáhlým charlestonským přízvukem a vytaženým obočím. Pokusil jsem se zasmát, jako kdyby to byl výborný vtip, ale věděl jsem, že stěží zakryji svoji hrůzu z toho, že si beru Rosalyn. Nebylo na ní nic špatného. Jen... jen to prostě nebyla Katherine.

V myšlenkách jsem se vrátil k Penny. „Ano. Na krku měla velkou ránu. Ale to zvíře nešlo po jejích vnitřnostech. Divný, vid'?“ odpověděl jsem. Musel jsem trochu přidat, abych mu stačil. V armádě zesílil a byl i rychlejší než já. „Máme teď divný časy,“ řekl Damon. „Možná to byli Yankeeové,“ posmíval se s úšklebkem.

Když jsme procházeli dlážděné ulice, všiml jsem si, že na spoustě dveří visí oznámení: Ten, kdo najde divoké zvíře odpovědné za útoky, dostane odměnu ve výši jednoho sta dolarů. Díval jsem se na ty cedule a říkal si, že bych ho třeba mohl najít já, a pak si koupit jízdenku do Bostonu, New Yorku nebo nějakého jiného města, kde nikdy neslyšeli o Rosalyn Cartwrightové. V duchu jsem se usmál; takhle by to určitě udělal Damon - nikdy se nestaral o následky svého chování ani o city druhých lidí. Právě jsem se chystal ukázat na jedno z oznámení a zeptat se ho, jak by naložil se stem dolarů, když jsem si všiml, že před lékárnou na nás někdo horečně mává.

„Snad to nejsou bratři Salvátorovi?“ ozval se hlas na konci ulice. V přítmí jsem přimhouřil oči a zjistil, že před lékárnou stojí Pearl a její dcera Anna, další dvě oběti války. Pearlin manžel zemřel loni na jaře při obléhání Vicksburgu a ona pak našla domov v Mystic Falls. Zařídila si tu lékárnu, ve které bylo vždycky plno. Když jsem šel kolem, pokaždé jsem tam zahlédl Jonathana Gilberta, jak si stěžuje na zdravotní potíže nebo kupuje nějaké léky. Po městě se šuškalo, že se mu Pearl líbí.

„Pearl, pamatujete se na mého bratra Damona?“ zavolal jsem, když jsme přecházeli náměstí, abychom se s nimi pozdravili.

Pearl se usmála a přikývla. Neměla žádné vrásky

a bylo těžké uhodnout, jak je asi stará. Její dcera byla jen o pár let mladší než já, takže úplně mladá být nemohla. „Oba vypadáte skvěle,“ řekla laskavě. Anna byla přesným obrazem své matky, a když stály vedle sebe, vypadaly jako sestry.

„Anno, ty jsi čím dál krásnější. Už máš věk na to, abys mohla jít tancovat?“ zeptal se Damon se zábleskem v očích. Proti své vůli jsem se zasmál. Samozřejmě, Damon je schopný okouzlit jak matku, tak dceru.

„Skoro,“ odpověděla Anna a oči se jí leskly očekáváním. V patnácti mohla děvčata zůstat po večeři a zatancovat si valčík. Pearl zamkla lékárnu kovovým klíčem a pak se otočila tváří k nám. „Damone, mohl bys pro mě něco udělat? Mohl bys zařídit, aby zítra večer přišla Katherine? Je to milá dívka a, no, vždyť víš, co lidé říkají o cizincích. Znám ji z Atlanty.“

„Zařídím,“ řekl Damon vážně.

Ztuhl jsem. Damon bude zítra v noci doprovázet Katherine? Nenapadlo mě, že by přišla na večírek. A nedokázal jsem si představit, že budu před ní žádat o ruku. Ale měl jsem snad na vybranou? Mohl bych říct otci, že Katherine není zvaná? Nebo Rosalyn nepožádat o ruku?

„Dobře se bavte, hoši,“ vytrhla mě ze snění Pearl.

„Počkejte!“ vykřikl jsem. V té chvíli jsem na večeři zapomněl.

Pearl se otočila. Na tváři měla tázavý výraz.

„Dámy, už je tma a došlo k dalším napadením. Nechcete doprovodit domů?“ zeptal jsem se.

Pearl zavrtěla hlavou. „Anna i já jsme silné ženy. Zvládneme to. Kromě toho...“ zrudla a rozhlédla se kolem, jako kdyby měla strach, že ji někdo uslyší. „Myslím, že se k tomu chystá Jonathan Gilbert. Ale přesto vám děkuju za nabídku.“

Damon zvedl obočí a potichu hvízdnul. „Ty víš, co si myslím o silných ženách,“ zašeptal.

„Damone, buď slušný,“ řekl jsem a plácl ho po zádech. Konec konců, už přece nebyl na bitevním poli. Vrátil se do Mystic Falls. Do města, kde si lidé zvykli poslouchat za dveřmi a milovali klevety. Copak na to tak rychle zapomněl?

„Ano, tetičko Stefane!“ škádlil mě Damon vysokým hlasem. Proti své vůli jsem se zasmál, ale pro všechny případy jsem ho znovu praštil, tentokrát do ruky. Rána nebyla silná, ale dobře sedla - pomohlo mi to nebýt na něj tolik naštvaný kvůli tomu, že může doprovodit Katherine na večeři.

Pochopitelně mi ránu vrátil a málem jsme se dostali do staré bratrské šarvátky, kdyby neotevřel dřevěné dveře do krčmy v Mystic Falls. Okamžitě nás uvítal nadšený, smyslný úsměv barmanky za pultem. Bylo jasné, že Damon se tu už několikrát stavil.

Razili jsme si cestu na druhý konec krčmy. V místnosti byly cítit piliny a pot a všude postávali muži v uniformách. Někteří měli obvázanou hlavu, jiní ruku na pásce a další poskakovali k pultu o berlích. Poznal jsem Henryho, opáleného vojáka, který v krčmě prakticky bydlel a sám v koutě popíjel whisky. Robert mi o něm vyprávěl: nikdy se s nikým nepřátelil a nikdo ho nikdy neviděl za denního světla. Povídalo se, že má možná něco společného s těmi útoky, ale jak by to bylo možné, když pořád vysedává v krčmě?

Odtrhl jsem od něj oči a prohlížel si zbytek místnosti. Několik starších chlapíků se shluklo v druhém rohu, hráli karty a popíjeli whisky. V protějším koutě sedělo pár žen. Podle růže na tvářích a nalakovaných nehtů jsem usoudil, že to nebyl ten typ žen, které by trávily čas s našimi kamarádkami z dětství Clementine Haverfortovou nebo Amelií Hawkeovou. Když jsme je míjeli, jedna z nich mi přejela nalakovanými nehty po ruce.

„Líbí se ti tu?“ Damon s pobaveným úsměvem odtáhl od zdi dřevěný stůl.

„Asi ano.“ Dosedl jsem na tvrdou dřevěnou lavici a znovu začal zkoumat okolí. Tady v krčmě jsem si připadal jako součást tajemného světa mužů a věděl jsem, že to je jedna z věcí, kterou mám šanci trochu poznat, než se ožením. Pak se ode mě bude čekat, že všechny večery strávím doma.

„Donesu nějaký pití,“ prohlásil Damon a razil si cestu k baru. Pozoroval jsem, jak se opřel lokty o pult a nenuceně se bavil s barmankou. Ta zaklonila hlavu a smála se, jako kdyby jí vyprávěl něco veselého. Což nejspíš dělal. Taky proto ho všechny ženy milovaly.

„Tak jaký to je pocit, být ženatý?“

Otočil jsem se a za sebou uviděl doktora Janese. Bylo mu hodně přes sedmdesát a byl trochu senilní. Často hlasitě vykládal každému, kdo ho poslouchal, že za svůj vysoký věk vděčí výhradně své obrovské oblibě whisky.

„Já ještě nejsem ženatý, doktore.“ Upjatě jsem se usmál a přál si, aby se Damon vrátil s pitím.

„Ach, ale budeš, můj hochu. Pan Cartwright to v bance probírá celé týdny. Pěkná mladá Rosalyn. To je docela trefa!“ pokračoval hlasitě doktor Janes. Rozhlédl jsem se a doufal, že to nikdo neslyšel.

V té chvíli se objevil Damon a opatrně položil whisky na stůl. „Díky,“ řekl jsem a vypil svoji skleničku na ex. Doktor Janes se odbelhal pryč.

„To máš takovou žízeň?“ zeptal se Damon a trochu usrkl ze svého pití.

Pokrčil jsem rameny. V minulosti jsem před svým bratrem nikdy neměl tajemství. Ale mluvit o Rosalyn mi připadalo nebezpečné. Tak či onak, budu si ji brát. Je jedno, co říkám nebo co cítím. Kdyby někdo zaslechl třeba jen náznak pochybností, klevety by nebraly konce.

Najednou se přede mnou objevila další whisky. Zvedl jsem hlavu a zjistil, že u našeho stolu stojí ta pěkná barmanka, se kterou se Damon bavil.

„Zdá se, že to potřebuješ. Nejspíš jsi měl těžkej den.“ Zelenooká barmanka na mě jedním okem mrkla a postavila sklenici na hrubě otesaný dřevěný stůl.

„Díky,“ řekl jsem a vděčně usrkl.

„Není zač,“ odpověděla a sukně jí zašustila kolem boků. Všechny ženy v krčmě, dokonce i ty se špatnou pověstí, byly mnohem zajímavější než Rosalyn. Ale bylo lhostejné, na kterou z nich jsem se díval. Katherinina tvář byla jediná, kterou jsem v duchu viděl.

„Alici se líbíš,“ všiml si Damon.

Zavrtěl jsem hlavou. „Přece víš, že se s ní nemůžu bavit. Koncem léta se budu ženit. Ty jsi zatím svobodný a můžeš si dělat, co chceš.“ Mínil jsem to jen jako konstatování, ale moje slova vyzněla jako obžaloba.

„To je pravda,“ souhlasil Damon. „Ale dobře víš, že nemusíš něco dělat jen proto, že to řekl otec. Jasný?“

„To není tak jednoduchý.“ Zatnul jsem zuby. Damon tomu nemohl rozumět, protože sám byl divoký a těžko zvládnutelný. Tolik, že otec chtěl v budoucnosti svěřit Veritas mně, mladšímu z bratrů. Teď mi připadalo, že mě tahle role zadusí.

Najednou jsem to pocítil jako zradu - je to Damonova chyba, že jsem na sebe musel vzít takovou odpovědnost.

Potřásl jsem hlavou a snažil se ten nápad zahnat. Znovu jsem se napil whisky.

„Je to jednoduchý,“ prohodil Damon, jako kdyby mu moje trápení nevadilo. „Prostě mu řekni, že Rosalyn nemiluješ. Že si místo v životě musíš najít sám, a ne slepě plnit příkazy někoho jiného. Tohle jsem se naučil v armádě: musíš věřit v to, co děláš. Jaký by to jinak mělo smysl?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Já jsem úplně jiný než ty. Já otci věřím. A vím, že pro mě chce jen to nejlepší. Jen bych si přál... přeju si víc času,“ řekl jsem nakonec. Byla to pravda. Možná bych se naučil Rosalyn milovat, nicméně představa, že se teď ožením a ani ne za rok bych mohl mít dítě, mi naháněla hrůzu. „Já to zvládnu,“ dodal jsem nakonec. Musím.

„Co si myslíš o našem novém hostu?“ zeptal jsem se, abych změnil téma.

Damon se usmál. „Katherine,“ vyslovil jasně všechny slabiky, jako kdyby je vychutnával na jazyku. „No, to je děvče, kterému je těžké dostat se na kobylku, není to tak?“

„Nejspíš,“ souhlasil jsem. Byl jsem rád, že Damon netuší, že se mi o ní v noci zdá a ve dne postávám u dveří domku pro hosty, abych slyšel, jak se směje se svou služebnou; jednou jsem se dokonce stavil ve stáji a očuchával široký hřbet jejího koně Clovera, abych zjistil, jestli na něm nezůstala vůně citronu a zázvoru. Necítil jsem ji, a v tu chvíli, obklopený koňmi ve stáji, mi došlo, jak pomateně se chovám.

„V Mystic Falls se jí žádné děvče nepodobá. Myslíš, že má někde nějakýho vojáka?“ zeptal se Damon.

„Ne!“ vykřikl jsem. Znovu jsem pocítil znepokojení. „Ona truchlí pro své rodiče. Stěží si bude hledat nápadníka.“

„Jasně.“ Damon kajícně stáhnul obočí. „Já to nechci zneužít, ale jestli bude potřebovat rameno, na kterém by se mohla vyplakat, rád jí ho nabídnu.“

Pokrčil jsem rameny. I když jsem na ni zavedl řeč já, nechtěl jsem dál poslouchat, že si na ni Damon myslí. Ve skutečnosti byla tak krásná, že jsem si skoro přál, aby se ozval nějaký vzdálený příbuzný z Charlestonu nebo Richmondu nebo Atlanty a pozval ji bydlet k sobě. Kdybych ji neměl na očích, snad bych se naučil milovat Rosalyn. Damon se na mě zadíval a já pochopil, jak nešťastně musím vypadat. „Hlavu vzhůru, kámo,“ řekl. „Noc je mladá a whisky je na mě.“

Ale v celé Virginii nebylo dost whisky, aby mě donutila milovat Rosalyn... nebo zapomenout na Katherine.

6. kapitola

Do mé večeře, která se konala o několik dní později, se počasí neumoudřilo. Ještě v pět hodin odpoledne bylo vedro a dusno. Zaslechl jsem, jak si služebnictvo v kuchyni šeptá, že zato zvláštní, bezvětrné počasí mohou démoni, kteří zabíjejí zvířata. Ale ani všechny ty řeči o démonech nemohly odradit obrovské množství lidi, kteří přijížděli do sídla Farmářského sdružení oslavit svátek Konfederace. Kočáry ujížděly po kamenité cestě a jejich příval neměl konce.

„Stefan Salvátore!“ uslyšel jsem, když jsem za otcem vystoupil z kočáru.

Jakmile se mé nohy dotkly země, uviděl jsem Ellen Emersonovou a její dceru Daisy, jak kráčejí ruku v ruce následovány dvěma služebnými. Schody, jež vedly ke vstupním dveřím, byly osvětleny stovkami lamp a klikatou příjezdovou cestu lemovaly kočáry. Zevnitř jsem uslyšel tóny valčíku.

„Paní Emersonová. Daisy.“ Hluboce jsem se uklonil. Daisy mě už od dětství nenáviděla. Konkrétně od chvíle, co mě Damon navedl, abych ji strčil do potoka Willow Creek.

„Nejsou tohle báječné dámy Emersonovy?“ uklonil se i otec. „Děkuju vám, že jste přišly na tuhle malou večeři. Je skvělé, když se můžete setkat se všemi lidmi z města. Musíme teď držet při sobě víc než kdy jindy,“ pokračoval otec a díval se Ellen Emersonové do očí.

„Stefane,“ dodala Daisy, vzala mě za ruku a kývla.

„Daisy, ty jsi každým dnem krásnější. Mohla bys, prosím, odpustit gentlemanovi jeho lumpárny v dětství?“

Rozzlobeně na mě zírala. Povzdechl jsem si. V Mystic Falls neexistovala žádná tajemství nebo tajné milostné pletky. Každý věděl o každém všechno. Jestli se s Rosalyn vezmeme, naše děti budou chodit tancovat s Daisyinými dětmi. Budou vést stejné řeči, vykládat stejné vtipy, hádat se o stejných věcech. A tak to bude pokračovat do nekonečna.

„Ellen, bylo by mi ctí, kdybych vás mohl doprovodit dovnitř,“ nabídl se otec. Nemohl se dočkat, až se ujistí, že sál vyzdobili přesně podle jeho příkazů. Ellen přikývla a já zůstal s Daisy pod ostražitým pohledem Emersonových služebných.

„Slyšela jsem, že se vrátil Damon. Jak se mu vede?“ zeptala se Daisy. Konečně se uráčila na mě promluvit.

„Slečno Emersonová, radši bychom měli jít dovnitř a najít vaši matku,“ přerušila nás jedna ze služebných a táhla Daisy za ruku k širokým dvoukřídlým dveřím domu.

„Těším se na setkání s ním. Vyřiď mu to!“ zavolala na mě Daisy přes rameno.

Povzdechl jsem si a vstoupil do sálu. Sídlo Farmářského sdružení leželo mezi městem a venkovem a kdysi bylo místem, kde se setkávali bohatí farmáři. Ale teď se z něj stalo provizorní skladiště zbraní. Stěny sálu byly pokryté břečťanem a vistáriemi a o kousek dál visela konfederační vlajka. V rohu na vyvýšeném pódiu hrál orchestr rychlou verzi „Modré vlajky“ a na parketě kroužilo nejmíň padesát párů se skleničkami v ruce. Otec nejspíš penězi nešetřil a bylo jasné, že se jedná o mnohem víc než jen o uvítací večeři pro vojsko.

S těžkým srdcem jsem zamířil ke sklenicím s punčem.

Neudělal jsem ještě ani pět kroků, když mi na rameno poklepala nějaká ruka. Nasadil jsem upjatý úsměv, protože jsem očekával rozpačité gratulace, které se ozývaly ze všech stran. Jaký to má smysl pořádat oslavu, abych mohl oznámit zasnoubení, když o tom každý ví? pomyslel jsem si hořce.

Otočil jsem se a ocitl se tváří v tvář panu Cartwrightovi. Okamžitě jsem změnil výraz. Doufal jsem, že vypadám aspoň trochu nadšeně.

„Stefane, chlapče! Tak tady je náš oslavenec!“ spustil pan Cartwright a nabídl mi sklenku whisky.

„Pane, děkuju, že se budu moct těšit ze společnosti vaší dcery,“ řekl jsem automaticky a usrkl ten nejmenší doušek, jaký jsem jen dokázal. Po noci strávené s Damonem v krčmě jsem se probudil s příšernou bolestí hlavy. Zůstal jsem v posteli a dával si na hlavu studené obklady, zatímco Damon byl naprosto v pořádku. Slyšel jsem, jak se vzadu na zahradě honí s Katherine v labyrintu. Každé jejich zasmání jsem cítil jako malé píchnutí v hlavě.

„Potěšení je na naší straně. Vím, že to je dobrá volba. Prakticky nepatrný risk a spousta příležitostí k růstu.“

„Děkuju, pane,“ odpověděl jsem. „A je mi líto Rosalynina psa.“

Pan Cartwright potřásl hlavou. „Neříkej to mé ženě nebo Rosalyn, ale já tu zatracenou věc vždycky nenáviděl. Neříkám, že by ji měl někdo zabít, ale myslím, že všichni dělají mnoho povyku pro nic. Všechny ty řečičky o démonech, které se tu šíří. Lidé si šeptají, že město je prokleté. Přesně takové povídačky lidi zastraší a oni se pak bojí riskovat. Mají strach uložit peníze do banky,“ zaburácel pan Cartwright, až na nás několik lidí zůstalo udiveně zírat. Nervózně jsem se usmál.

Koutkem oka jsem zahlédl otce, který si hrál na hostitele a uváděl lidi ke stolu uprostřed místnosti. Uvědomil jsem si, že na každém místě je naaranžován matčin jemný kytičkovaný porcelán.

„Stefane,“ řekl otec a plácl mě po zádech, „jsi připraven? Máš všechno, co potřebuješ?“

„Ano.“ Dotkl jsem se prstýnku v náprsní kapse a následoval otce do čela stolu. Rosalyn stála vedle své matky a napjatě se na rodiče usmívala. Oči, pořád ještě červené od toho, jak brečela pro Penny, se hrozně tloukly s příliš nabubřelými růžovými šaty s volánky, které měla na sobě.

Naši sousedé se posadili na svá místa a já si uvědomil, že po mojí levici zůstaly dvě volné židle.

„Kde je tvůj bratr?“ zeptal se otec potichu.

Podíval jsem se ke dveřím. Orchestr pořád ještě vyhrával a vzduch byl plný očekávání. Konečně se dveře s rachotem otevřely a dovnitř vešli Damon s Katherine. Společně.

To není fér, pomyslel jsem si naštvaně. Damon se mohl bez jakýchkoli následků chovat jako kluk a pokračovat v pitkách a flirtování. Já jsem vždycky dělal ty správné věci, zodpovědné věci, a teď to vypadalo, jako kdybych za to byl potrestaný tím, že mě přinutili stát se mužem.

Přesto mě překvapil náhlý nával vzteku, který se mě zmocnil. Okamžitě jsem se zastyděl a pokusil se zakrýt emoce tím, že jsem vyprázdnil plnou sklenici vína, kterou jsem držel v levici. Konečně, copak by někdo čekal, že Katherine přijde na večeři sama? A nebyl Damon jen galantní, hodný starší bratr?

Kromě toho by neměli žádnou budoucnost. Sňatky, alespoň v naší společnosti, byly možné, jen když se spojily dvě rodiny. A co měla osiřelá Katherine kromě své krásy? Otec by mi nikdy nedovolil si ji vzít. To znamená, že by to nedovolil ani Damonovi. A dokonce ani Damon by nezašel tak daleko, aby si vzal někoho proti otcově vůli. Je to tak?

Ale i tak jsem nemohl odtrhnout oči od Damonovy ruky kolem Katherinina štíhlého pasu. Oblékla si zelené mušelínové šaty, jejichž látka splývala po vyztužených spodničkách. Na krku se jí blýskal modrý náhrdelník. Když se s Damonem vydali ke dvěma volným místům uprostřed stolu, ozval se tichý šepot.

Dřív, než se posadila na prázdnou židli vedle mě, na mě mrkla. Její boky se dotýkaly mých a já se znepokojeně zavrtěl.

„Damone.“ Otec krátce kývl hlavou, když si Damon sedl po jeho levici.

„Takže vy si myslíte, že do zimy dojde armáda až do Georgie?“ zeptal jsem se hlasitě Jonaha Palmera. Jednoduše jsem se necítil na rozhovor s Katherine. Kdybych uslyšel její melodický hlas, možná bych ztratil nervy a odmítl bych požádat Rosalyn o ruku.

„O Georgii strach nemám. Ale děsí mě, že se shromažďuje domobrana, aby vyřešila problémy tady v Mystic Falls. Ty útoky začínají být neúnosné,“ prohlásil hlasitě Jonah, městský veterinář, který také cvičil místní domobranu. Praštil přitom pěstí do stolu tak silně, až zadrnčel porcelán.

V té chvíli vstoupila do sálu armáda služebných, kteří přinesli talíře s divokými bažanty. Popadl jsem stříbrnou vidličku a posouval maso po talíři; vůbec jsem na ně neměl chuť. Okolo se ozývaly obvyklé rozhovory: o válce, co bychom mohli udělat pro naše chlapce v šedivém, o plánovaných večeřích a rožněních a o církevních společenských večírcích. Katherine soustředěně přikyvovala Honorii Fellsové, která seděla proti ní. Najednou jsem na prošedivělou kudrnatou Honorii začal žárlit. Mohla se bavit s Katherine, zatímco já po tom jen zoufale toužil.

„Připravený, synu?“ Otec mě dloubl loktem do žeber a já si uvědomil, že lidé už dojedli. Nalévalo se další víno a orchestr v rohu sálu, který měl během hlavního jídla přestávku, začal znovu hrát. Na tuhle chvíli všichni čekali: věděli, že se chystá nějaké oznámení a po něm bude následovat zábava a tanec. V Mystic Falls takhle probíhaly všechny večeře. Ale já nikdy dřív nebyl ten, kdo by něco oznamoval. Jako na povel se ke mně Honoria otočila a Damon se povzbudivě usmál.

Cítil jsem, jak se mi sevřel žaludek. Zhluboka jsem se nadechl a zacinkal nožem o sklenici. Všichni v sále okamžitě utichli. Dokonce i sloužící se zastavili uprostřed kroku a zírali na mě.

Postavil jsem se, dal si pořádný lok červeného vína na kuráž a odkašlal si.

„Já... uf,“ začal jsem tichým, nejistým hlasem, který jsem vůbec nepoznával, „mám pro vás oznámení.“ Koutkem oka jsem zahlédl otce, jak svírá skleničku se šampaňským a je připravený pronést přípitek. Pohlédl jsem na Katherine. Její tmavé oči se zabodávaly do mých. Odtrhl jsem od ní pohled a sevřel skleničku tak pevně, že jsem se bál, abych ji nerozmačkal. „Rosalyn, rád bych tě požádal o ruku. Prokážeš mi tu čest?“ vychrlil jsem ze sebe a sáhl do kapsy saka pro prstýnek.

Vytáhl jsem krabičku, poklekl před Rosalyn a zadíval se do jejích hnědých, slzami zalitých očí. „To je pro tebe,“ dodal jsem bezvýrazně, otevřel víčko a natáhl ruku nahoru.

Rosalyn vyjekla a celá místnost propukla v potlesk. Ucítil jsem, jak mi na záda dopadla něčí ruka a uviděl Damona, který se na mě zubil od ucha k uchu. Katherine zdvořile zatleskala. Ve tváři měla nevyzpytatelný výraz.

„Tady.“ Popadl jsem Rosalyninu drobnou ruku a navlékl jí na prst prstýnek. Byl moc velký a smaragd se jí přetočil na stranu. Vypadala jako malé dítě, které si hraje s matčinými šperky. Ale nezdálo se, že by Rosalyn vadilo, že jí prsten nesedí. Místo toho zvedla ruku a pozorovala, jak se diamanty blýskají ve světle svící na stole. Okamžitě ji obklopil dav žen, které obdivovaly prsten.

„Tohle se musí oslavit!“ zavolal otec. „Cigára pro všechny. Stefane, synku, pojď ke mně! Jsem na tebe tak hrdý.“ Přikývl jsem a roztřeseně k němu přistoupil. Celý dosavadní život jsem se snažil získat otcovo uznání, chtěl jsem, aby byl šťastný. A bylo ironií, že když se tak stalo, jako kdyby ve mně něco umřelo.

„Katherine, zatancuješ si se mnou?“ uslyšel jsem i přes skřípání odsouvaných židlí a cinkání sklenic Damonův hlas. Zastavil jsem se a čekal, jakou dostane odpověď.

Katherine zvedla hlavu a nenápadně se podívala mým směrem. Zachytil jsem její pohled a dlouho jsme se na sebe dívali. Málem mě přemohla divoká touha strhnout Rosalyn prsten z ruky a dát ho Katherine. Ale pak do mě zezadu strčil otec, a než jsem stačil něco udělat, popadl Damon Katherine za ruku a vedl ji na taneční parket.

7. kapitola

Další týden utekl jako voda. Strávil jsem ho zkouškami obleku v obchodě paní Fellsové, rozhovory s Rosalyn v nevětraném salonku Cartwrightových a návštěvami krčmy s Damonem. Snažil jsem se zapomenout na Katherine, a tak jsem nechával zavřené okenice, aby mě to nesvádělo dívat se přes trávník k domku pro hosty. Když Damon s Katherine prozkoumávali zahradu, nutil jsem se k úsměvu a mával na ně.

Jednou jsem zašel do podkroví podívat se na matčin portrét. Přemýšlel jsem nad tím, co by mi poradila. Vzpomněl jsem si, jak si četla v Bibli a při tom říkávala: Láska potřebuje trpělivost. Ta představa mě uklidnila. Možná bychom se s Rosalyn do sebe mohli zamilovat.

Pokoušel jsem se Rosalyn milovat, nebo v ní aspoň najít zalíbení. Věděl jsem, že za její nemluvností a nevýraznými blonďatými vlasy se skrývá docela milá dívka, ze které bude milující manželka a matka. Moje poslední návštěvy nebyly tak hrozné. Vlastně, Rosalyn měla neobvykle dobrou náladu. Pořídila si nového psa, štíhlé černé zvíře, které pojmenovala Sadie. Vodila ho všude s sebou, aby štěně nepotkal stejný osud jako Penny. V jednu chvíli, když se na mě Rosalyn podívala zbožňujícíma očima a zeptala se, jestli bych dal na svatbě přednost liliím nebo gardéniím, skoro jsem se do ní zamiloval. Možná to bude stačit.

Otec neztrácel čas a naplánoval další večírek. Tentokrát to bylo rožnění u nás na zahradě a otec pozval všechny z okruhu dvaceti mil. Znal jsem jen hrstku mladíků, pár hezkých děvčat a vojáků Konfederace, kteří se potulovali po labyrintu a tvářili se, jako by jim pozemek patřil. Když jsem byl mladší, miloval jsem večírky na Veritas - vždycky jsme měli příležitost utéct s kamarády dolů k rybníku a hrát si v mokřinách na schovávanou, vyrazit na koních k mostu Wickery a pak navádět jeden druhého, aby se namočil v ledovém potoku Willow Creek. Teď jsem si jen přál, aby už všechno skončilo a já mohl být sám ve svém pokoji.

„Stefane, dáš si se mnou whisky?“ zavolal na mě Robert od provizorního baru mezi sloupořadím. Podle jeho pokrouceného úsměvu jsem poznal, že je opilý.

Podal mi orosenou skleničku a přiťukl si se mnou. „Už brzy tu všude budou malí Salvátorové. Umíš si to vůbec představit?“ Zeširoka roztáhl ruce a ukázal na naše pozemky, jako kdyby mi chtěl naznačit, kolik místa bude moje pomyslná rodina mít k dispozici.

Zkroušeně jsem míchal whisky. Vůbec jsem si nedokázal něco takového představit.

„No, udělal jsi ze svého otce šťastného člověka. A z Rosalyn šťastné děvče,“ řekl Robert. Naposledy pozvedl skleničku a pak si šel popovídat s předákem Lockwoodových.

Povzdechl jsem si, posadil se na verandě na houpačku a pozoroval veselí všude kolem. Věděl jsem, že bych měl být šťastný. Věděl jsem, že otec pro mě chce jen to nejlepší. Věděl jsem, že na Rosalyn není nic špatného.

Tak proč mi tyhle zásnuby připadaly, jako by to byl rozsudek smrti?

Lidé na trávníku jedli, smáli se a tancovali a provizorní orchestr, který se skládal z mých kamarádů z dětství Ethana Griffina, Briana Walse a Matthewa Hartnetta, hrál nějakou verzi „Modré vlajky.“ Na nebi nebylo ani mráčku a foukal mírný vítr. Nepatrný chlad ve vzduchu nám připomínal, že už je skutečně podzim. V dálce se houpaly na vrátkách a ječely malé děti. Okolo bylo tolik radosti - a všechno kvůli mně. Divoce se mi rozbušilo srdce, protože já šťastný nebyl.

Vstal jsem, vešel dovnitř a vykročil k otcově pracovně. Zavřel jsem za sebou dveře a ulehčené si oddechl. Skrz těžké damaškové závěsy sem pronikal jen tenký paprsek slunečního světla. V místnosti bylo chladno a byla cítit dobře promaštěnou kůží a zatuchlými knihami. Vytáhl jsem tenký svazek Shakespearových Sonetů a nalistoval svůj oblíbený. Shakespeare mě uklidňoval. Verše ulevily mému trápení a připomněly mi, že na světě existuje láska a krása. Možná, že když se budu věnovat umění, bude to stačit, abych všechno vydržel.

Usadil jsem se v otcově koženém křesle v rohu místnosti a nepřítomně listoval zažloutlými stránkami. Nemám tušení, jak dlouho jsem tam seděl a nechal se unášet textem, ale čím déle jsem četl, tím klidnější jsem se cítil.

„Co to čteš?“

Ten hlas mě vylekal. Kniha mi s klapnutím sklouzla z klína.

Ve dveřích pracovny stála Katherine. Na sobě měla bílé hedvábné šaty, které dávaly vyniknout každé křivce jejího těla. Všechny ostatní ženy na oslavě si navlékly několik vrstev spodniček a mušelínu a jejich pokožka se schovávala pod silnou látkou. Ale Katherine vůbec neuváděla do rozpaků její odhalená bílá ramena. Zmateně jsem se podíval jinam.

„Proč nejsi na oslavě?“ zeptal jsem se a sehnul se pro knihu.

Katherine ke mně přistoupila. „Proč nejsi na oslavě ty? Nejsi snad oslavenec?“ Usadila se na opěradle mého křesla.

„Četla jsi Shakespeara?“ vyzvídal jsem a ukázal na otevřenou knihu na klíně. Byl to chabý pokus, jak změnit téma; ještě jsem nepotkal děvče, které by se vyznalo v jeho dílech. Zrovna včera se Rosalyn přiznala, že za poslední tři roky nepřečetla ani jednu knihu. Od té doby, co dokončila střední dívčí. A dokonce i tam byl poslední knihou, kterou prostudovala, jen obyčejný návod, jak se stát řádnou ženou Konfederace.

„Shakespeare,“ opakovala zvláštním přízvukem a zdůraznila při tom každou slabiku. Byl to divný přízvuk, jaký jsem u nikoho z Atlanty neslyšel. Houpala nohama dopředu a dozadu a já si všiml, že nemá punčochy. Odtrhl jsem od ní oči.

„Můžu tě přirovnat k letnímu dni?“ zarecitovala.

Překvapeně jsem se na ni podíval. „Ty jsi krásnější a příjemnější,“ dokončil jsem citaci. Srdce v hrudi mi divoce bušilo a vůbec jsem nebyl schopen myslet. Stalo se něco úžasného a já měl pocit, že se mi to jen zdá.

Katherine mi sebrala knihu z klína a s hlasitým klapnutím ji zavřela. „Ne,“ řekla pevně.

„Ale tohle je další verš,“ protestoval jsem. Rozzlobilo mě, že změnila pravidla hry, o kterých jsem si myslel, že jim rozumím.

„Tohle je další verš, Shakespearův verš. Ale já se tě jen na něco ptala. Můžu tě přirovnat k letnímu dni? Hodí se na vás tohle přirovnání, pane Salvátore? Nebo potřebujete knihu, abyste odpověděl?“ zeptala se Katherine a s úsměvem držela knížku z mého dosahu.

Odkašlal jsem si a mozek mi začal pracovat na plné obrátky. Damon by jí řekl něco vtipného, aniž by vůbec přemýšlel. Ale když jsem byl s Katherine, připadal jsem si jako malý školáček, který se pokouší zaujmout děvče žábou chycenou někde u rybníka.

„No, k letnímu dni bys mohla přirovnat mého bratra. Strávila jsi s ním spoustu času.“ Zrudl jsem v obličeji a okamžitě jsem si přál, abych to mohl vzít zpátky. Moje slova byla malicherná a byla z nich cítit žárlivost.

„Možná k letnímu dni s tušeným hromobitím,“ řekla Katherine a zvedla obočí. „Ale ty, Ušlechtilý Stefane, jsi úplně jiný než Temný Damon. Nebo...“ Katherine odvrátila oči a přes tvář jí přelétl ironický úsměv, „Temperamentní Damon.“

„Já taky umím být temperamentní,“ poznamenal jsem uraženě. Teprve pak mi došlo, co jsem řekl. Otráveně jsem potřásl hlavou. Katherine mě nějakým způsobem přinutila mluvit bez přemýšlení. Byla tak živá a veselá - při rozhovoru s ní jsem si připadal jako ve snu, kde nic z toho, co řeknu, nemá žádné následky, ale všechno je důležité.

„Hm, tak toho Stefana musím poznat,“ usmála se Katherine. Položila mi ledovou ruku na předloktí. „S Damonem jsem se už seznámila, ale tebe sotva znám. To je ostuda, nemyslíš?“

Nedaleko spustil orchestr „Jsem starý známý rebel“. Věděl jsem, že bych měl jít ven, vykouřit s panem Cartwrightem doutník, zatančit si s Rosalyn první valčík a připít si s ostatními jako muž z Mystic Falls. Ale místo toho jsem zůstal v koženém křesle a přál si, abych mohl navždycky zůstat v knihovně a vdechovat Katherininu vůni.

„Můžu to uzavřít?“ zeptala se Katherine a naklonila se ke mně. Do čela jí spadla neposlušná černá lokna a já se musel vší silou držet, abych ji nedal pryč. „Mám dojem, že to, co se tu právě teď děje, se ti vůbec nelíbí. Rožnění, zasnoubení…

Srdce se mi rozbušilo. Snažil jsem se najít její hnědé oči. Během posledního týdne jsem se zoufale snažil zakrýt svoje pocity. Ona mě viděla, jak postávám u domku pro hosty? Viděla, jak na Mezzanottě odjíždím do lesa, abych neslyšel její smích, když s Damonem prozkoumávali zahradu? Umí snad číst moje myšlenky?

Katherine se smutně usmála. „Ubohý, sladký, zásadový Stefane. Ty ses ještě nenaučil, že pravidla jsou od toho, aby se porušovala? Nemůžeš udělat někoho šťastným - otce, Rosalyn, Cartwrightovy -, když sám šťastný nejsi.“

Odkašlal jsem si. Bolelo mě u srdce z toho, že tahle žena, kterou jsem znal jen pár týdnů, mi rozumí lépe než vlastní otec... A než mi kdy bude rozumět moje budoucí manželka.

Katherine sklouzla z křesla a podívala se na knihy na otcových policích. Pak sundala silný, v kůži vázaný svazek Záhady Mystic Falls. Nikdy dřív jsem si téhle knížky nevšiml. Na jejích růžových rtech se objevil úsměv a pokynula mi, abych si vedle ní sedl na kanape. Věděl jsem, že bych to neměl dělat, ale jako v transu jsem se postavil a přešel místnost. Zabořil jsem se do studeného popraskaného koženého polštáře vedle ní a uvolnil se.

Koneckonců, kdo se to doví? Možná, že chvilka v její přítomnosti bude lék na moji melancholii.

8. kapitola

Nejsem si jistý, jak dlouho jsme zůstali v pracovně. Stojací hodiny v rohu místnosti odměřovaly minuty, ale jediné, co jsem vnímal, bylo rytmické oddechování Katherine, světlo, které dopadalo na její bradu, a rychlé obracení stránek, když jsme si prohlíželi knihu. Nejasně jsem si uvědomoval, že bych měl co nejdřív odejít, ale kdykoliv jsem pomyslel na hudbu a tanec, tácy se smaženým kuřetem a Rosalyn, zjistil jsem, že se prostě nemůžu pohnout.

„Ty nečteš!“ škádlila mě Katherine, když v jednom okamžiku zvedla oči od Záhad Mystic Falls.

„Ne, nečtu.“

„Proč? Nemůžeš se soustředit?“ Katherina se zvedla, stoupla si na špičky a vrátila knížku na polici. Dala ji na špatné místo vedle otcových zeměpisných svazků.

„Tady,“ zamumlal jsem, stoupl si za ni, vzal knihu a položil ji na správnou polici. Ovanula mě vůně zázvoru a citronu a já pocítil nejistotu a závrať. Otočila se ke mně. Naše rty byly od sebe sotva pár centimetrů a její vůně se najednou stala skoro nesnesitelná. I když jsem v duchu věděl, že to není správné, moje srdce mi říkalo, že nikdy nebudu úplný, pokud Katherine nepolíbím. Zavřel jsem oči a nakláněl se, dokud se moje rty nedotkly jejích.

Na chvíli se zdálo, že celý můj život zapadl na správné místo. Viděl jsem Katherine, jak běhá bosá po polích za hostinským domem a já ji honím s naším malým synem na ramenou.

Ale pak, úplně nečekaně, jsem v duchu uviděl Penny s rozervaným hrdlem. Okamžitě jsem se odtáhl, jako by mě zasáhl blesk.

„Promiň!“ řekl jsem, odskočil jsem a zakopl o malý stolek, na kterém byla hromada otcových knih. Sesunuly se na podlahu a orientální koberec ztlumil zvuk jejich pádu. V puse jsem měl příšernou chuť. Co jsem to udělal? Co kdyby přišel otec s panem Cartwrightem, aby mu ukázal skříňku na tabák? Srdce se mi sevřelo hrůzou.

„Musím... musím jít. Musím najít svoji snoubenku.“

Vyřítil jsem se z pracovny a proběhl prázdným hudebním salonkem na zahradu. Za Katherine, která měla na tváři ohromený výraz, jsem se ani neohlédl.

Právě se začalo stmívat a kočáry s matkami, malými dětmi a opatrnými hosty, kteří se báli útoků zvířat, se rozjížděly k domovu. Nastává chvíle, kdy se začne roznášet alkohol, orchestr bude hrát mnohem hlasitěji a děvčata se budou pohupovat v rytmu valčíku a budou se snažit zachytit pohled některého z vojáků Konfederace, kteří sem přišli z nedalekého tábora. Cítil jsem, že můj dech se vrací do normálu. Nikdo netušil, kde jsem byl, a už vůbec ne, co jsem udělal.

Odhodlaně jsem vykročil do centra dění, jako kdybych si byl jen pro skleničku u baru. Zahlédl jsem Damona, jak sedí s ostatními vojáky v rohu verandy a hraje partičku pokeru. Pět dívek se namačkalo na sedačku houpačky, hihňaly se a hlasitě si povídaly. Otec se s panem Cartwrightem vydal k labyrintu. Každý držel sklenku whisky a oba živě gestikulovali. Nebylo pochyby, že se baví o výhodách spojení Cartwrightů a Salvátorů.

„Stefane!“ Ucítil jsem, jak mě do zad plácla nějaká ruka. „Dělali jsme si starosti, kam se poděl náš oslavenec. Nemáš žádný respekt ke starším,“ řekl Robert žoviálně.

„Rosalyn tu ještě není?“ zeptal jsem se.

„Přece znáš holky. Musí vypadat naprosto dokonale, zvlášť když se chystají oslavit svoji blížící se svatbu,“ prohodil Robert.

Jeho odpověď dávala smysl, a přesto mi po zádech přejel mráz.

Zdálo se mi to, nebo skutečně slunce zapadlo neobvykle rychle? Během těch pěti minut, co jsem byl venku, se hlučně se bavící kumpáni na trávníku změnili ve stíny. Nemohl jsem rozeznat Damona ani jeho skupinku.

Opustil jsem Roberta a razil si cestu mezi hosty. Bylo divné, že se děvče neukáže na vlastním večírku. Co když přišla do domu a viděla...

Ale to nebylo možné. Přece jsem zavřel dveře a zatáhl závěsy. Svižně jsem vykročil k domkům u rybníka, kde mělo služebnictvo vlastní večírek. Chtěl jsem zjistit, jestli dorazil Rosalynin kočí.

Na hladině se odrážel měsíc a vrhal tajuplné nazelenalé světlo na skály a vrby kolem. Tráva byla mokrá rosou a pořád ještě pošlapaná, jak jsme tam s Damonem a Katherine hráli nedávno fotbal. Mlha mi sahala až ke kolenům a já si přál, abych měl na sobě místo polobotek vysoké holínky.

Přimhouřil jsem oči. U kmene jedné vrby, u které jsme s Damonem jako děti strávili celé hodiny a šplhali na ni, byla na zemi šedivá hromádka. Vypadala jako velký, zkroucený kořen stromu. Ale nepamatoval jsem si, že by na tom místě nějaký kořen byl. Znovu jsem přivřel oči. Nejdřív mě napadlo, že je to párek milenců, kteří chtěli uniknout zvědavým očím. V duchu jsem se usmál. Alespoň někdo našel na tomhle večírku lásku.

Ale pak se mraky rozplynuly a měsíční paprsky osvítily strom - i to, co bylo pod ním. S hrůzou jsem si uvědomil, že to nejsou dva milenci v objetí. Byla to Rosalyn, moje snoubenka. Měla rozervané hrdlo, dokořán otevřené oči a zírala do větví stromu, jako kdyby v nich hledala tajemství vesmíru, který opustila.

9. kapitola

Je pro mě hrozně těžké popsat, co následovalo.

Pamatuji si dupot nohou a vřískot a sluhy, kteří se modlili před svými domky. Pamatuji si, jak jsem klečel na kolenou, křičel hrůzou, lítostí a strachy. Vzpomínám, jak mě pan Cartwright odtáhl zpátky, když paní Cartwrightová padla na zem a hlasitě naříkala jako raněné zvíře.

Vzpomínám si na policejní drožku i na to, jak si otec s Damonem tiskli ruce a šeptali si o mně, na přátele, kteří se snažili vymyslet, jak se o mě postarat. Chtěl jsem jim říct, že jsem v pořádku - koneckonců, byl jsem živý. Ale nedostávalo se mi slov.

V jednu chvíli mě doktor Janes chytil pod rameny a postavil na nohy. Nějací muži, které jsem neznal, mě pomalu obestoupili a táhli na verandu jednoho z domků služebnictva. Slyšel jsem mumlání a pak, jak zavolali Cordelii. „Jsem... jsem v pořádku,“ ozval jsem se konečně. Přivádělo mě do rozpaků, že mi věnují tolik pozornosti, když ten, koho zabili, byla Rosalyn.

„Pššš, Stefane,“ řekla Cordelia. Na její nehybné tváři jsem viděl obavy. Přitiskla mi ruce na hruď a mumlala si něco pod nosem. Pak z bohatých faldů na sukni vytáhla malou lahvičku. Otevřela ji a přitiskla mi ji ke rtům. „Napij se,“ naléhala. Tekutina, která mi stekla do krku, chutnala jako lékořice.

„Katherine!“ zakňoural jsem. Plácl jsem se rukou přes pusu, ale ještě jsem zahlédl, jak Cordelii přelétl přes tvář polekaný výraz. Rychle do mě nalila zbytek lektvaru s příchutí lékořice. Padl jsem na tvrdé schody verandy. Byl jsem tak unavený, že jsem nemohl ani přemýšlet.

„Někde tu má bratra,“ ozvala se Cordelia. Znělo to, jako když mluví pod vodou. „Sežeňte ho.“

Zaslechl jsem nějaké kroky a v příštím okamžiku jsem otevřel oči. Nade mnou stál Damon. Jeho tvář byla bledá úlekem.

„Bude v pořádku?“ zeptal se Damon a otočil se ke Cordelii.

„Já myslím..začal doktor Janes.

„Potřebuje si odpočinout. Ticho. Tmavou místnost,“ prohlásila rezolutně Cordelia.

Damon přikývl.

„Já jsem... Rosalyn... měl jsem...,“ blekotal jsem, i když jsem netušil, jak tu větu dokončím. Měl jsem co? Měl jsem ji hledat dřív, místo abych trávil čas líbáním Katherine? Měl jsem trvat na tom, že ji na večírek doprovodím?

„Pššš,“ zašeptal Damon, když mě zvedal. Celý roztřesený jsem si stoupl vedle něho. Odněkud se vynořil otec a chytil mě ža druhou paži. Nejistě jsem sestoupil z verandy a zamířil k domu. Hosté stáli na trávníku a podpírali jeden druhého. Šerif Forbes požádal členy domobrany, aby prohledali les. Vnímal jsem, jak mě Damon vede zadním vchodem a pak nahoru po schodech. V mém pokoji mě nechal zhroutit na postel. Padl jsem do bavlněných přikrývek. Potom byla už jenom tma.

Příští den ráno mě probudily sluneční paprsky, které dopadaly na podlahu z třešňového dřeva v mé ložnici.

„Dobré ráno, brácho.“ Damon seděl v rohu místnosti v houpacím křesle, které kdysi patřilo našemu pradědečkovi. Když jsme byli malí, houpávala nás v něm naše matka a zpívala nám, dokud jsme neusnuli. Damon měl červené, krví podlité oči. Říkal jsem si, jestli tady seděl a hlídal mě celou noc.

„Rosalyn je mrtvá?“ zeptal jsem se ho, jakkoli bylo jasné, co mi odpoví.

„Ano.“ Damon vstal a natáhl se po skleněném džbánku na toaletním stolku z ořechového dřeva. Nalil vodu do sklenice a donesl mi ji. Zkusil jsem se posadit.

„Ne, nevstávej,“ přikázal mi Damon rozhodným tónem armádního důstojníka. Takhle mluvit jsem ho nikdy dřív neslyšel. Padl jsem do polštářů z husího peří a nechal Damona, aby mi přiložil sklenici ke rtům, jako bych byl nějaké mimino. Do krku mi sklouzla chladná, průzračná tekutina a já si znovu vzpomněl na minulou noc.

„Trápila se hodně?“ chtěl jsem vědět. Hlavou se mi honily drásavé představy. Zatímco jsem recitoval Shakespeara, Rosalyn se nejspíš připravovala na velkolepý příchod. Tolik se musela těšit, až předvede nové šaty, až mladší dívky budou obdivovat její prsten a starší ženy ji vezmou stranou, aby si s ní promluvily o zvláštnostech svatební noci. Představoval jsem si, jak pospíchala po trávníku, zaslechla za sebou kroky, a když se otočila, uviděla jen záblesk bílých tesáků, které se blýskaly v měsíčním světle. Rozklepal jsem se hrůzou.

Damon přistoupil k mé posteli a položil mi ruku na rameno. Příval děsivých představ najednou ustal. „Smrt většinou přijde v několika vteřinách. Tak to chodí ve válce a já doufám, že u tvé Rosalyn to nebylo jinak.“ Znovu se posadil do křesla a třel si spánek. „Myslí si, že to mohl být kojot. Válka a lidé se přesouvají na jih a oni se domnívají, že tahle zvířata sledují krvavou stopu.“

„Kojoti,“ opakoval jsem a hlas se mi zadrhl na druhé slabice. To slovo jsem dřív neslyšel. Byl to jen další příklad nových výrazů, jako zabitá a vdovec, které jsem ; musel přidat do svého slovníku.

„Samozřejmě, že si pár lidí, včetně našeho otce, myslí, že jde o dílo zlých duchů.“ Damon protočil tmavé oči. „Přesně to totiž naše město potřebuje. Epidemii masové hysterie. A tahle malá fáma mě ubíjí přesvědčením lidí, že jejich město je v moci nějaké ďábelské síly, a přitom j zapomínají na skutečnost, že naši zemi ničí válka. Strkají hlavu do písku a tomu já prostě nerozumím.“

Přikývl jsem, i když jsem vlastně neposlouchal. Nemohl jsem přijmout Rosalyninu smrt jako argument pro- ; ti válce. Zatímco Damon pokračoval ve svých úvahách, lehl jsem si a zavřel oči. Vybavil jsem si Rosalyninu tvář ve chvíli, kdy jsem ji našel. V té tmě vypadala zvláštně. Měla doširoka otevřené lesklé oči. Jako kdyby viděla něco příšerného. Jako kdyby hrozně trpěla.

10. kapitola

4. září 1864

Půlnoc. Příliš pozdě na usínání, příliš brzy na to být vzhůru. Na nočním stolku hoří svíce a kolem se míhají stíny jako zlé znamení.

Zase mám strach. Odpustím si vůbec někdy, že jsem Rosalyn nenašel dřív, než bylo příliš pozdě? A proč na ni pořád myslím, když jsem na ni chtěl zapomenout?

Bolí mě hlava. Každou chvíli se ve dveřích objeví Cordelia a nabídne mi pití, bonbony, sušené byliny. A já si je vezmu jako zotavující se dítě. Otec s Damonem se na mě chodí dívat, když si myslí, že spím. Vědí o mých nočních můrách?

Myslel jsem, že svatba je osud horší než smrt. Mýlil jsem se. Mýlil jsem se v tolika věcech. Všechno, co můžu udělat, je modlit se za odpuštění a doufat, že nějak, někdy najdu vnitřní sílu a vrátím se na správnou cestu. Udělám to. Musím. Pro Rosalyn.

A pro ni.

Teď sfouknu svíčku a budu doufat, je se rychle dostaví spánek, stejně jako klid...

„Stefane! Je čas vstávat!“ zavolal otec a zabouchal na dveře.

„Cože?“ Zkusil jsem se posadit. Netušil jsem, kolik je hodin, jaký je den, nebo jak mnoho času uplynulo od Rosalyniny smrti. Den se změnil v noc a já nemohl pořádně spát. Jen jsem upadal do příšerných snů. Kromě vývarů, které Cordelia pořád nosila do mého pokoje, jsem nic nejedl. Krmila mě lžící, aby si byla jistá, že jsem je snědl. Taky mi upekla kuře se zeleninou a rozmačkanými bramborami. Říkala tomu mišmaš pro nemocné a tvrdila, že se po něm budu cítit lépe.

Tentokrát mi na nočním stolku nechala nějaký nápoj. Rychle jsem ho vypil.

„Připrav se, Alfred ti pomůže s oblékáním,“ řekl otec.

„Připravit na co?“ zeptal jsem se a položil nohy na podlahu. Dobelhal jsem se k zrcadlu. Na bradě jsem měl strniště a světlé vlasy mi trčely na všechny strany. Měl jsem červené oči a noční košile na mně visela. Vypadal jsem příšerně.

Otec si stoupl za mě, aby zhodnotil můj odraz v zrcadle. „Dej se dohromady. Dnes má Rosalyn pohřeb a pro mě i pro Cartwrightovy je důležité, abychom tam byli. Chceme všem ukázat, že se musíme spojit proti zlu, které sužuje naše město.“

Zatímco otec vykládal o démonech, uvědomil jsem si, že se poprvé setkám s Cartwrightovými. Pořád jsem cítil hroznou vinu. Pořád jsem myslel na to, že by se to nestalo, kdybych na Rosalyn čekal na verandě, místo abych se v pracovně vybavoval s Katherine. Kdybych na Rosalyn čekal venku, viděl bych, jak přichází přes pole ve svých růžových šatech. Možná bych se postavil smrti společně s ní a ona by nemusela čelit tomu děsivému zvířeti sama. Možná jsem Rosalyn nemiloval, ale nemohl jsem si odpustit, že jsem tam nebyl, abych ji zachránil.

„No, do toho,“ řekl otec netrpělivě, když vešel Alfred. Nesl bílou lněnou košili a dvouřadý černý oblek. Zbledl jsem. Ten oblek jsem si měl obléknout na svatbu - a kostel, ve kterém jsme se chystali oplakat Rosalyn, měl být místem obřadu, který by stvrdil naše spojení. Přesto jsem se do něj převlékl a nechal Alfreda, aby mi pomohl s holením, protože se mi třásly ruce. O hodinu později jsem byl připravený udělat to, co jsem musel.

Se sklopenýma očima jsem následoval otce a Damona do kočáru. Otec se posadil dopředu vedle Alfreda, zatímco já seděl vzadu s Damonem.

„Jak se cítíš?“ zeptal se Damon. Po cestě u Willow Creek se ozývalo známé klapání kopyt Dukea a Jakea.

„Moc dobře ne,“ odpověděl jsem napjatě. Sevřelo se mi hrdlo.

Damon mi položil ruku na rameno. Slyšeli jsme volat straky, bzučení včel, a slunce vrhalo na stromy zlatavé odlesky. Celý kočár voněl po zázvoru a mně se zvedl žaludek. Byla to vůně viny. Za všechno mohla touha po ženě, která nikdy nebude - nikdy nemůže být - mojí manželkou.

„První smrt, první, které jsi svědkem, tě změní,“ řekl nakonec Damon, když kočár zastavil před bílým dřevěným kostelem. Zvony na kostele zvonily a všechny obchody ve městě byly dneska zavřené. „Ale možná to může být změna k lepšímu.“

„Možná,“ odpověděl jsem, když jsem vystupoval z kočáru. Ale nevěděl jsem, jak by to mohlo být možné.

Došli jsme ke dveřím ve chvíli, kdy se do kostela do-belhal doktor Janes. V jedné ruce držel vycházkovou hůl, v druhé láhev whisky. Pearl a Anna seděly vedle sebe a Jonathan Gilbert se usadil za ně. Lokty si opřel o opěradlo Pearliny lavice, jen pár centimetrů od jejích ramen.

Šerif Forbes byl na svém obvyklém místě ve druhé řadě a zíral na hlouček namalovaných žen z krčmy, které sem přišly vzdát úctu mrtvé. Vedle nich stála barmanka Alice a ovívala se hedvábným vějířem.

Varhaník Calvin Bailey hrál upravené Rekviem od Mozarta, ale každý druhý akord zněl falešně. Pan Cartwright v první řadě zíral přímo před sebe, zatímco paní Cartwrightová vzlykala a občas se vysmrkala do krajkového kapesníku. V přední části kostela stála dubová rakev zakrytá květinami. Beze slova jsem k ní došel a poklekl.

„Je mi to líto,“ zašeptal jsem a dotkl se rakve. Byla studená a tvrdá. Najednou jsem si v duchu vybavil svoji snoubenku: Rosalyn se chichotá nad novým štěnětem, radostně probírá barevné kombinace květinové výzdoby na naší svatbě, riskuje rozhořčení své služebné, když mě jednou na konci návštěvy tajně políbí na tvář. Sundal jsem ruce z rakve a sepnul je jako v modlitbě. „Doufám, že se v nebi setkáš s Penny.“ Sehnul jsem se a položil rty na rakev. Ať už byla kdekoliv, chtěl jsem, aby věděla, že bych se ji naučil milovat. „Sbohem.“

Otočil jsem se, abych zaujal svoje místo, a zůstal ohromeně stát. Přímo za mnou byla Katherine. Na sobě měla tmavě modré bavlněné šaty, které se odrážely od spousty černého krepdešínu na kostelních lavicích.

„Upřímnou soustrast,“ řekla Katherine a dotkla se mé ruky. Trhl jsem sebou a odtáhl se. Jak si mohla dovolit se mě takhle důvěrně dotýkat na veřejnosti? Copak jí nedocházelo, že kdybychom se spolu při rožnění nezapletli, k téhle tragédii by nejspíš nedošlo?

V očích se jí objevila starost. „Vím, jak to pro tebe musí být těžké,“ řekla. „Prosím, dej mi vědět, jestli budeš něco potřebovat.“

V tom okamžiku jsem pocítil vinu. Zbytečně jsem ji podezříval, že by její chování mělo znamenat něco jiného než jen projev sympatií. Koneckonců, umřeli jí rodiče. Bylo to jen mladé děvče, které se snažilo pomoct. Vypadala tak smutně. Na vteřinku jsem měl nutkání přistoupit k ní a uklidnit ji.

„Děkuju,“ řekl jsem místo toho a se zatajeným dechem se vrátil se do lavice. Vklouzl jsem vedle Damona, který měl ruce zbožně sepjaté na Bibli. Všiml jsem si, jak šlehl pohledem po Katherine, když poklekla u rakve. Sledoval jsem jeho pohled a zjistil, že jí zpod klobouku vyklouzlo několik kučer a obtočilo se kolem ozdobného zapínání na jejím modrém náhrdelníku.

Po několika minutách skončilo Rekviem a pastor Collins vystoupil na kazatelnu. „Sešli jsme se, abychom sloužili mši za život, který byl tak brzy ukončen. Mezi námi je zlo a my budeme truchlit nad touto smrtí, ale zároveň z ní získáme sílu,“ zanotoval.

Tajně jsem se podíval na Katherine. Po jedné její straně seděla služka Emily, po druhé Pearl. Katherine měla sepnuté ruce, jako by se modlila. Lehce se pootočila, protože se na mě chtěla podívat. Přinutil jsem se odvrátit zrak dřív, než se setkám s jejím pohledem.

Nemůžu myslet na Katherine, protože bych tím zneuctil Rosalyn.

Zíral jsem nahoru na trámy nedokončené věže kostela. Je mi to líto, pomyslel jsem si. Poslal jsem zprávu nahoru a doufal, že Rosalyn, ať je kdekoliv, ji uslyší.

11. kapitola

Kráčel jsem směrem k vrbě a kolem nohou mi stoupala mlha. Slunce rychle zapadalo, ale pořád jsem rozeznával šedivou postavu schoulenou mezi jejími kořeny.

Podíval jsem se pozorněji. Byla to Rosalyn. Ve slabém světle se odrážely její slavnostní šaty. V krku jsem ucítil hořkost. Jak by to mohla být ona? Její tělo jsme pohřbili šest stop pod zem na hřbitově v Mystic Falls.

Sebral jsem odvahu, stiskl nůž v kapse a popošel blíž. Uvědomil jsem si, že v jejích mrtvých očích se odráží zelené listí ze stromu nad ní. Do čela jí padaly tmavé lokny a neměla roztržený krk. Místo toho jsem na krku viděl jen dvě pravidelné malé dírky velké jako hřeby na podkově. Jako kdyby mě vedla neviditelná ruka, padl jsem vedle ní na kolena.

„Je mi to líto,“ zašeptal jsem a zíral na popraskanou zem. Pak jsem zvedl oči a ztuhl hrůzou, protože to vůbec nebylo Rosalynino tělo.

Byla to Katherine.

Na růžových rtech jí pohrával nepatrný úsměv. Zdálo se, že spí.

Přemohl jsem touhu vykřiknout. Nenechám Katherine umřít! Ale když jsem se chtěl dotknout jejího zranění, posadila se. Měla mrtvolnou tvář, tmavé kudrny vybledly, oči jí zářily rudě.

Uskočil jsem.

„Je to tvoje chyba!“ Tichou noc prořízla slova, která zněla dutě, jako z jiného světa. Hlas nepatřil ani Katherine, ani Rosalyn - ale démonovi.

Zaječel jsem, popadl kapesní nůž a zabodl ho do nočního vzduchu. Démon skočil dopředu a popadl mě za krk. Zakousl se mi ostrými Špičáky do kůže a všechno se ztratilo ve tmě...

Probudil jsem se pokrytý studeným potem a posadil se. Venku krákala vrána. Slyšel jsem, jak si v dálce hrají děti. Na bílou pokrývku na posteli dopadaly sluneční paprsky a na stole ležel tác s obědem. Byl den a já ležel ve vlastní posteli.

Sen. Vzpomínám si na pohřeb, cestu z kostela, hroznou únavu, když jsem šplhal po schodech do ložnice. Byl to jen sen, následek dnešního obrovského dojetí a spousty zážitků. Jen sen, připomněl jsem si znovu. Přál jsem si, aby se moje zběsile bušící srdce zklidnilo. Zhluboka jsem se napil přímo ze džbánu na nočním stolku. Pomalu jsem se uklidnil, ale srdce mi pořád bušilo jako o závod a měl jsem zpocené ruce. Nebyl to sen. Nemohl být, vždyť nic podobného se mi nikdy dřív nezdálo. Připadalo mi, že moji mysl ovládli démoni. Už jsem si nebyl jistý, co je skutečnost, nevěděl jsem, čemu věřit.

Postavil jsem se a snažil se ze sebe setřást noční můru. Pak jsem vyrazil dolů po schodech. Šel jsem po zadním schodišti, abych se v kuchyni nepotkal s Cordelií. Od chvíle, kdy mi jako malému děcku zemřela matka, se o mě Cordelia vzorně starala, ale někdy mě její bdělý pohled znervózňoval. Určitě mě slyšela, jak volám Katherine, a jen jsem doufal, že o tom nevyprávěla služebnictvu.

Vešel jsem do otcovy pracovny a rozhlédl se po poličkách. Uvědomil jsem si, jak mě to znovu táhne k oddělení se Shakespearem. Připadalo mi, že od soboty uplynuly věky. Přesto byla svíčka ve stříbrném svícnu přesně tam, kam jsme ji dali s Katherine, a Záhady Mystic Falls ležely na židli. Když jsem zavřel oči, připadalo mi, že cítím citron.

Setřásl jsem ze sebe nepříjemné myšlenky a rychle popadl Macbetha, hru o žárlivosti a lásce, zradě a smrti. Perfektně se hodila k mé náladě.

S námahou jsem se posadil do koženého křesla, otevřel knížku a přinutil se obracet stránky. Možná přesně tohle budu potřebovat, abych mohl dál žít. Jestli se budu nutit k nějaké činnosti, možná se nakonec vypořádám se svou vinou i smutkem a strachem, jež mě pronásledovaly od smrti Rosalyn.

V té chvíli někdo zaklepal na dveře.

„Otec tu není,“ zavolal jsem a doufal, že osoba za dveřmi odejde.

„Pane Stefane?“ ozval se Alfredův hlas. „Je tu návštěva.“

„Ne, děkuju,“ odpověděl jsem. Nejspíš to byl zase šerif Forbes. Byl tu už čtyřikrát nebo pětkrát a mluvil s Damonem a otcem. Až dosud se mi podařilo omluvit se při všech jeho návštěvách. Nemohl jsem vystát pomyšlení, že mu budu vykládat - že budu komukoliv vykládat - kde jsem v době útoku byl.

„Ta návštěva je neodbytná,“ zavolal Alfred.

„Ty taky,“ mumlal jsem si pod vousy, když jsem vykročil ke dveřím a otevřel.

„Ona je v obývacím pokoji,“ oznámil Alfred a otočil se na patě.

„Počkej!“ řekl jsem. Ona. Mohla by to být... Katherine? Srdce se mi rozbušilo.

„Pane?“ zastavil se Alfred uprostřed kroku.

„Já přijdu.“

Rychle jsem si opláchl obličej v umyvadle v rohu místnosti a rukama si odhrnul vlasy z čela. Oči jsem měl pořád opuchlé, malé cévky popraskaly a zabarvily bělmo do červena, ale už jsem nemohl udělat nic, abych vypadal a cítil se víc sám sebou.

Odhodlaně jsem vstoupil do salonku a v té samé chvíli pocítil rozčarování. Místo Katherine seděla na židli potažené červeným sametem její služka Emily. Na klíně měla košík s květinami a u nosu držela sedmikrásku, jako kdyby ji nic jiného na světě nezajímalo.

„Ahoj,“ řekl jsem upjatě. Okamžitě jsem začal přemýšlet, jak bych se zdvořile omluvil.

„Pane Salvátore.“ Emily vstala a udělala pukrle. Na sobě měla jednoduché bílé šaty se šněrováním a čepec. Její snědá pokožka byla hladká a bez vrásek. „Moje paní i já vám chceme vyjádřit upřímnou soustrast. Požádala mě, abych vám dala tohle,“ řekla a podala mi košík.

„Děkuju,“ odpověděl jsem a vzal si ho. Nepřítomně jsem si dal k nosu větvičku šeříku a nadechl se.

„K vašemu vyléčení bych použila radši tohle než Cordeliiny lektvary,“ dodala Emily.

„Jak o tom víš?“ divil jsem se.

„Sloužící mluvili. Ale já se bojím, že ať už vás Cordelia krmí, čím chce, mohlo by vám to víc ublížit než pomoct.“ Utrhla v košíku několik květů a svázala z nich kytičku. „Sedmikrásky a magnólie vám pomůžou zahojit krvácející srdce.“

„A macešky jsou na špatné myšlenky?“ zeptal jsem se. Vzpomněl jsem si na citát ze Shakespearova Hamleta. Jakmile jsem to vyslovil, uvědomil jsem si, že to bylo ode mě hloupé. Jak by mohla nevzdělaná služka vědět, o čem mluvím?

Ale Emily se jen usmála. „Žádné macešky, i když moje paní se zmínila, že Shakespeara milujete.“ Sáhla do košíku a ulomila větvičku šeříku, kterou mi pak opatrně zastrčila do knoflíkové dírky.

Zvedl jsem košík a vdechoval jeho vůni. Voněly v něm květiny, ale ucítil jsem tam i něco jiného: opojné aroma, které jsem vnímal jen v přítomnosti Katherine. Znovu jsem se nadechl a zjistil, že zmatek a melancholie z posledních dní se pomalu rozplynuly.

„Já vím, že teď vám tohle celé připadá divné,“ přerušila Emily moje snění. „Ale moje paní vám přeje jen to nejlepší.“ Kývla směrem ke kanapi, jako kdyby mě vybízela, abych si sedl. Poslušně jsem se posadil a podíval se na ni. Byla velice krásná a chovala se s jakousi elegancí, které jsem si nikdy dřív nevšiml. Její pohyby a vystupování byly tak uvážené, že při pohledu na ni jsem měl pocit, že oživl nějaký obraz.

„Ráda by vás viděla,“ pronesla po chvíli Emily.

V momentě, kdy jí to vyklouzlo ze rtů, jsem si uvědomil, že to nebude nikdy možné. Když jsem teď, za denního světla, seděl v salonu s cizí osobou, místo abych se radši utápěl ve vlastních myšlenkách, všechno mi došlo. Mojí povinností bylo oplakávat Rosalyn, ne se trápit klukovskou představou lásky ke Katherine. A mimo to, Katherine byla nádherný sirotek bez přátel nebo příbuzných. To nikdy nevyjde - nikdy by to nemohlo vyjít.

„Viděli jsme se. Na Rosalynině... na pohřbu,“ řekl jsem škrobeně.

„Tomu se nedá říkat přátelská návštěva,“ podotkla Emily. „Ráda by se s vámi setkala. Někde o samotě. Až budete mít sílu,“ dodala rychle.

Věděl jsem, co bych měl odpovědět, co byla jediná správná odpověď, ale nemohl jsem dát dohromady kloudnou větu. „Uvidím, ale obávám se, že v mém současném stavu nemám nejlepší náladu na procházky. Prosím, vyřiď své paní můj pozdrav, i když jí to asi nebude stačit. Jsem si jistý, že můj bratr jí bude dělat společnost, kdykoliv si bude přát,“ vykoktal jsem ztěžka.

„Ano. Damona má docela ráda.“ Emily si narovnala sukni a vstala. Taky jsem si stoupl, a ačkoliv jsem byl o hlavu vyšší, cítil jsem, že je tak nějak silnější než já. Byl to zvláštní, i když ne nepříjemný pocit. „Ale proti opravdové lásce nic nezmůžete.“

S těmi slovy majestátně proplula dveřmi a prošla zahradou. A hrstka okvětních lístků ze sedmikrásky v jejích vlasech se vznesla s poryvem větru do vzduchu.

12. kapitola

Nejsem si jistý, jestli to způsobila vůně z květin, které mi přinesla Emily, ale té noci jsem se konečně pořádně vyspal. Příští ráno jsem se probudil do sluncem zalitého pokoje. Poprvé od Rosalyniny smrti jsem se neobtěžoval vypít lektvar, který Cordelia nechala na nočním stolku. Z kuchyně byla cítit skořice a vajíčka a zaslechl jsem odfrkávání koní, když je Alfred venku uvazoval ke kůlu. Na chvíli se mi zdálo, že cítím náznak štěstí.

„Stefane!“ zakřičel otec za dveřmi a třikrát na ně zaklepal vycházkovou holí nebo jezdeckým bičíkem. Vzpomněl jsem si na všechno, co se přihodilo během minulého týdne, a znovu se mi vrátil pocit neklidu.

Neodpověděl jsem mu a doufal, že odejde. Ale on místo toho rozrazil dveře. Na sobě měl jezdecké kalhoty, v klopě fialovou kytku, držel jezdecký bičík a usmíval se. Kytka nebyla ani hezká, ani nevoněla. Vypadala jako jedna z bylin, které Cordelia pěstovala u domků služebných.

„Půjdeme se projet,“ oznámil otec, když otevíral okenice. Zastínil jsem si oči před oslnivým světlem. Byl snad svět vždycky tak zářivý? „Tenhle pokoj se musí uklidit a ty, můj synu, potřebuješ slunce.“

„Ale měl bych se věnovat studiu,“ řekl jsem a ochable ukázal na stůl, kde byl otevřený svazek Macbetha.

Otec vzal knihu a s hlasitým klapnutím ji zavřel. „Musím s tebou a Damonem mluvit. Někde daleko od zvědavých uší.“ Podezíravě se rozhlédl po pokoji. Sledoval jsem jeho pohled, ale kromě sbírky špinavého nádobí, které Cordelia nestačila uklidit, jsem nic neviděl.

Jako na zavolanou vešel do pokoje Damon. Oblékl si žlutohnědé jezdecké kalhoty a šedivý kabát Konfederace. „Otče!“ Damon protočil oči. „Neříkej mi, že už zase začínáš s těmi nesmysly o démonech.“

„To nejsou nesmysly!“ zaburácel otec. „Stefane, sejdu se s tebou i s tvým bratrem ve stáji,“ řekl, otočil se na patě a odkráčel. Damon potřásl hlavou a pak ho následoval. Nechal mě, abych se převlékl.

Vzal jsem si svůj jezdecký oblek - šedivou vestu a hnědé kalhoty - a povzdechl si. Nebyl jsem si jistý, jestli mám dost síly na projížďku na koni nebo na to, abych poslouchal hašteření mezi otcem a bratrem. Otevřel jsem dveře. Damon stál pod točitým schodištěm a čekal na mě.

„Už se cítíš lip?“ zeptal se Damon, když jsme vyšli ze dveří a společně vyrazili přes trávník.

Přikývl jsem, i když mi pohled okamžitě padl na místo pod vrbou, kde jsem našel Rosalyn. Tráva byla vysoká a jasně zelená a po pokrouceném kmeni šplhaly veverky. Venku štěbetali vrabci a svěšené větve smuteční vrby vypadaly svěže a plné příslibů. Ani známky po tom, že by něco nebylo v pořádku.

Došli jsme ke stáji a já si ulehčené oddechl. Ucítil jsem dobře známou vůni naolejované kůže a pilin. „Ahoj, holka,“ zašeptal jsem Mezzanottě do sametově hebkého ucha. Vděčně zařehtala. Její srst byla hladká jako hedvábí. Dokonce víc, než když jsem ji naposledy hřebelcoval. „Promiň, že jsem za tebou nepřišel, ale zdá se, že můj bratr se o tebe dobře postaral.“

„Vlastně se o ni starala Katherine. Což tak úplně neprospívalo jejím koním.“ Damon ukázal bradou ke dvěma jak uhel černým klisnám a laskavě se usmál. Obě přešlapovaly v rohu stáje a sklíčeně zíraly do země. Jako kdyby chtěly naznačit, jak jsou opomíjené a osamocené.

„Ty jsi s Katherine strávil spoustu času,“ pronesl jsem nakonec. Bylo to konstatování, ne otázka. Pochopitelně s ní strávil spoustu času. Damon to vždycky s ženami uměl. Věděl jsem, že je zná, obzvlášť po roce stráveném v armádě Konfederace. Vyprávěl mi historky o několika ženách, které poznal ve městech, jako jsou Atlanta a Lexington. Až jsem se z toho červenal. Znal takhle i Katherine?

„Jo, strávil,“ odpověděl Damon a přehodil nohu přes hřbet svého koně Jakea. Dál už to nerozváděl.

„Můžeme vyrazit, chlapci?“ zavolal otec. Jeho kůň netrpělivě podupával. Přikývl jsem a zařadil se za otce a Damona. Společně jsme vyrazili k mostu Wickery na druhém konci našeho pozemku.

Přejeli jsme přes most a vydali se k lesu. S ulehčením jsem zamrkal. Slunce bylo příliš prudké a já dával přednost lesnímu stínu. V lese bylo chladno a zem pokrývalo vlhké listí, i když v poslední době nepršelo. Stromy byly tak husté, že skrz ně byly vidět jen nepatrné útržky modré oblohy. Občas jsme zaslechli, jak pod keři šelestí mýval nebo jezevec. Snažil jsem se nemyslet na to, že ty zvuky možná vydává bestie, která napadla Rosalyn.

Jeli jsme lesem dál, dokud jsme nedorazili na mýtinu. Otec prudce zastavil a uvázal koně k bříze. Poslušně jsem přivázal Mezzanotte a rozhlédl se. Kolem mýtiny ležely v kruhu balvany, nad nimiž se stromy rozevíraly a tvořily tak přirozené okno na oblohu. Nebyl jsem tu celé věky, přesně od té doby, co odešel Damon. Jako kluci jsme tu s ostatními kamarády z města mastili zakázané karty.

Všichni věděli, že na mýtině hrají kluci hazardní hry, děvčata si tam chodí poklábosit a lidé si svěřují svá tajemství. Jestli otec chtěl skutečně udržet náš rozhovor v tajnosti, udělal by lépe, kdyby nás vzal do krčmy.

„Máme problém,“ spustil bez úvodu otec a podíval se na oblohu. Sledoval jsem jeho pohled. Myslel jsem, že uvidím rychle se blížící letní bouřku, ale nebe bylo modré a bez mráčku. V tomto překrásném dni jsem nenacházel žádnou útěchu. Pořád mě pronásledovaly Rosalyniny mrtvé oči.

„My ne, otče,“ řekl nahlas Damon. „Víš, kdo má problém? Všichni vojáci, kteří bojují v téhle Bohem opomíjené válce z důvodů, ve které jsi mě nutil věřit. Tím problémem je válka a tvoje neustálá potřeba hledat konflikt všude, kam se podíváš.“ Damon si rozzlobeně dupnul. Připomnělo mi to Mezzanottu a chtělo se mi smát.

„Nedovolím, abys se mnou takhle mluvil!“ vykřikl otec a zahrozil na Damona pěstí. Díval jsem se z jednoho na druhého, jako kdybych sledoval tenisový zápas. Damon se tyčil nad otcovými sehnutými rameny a já si poprvé uvědomil, jak otec zestárnul.

Damon si dal ruce v bok. „Tak mluv. Poslechneme si, co pro nás máš.“

Čekal jsem, že otec začne křičet, ale on místo toho přistoupil k jednomu kameni. Když si na něj sedal, zavrzalo mu v kolenou. „Chcete vědět, proč jsem odešel z Itálie?

Opustil jsem ji kvůli vám. Pro své budoucí děti. Chtěl jsem, aby moji synové vyrůstali, oženili se a měli děti na půdě, kterou vlastním a kterou miluju. A já tuhle zemi miluju a nebudu se dívat, jak ji ničí démoni,“ řekl otec a divoce při tom mával rukama. Ustoupil jsem a Mezzanotte žalostně zaržála. „Démoni,“ opakoval otec, jako kdyby chtěl tohle slovo zdůraznit.

„Démoni?“ zasupěl Damon. „Spíš velcí psi. Copak nevidíš, že kvůli takovým řečem můžeš všechno ztratit? Tvrdíš, že pro nás chceš dobrý život, ale pořád rozhoduješ, jak ten život má vypadat. Mě jsi přinutil jít do války, Stefana, aby se zasnoubil. A teď na nás chceš, abychom uvěřili tvým pohádkám,“ křičel Damon znechuceně.

Provinile jsem pohlédl na otce. Nechtěl jsem, aby se dověděl, že jsem Rosalyn nemiloval. Ale otec se na mě ani nepodíval. Jen zlostně zíral na Damona.

„Jediné, co jsem pro své chlapce chtěl, bylo dát jim to nejlepší. Já vím, čemu čelíme, a nemám čas na tvoje klukovské argumenty. Teď nevyprávím žádné pohádky.“ Otec se obrátil ke mně a já se přinutil pohlédnout mu do tmavých očí. „Prosím, pochopte to. Mezi námi jsou démoni. Žili i v naší staré vlasti. Chodí po stejné zemi, mluví stejně jako my, ale pijí něco jiného než my.“

„No, když nepijí víno, tak je to vlastně požehnání, ne?“ namítl Damon jízlivě. Ztuhl jsem údivem. Pamatuji si, jak se otec po matčině smrti opíjel spoustou vína nebo whisky, zamykal se ve své pracovně a pak dlouho do noci blábolil o démonech.

„Damone!“ zařval otec. Tón měl ještě nabroušenější než Damon. „Tvých drzostí si nebudu všímat. Ale nedovolím, abys mě ignoroval. Stefane, poslouchej.“ Otočil se ke mně. „To, co se stalo tvojí Rosalyn, nelze normálně vysvětlit. Nebyl to žádný z Damonových kojotů,“ vychrlil na mě otec. „Byl to un vampiro. Žili v mé staré vlasti a teď se dostali i sem,“ řekl otec a zrudlý obličej se mu zkřivil vzteky. „Oni nám ubližují. Oni se námi živí. A my je musíme zastavit.“

„Co tím myslíš?“ zeptal jsem se nervózně. Všechny stopy únavy nebo závratě zmizely. Cítil jsem jen strach. Vzpomněl jsem si na Rosalyn, ale tentokrát jsem si místo mrtvých očí představil krev na jejím hrdle, která vytékala ze dvou dokonale ohraničených kulatých dírek po straně krku. Dotkl jsem se vlastního krku a ucítil, jak mi pod kůží pulzuje krev. Proud pod prsty se zrychlil a já si uvědomil, že mi srdce bije jak o závod. Má snad otec... pravdu?

„Otec chtěl říct, že strávil spoustu času posloucháním pohádek, které vyprávěly ženské v kostele. Otče, tímhle vystrašíš leda malé dítě. A to ještě ne moc chytré. Všechno, co říkáš, jsou nesmysly.“ Damon potřásl hlavou a rozzlobeně vyskočil z pařezu, na kterém seděl. „Nebudu tu stát a poslouchat duchařské historky.“ S těmi slovy se otočil na vysokých botách se zlatými ozdobnými knoflíčky a přehodil nohu přes hřbet svého koně. Zíral dolů na otce, jako kdyby mu chtěl ještě něco říct.

„Zapamatuj si moje slova,“ pronesl otec a přistoupil ke mně. „Mezi námi jsou upíři. Vypadají jako my a můžou mezi námi žít, ale nejsou jako my. Pijí krev. Je to jejich elixír života. Nemají duši a nikdy neumřou. Jsou i navždycky nesmrtelní.“

Slovo nesmrtelní mi vzalo dech. Otočil se vítr a listí i začalo šustit. Otřásl jsem se. „Upíři,“ opakoval jsem pomalu. Už jsem to slovo jednou slyšel, ještě když jsme s Damonem chodili do školy. Čekali jsme u mostu Wickery a chtěli tam vystrašit kamarády. A jeden z kluků j nám tvrdil, že v lese viděl nějakou postavu, jak klečí a je j zakousnutá do krku jelena. Říkal, že začal křičet a postava se k němu otočila. Měla ďábelsky rudé oči a z dlouhých < ostrých zubů jí kapala krev. Byl to upír, prohlásil tehdy j s jistotou a rozhlédl se, aby zjistil, jestli na někoho z nás udělal dojem. Ale protože byl bledý a vychrtlý a vůbec neuměl střílet, vysmáli jsme se mu a dělali si z něj legraci. Příští rok se s celou rodinou odstěhoval do Richmondu.

„No, já bych těm upírům předhodil šíleného otce,“ řekl Damon, kopnul Jakea do slabin a odjel do zapadající- ' ho slunce. Obrátil jsem se k otci. Čekal jsem rozčilené tirády. Ale on jen potřásl hlavou.

„Věříš mi, synu?“ zeptal se.

Přikývl jsem, i když jsem si nebyl tak úplně jistý, čemu že to věřím. Věděl jsem jen, že minulý týden se mi celý svět změnil a já vůbec netuším, kam patřím.

„Dobře,“ pokývl hlavou otec. Vyjeli jsme ven z lesa a vydali se k mostu. „Musíme být opatrní. Vypadá to, že upíry probudila válka. Jako kdyby cítili krev.“

Slovo krev mi znělo v uších, ještě když jsme vedli koně kolem hřbitova a zkratkou přes pole směrem k rybníku. Z dálky jsem pozoroval, jak se v hladině rybníka odráží slunce. Nikoho by nikdy nenapadlo, že tahle zelená, zvlněná země by se mohla stát místem, po kterém se procházejí démoni. Démoni, jestli vůbec existují, patří do prastarých zemí plných starých kostelů a hradů. Do takových zemí, kde vyrostl můj otec. Všechno, co mi dnes otec povídal, bylo srozumitelné, ale v těchto místech to znělo tak divně.

Otec se rozhlédl, aby se ujistil, že se v keřích u mostu nikdo neschovává. Koně právě klusali podél hřbitova a v teplém letním světle zářily náhrobní kameny a působily neobvykle majestátně. „Oni se živí krví. Ta jim dává sílu.“

„Ale pak řekl jsem, když se mi jeho informace rozležela v hlavě. „Jestli jsou nesmrtelní, jak je pak...“

„Zabijeme?“ dokončil moji myšlenku otec. Přitáhl koni otěže. „Je několik způsobů. Něco jsem zjistil. Slyšel jsem, že v Richmondu žije jeden kněz, který by se mohl pokusit je zaříkávat, ale lidé ve městě znají... pár jistých věcí.“ Pak dodal: „Jonathan Gilbert, šerif Forbes a já jsme se shodli na nějakých předběžných opatřeních.“

„Je-li něco, co mohu udělat...,“ navrhl jsem nakonec. | Nevěděl jsem, co říct.

„Samozřejmě,“ odpověděl otec příkře. „Předpokládám, že budeš v našem výboru. Pro začátek jsem se domluvil taky s Cordelií. Vyzná se v bylinkách a říká, že existuje jedna rostlina. Jmenuje se rozrazil.“ Otcova ruka vylétla ke kytce, kterou měl v klopě. „Všechno si naplánujeme. I A zvítězíme. Možná, že oni jsou nesmrtelní, ale my máme . na své straně Boha. Je to buď zabít, nebo být zabit. Rozumíš mi, hochu? Tohle je válka a ty jsi byl povolaný, abys ji vybojoval.“

Kývl jsem. Na ramenou jsem cítil celou váhu své odpovědnosti. Možná, že právě tohle je můj úkol: ne se oženit nebo odejít do války, ale utkat se se zvráceným ďáblem. Zachytil jsem otcův pohled.

„Udělám, co budeš chtít,“ řekl jsem. „Cokoliv.“

Poslední věc, kterou jsem viděl, než jsem vjel do stáje, byl široký úsměv na otcově tváři. „Já vím, synku. Jsi pravý Salvátore.“

13. kapitola

Vrátil jsem do svého pokoje. Nevěděl jsem, co si mám myslet. Vampiros. Upíři. To slovo znělo příšerně a bylo jedno, v jakém jazyce bylo vysloveno. Kojoti. Tohle dávalo smysl. Koneckonců, kojot je jen takový malý vlk, divoké zvíře vytlačené do nepřehledné spleti hlubokých virginských lesů. Kdyby Rosalyn zabil kojot, byla by to tragédie, ale dalo by se to pochopit. Ale jestli Rosalyn usmrtil démon?

Došel jsem k posteli, posadil se a sevřel hlavu do dlaní. Můj smích zazněl jako krátké štěknutí. S novou silou se mi vrátila bolest hlavy a já si vzpomněl, jak mě Emily žádala, abych nejedl Cordeliina jídla. A k dovršení všeho se zdálo, že sloužící mezi sebou vedou divné řeči.

Vtom jsem uslyšel tři slabá zaklepání na dveře. Znělo to tak tiše, že to mohl být vítr, který foukal od našeho návratu z lesa a zatím se nezdálo, že by se chtěl zklidnit.

„Haló?“ zavolal jsem váhavě.

Znovu se ozvalo klepání, tentokrát mnohem hlasitější. Na druhé straně místnosti vlály ve větru záclony.

„Alfrede?“ ozval jsem se a chlupy na krku se mi zježily. Určitě na mě zapůsobily otcovy pohádky.

„Já nebudu večeřet,“ zakřičel jsem.

Z psacího stolu jsem sebral nůž na otvírání dopisů a opatrně se vydal ke dveřím. Ale ve chvíli, kdy jsem chytil za kulatou kliku, se dveře začaly otevírat.

„To není vtipný!“ zavolal jsem napůl hystericky, když ! vtom do místnosti vklouzla postava ve světle modrém.

Katherine.

„To je dobře, protože vtipy nikdy nebyla moje silná stránka,“ řekla Katherine a její úsměv odhalil rovné bílé zuby.

„Promiň.“ Začervenal jsem se a rychle odhodil otvírák na dopisy na stůl. „Já jsem jen...“

„Pořád se zotavuješ.“ Katherininy hnědé oči se zahleděly do mých. „Mrzí mě, že jsem tě polekala.“ Posadila se doprostřed postele a přitáhla kolena k hrudi. „Tvůj bratr má o tebe starosti.“

„Ach...“ zajíkl jsem se. Nemohl jsem uvěřit, že Katherine Pierceová přišla do mého pokoje a usadila se na mé posteli, jako kdyby to bylo úplně normální. Kromě matky a Cordelie nebyla v mé ložnici žádná jiná žena. Na- !

jednou mě uvedly do rozpaků zablácené boty v jednom koutě, hromada porcelánových talířů v druhém a pořád ještě otevřený Shakespeare na stole.

„Chceš znát tajemství?“ zeptala se Katherine.

Stál jsem u dveří a držel se mosazné kliky. „Třeba,“ odpověděl jsem váhavě.

„Pojď blíž a já ti ho povím.“ Pokývla na mě prstem. Lidé ve městě se pohoršovali, když si nějaký páreček vyšel bez gardedámy k mostu Wickery. Ale Katherine přišla bez garde - v tomto případě i bez punčoch -, usadila se na mé posteli a žádala mě, abych si k ní přisedl.

Nebyl jsem schopen tohle odmítnout.

Nesměle jsem se posadil na kraj postele. Katherine si bleskově klekla a jako kočka přilezla ke mně. Přehodila si vlasy přes rameno a chytila mě za ucho.

„Moje tajemství je, že i já o tebe měla strach,“ zašeptala. Její dech na mé tváři byl nepřirozeně studený. Svaly na nohou sebou škubaly. Věděl jsem, že bych ji měl okamžitě požádat, aby odešla. Ale místo toho jsem se přisunul blíž k ní.

„Doopravdy?“ zašeptal jsem.

„Ano,“ zamumlala Katherine a upřeně se mi podívala do očí. „Na Rosalyn musíš zapomenout.“

Roztřásl jsem se, odtrhl pohled od jejích tmavě hnědých očí a podíval se k oknu. Zpozoroval jsem rychle se blížící letní bouřku.

Katherine popadla ledovýma rukama moji bradu a otočila mi hlavu tak, že jsem se jí musel dívat do očí. „Rosalyn je mrtvá,“ pokračovala. Ve tváři se jí zračila lítost i laskavost. „Ale ty ne. Rosalyn by nechtěla, aby ses zavřel doma jako nějaký poustevník. Nikdo by to nepřál svému snoubenci, není to tak?“

Pomalu jsem přikývl. I když mi Damon říkal to samé, dávala ta slova mnohem větší smysl, když je vyslovila Katherine.

Koutky rtů se jí zvedly do nepatrného úsměvu. „Zase budeš šťastný,“ řekla. „Chtěla bych ti pomoct. Ale musíš mi to dovolit, miláčku Stefane.“ Katherine mi položila ruku na čelo. Ve spáncích jsem ucítil příliv žáru i chladu. Trhl jsem sebou, ale když jí ruka padla zpátky do klína, rozlilo se mi v hrudi zklamání.

„Tohle jsou ty kytky, co jsem ti natrhala?“ zeptala se najednou Katherine, když se podívala na druhý konec pokoje. „Tys je strčil do kouta, kde není žádné světlo!“

„Promiň,“ řekl jsem.

Rychle seskočila z postele a sklonila se pro kbelík pod psacím stolem. Vytáhla ho ze stínu, pak zkřížila ruce na hrudi a zadívala se na mě. Dech mi uvázl v hrdle. Světle modré krepové šaty zvýrazňovaly její štíhlý pas a v prohlubni na krku ležel modrý náhrdelník. Byla neskutečně krásná.

Utrhla z kytice jednu sedmikrásku a jeden po druhém začala otrhávat okvětní lístky. „Včera jsem viděla děti služebných, jak hrály takovou hloupou hru - má mě rád, nemá mě rád.“ Zasmála se, ale pak nečekaně zvážněla. „Co myslíš, jaká bude odpověď?“

Najednou stála vedle mě a položila mi ruce na ramena. Vdechoval jsem vůni zázvoru a citronu a nevěděl, co na to říct. Bylo mi jen jasné, že chci její ruce navždycky cítit na svých ramenou. „Ta odpověď bude má mě rád..., nebo nemá mě rád?“ zeptala se Katherine a naklonila se ke mně. Celé moje tělo se rozechvělo touhou. Netušil jsem, že jsem toho schopný. Moje rty byly jen pár centimetrů od jejích.

„Jaká je odpověď?“ zeptala se Katherine a kousla se do rtu, aby vzbudila dojem plaché dívky. Proti své vůli jsem se zasmál. Měl jsem pocit, že celou scénu pozoruji zvenčí, neschopný zastavit to, co jsem se chystal udělat. Věděl jsem, že to není správné. Že to je hřích. Ale jak by to mohl být hřích, když každá žilka v mém těle to chtěla víc než cokoliv jiného? Rosalyn byla mrtvá. Katherine živá. I já byl živý a musel jsem se takhle chovat.

Jestli otec mluvil pravdu a já se chystal vybojovat bitvu svého života mezi dobrem a zlem, musel jsem se naučit důvěřovat sám sobě i svým rozhodnutím. Musel jsem přestat přemýšlet a začít si věřit, věřit svému přesvědčení, svým touhám.

„Doopravdy musím odpovídat?“ zeptal jsem se a objal ji kolem pasu. Popadl jsem ji a pokládal ji na postel s nečekanou důrazností. Radostně vyjekla a svalila se na postel vedle mě. Měla svěží dech, její studené ruce se držely mých a mně najednou na ničem nezáleželo - ani na Rosalyn, ani na otcových démonech, dokonce ani na Damonovi.

14. kapitola

Příští ráno jsem se probudil, protáhl se a trochu mě otrávilo, když jsem vedle sebe nahmatal jen péřové polštáře. Mělká prohlubeň na matraci vedle mě ale potvrzovala, že všechno, co se stalo, bylo skutečné. Nebyl to jen jeden z horečnatých snů, které se mi zdály od Rosalyniny smrti.

Pochopitelně, nemohl jsem na Katherine žádat, aby se mnou zůstala do rána. Ne kvůli její služebné, která na ni čekala v domku pro hosty, ne kvůli služebnictvu, které vedlo podivné řeči. Sama mi řekla, že to musí být naše tajemství, protože nemůže riskovat svou pověst. Nemusela se bát. Chtěl jsem, abychom společně sdíleli náš tajný svět.

Přemýšlel jsem, kdy odešla. Vzpomínal jsem na ten pocit v mých pažích, teplo a lehkost, jaké jsem nikdy dřív nepoznal. Věděl jsem, že jsem uzdraven. Rosalyn byla jen vzdálenou vzpomínkou, postavou ve špatném příběhu, který jsem jednoduše vytlačil ze své mysli.

Teď jsem měl hlavu plnou myšlenek na Katherine: jak zatáhla závěsy, protože letní bouřka přinesla kroupy, které bubnovaly na okna, jak dovolila mým rukám, aby zkoumaly její nádherné tělo. V jednom okamžiku, když jsem jí hladil krk, jsem se dotkl modrého náhrdelníku s medailonkem, který pořád nosila. Chtěl jsem ho rozepnout, ale Katherine mě prudce odstrčila.

„Ne!“ řekla ostře. Ruce jí vylétly k zapínání, aby se přesvědčila, že je všechno v pořádku. Jakmile však vrátila šperk na místo v prohlubni krku, pokračovala v líbání.

Musel jsem se červenat, když jsem si vzpomněl na ostatní místa, kterých jsem se směl dotýkat.

Vstal jsem z postele, došel k umyvadlu a opláchl si obličej. Podíval jsem se do zrcadla a usmál se. Tmavé kruhy pod očima zmizely a přejít z jedné strany místnosti na druhou už pro mě nebylo namáhavé. Oblékl jsem si vestu, tmavě modré jezdecké kalhoty a opustil dusné pokoje.

„Pane?“ zastavil mě na schodech Alfred. Držel stříbrný tác - moji snídani. Rty se mi zkroutily odporem. Jak jsem mohl celý minulý týden ležet v posteli, když tu byl celý svět, který jsem mohl objevovat s Katherine?

„Jsem v pořádku, díky, Alfrede,“ řekl jsem a vzal schody po dvou. Včerejší bouřka zmizela stejně rychle, jak přišla. Ranní světlo pronikalo stropními okny do prosluněné místnosti a odráželo se na podlaze. A stůl zdobily čerstvě natrhané sedmikrásky. Damon popíjel kávu a četl ranní noviny z Richmondu.

„Ahoj!“ řekl Damon a zvedl šálek s kávou, jako kdyby mi připíjel. „Páni, vypadáš dobře. Takže ti ta odpolední vyjížďka nakonec prospěla?“

Přikývl jsem, posadil se proti němu a podíval se na titulky v novinách. Unie obsadila Fort Morgan. Přemýšlel jsem, kde to vlastně je.

„Nevím, proč vlastně kupujeme noviny. Otec se stejně nestará o nic jiného než o ty historky, které si sám vymýšlí,“ prohodil Damon zhnuseně.

„Když to tu tak nenávidíš, proč prostě neodejdeš?“ zeptal jsem se. Najednou mě štvalo jeho věčné reptání. Možná by bylo lepší, kdyby odešel, protože otec by se tolik nerozčiloval. A taky bych nemusel myslet na to, jak se s Katherine houpete na verandě na houpačce, dodal nepříjemný hlas hluboko v mém podvědomí.

Damon zvedl obočí. „No, nebyl bych upřímný, kdybych tvrdil, že tu není nic zajímavého.“ Rty se mu roztáhly do zvláštního úsměvu a mně se najednou chtělo popadnout ho za ramena a zatřást jím.

Intenzita mých emocí mě tak překvapila, že jsem se musel posadit, sáhnout do přeplněného košíku na stole pro jeden vdolek a strčit ho do pusy. Nikdy dřív jsem na bratra nežárlil, ale najednou jsem umíral touhou vědět: Proklouzla někdy Katherine do jeho ložnice? Mohla to udělat. Včera v noci měla takový strach, aby ji nikdo ne-přistihl. Znovu a znovu mě nutila přísahat, že nikdy nikomu neřeknu ani slovo o tom, co jsme dělali.

Vešla kuchařka Betsy a přinesla talíře s kukuřičnou kaší, slaninou a vejci. Kručelo mi v břiše a já si uvědomil, že mám hlad. Rychle jsem se začal ládovat a pochutnával si na slaných vejcích v kombinaci s hořkosladkou chutí kávy. Vypadalo to, jako bych si dřív nikdy nedokázal vychutnat snídani, a teď se konečně probudily moje smysly. Spokojeně jsem si oddechl a Damon se na mě udiveně podíval.

„Já věděl, že všechno, co potřebuješ, je čerstvý vzduch a dobré jídlo,“ řekl Damon.

A Katherine, pomyslel jsem si.

„Teď půjdeme ven a něco podnikneme.“ Damon se uličnicky zasmál. „Otec je v pracovně a studuje ty svoje démony. Víš, že do toho zatáhl i Roberta?“ Damon nesouhlasně potřásl hlavou.

Povzdechl jsem si. I když jsem úplně nevěřil všem dohadům o démonech, respektoval jsem otce natolik, že jsem si nedokázal dělat legraci z jeho názorů. Cítil jsem se trošku neloajální, když jsem poslouchal Damonovy poznámky o otci.

„Promiň, brácho.“ Damon zavrtěl hlavou a odstrčil židli. „Já vím, že nemáš rád, když se s otcem hádáme.“

Přistoupil ke mně a odtáhl židli, na které jsem seděl, takže jsem skoro spadl. Vyskočil jsem a dobrosrdečné do něj šťouchl.

„To je lepší!“ vykřikl vesele Damon. „Tak jdeme!“ Vyběhl ze dveří a s bouchnutím je zavřel. Když jsme byli malí, vždycky nám Cordelia za tenhle přestupek vynadala. Teď jsem v kuchyni zaslechl její známé zaúpění a zasmál se. Doběhl jsem doprostřed trávníku, kde Damon objevil podlouhlý míč, se kterým jsme si hráli přede dvěma týdny.

„Tady, kámo! Chytej!“ zafuněl Damon. Otočil jsem se a vyskočil do výšky. Právě včas, abych tu prasečí kůži chytil. Pevně jsem míč přitáhl k hrudi a rozběhl se ke stáji. Do obličeje mě šlehal vítr.

„Pánové!“ ozval se nějaký hlas a já se zastavil. Na verandě domku pro hosty stála Katherine. Na sobě měla mušelínové šaty a vypadala tak nevinně a sladce, že jsem nemohl uvěřit, že to, co se stalo včera v noci, nebyl jen sen. „Vybíjíte přebytečnou energii?“

Rozpačitě jsem se otočil a vykročil směrem k verandě.

„Jen si házíme!“ vysvětloval jsem a rychle hodil míč Damonovi.

Katherine zvedla ruce a stužkou si svázala vlasy vzadu na krku. Najednou mě napadlo, že si třeba říká, jak jsme s naší dětskou hrou otravní, a ven že vyšla jen proto, aby nám vynadala, protože jsme ji probudili. Ale ona se usmála a posadila se na houpačku.

„Přidáš se k nám?“ zavolal Damon, který pořád stál uprostřed trávníku. Držel míč vysoko nad hlavou, jako kdyby se chystal, že jí ho hodí.

„Rozhodně ne.“ Katherine nakrčila nos. „Jednou to stačilo. Navíc mám pocit, že lidé, kteří se musí posilovat při hrách a sportech, mají nedostatek fantazie.“

„Stefan jí má dost.“ Damon se ušklíbl. „Měla bys ho slyšet, když čte poezii. Učiněnej trubadúr.“ Odhodil míč a rozběhl se k verandě.

„I Damon má bujnou fantazii. Měla bys vidět jeho vynalézavost, když hraje karty,“ dobíral jsem si ji, když jsem došel ke schodům verandy.

Uklonil jsem se a Katherine přikývla, ale to bylo všechno. Ustoupil jsem, jako kdybych dostal žihadlo. Proč mi aspoň nenastavila ruku k polibku? Copak pro ni minulá noc nic neznamenala?

„Já mám bujnou fantazii, hlavně když se setkám s múzou.“ Damon mrkl na Katherine, stoupl si přede mě a zvedl její ruku ke rtům. Mně se sevřel žaludek.

„Díky,“ řekla Katherine a postavila se. Jak scházela dolů, zašustila její hladká sukně na schodech. S vlasy sčesanými z očí vypadala jako anděl. Tajně se na mě usmála a já se konečně uklidnil.

„Je tu nádherně,“ prohodila Katherine a roztáhla ruce, jako kdyby žehnala celému pozemku. „Provedete mě?“ zeptala se a obrátila se nejdřív na Damona, pak na mě a znovu na Damona. „Bydlím tu už víc než dva týdny a kromě ložnic a zahrady jsem skoro nic neviděla. Chtěla bych vidět něco nového. Něco tajného!“

„Máme tu bludiště,“ navrhl jsem hloupě. Damon mě šťouchl do žeber. Ne snad že by měl v zásobě něco lepšího.

„Já vím,“ odpověděla Katherine. „Damon mi ho už ukázal.“

Při představě, kolik času spolu ti dva strávili během týdne, kdy jsem ležel nemocný v posteli, se mi udělalo špatně. A když ji prováděl bludištěm...

Ze všech sil jsem se snažil ty myšlenky zahnat. Od svých třinácti let, kdy se s Amelií Hawkeovou líbal na mostě Wickery, mi Damon vždycky vyprávěl o všech ženách, které políbil. Kdyby se líbal i s Katherine, věděl bych o tom.

„Ráda bych se tam podívala ještě jednou,“ prohlásila Katherine a zatleskala rukama, jako kdybych právě přišel s tou nejzajímavější věcí na světě. „Můžete mě oba doprovodit?“ zeptala se a s nadějí se na nás podívala.

„Samozřejmě,“ ozvali jsme se oba najednou.

„Ach, skvělé! Musím to říct Emily.“ Katherine zaběhla dovnitř a nechala nás stát každého na jedné straně schodů.

„To je ale ženská, viď?“ zeptal se Damon.

„To je,“ řekl jsem krátce. Než jsem stačil něco dodat, objevila se Katherine a seskočila ze schodů. V jedné ruce držela slunečník.

„Jsem připravená na naše dobrodružství!“ vykřikla a s nedočkavým výrazem mi slunečník podala. Pověsil jsem si ho na ohnutou paži, zatímco Katherine se zavěsila do Damona. Šel jsem pár stop za nimi a pozoroval, jak do sebe narážejí boky. Vypadala jako Damonova mladší sestra, která ho jen tak škádlí. Oddechl jsem si. To je ono. Damon byl vždycky ochranářský a prostě dělal Katherine velkého bráchu. A ona ho potřebovala.

Sledoval jsem je a pískal si pod vousy. Vpředu na zahradě jsme měli malý labyrint, ale bludiště na konci pozemku bylo obrovské. Otec ho vybudoval na bývalé bažině, když chtěl udělat dojem na naši matku. Milovala zahradničení a mrzelo ji, že květiny, které rostly v její rodné Francii, nesnášely těžkou virginskou půdu. Tady to vždycky vonělo po růžích a klematisu a bývalo to první místo, kam se během večírků na Veritas vytrácely párečky, když potřebovaly trochu soukromí. Služebnictvo si v souvislosti s bludištěm vytvořilo pár pověr: prý dítě počaté v bludišti bude celý život požehnané, když políbíte v rohu bludiště svoji pravou lásku, budete s ní spojeni do konce života, ale jestli uvnitř řeknete nějakou lež, budete navždycky prokleti. To místo mi dneska připadalo skoro magické: stromy i víno nás chránily před sluncem a nám se zdálo, že jsme se všichni tři ocitli v jiném světě - daleko od smrti a války.

„Je ještě krásnější, než si pamatuji!“ prohodila Katherine. „Vypadá to tu jako v pohádce. Jako Lucemburské zahrady nebo palác ve Versailles!“ Utrhla si kytičku ďáblíku a zhluboka se nadechla.

Zastavil jsem se a pohlédl na ni. „Ty jsi byla v Evropě?“ zeptal jsem se. Připadal jsem si stejně zaostalý jako některý z těch venkovských balíků, kteří žijí v chatrčích na druhém konci Mystic Falls, říkají lékárna místo lékárna a v našem věku už mají čtyři nebo pět dětí.

„Já byla všude,“ řekla Katherine prostě a zastrčila si kvítek ďáblíku za ucho. „Povězte mi, hoši, čím se tu bavíte, když tu není záhadná cizinka, na kterou se snažíte udělat dojem procházkami po vašich pozemcích?“

„S pravou jižanskou pohostinností bavíme krásné mladé dámy,“ vysvětloval Damon s přehnaným přízvukem, kterým mě vždycky rozesmál.

Katherine ho odměnila chichotáním a já se usmál. Teď, když jsem poznal, že přátelské flirtování Damona a Katherine je stejně nevinné jako vztah bratrance se sestřenicí, mohl jsem si užívat jejich škádlení.

„Damon má pravdu. Za pár týdnů bude ples Zakladatelů,“ řekl jsem. Zvedla se mi nálada, protože jsem si uvědomil, že jsem volný a můžu jít na ples, s kým se mi zachce. Nemohl jsem se dočkat, až sevřu Katherine v náruči.

„A ty budeš to nejkrásnější děvče. Budou na tebe žárlit dokonce i dívky z Richmondu a Charlottesville!“ prohlásil Damon.

„Skutečně? Myslím, že se mi to bude líbit. Není to ode mě zlomyslné?“

„Není,“ řekl jsem.

„Je,“ ozval se ve stejnou chvíli Damon. „Ale já myslím, že hodně děvčat předvede svoje špatné vlastnosti. Konečně, je obecně známé, že krásné pohlaví má i svoje stinné stránky. Pamatuješ, jak Clementine ustřihla Amelii vlasy?“ otočil se ke mně Damon.

„Jo,“ zachechtal jsem se. Dělalo mi radost, že můžu pobavit Katherine svým vyprávěním sám. „Clementine se zdálo, že Amelie se moc točí kolem Matthewa Hartnetta, a protože se Clem líbil, rozhodla se vzít osud do vlastních rukou. Nechtěla, aby Amelie byla tak atraktivní.“

Katherine se chytila za pusu, aby vyjádřila obrovské zděšení. „Doufám, že se z toho chudáček Amelie vzpamatovala.“

„Zasnoubila se s nějakým vojákem. Nedělej si o ni starosti,“ řekl Damon. „Vlastně ty si nemusíš dělat starosti vůbec s ničím. Na to jsi moc krásná.“

„No, s jednou věcí si starosti dělám,“ vykulila Katherine oči. „Kdo mě na ples doprovodí?“ Zírala do země a houpala slunečníkem sem a tam, jako kdyby chtěla udělat vážné rozhodnutí. Když zvedla oči a podívala se na nás, rozbušilo se mi srdce. „Už vím! Uspořádáme závod. Vítězi dovolím, aby tam šel se mnou.“ Odhodila slunečník na zem a rozběhla se do středu bludiště.

„Brácho?“ zeptal se Damon a zvedl obočí.

„Připraven?“ Usmál jsem se, jako kdyby to byl obyčejný dětský závod. Nechtěl jsem, aby Damon zjistil, jak rychle mi bije srdce a jak moc si přeji chytit Katherine.

„Teď!“ zařval Damon. Okamžitě jsem se rozběhl. Ruce i nohy mi kmitaly a já vyrazil k bludišti. Když jsme chodili do školy, byl jsem nejrychlejší ze všech kluků ve třídě. Jakmile zazvonilo, uháněl jsem ze školy jako blesk.

Vtom jsem zaslechl výbuch smíchu. Ohlédl jsem se. Damon se svíjel smíchy a plácal se do kolen. Zalapal jsem po dechu a snažil se nevypadat moc zadýchaně. „Bojíš se závodit?“ řekl jsem, rozběhl se zpátky a plácnul Damona do ramene. Mělo to být přátelské šťouchnutí, ale nějak se vymklo mé kontrole.

„Teď jsme v tom oba, kámo!“ prohodil Damon. V jeho hlase byl slyšet smích. Popadl mě za ramena a bez námahy mě povalil na zem. Snažil jsem se postavit, pral se s ním, převalil ho na záda a přitiskl mu zápěstí k zemi.

„Máš dojem, že můžeš porazit svého malého bratra?“ dobíral jsem si ho a užíval si své vítězství.

„Pro mě nikdo nepřijde?“ ušklíbla se Katherine, která vyšla z bludiště. Její zamračený pohled se rychle změnil v úsměv, když viděla, jak celí udýchaní ležíme na zemi. „Už jsem tu a oba vás zachráním.“ Klekla si a přitiskla své rty nejdřív na Damonovu tvář, pak na moji. Pustil jsem Damonova zápěstí, postavil se a očistil si špínu z kalhot.

„Vidíte?“ řekla a podala Damonovi ruku. „K tomu, abyste se cítili lip, stačí jeden polibek - ačkoliv, neměli byste k sobě být tak suroví.“

„My se pereme o tebe,“ pronesl Damon ospale. Vůbec se nenamáhal vstát. V té chvíli nás vyrušil klapot koňských kopyt. Alfred sesedl z koně a zamířil k nám. To ale musel být pohled: Damon ležel na zemi s rukama pod hlavou, jako kdyby jen odpočíval, já si horečně čistil trávu z kalhot a Katherine stála mezi námi a vypadala pobaveně.

„Nerad vás vyrušuju,“ řekl Alfred. „Ale pan Giuseppe musí mluvit s panem Damonem. Je to naléhavé.“

„Jak jinak. Pro otce je vždycky všechno naléhavé. Že by měl další směšnou teorii, o které si musí promluvit?“ prohlásil Damon.

Katherine zvedla slunečník ze země. „Taky bych měla jít. Jsem celá rozcuchaná a musím navštívit Pearl v lékárně.“

„Pojďme,“ řekl Alfred a vybídl Damona, aby si za něj naskočil na koně. Když Alfred s Damonem odjeli, pomalu jsem se s Katherine vracel k domku pro hosty. Nejradši bych převedl řeč na ples Zakladatelů, ale bál jsem se to udělat.

„Nemusíš se mnou chodit. Možná bys měl dělat společnost svému bratrovi,“ navrhla Katherine. „Zdá se, že tvůj otec je člověk, na kterého byste měli být radši dva,“ poznamenala. Dotkla se mé ruky a popadla mě za zápěstí. Pak si stoupla na špičky a políbila mě na tvář. „Přijď za mnou dnes v noci, miláčku Stefane. Moje pokoje budou otevřené.“ S těmi slovy odběhla.

Vypadala jako hříbě, které se žene za svobodou, a já cítil, že moje srdce pospíchá za ní. Bylo to zřejmé. Cítila to samé co já. Když jsem si to uvědomil, připadal jsem si víc živý než kdykoliv v celém svém dřívějším životě.

15. kapitola

Jakmile se setmělo, vyplížil jsem se po schodech k zadnímu východu a po špičkách vyšel na trávník. Byla rosa. Musel jsem být velice opatrný, protože kolem celého pozemku hořely pochodně a já věděl, že by se otci nelíbilo, že jsem se po setmění odvážil jít ven. Ale domek pro hosty stál, co by kamenem dohodil od hlavní budovy - asi dvacet kroků od verandy.

Kradl jsem se přes dvůr a snažil se zůstat ve stínu. Cítil jsem, jak mi srdce prudce buší do žeber. Útoky na zvířata ani noční tvorové mě zas tak moc neznepokojovali. Mnohem víc jsem se bál, že mě najde Alfred nebo, ještě hůř, otec. Ale úplně jsem šílel z představy, že bych Katherine té noci neviděl.

Na zemi se válela hustá mlha, která se začala zvedat k obloze. Tenhle zvláštní úkaz nejspíš ohlašoval změnu ročního období.

Pospíchal jsem po cestě a pak vyběhl po schodech na verandu. V jednu chvíli jsem se celý roztřásl a honem odvrátil pohled od vrby.

Zastavil jsem u bíle natřených dveří. Závěsy na oknech byly zatažené a já neviděl, jestli uvnitř bliká svíčka. Na vteřinku jsem dostal strach, že jsem přišel pozdě. Co když Katherine a Emily šly už do postele? Přesto jsem hlasitě zaklepal na rám dveří.

Dveře se se skřípěním otevřely a nějaká ruka mě popadla za zápěstí.

„Pojďte dál!“ uslyšel jsem hlasitý šepot a já proklouzl do domu. Zaklapl za mnou zámek a já si uvědomil, že stojím tváří v tvář Emily.

„Pane,“ řekla Emily a s úsměvem se uklonila. Na sobě měla tmavomodrý župan a tmavé vlnité vlasy jí padaly na ramena.

„Dobrý večer,“ odpověděl jsem a lehce sklonil hlavu. Moje oči si zvykly na tlumené světlo a já se rozhlédl po malém domku. Na hrubě otesaném stole v salonu svítila červená lucerna a vrhala stíny na dřevěné trámy na stropě. Po matčině smrti, kdy nás přestali navštěvovat její příbuzní, byl dům pro hosty ve velmi špatném stavu. Ale teď, když byl obydlený, jsem v pokojích cítil teplo, které chybělo v hlavní budově.

„Co pro vás můžu udělat, pane?“ zeptala se Emily a upřeně se na mě zadívala.

„Hmm... přišel jsem navštívit Katherine,“ vykoktal jsem, najednou celý zmatený. Co si Emily pomyslí o své paní? Samozřejmě, že služebné by měly být diskrétní, ale já věděl, o čem si služebnictvo povídá. V žádném případě jsem nechtěl, aby se pošpinila Katherinina pověst, kdyby se Emily zapojila do jejich tlachání.

„Katherine na vás čeká,“ oznámila mi Emily s rošťáckým zábleskem v očích. Vzala ze stolu lampu a po dřevěných schodech mě vedla nahoru. Zastavila se před bílými dveřmi na konci chodby. Přivřel jsem oči. Když jsme s Damonem byli malí, vždycky jsme měli z prvního patra v domku pro hosty neurčitý strach. Možná to způsobilo vyprávění sloužících, kteří říkali, že tu straší, možná to bylo proto, že tu všechna prkna na podlaze vrzala, zkrátka něco nám bránilo zdržovat se tu moc dlouho. Teď, když tu byla Katherine, neexistovalo jiné místo, kde bych chtěl být raději.

Emily se odvrátila a třikrát zaklepala na dveře. Pak je otevřela.

Opatrně jsem vešel do pokoje. Za hlasitého skřípání prkenné podlahy zmizela Emily na druhém konci chodby. Místnost byla zařízená velmi jednoduše: kovová postel přikrytá obyčejnou zelenou dekou, v jednom rohu almara, ve druhém umyvadlo a ve třetím stálo pozlacené zrcadlo.

Katherine seděla na posteli zády ke mně a dívala se z okna. Z krátkého bílého županu jí koukaly nohy a dlouhé rozpuštěné kudrny jí splývaly po ramenou.

Stál jsem tam a pozoroval ji. Nakonec jsem si odkašlal.

„Jsem tu,“ řekl jsem a přešlápl z nohy na nohu.

„To vidím,“ zazubila se Katherine. „Pozorovala jsem tě, když jsi sem šel. Měl jsi strach vyjít po setmění ven?“

„Ne!“ odpověděl jsem nejistě. Bylo mi trapně, že viděla, jak přebíhám od stromu ke stromu jako nějaká vystrašená veverka.

Katherine zvedla obočí a natáhla ke mně ruce. „Musíš se přestat bát. Pojď sem. Pomůžu ti na některé věci zapomenout,“ řekla. Došel jsem k ní jako ve snu, klekl si na postel a pevně ji objal. Jakmile jsem ucítil její tělo ve své náruči, ihned jsem se uklidnil. Uvědomil jsem si, že je skutečná, že i dnešní noc je skutečná, a že nic jiného není důležité - ani otec, ani Rosalyn, ani přízraky, které se podle lidí z města potulují po setmění venku.

Důležité bylo jen to, že jsem mohl objímat svoji lásku. Hladila mi ramena a já si představoval, jak jdeme společně na ples Zakladatelů. Když se její ruka zastavila na mé lopatce a já cítil, jak mě škrábe skrz tenkou bavlněnou košili, představil jsem si na krátkou chvíli nás dva za deset let. Kolem byla spousta dětí, které naplnily dům smíchem. Přál jsem si takový život, hned teď a navždycky. Zasténal jsem touhou, sklonil se a dotkl se jejích rtů.

Nejdřív opatrně, jak bych se jich dotýkal před lidmi při ohlášení naší svatby, pak prudčeji a naléhavěji. Zlíbal jsem její rty, pokračoval na krku a po centimetrech se blížil k sněhově bílým ňadrům. Popadla mě za bradu, přitáhla moji tvář ke své a vášnivě mě políbila. Vrátil jsem jí to. Připadal jsem si jako hladovějící člověk, který konečně dostal najíst. Při líbání jsem zavřel oči a vůbec nemyslel na budoucnost.

Najednou jsem na krku ucítil ostrou bolest, jako kdyby mě někdo bodnul. Vykřikl jsem, ale Katherine pokračovala v líbání. Ale ne. Ona mě nelíbala, ale kousala a sála moji krev. Vykulil jsem oči a pohlédl na ni. Katherininy oči byly divoké a podlité krví. V měsíčním světle měla smrtelně bledou tvář. Zaklonil jsem hlavu, ale bolest nepolevovala. Nemohl jsem křičet, nemohl jsem se bránit, jen jsem se díval na úplněk za oknem a cítil, jak krev odchází z mého těla. Cítil jsem, jak se ve mně zvedá touha a žár a hněv a hrůza. Jestli takhle vypadá smrt, tak jsem ji vítal. Chtěl jsem ji, a tak jsem objal Katherine a vydal se jí na milost. Pak se všechno propadlo do tmy.

16. kapitola

Ozvalo se osamělé zahoukání sýčka - dlouhý, naříkavý zvuk, který mě přinutil otevřít oči. Když jsem si zvykl na tlumené světlo, ucítil jsem na krku pulzující bolest. Zdálo se, že drží tempo s naříkáním sýčka. Najednou se mi všechno vybavilo - Katherine, její rty stažené zpátky a svítící zuby. Moje srdce bušilo, jako kdybych umíral a zároveň přicházel na svět. Příšerná bolest, červené oči a čerň spánku podobného smrti. Divoče jsem se rozhlédl.

Katherine, oblečená jen do náhrdelníku a jednoduché mušelínové košile, seděla u umyvadla jen kousek ode mě a žínkou si omývala paže. „Ahoj, ospalý Stefane,“ řekla koketně.

Sundal jsem nohy z postele a pokusil se vstát, ale zjistil jsem, že jsem zamotaný do prostěradel. „Tvoje tvář,“ blábolil jsem. Věděl jsem, že to zní stejně šíleně a nesrozumitelně, jako když se městský opilec vypotácí z krčmy.

Katherine si dál omývala paže žínkou. Tvář, kterou jsem v noci viděl, nebyla lidská. Byla to tvář naplněná žízní a touhou a vzrušením, které jsem vůbec nedokázal vyjádřit. Ale v tomhle světle vypadala Katherine mnohem půvabněji než kdy dřív. Ospale mžourala jako kotě po dlouhém spánku.

„Katherine?“ zavolal jsem a přinutil se pohlédnout jí do očí. „Kdo jsi?“

Pomalu, jako kdyby vládla času, zvedla Katherine z nočního stolku kartáč. Otočila se ke mně a začala si pročesávat svoje nádherné vlasy.

„Ty se nebojíš, viď?“ zeptala se.

Takže ona je upír. Krev mi ztuhla v žilách.

Vzal jsem prostěradlo, zabalil se do něj, pak jsem popadl kalhoty, které ležely na kraji postele a oblékl si je. Rychle jsem si nazul holínky a natáhl košili. O nátělník, který ležel na podlaze, jsem se vůbec nestaral. Katherine se rychle jako blesk ocitla vedle mě a popadla mě za ramena.

Měla neobvyklou sílu a já sebou musel pořádně trhnout, abych se dostal z jejího sevření. Uvolnil jsem se a Katherine ustoupila dozadu.

„Pšš, pšš,“ šeptala, jako když matka uklidňuje malé dítě.

„Ne!“ zaječel jsem a zvedl proti ní ruce. Nedovolím, aby mě znovu okouzlila. „Ty jsi upír. Zabila jsi Rosalyn. Ty zabíjíš naše město. Jsi ďábel a musíme tě zastavit.“

Ale pak jsem zachytil její pohled, její velké, zářící, bezedné oči a rychle jsem zmlkl.

„Ty se nebojíš,“ opakovala Katherine.

Ta slova mi zněla v hlavě, honila se tam a nakonec se tam trvale usídlila. Netuším proč nebo jak, ale najednou jsem v hloubi duše věděl, že nemám strach. Ale přesto...

„Takže ty jsi upír. Jak se s tím mám smířit?“

„Stefane. Sladký, vystrašený Stefane. Všechno se vyřeší. Uvidíš.“ Vzala moji bradu do dlaní a postavila se na špičky, aby mě políbila. V blížícím se svítání byly její zuby bílé a drobné jako perly. Vůbec se nepodobaly miniaturním dýkám, které jsem viděl v noci. „To jsem já. Pořád jsem Katherine,“ usmála se.

Přinutil jsem se a odtáhl se od ní. Chtěl jsem věřit, že všechno je jako dřív, ale...

„Ty myslíš na Rosalyn, viď?“ zeptala se Katherine. Všimla si mého polekaného výrazu a zavrtěla hlavou. „Přirozeně tě napadlo, že jsem to udělala já, protože jsem to, co jsem. Ale přísahám, já ji nezabila. A nikdy bych to neudělala.“

„Ale... ale...,“ spustil jsem.

Katherine mi položila prsty na rty. „Pšš. Tenkrát večer jsem byla s tebou. Vzpomínáš? Mám tě ráda a mám ráda všechny, které máš rád ty. Nevím, jak Rosalyn zemřela, ale ti, co to udělali v očích se jí hněvivě zablesklo a já si poprvé všiml, že v nich má zlatavé tečky, „nám dělají špatné jméno. Mám z nich strach. Ty se možná bojíš chodit na procházky v noci, ale já se děsím procházek ve dne, aby si mě někdo nespletl s těmi netvory. Možná jsem upír, ale mám srdce. Prosím, věř mi, sladký Stefane.“

Udělal jsem jeden krok zpátky a chytil se za hlavu. Byl jsem zmatený. Právě začalo vycházet slunce a nebylo jisté, jestli jeho záři zahalila mlha, nebo mraky. Stejné to bylo i s Katherine. Nádherný zevnějšek schovával její skutečnou tvář a nedalo se zjistit, jestli je anděl, nebo ďábel. Ztěžka jsem dopadl na postel. Nechtěl jsem odejít, a nechtěl jsem zůstat.

„Musíš mi věřit,“ ozvala se Katherine, sedla si vedle mě a položila mi ruku na hruď, aby cítila tlukot mého srdce. „Jsem Katherine Pierceová. Nic víc, nic míň. Přijela jsem před dvěma týdny. To, k čemu jsem se ti přiznala, nic neznamená. To, co cítím, co cítíš ty, čím můžeme být, to nijak neovlivňuje,“ řekla, sundala ruku z mé hrudi a chytila mě za bradu. „Rozumíš?“ zeptala se. Její hlas zněl naléhavě.

Podíval jsem se do jejích velkých hnědých očí a věděl jsem, že má pravdu. Musela mít pravdu.

Moje srdce po ní pořád hrozně toužilo a já bych udělal cokoliv, abych ji ochránil. Protože ona nebyla upír, byla to Katherine. Popadl jsem obě její ruce a sevřel je ve svých. Zdály se tak malé a bezbranné. Přitáhl jsem si její prsty ke rtům a jeden po druhém políbil. Katherine vypadala tak vystrašeně a nejistě.

„Tys nezabila Rosalyn?“ řekl jsem pomalu. Jakmile jsem ta slova vypustil z pusy, věděl jsem, že to musí být pravda, protože kdyby to bylo jinak, zlomilo by mi to srdce.

Katherine zavrtěla hlavou a podívala se z okna. „Nikdy bych nikoho nezabila. Jedině kdybych musela. Jen kdybych musela chránit někoho, koho miluju. V takové situaci by zabil každý, je to tak?“ zeptala se pobouřeně a vystrčila bradu. Vypadala tak hrdě a zranitelně, že jsem ji musel okamžitě obejmout. „Stefane, slíbíš mi, že nikomu neprozradíš moje tajemství? Slíbíš mi to?“ naléhala a podívala se mi to očí.

„Jasně že slíbím,“ řekl jsem. Slíbil jsem to nejen jí, ale i sám sobě. Miloval jsem Katherine. Ano, byla upír. A přesto... Způsob, jakým to slovo vyslovovala, byl úplně jiný, než když ho říkal otec. Z jejích úst neznělo strašidelně. Spíš romanticky a záhadně. Možná se otec mýlil. Třeba jen Katherine nikdo nechápal.

„Moje tajemství je ve tvých rukou, Stefane. Je ti jasné, co to znamená?“ dodala, položila mi ruce kolem krku a přitiskla svoji bradu k mé. „Vous avez mon coeur. Máš moje srdce.“

„A ty moje,“ zašeptal jsem. Myslel jsem vážně každé slovo.

17. kapitola

Vyklouzl jsem z domku pro hosty a vrátil se do svého pokoje. Podařilo se mi na pár hodin usnout, a když jsem se vzbudil, nebyl jsem si jistý, jestli se mi to všechno jen nezdálo. Ale pak jsem zvedl hlavu z polštáře a uviděl stopy zaschlé krve. Prsty jsem se dotkl krku. Nahmatal jsem malé ranky, a i když nebolely, připomněly mi velmi skutečné události minulé noci.

Ve stejnou chvíli jsem ucítil únavu a zároveň rozpaky i povznesenou náladu. Moje údy ochably a v hlavě mi hučelo. Připadalo mi, že mám horečku, ale uvnitř jsem cítil zvláštní pocit míru, jaký jsem nikdy dřív nepoznal.

Nachystal jsem si oblečení a zvláštní pozornost věnoval zranění, které jsem omyl mokrým hadříkem a obvázal ho. Pak jsem si zapnul lněnou košili tak vysoko ke krku, jak jen to šlo. Podíval jsem se na svůj odraz v zrcadle. Snažil jsem se zjistit, jestli se na mně něco změnilo, jestli mám v očích záblesk, který by prozradil moje nové zkušenosti. Ale můj obličej vypadal stejně jako včera.

Po zadním schodišti jsem seběhl do pracovny. Otcův denní rozvrh byl přesný jako hodinky. Každé dopoledne trávil s Robertem obhlídkou polí.

Jakmile jsem se zavřel v chladné, tmavé místnosti, přejel jsem prsty po kožených hřbetech knih na všech policích. Jejich hladký povrch mě uklidňoval. Jen jsem doufal, že někde mezi tou spoustou knih všelijakých témat najdu svazek, který mi odpoví na moje otázky. Vzpomněl jsem si, jak Katherine četla Záhady Mystic Falls, a zjistil jsem, že kniha už v pracovně není. Nebo aspoň ne na viditelném místě.

Marně jsem chodil od police k polici. Poprvé jsem pocítil údiv nad počtem knih v otcově pracovně. Kde asi tak najdu informace o upírech? Otec měl svazky divadelních her, romány, atlasy a dvě police plné biblí. Některé byly v angličtině, jiné v italštině a pár exemplářů bylo v latině. Přejížděl jsem rukama po pozlaceném písmu na kožených hřbetech knih a doufal, že něco najdu.

Konečně moje prsty utkvěly na tenkém potrhaném svazku s vybledlým stříbrným nápisem Demonios. Demonio... démon... Přesně tohle jsem hledal. Otevřel jsem knihu, ale byla psaná ve starém italském dialektu, takže navzdory drahému studiu latiny a italštiny jsem tomu nemohl přijít na kloub.

Přesto jsem knihu donesl ke křeslu a usadil se v něm. Pokusit se rozluštit text bylo něco, co mi dávalo smysl. Bylo to jednodušší než se snažit sníst snídani a předstírat, že všechno je normální. Ukazoval jsem si na slova prstem, četl nahlas jako nějaký školáček a ujišťoval se, že jsem nepřehlédl slovo vampiro. Nakonec jsem ho našel, ale věty kolem něj pro mě byly jen snůškou nesmyslů. S pocitem marnosti jsem si povzdechl.

Právě v té chvíli se dveře do pracovny se skřípěním otevřely.

„Kdo je tam?“ zavolal jsem hlasitě.

„Stefane?“ Na otcově brunátném obličeji bylo znát překvapení. „Hledal jsem tě.“

„Ach?“ vyděsil jsem se a ruka mi vylétla ke krku, jako kdyby otec mohl pod látkou vidět obvaz. Ale ucítil jsem jen jemný len košile. Moje tajemství bylo v bezpečí.

Otec se na mě podíval zvláštním pohledem. Přistoupil ke mně a sebral mi knihu z klína. „My oba přemýšlíme stejně,“ řekl a na tváři se mu objevil podivný úsměv.

„Vážně?“ Srdce v hrudi mi bušilo rychle, jako když kolibřík mává křídly. Byl jsem si jist, že otec uslyšel moje krátké, mělké zalapání po dechu. Určitě mi četl myšlenky a určitě věděl o Katherine a o mně. A jestli o ní ví, tak ji zabije a...

Na zbytek jsem se neodvážil ani pomyslet.

Otec se znovu usmál. „Vážně. Věřím, že sis vzal náš rozhovor o upírech k srdci. Cením si toho, že bereš tenhle problém vážně. Pochopitelně vím, že máš vlastní motivaci a chceš pomstít smrt Rosalyn,“ řekl otec a pokřižoval se.

Zíral jsem na neznatelnou skvrnu na orientálním koberci, který byl místy tak tenký, že jsem viděl špinavou dřevěnou podlahu pod ním. Nemohl jsem se podívat na otce, protože můj výraz by prozradil mé i Katherinino tajemství.

„Ujišťuju tě, synu, že Rosalyn neumřela zbytečně. Zemřela pro Mystic Falls, a až zbavíme město tohohle prokletí, budeme na ni pořád vzpomínat. A ty samozřejmě budeš nedílnou součástí našeho plánu.“ Otec ukázal na knihu, kterou jsem držel. „Na rozdíl od tvého neschopného bratra. K čemu jsou dobré všechny jeho zkušenosti z armády, když je odmítá použít k ochraně své rodiny, své země?“ zeptal se otec. „Zrovna dneska se vydal na projížďku s několika přáteli z armády, přestože jsem mu říkal, že odpoledne potřebuju, aby se k nám připojil a šel na schůzku v Jonathanově domě.“

Ale já už mu nevěnoval pozornost. Jediné, co mě zajímalo, bylo to, že neví o Katherine. Můj dech se zklidnil. „Nebylo toho moc, čemu bych v té knize rozuměl. Myslím, že je k ničemu,“ řekl jsem, jako kdyby jediná věc, které jsem se dneska dopoledne oddával, byl školácký zájem o upíry.

„To je,“ prohodil otec bez zájmu a vrátil knihu na polici. „Myslím, že společně víme až dost.“

„Společně?“ opakoval jsem.

Otec netrpělivě mávl rukou. „Ty, já a všichni zakladatelé města. Svolali jsme radu, abychom vše projednali. Hned teď vyrazíme na schůzku. Ty půjdeš se mnou.“

„Já?“ zeptal jsem se.

Otec se na mě rozmrzele podíval. Věděl jsem, že to znělo naivně, ale v hlavě jsem měl tolik nových informací, že jsem je nestačil zpracovat.

„Ano. A taky Cordelie. Docela dobře se vyzná v bylinkách proti démonům. Schůzka se koná v domě Jonathana Gilberta.“ Otec kývl na znamení, že rozhovor je u konce.

Přitakal jsem na znamení souhlasu, i když mě to dost překvapilo. Jonathan Gilbert byl univerzitní profesor a příležitostný vynálezce, kterému otec potají říkal popleta. Ale teď jeho jméno vyslovil s úctou. Toho dne jsem si snad už po tisící uvědomil, že svět se změnil.

„Alfred připravil kočár, ale řídit ho budu já. Nikomu neříkej, kam jedeme. Na Cordelii jsem už vynutil slib mlčenlivosti,“ prohlásil otec a vyšel z místnosti. Za vteřinku jsem ho následoval i já, ale nejdřív jsem strčil knihu Demonios do kapsy.

Posadil jsem se vedle otce na přední sedadlo kočáru, zatímco Cordelia si sedla dozadu, aby byla schovaná před zvědavými pohledy. Mohla by totiž vzbudit podezření. Nebylo zvykem vyjet si hned po ránu, navíc bez komorníka, který by řídil koně. Když jsme projížděli kolem sousedního statku Blue Ridge, zachytil jsem zvědavý pohled pana Vickeryho. Zamával jsem mu, ale ucítil jsem na paži otcovu ruku jako nenápadné varování, abych na nás nepřitahoval pozornost.

Otec se rozpovídal, jakmile jsme vyjeli na liduprázdnou prašnou cestu, která spojovala plantáže s městem. „Tvému bratrovi vůbec nerozumím. Ty ano? Co je to za člověka, když nerespektuje svého otce? Kdybych ho neznal lip, myslel bych si, že se bratříčkuje s některým z nich, řekl otec a odplivl si do prachu na silnici.

„Proč by sis měl něco takového myslet?“ zeptal jsem se znepokojeně. Po zádech mi stékal pot. Zajel jsem prstem pod límec a zhrozil se, když jsem ucítil obvaz na krku. Byl vlhký, ale nemohl jsem vědět, jestli od potu, nebo od krve.

V hlavě jsem měl zmatek. Nezradím Katherine, když se zúčastním téhle schůzky? Zradím otce, když si nechám její tajemství pro sebe? Kdo je ďábel a kdo je dobrý? Ničím jsem si nebyl jistý.

„Protože oni mají takovou moc,“ vysvětloval otec a švihl Blaze bičem, aby zdůraznil svá slova. Blaze zařehtala a přešla do ostrého klusu.

Ohlédl jsem se na Cordelii, ale ta bezvýrazně zírala přímo před sebe.

„Dovedou ovládnout tvoje myšlenky dřív, než si člověk uvědomí, že něco není v pořádku. Přinutí tě plně se podřídit jejich šarmu a rozmarům. Jediný pohled může způsobit, abys dělal, co si upír zamane. A když si člověk uvědomí, že je v něčí moci, tak už je obyčejně pozdě.“

„Skutečně?“ zeptal jsem se nevěřícně. Vzpomněl jsem si na minulou noc. Provedla se mnou Katherine právě tohle? Ale ne. I když jsem měl strach, byl jsem pořád sám sebou. A všechny pocity byly moje. Možná, že upíři tohle uměli, ale na mě to Katherine určitě nepoužila.

Otec se přidušeně zasmál. „No, není to tak vždycky. Někdo věří, že člověk je dost silný, aby odolal jejich vlivu. A já své syny určitě vychoval tak, aby byli silní. Přesto si dělám starosti, co se Damonovi honí hlavou.“

„Jsem přesvědčený, že je v pořádku,“ řekl jsem. Najednou jsem znervózněl při pomyšlení, že Damon mohl odhalit Katherinino tajemství. „Myslím, že si jen není jistý tím, co vlastně chce.“

„Mně je jedno, co chce,“ vykřikl otec. „Musí si zapamatovat, že je můj syn a bude mě poslouchat. Tohle jsou těžké časy. Mnohem těžší, než si Damon uvědomuje. Musí pochopit, že když nebude s námi, mohlo by lidi napadnout, že jeho sympatie patří někomu jinému.“

„Myslím, že na upíry prostě nevěří,“ řekl jsem. Cítil jsem, jak se mi dělá špatně od žaludku.

„Pššš!“ sykl otec a mávl rukou, abych byl zticha. Koně právě doklusali do města a míjeli jsme hostinec, ze kterého vycházel Jeremiah Black s napůl vypitou láhví whisky.

Nemyslel jsem si, že Jeremiah Black by mohl poslouchat, nebo dokonce vnímat, co se děje, ale přikývl jsem. Byl jsem rád, že v nastalém tichu jsem dostal příležitost uspořádat si myšlenky.

Podíval jsem se doprava, kde na kovové lavici před lékárnou seděla Pearl se svou dcerou a obě se ovívaly. Zamával jsem jim, ale když jsem na ně chtěl zavolat, abych je pozdravil, zahlédl jsem otcův varovný pohled.

Zavřel jsem pusu a zůstal beze slova sedět, dokud jsme nedojeli na druhý konec města, kde ve špatně udržovaném domě, který kdysi patřil jeho otci, bydlel Jonathan Gilbert. Otec často dělal vtipné narážky na to, že se dům rozpadá, ale dneska ne.

„Cordelie,“ zavolal otec stručně a nechal ji, aby vyšla jako první po rozviklaných schodech Gilbertova domu. My jsme vyrazili za ní.

Jonathan otevřel dveře dřív, než jsme stačili zazvonit. „Giuseppe, Stefane, jsem rád, že vás vidím. A vy musíte být Cordelia. Slyšel jsem hodně o vašich znalostech místních bylin,“ řekl a podal jí ruku.

Jonathan nás vedl labyrintem chodeb k malým dveřím vedle širokého schodiště. Otevřel je a ukázal, abychom šli dál. Museli jsme se přikrčit, když jsme chtěli vstoupit do tunelu, který byl asi tři metry dlouhý. Na jeho konci stál chatrný žebřík. Beze slova jsme po něm vylezli a ocitli se v malé místnůstce bez oken. Okamžitě se mě zmocnily klaustrofobní stavy. Na špinavém stole stály dva po-kapané svícny a v nich hořely dvě svíčky. Když jsem si zvykl na šero, zjistil jsem, že v houpacím křesle v rohu místnosti se nesměle krčí Honoria Fellsová, a na dřevěné lavici sedí šerif Forbes a starosta Lockwood.

„Pánové,“ řekla Honoria a postavila se, aby nás přivítala. Měl jsem pocit, že jsme se jen stavili na čaj. „Obávám se, že my dvě se neznáme, paní...“ Honoria se podezíravě podívala na Cordelii.

„Cordelia,“ zamumlala Cordelia a dívala se z jedné tváře na druhou, jako kdyby tohle bylo to poslední místo, kde by chtěla být.

Otec si nervózně odkašlal. „Léčila Stefana po tom, co jeho...“

„Co jeho snoubence někdo rozerval krk?“ dodal nevrle starosta Lockwood.

„Starosto!“ vykřikla Honoria a chytila se za pusu.

Jonathan se vrátil zpátky do haly a já se posadil na židli s rovným opěradlem, tak daleko od celé skupinky, jak jen to šlo. Měl jsem pocit, že sem nepatřím, i když nejspíš ne tolik jako Cordelia, která teď seděla na židli vedle Honoriina houpacího křesla.

„Tak tedy!“ spustil Jonathan Gilbert, který se vrátil zpátky do místnosti s náručí plnou nářadí, papírů a předmětů, které jsem nemohl rozpoznat. Sedl si do čela stolu na židli potaženou sametem prožraným moly a rozhlédl se.

„Začneme.“

„Oheň,“ řekl prostě otec.

Otřásl jsem se, jak mi ze strachu po zádech přeběhl mráz. V ohni zahynuli Katherinini rodiče. Byli snad taky upíři? Byla Katherine jediná, komu se podařilo uniknout?

„Oheň?“ opakoval major Lockwood.

„V Itálii bylo mockrát zaznamenáno, že oheň je zabije, stejně jako když se jim setne hlava nebo vrazí kůl do srdce. A je dobré vědět, že existují byliny, které nás můžou ochránit.“ Otec kývl na Cordelii.

„Rozrazil,“ potvrdila Cordelia.

„Rozrazil,“ řekla Honoria zasněně. „To je pěkné.“

Cordelia si zlostně odfrkla. „Je to jen bylina. Ale když ji máte u sebe, ochrání vás před ďáblem. Taky se říká, že pomůže vyléčit ty, co se zotavují po nemoci. Aleje to jed pro ďábly, kterým říkáte upíři.“

„Já bych ho ráda měla!“ vykřikla Honoria dychtivě a nedočkavě natáhla ruku.

„Já u sebe žádný nemám,“ řekla Cordelia.

„Nemáš?“ podíval se na ni zostra otec.

„Ze zahrady všechen zmizel. Používala jsem ho do Stefanových léků, ale když jsem ho šla dneska ráno natrhat, byl všechen pryč. Nejspíš to udělaly děti,“ vysvětlovala pobouřeně Cordelia, ale dívala se přímo na mě. Odvrátil jsem oči. Byl jsem si jistý, že jestli zná Katherininu pravou tvář, tak to teď hned řekne otci.

„Tedy, kde bych nějaký sehnala?“ chtěla vědět Honoria.

„Nejspíš ho máte přímo před nosem,“ odpověděla Cordelia.

„Cože?“ zeptala se Honoria ostře, jako kdyby ji někdo napadl.

„Roste všude. Jen ne v naší zahradě,“ dodala Cordelia hořce.

„No,“ pronesl otec. Díval se na obě ženy a přemýšlel, jak situaci vyřešit. „Po téhle schůzce pojede Cordelia se slečnou Honorií do její zahrady a pomůže jí najít rozrazil.“

„Zatraceně, počkejte chvilku,“ praštil pěstí do stolu starosta Lockwood. „Chcete mě oblafnout ženskými povídačkami. Chcete mi říct, že když budu nosit větvičku bezu, démoni mě nechají na pokoji?“ odfrkl si.

„Rozrazilu, ne bezu,“ opravila ho Cordelia. „Drží vám ďábla od těla.“

„Je to tak,“ řekl vážně otec. „A každý ve městě bude povinen ho nosit. Dohlédněte na to, starosto Lockwoode.

Nejenže tak budou chráněni všichni naši obyvatelé, ale jestli ho někdo nebude mít, pak budeme vědět, že to je upír, a upálíme ho,“ řekl otec. Jeho hlas zněl tak jistě a věcně, že jsem se musel strašně ovládnout, abych nevyskočil, neslezl po vratkém žebříku, nenašel Katherine a neutekl s ní.

Ale pokud bych to udělal, a je-li Katherine skutečně tak nebezpečná, jak si otec myslí, pak... Cítil jsem se jako lapené zvíře, které nemůže najít cestu z vězení. Věděl jsem, že pod límcem košile mi ze zranění na krku začala pomalu vytékat krev. Bylo jen otázkou času, než prosákne skrz látku a objeví se jako viditelná připomínka mé zrady.

Starosta Lockwood se rozpačitě zavrtěl a jeho židle zaskřípala. Nadskočil jsem. „Tedy, to, jestli ta bylina bude fungovat, je jedna věc. Ale my jsme uprostřed války. Cestou do Richmondu projíždí přes Mystic Falls spousta vládních úředníků Konfederace, a jestli vyjde najevo, že místo abychom je podporovali, bojujeme kytkama proti pohádkovým bytostem...“ Zavrtěl hlavou. „Nemůžeme každého nutit, aby nosil rozrazil.“

„Ach, skutečně? Tak jak budeme vědět, že zrovna vy nejste upír?“ namítl otec.

„Otče!“ napomenul jsem ho. Někdo musel přijít do diskuse s něčím rozumným. „Starosta Lockwood má pravdu. Musíme si to v klidu rozmyslet. Být rozumní.“

„Váš syn má hlavu na správném místě,“ pronesl váhavě starosta Lockwood.

„Má lepší hlavu než vy,“ zamumlal otec.

„No... O rozrazilu si můžeme promluvit později. Honorie, vy se postaráte o to, abychom ho měli dostatečné zásoby, a my budeme podporovat všechny, kdo by ho chtěli nosit. Ale teď si musíme promluvit i o jiných způsobech, jak odhalit upíry, kteří se pohybují mezi námi,“ řekl Jonathan Gilbert rozrušeně a rozložil po stole velké archy papíru. Starosta Lockwood si nasadil na nos brýle a mžoural do papírů, na kterých byly složité kresby.

„To vypadá jako kompas,“ ozval se nakonec a ukázal na nákresy.

„Taky že je! Ale místo na sever bude ukazovat na upíry,“ vysvětloval Jonathan a stěží zakrýval svoje vzrušení. „Právě pracuju na prototypu. Potřebuje už jen trochu vyladit. Umí najít krev. Krev těch druhých,“ řekl významně.

„Můžu se na to podívat, pane Jonathane?“ zeptala se Cordelia.

Jonathan udiveně zvedl hlavu, ale papíry jí podal. Zavrtěla hlavou.

„Ne,“ řekla. „Na ten prototyp.“

„Ach, eh, no, je velice hrubě zpracovaný,“ oznámil Jonathan, sáhl do zadní kapsy a vyndal lesklý kovový předmět, který vypadal spíš jako dětská tretka než zařízení na vyhledávání nepřítele.

Cordelia pomalu obracela podivný kompas v rukách. „Funguje to?“

„No...“ pokrčil Jonathan rameny, „bude fungovat.“

„Já navrhuji takovýto postup,“ řekl otec a narovnal se na židli. „Vyzbrojíme se rozrazilem. Ve dne v noci budeme pracovat na kompasu. Vypracujeme si plán. Zorganizujeme útok a koncem měsíce bude naše město čisté.“ Otec spokojeně překřížil ruce na prsou. Všichni členové skupinky, jeden po druhém včetně Cordelie, přikývli.

Zavrtěl jsem se na židli a položil si ruku na krk. V podkroví bylo horko a dusno. Na trámech bzučely mouchy, jako kdyby byla polovina července, a ne půlka září. Zoufale jsem se potřeboval napít. Měl jsem pocit, že se na mě zřítí celá místnost. Musel jsem znovu vidět Katherine a ujistit se, že není žádná zrůda. Špatně se mi dýchalo a cítil jsem, že jestli tu zůstanu, mohl bych říct něco, čeho bych litoval.

„Mám pocit, že omdlím,“ uslyšel jsem sám sebe. Ale i mně samotnému zněla ta slova falešně. Otec se na mě nabroušeně podíval. Věděl jsem, že mi nevěří, ale Honoria soucitně povzdechla.

Otec si odkašlal. „Doprovodím svého chlapce ven,“ navrhl ostatním v místnosti a pak mě následoval dolů po chatrném žebříku.

„Stefane,“ popadl mě otec za rameno ve chvíli, kdy jsem otevřel dveře, které vedly zpátky do světa, jemuž jsem rozuměl.

„Co je?“ vydechl jsem.

„Pamatuj. O tom všem nikomu ani slovo. Ani Damonovi. Aspoň dokud nepřijde k rozumu. Ačkoliv si myslím, že o rozum ho připravila naše Katherine,“ zamumlal napůl pro sebe otec a pustil moji ruku. Při zmínce o Katherine jsem ztuhl, ale když jsem se otočil, stál ke mně otec zády a mířil zpátky za ostatními.

Vydal jsem se přes město a litoval, že jsem nepřijel na Mezzanottě. Teď mi nezbývalo než jít domů pěšky. Odbočil jsem vlevo, protože jsem se rozhodl zkrátit si cestu přes les. Dneska jsem se už s nikým nechtěl setkat.

18. kapitola

Večer mě Damon pozval na partičku karet s několika svými kamarády vojáky, kteří právě tábořili ve dvacet mil vzdáleném Leestownu. „Možná s nimi nesouhlasím, ale, ksakru, můžeme si s nimi zahrát a trochu popít,“ řekl Damon.

Chtěl jsem se vyhnout otci a jakýmkoliv informacím o upírech, a tak jsem souhlasil. Ale když se začalo stmívat a po Katherine a Emily nebylo ani stopy, litoval jsem, že jsem Damona neodmítl. Pořád jsem byl zmatený a rád bych strávil noc s Katherine, abych se ujistil, že mě moje touha vede správným směrem. Miloval jsem ji, ale moje praktické, rozumné já se trápilo, protože jsem zradil otce.

„Můžeme vyrazit?“ zeptal se Damon oblečený do uniformy Konfederace, když se po setmění zastavil v mém pokoji.

Přikývl jsem. Na odmítnutí už bylo pozdě.

„Dobrá.“ Zasmál se a seběhl po schodech. Toužebně jsem se podíval z okna na domek pro hosty a pak jsem bratra následoval.

„Jdeme do tábora,“ zavolal Damon, když jsme míjeli otcovu pracovnu.

„Počkejte!“ Otec přešel z pracovny do obývacího pokoje a v ruce držel několik větviček plných drobných fialově purpurových kvítků. Rozrazil. „Vezměte si tohle,“ přikázal a oběma nám zastrčil snítku do kapsy na hrudi.

„To není nutné, otče,“ řekl Damon, vyškubnul větvičku a strčil ji otci do kapsy u kalhot.

„Synu, dal jsem ti volnost, a taky střechu nad hlavou. Jediné, o co tě teď žádám: vezmi si ten rozrazil,“ vykřikl otec a praštil masitou pěstí do druhé dlaně tak silně, že se roztřásl. Damon, který obvykle komentoval každý projev slabosti, si ho naštěstí nevšímal.

„Dobře, otče.“ Damon pokrčil rameny a roztáhl ruce, jako kdyby chtěl přiznat porážku. „Jsem poctěn, že si mohu vzít tu kytku.“

Otcovy oči se zaleskly vztekem, ale neřekl nic. Místo toho ulomil další větvičku a zastrčil ji Damonovi do kapsy saka.

„Děkuju,“ zamumlal jsem, když jsem dostal svoji kytku. Poděkování nebylo ani tak za rozrazil, jako spíš za to, že otec byl k Damonovi shovívavý.

„Buďte opatrní, chlapci,“ prohodil otec, než zmizel ve své pracovně.

Když jsme vyšli ven, Damon protočil oči.

„Neměl bys na něj být tak tvrdý,“ zamumlal jsem. Otřásl jsem se v nočním chladu. Téměř letní den vystřídal studený podzimní večer, ale mlha, která včera v noci byla snad všude, byla dnes ta tam a na jasné obloze svítil měsíc.

„Proč ne? On je na nás taky tvrdý.“ Damon si pohrdavě odfrknul a vyrazil ke stáji. Mezzanotte a Jaké už byli osedlaní a netrpělivě přešlapovali. „Přikázal jsem Alfredovi, aby všechno připravil. Takže můžeme rychle vypadnout.“

Damon přehodil nohu přes Jakeův hřbet, tryskem vyrazil po pěšině a zahnul opačným směrem, než bylo město. Nejmíň půl hodiny jsme jeli bez jediného slova. Klapot kopyt a svit měsíce, který k nám pronikal listovím, vyvolávaly pocit, že se projíždíme v nějakém snu.

Konečně jsme uslyšeli hlasy fléten a občasný výstřel. Damon zamířil do kopce a pak směrem k pasece. Kolem dokola stály stany, na jednom konci hrál nějaký dudák, muži se procházeli sem a tam a u vjezdu se shromáždili psi. Připadalo mi, že jsme přijeli na záhadnou tajnou oslavu.

„Dobrý večer, pánové,“ přistoupili k nám dva vojáci Konfederace a namířili na nás pušky. Mezzanotte udělala několik kroků zpátky a nervózně zařehtala.

„Vojín Damon Salvátore, pane! Z tábora generála Grooma v Atlante, toho času na dovolené.“

Oba vojáci okamžitě sklonili zbraně a na pozdrav se dotkli svých klobouků.

„Promiňte, vojáku. Chystáme se do bitvy a muži nám padají jako mouchy ještě dřív, než vyjedou na bitevní pole,“ řekl vyšší z vojáků a poplácal Jakea.

„A není to tyfus,“ dodal menší voják s knírkem. Evidentně ho těšilo, že se s námi může podělit o informace.

„Vraždy?“ zeptal se krátce Damon.

„Jak to víte?“ zeptal se první strážný a dotkl se pušky. Rozhlédl jsem se kolem a nebyl si jistý, co mám dělat. Měl jsem pocit, že nás Damon dostal do nebezpečné situace, ale nevěděl jsem, jak z toho ven.

„Bratr a já pocházíme z Mystic Falls,“ řekl Damon a ukázal palcem zpátky, aby potvrdil, že z toho směru jsme přišli. „První město za lesem. Taky jsme tam měli nějaké problémy. Lidé tvrdí, že to je nějaké zvíře.“

„Jedině, že by to bylo zvíře, které jde jen po krku a zbytku těla se ani nedotkne,“ prohlásil dobře informovaný voják s knírkem. Jeho malé oči přeskakovaly ze mě na Damona a zase zpátky.

„Hmm,“ zahučel Damon se zájmem. Ale pak změnil téma. „Bude se dneska v noci hrát poker?“

„Přímo tady na pasece, u těch dubů,“ ukázal menší z vojáků do dálky.

„Pak vám přeji hezký večer. Děkuju za pomoc,“ řekl Damon s předstíraným potěšením. Vyrazili jsme směrem, kterým ukázal voják. Nakonec Damon zastavil u malé skupinky vojáků, kteří se choulili u ohně a hráli karty.

„Zdravím! Vojín Damon Salvatore, jeden z chlapců generála Grooma, toho času na opušťáku,“ prohlásil Damon sebevědomě. Sklouzl z koně a rozhlédl se po tvářích kolem ohně. „Tohle je můj bratr Stefan. Můžeme se přidat?“

Jeden voják se zrzavými vlasy se podíval na staršího chlápka otcovského vzezření a s rukou na pásce. Ten pokrčil rameny a pokynul nám, abychom se posadili na jednu z klád rozložených kolem ohně. „Nevidím důvod, proč byste nemohli.“

Jakmile jsem si sedl a rozdali mi karty, začal se mi v žilách rozlévat adrenalin. Karty jsem měl skvělé: dvě esa a krále. Okamžitě jsem přihodil pár zmačkaných bankovek, které jsem měl po kapsách, a udělal dohodu sám se sebou. Jestli vyhraju, bude to znamenat, že ta věc s Katherine dobře dopadne. A jestli ne, pak... No, na to jsem teď nechtěl myslet.

„Sázím všechno,“ řekl jsem sebejistě.

Hra skončila a mě vůbec nepřekvapilo, že jsem vyhrál. S úsměvem jsem sebral hromadu bankovek a opatrně je strčil do kapsy. Ulehčené jsem se zazubil. Konečně jsem si byl jistý, že moje láska ke Katherine je v pořádku. Představil jsem si, co by řekla. Možná chytrý Stefan. Důvtipný Stefan. Nebo by se jen zasmála, ukázala bílé zuby a dovolila mi, abych ji vzal do náruče a roztočil se s ní po místnosti...

Hráli jsme ještě několikrát a já přišel o všechny vyhrané peníze, ale vůbec mi to nevadilo. První hra byla důležitá a já teď cítil v srdci i v hlavě znatelnou úlevu.

„Nad čím přemýšlíš?“ zeptal se Damon a vyndal z kapsy lahvinku. Podal mi ji, já ji popadl a pořádně si loknul.

Whisky mě pálila v hrdle, ale já se dožadoval dalšího doušku. Nezdálo se, že by si některý z ostatních vojáků chtěl ještě dát partičku. Těch pět, se kterými jsme hráli, se někam vytratilo. Žvýkali tabák, popíjeli whisky nebo s pláčem vyprávěli o svých láskách doma.

„Do toho, brácho, mně to můžeš říct,“ povzbuzoval mě Damon. Vzal láhev, loknul si a pak mi ji znovu podal.

Ještě jednou jsem se pořádně napil a zaváhal jsem. Mám mu to říct? Všechny pochyby, které jsem dřív měl, zmizely. Koneckonců, je to můj bratr. „No, přemýšlel jsem o tom, jak je Katherine jiná než všechny ostatní dívky, se kterými jsem se setkal… spustil jsem vyhýbavě. Věděl jsem, že se pouštím na tenký led, ale v duchu jsem umíral touhou zjistit, jestli i Damon zná Katherinino tajemství. Dal jsem si další hlt whisky a odkašlal si.

„Jak jiná?“ zeptal se Damon a na rtech se mu objevil úsměv.

„No, vlastně myslím, že není,“ řekl jsem. Tak zoufale jsem se snažil z toho vycouvat, až jsem vystřízlivěl. „Chci říct, že jsem si všiml, že je „Že je upír?“ přerušil mě Damon.

Sevřelo se mi hrdlo a zamrkal jsem. Nervózně jsem se rozhlédl kolem sebe. Lidé popíjeli, smáli se, počítali své výhry.

Ale Damon tam jen tak seděl a na tváři měl pořád stejný úsměv. Nemohl jsem pochopit, jak se může usmívat. A pak mi do mysli vpadla nepříjemná myšlenka. Jak mohl Damon vědět, že Katherine je tím, čím je? Ona mu to řekla? A proběhlo to taky za ranní mlhy, v posteli? Rozklepal jsem se.

„Tak je upír. Co na tom? Pořád to je Katherine.“ Damon se otočil a podíval se na mě. V jeho tmavě hnědých očích byla naléhavá prosba. „A otci nic neříkej. Už teď je napůl blázen,“ řekl Damon a kopl holínkou do země.

„Jak jsi to zjistil?“ nemohl jsem si pomoct, abych se nezeptal.

Najednou se ozval výstřel.

„Vojáci, poplach!“ ječel nějaký kluk v uniformě, který vypadal na čtrnáct a běhal od stanu ke stanu.

„Vojáci, poplach! Útok! V lese!“

Damon zbledl. „Musím jim pomoct. Ty jeď domů.“

„Určitě?“ ujistil jsem se. Nevěděl jsem, co mám dělat, a najednou jsem dostal strach.

Damon rázně přikývl. „Kdyby se otec ptal, tak jsem v hostinci trochu přebral a někde se z toho vyspávám.“

Vyšlehl další výstřel a Damon zmizel v lese. Vmísil se mezi ostatní vojáky.

„Běž!“ zaječel ještě. Rozběhl jsem se opačným směrem do liduprázdného tábora. Kopl jsem Mezzanotte patami do slabin a pošeptal jí do sametových uší úpěnlivou prosbu, aby jela co nejrychleji.

Mezzanotte se řítila lesem rychleji než kdy dřív, a když jsme přejeli most Wickery, zatočila, jako kdyby přesně věděla, kudy se dostane domů. Ale pak vyhodila zadkem a zařehtala. Přitáhl jsem otěže a nejasně zahlédl ženskou postavu s lesklými hnědými vlasy, jak se drží v podpaží s dalším děvčetem.

Ztuhl jsem. V žádném případě by se žádná žena neměla po setmění zdržovat venku bez doprovodu muže, natož v těchto časech, kdy všichni vědí o nebezpečí, které každému hrozí. Ne v časech, kdy útočí upíři.

Žena pootočila hlavu a v odrazu na vodě jsem uviděl bledou, jasnou tvář. Katherine. Doprovázela malou Annu z lékárny. Viděl jsem jen tmavé prameny Anniných kučer, které jí padaly na ramena.

„Katherine!“ zařval jsem ze hřbetu koně takovou silou, jakou jsem v sobě vůbec netušil. Místo, abych teď toužil po jejím objetí, chtěl jsem jí zabránit v té příšerné věci, kterou se chystala udělat. Cítil jsem, jak se mi zvedá žaludek při představě, že najdu nějakou větev a vrazím ji Katherine do hrudi.

Katherine se neohlédla. Chytla Annu pevněji kolem ramen a vedla ji do lesa. Prudce jsem kopl Mezzanotte do slabin. Vítr mi zostra šlehal do tváře a já se zoufale snažil je dohonit.

19. kapitola

Pobízel jsem Mezzanotte, která přeskakovala větve a prodírala se křovím, ujížděl jsem lesem a snažil se neztratit Katherine s Annou z dohledu. Jak jsem jen mohl Katherine důvěřovat? Jak jsem si mohl myslet, že ji miluji? Měl jsem ji zabít, když jsem měl příležitost. Jestli je teď nedohoním, bude na mých rukách i Annina krev. Tak jako Rosalynina.

Dojeli jsme k vyvrácenému stromu, Mezzanotte se vzepjala a já se skulil na zem. Narazil jsem spánkem na kámen a ucítil ostrou bolest. Taky jsem si vyrazil dech. Snažil jsem se ho rychle popadnout, protože jsem věděl, že je otázkou času, než Katherine zabije Annu. A pak se zbaví i mě.

Ucítil jsem, jak mě zvedají ledově studené ruce a snaží se mě posadit.

„Ne...." vydechl jsem. Každé nadechnutí mě bolelo. Měl jsem roztržené kalhoty, velkou ránu na koleně a ze spánku mi crčela krev.

Katherine si klekla vedle mě a rukávem svých šatů se mi snažila zastavit krvácení. Všiml jsem si, jak jí cukají rty a jak je pevně sevřela k sobě. „Jsi zraněný,“ řekla měkce a pořád mi tlačila na zranění. Odtáhl jsem se od ní, ale Katherine mi stiskla rameno, aby mě udržela na místě.

„Neboj se. Vzpomeň si. Máš moje srdce,“ uklidňovala mě a dívala se mi do očí. Beze slova jsem přikývl. Jestli má přijít smrt, ať alespoň přijde rychle. Katherine obnažila zuby a já zavřel oči. Čekal jsem na trýznivou extázi, až se mi její zuby zakousnou do krku.

Ale nic se nestalo. Místo toho jsem ucítil na ústech její studenou kůži.

„Napij se,“ přikázala mi Katherine a já na její jemné, bílé pokožce uviděl malou řeznou ranku. Tekla z ní krev jako malý potůček po bouřce. Odtáhl jsem se a snažil se odvrátit hlavu, ale Katherine mě držela za krk. „Věř mi. Pomůže ti to.“

Pomalu, vystrašeně jsem se rty dotkl tekutiny. Okamžitě jsem ucítil teplo v krku. Pil jsem dál, dokud Katherine neodtáhla ruku.

„To stačí,“ zamumlala a položila si na ránu dlaň. „Jak se teď cítíš?“ Posadila se na paty a zkoumala mě pohledem.

Jak jsem se cítil? Dotkl jsem se nohy i spánku. Všechno bylo hladké. Zahojené.

„To je tvoje práce?“ řekl jsem nevěřícně.

„Ano, moje.“ Katherine se postavila a třela o sebe rukama. Všiml jsem si, že i její zranění se úplně zahojilo. „Teď mi prozraď, proč jsem tě musela kurýrovat. Co děláš v lese? Přece víš, že tu není bezpečno,“ pronesla Katherine a v jejím káravém tónu bylo slyšet znepokojení.

„Ty... Anna?“ drmolil jsem. Byl jsem líný a ospalý, asi jako kdybych celý večer popíjel víno. Rozhlédl jsem se po okolí. Mezzanotte byla přivázaná ke stromu a Anna seděla na pařezu. Přitáhla si kolena k hrudi a pozorovala nás. Dívala se z Katherine na mě a zase zpátky, a místo strachu jsem v jejím výrazu zahlédl zmatek.

„Stefane, Anna je jedna z mých přítelkyň,“ řekla Katherine prostě.

„Stefan to... ví?“ zeptala se Anna zvědavě. Šeptala, jako kdybych nebyl necelý metr od ní.

„Můžeme mu věřit,“ odpověděla Katherine a rozhodně přikývla.

Odkašlal jsem si a obě dívky se na mě podívaly.

„Co tu děláte?“ zeptal jsem se nakonec.

„Máme tu schůzku,“ řekla Katherine a ukázala na paseku.

„Stefan Salvátore,“ ozval se chraplavý hlas. Rychle jsem se otočil a zahlédl ve stínu třetí postavu. Vyndal jsem rozrazil z náprsní kapsy. Nejspíš to bylo stejně zbytečné, jako kdybych měl v ruce sedmikrásku.

„Stefan Salvátore,“ uslyšel jsem znovu. Divoce jsem pohlédl z Anny na Katherine, ale z jejich výrazu nebylo možné nic vyčíst. Zahoukal sýček a já si přitiskl pěst na pusu, abych nezaječel.

„To je v pořádku, mami. On to ví,“ zavolala Anna do tmy.

Mami. To tedy znamená, že i Pearl je upír. Ale jak je to možné? Byla lékárnice, od které se čekalo, že bude léčit nemocné, a ne zuby trhat lidská hrdla. Počkat. Katherine mě vyléčila a neprokousla mi krk.

Zpoza stromů vyšla Pearl a upřeně se na mě dívala. „Jak můžeme vědět, že je to v pořádku?“ zeptala se podezíravě. Její hlas zněl mnohem zlověstněji než zdvořilý tón, který jsem znal z lékárny.

„Určitě je,“ odpověděla Katherine, dotkla se mé paže a mile se usmála. Otřásl jsem se a stiskl v dlani rozrazil. V hlavě mi zněla Cordeliina slova. Tahle bylina může zastavit ďábla. Ale co když jsme se všichni mýlili a upíři jako Katherine nejsou ďáblové, ale andělé? Co pak?

„Zahoď ten rozrazil,“ řekla Katherine. Podíval jsem se do jejích velkých kočičích očí a upustil větvičku na zem. Katherine ji špičkou boty okamžitě zahrabala pod jehličí a listí.

„Stefane, ty vypadáš, jako kdybys viděl ducha,“ zasmála se a otočila se ke mně. Ale její smích nebyl zlý. Zněl příjemně a melodicky a trochu smutně. Padl jsem na pokroucený kořen stromu. Uvědomil jsem si, že se mi třesou nohy, a tak jsem si pevně přitiskl ruce na koleno, které se zahojilo, jako kdybych si ho nikdy nerozbil. Katherine můj pohyb pochopila jako výzvu a sedla si mi na klín. Posadila se, podívala se na mě a prsty mi prohrábla vlasy.

„Katherine, on nevypadá, jako kdyby viděl ducha. On viděl upíry. A hned tři najednou.“ Podíval jsem se na Pearl a připadal jsem si jako školáček před paní učitelkou. Usadila se na nedaleký plochý kámen a Anna s ní. Najednou vypadala na mnohem méně než na čtrnáct let. Ale jestli je Anna upír, pak jí je určitě mnohem víc než čtrnáct. V hlavě jsem měl všechno pomotané a z ničeho nic se mi udělalo špatně. Katherine mě pohladila vzadu po krku a hned se mi dýchalo lip.

„Dobrá, Stefane,“ řekla Pearl, podepřela si bradu štíhlými prsty a pohlédla na mě. „Za prvé: musíš mít stále na paměti, že Anna a já jsme tvoji sousedé a přátelé. Nezapomeneš na to?“

Její pohled mě přikoval na místo. Pak se na mě podívala se zvláštním úsměvem. „Dobře,“ vydechla.

Beze slov jsem přikývl. Byl jsem příliš ohromený, než abych o tom přemýšlel nebo něco říkal.

„Po válce jsme žili v Jižní Karolíně,“ začala vyprávět Pearl.

„Po válce?“ vypadlo ze mě dřív, než jsem tomu stačil zabránit.

Anna se zahihňala a Pearl se malinko pousmála.

„Válce za Nezávislost,“ vysvětlila rychle Pearl. „Za války jsme měli štěstí. Všichni v bezpečí, všichni zdraví, celá rodina pohromadě.“ Hlas se jí zadrhnul v hrdle, a než pokračovala dál, zavřela na chvíli oči. „Můj muž měl malou lékárnu, když se ve městě rozmohly souchotiny. Postihlo to všechny - manžela, mé dva syny i malinkou dcerku. Během týdne byli všichni mrtví.“

Nevěděl jsem, co na to říct. Mohl bych tvrdit, že lituji něčeho, co se stalo před tak dlouhou dobou?

„Pak začala kašlat Anna. A já věděla, že o ni už nemůžu přijít. Zlomilo by mi to srdce, ale bylo tu ještě něco,“ pokračovala Pearl. Potřásla hlavou, jako kdyby byla uvězněná ve svém vlastním světě. „Věděla jsem, že bych přišla o duši i o rozum. A pak jsem se seznámila s Katherine.“

Pohlédl jsem na Katherine. Vypadala tak mladě a tak nevinně. Odvrátil jsem oči dřív, než se na mě stačila podívat.

„Katherine byla jiná než my,“ pokračovala Pearl. „Její příjezd do města byl tak tajemný, neměla příbuzné, ale okamžitě se stala součástí společnosti.“

Přikývl jsem. Zajímalo by mě, kdo vlastně zemřel při požáru v Atlantě před Katherininým příjezdem do Mystic Falls. Ale nezeptal jsem se jí na to. Čekal jsem, až Pearl dokončí svoje vyprávění.

Odkašlala si. „Nicméně, bylo na ní něco zvláštního. Všechny dámy i já jsme si o tom povídaly. Jasně, byla krásná, ale zaujalo nás ještě něco jiného. Byla jako z jiného světa. Někdo tvrdil, že je anděl. Ona nikdy neone-mocněla, ani v chladném období, ani když ve městě řádily souchotiny. V lékárně jsme měli pár bylin, kterých se nemohla dotknout. Tenkrát byl Charleston malé město. A lidé mluvili.“

Pearl se natáhla po ruce své dcery. „Anna by bývala umřela,“ pokračovala Pearl. „Řekl mi to doktor. Zoufale jsem si přála, aby se uzdravila. Byla jsem zničená žalem a cítila se tak bezmocná. Kolem sebe jsem měla spoustu léků, a nebyla jsem schopná pomoct vlastní dceři.“ Pearl rozhořčeně potřásla hlavou.

„Co se tenkrát stalo?“ chtěl jsem vědět.

„Jednoho dne jsem se zeptala Katherine, jestli neví, co by se dalo dělat. A vzápětí mi bylo jasné, že to ví. V jejích očích se něco změnilo. Ale přesto jí trvalo několik minut, než odpověděla, a pak „Jednou v noci přinesla Pearl Annu do mých pokojů,“ pokračovala Katherine.

„Ona mě zachránila,“ řekla tiše Anna. „Matku taky.“

„A tak jsme skončily tady. Nemohly jsme navždycky zůstat v Charlestonu, když jsme vůbec nestárly,“ vysvětlovala Pearl. „Pochopitelně, brzy se budeme muset zase přestěhovat. Tak to chodí. Kočujeme mezi Richmondem a Atlantou a ještě dalšími městy. A teď zažíváme další válku. Už jsme toho viděly hodně a jen jsme si potvrdily, že některé věci se nikdy nezmění,“ řekla Pearl a smutně se usmála. „Ale znám spoustu lidí, kteří tráví čas mnohem hůř než my.“

„Mně se tu líbí,“ přiznala Anna. „Proto se bojím, že mě pošlou pryč.“ Poslední slova zašeptala a něco v jejím tónu mě bolestně zasáhlo.

Vzpomněl jsem si na schůzku, které jsem se odpoledne zúčastnil. Jestli otec prosadí svou, nepošlou je pryč. Zabijí je.

„A co ty útoky?“ zeptal jsem se nakonec. Tahle otázka mi vrtala hlavou od té doby, co se Katherine přiznala, kým je. Protože jestli to nebyla ona, kdo tedy?

Pearl potřásla hlavou. „Pamatuj, jsme tvoji sousedé a přátelé. My to neudělaly. Takhle bychom se nikdy nezachovaly.“

„Nikdy,“ papouškovala Anna a ustrašeně vrtěla hlavou, jako kdybych ji obviňoval.

„Ale někdo z našich ano,“ pronesla Pearl temně.

Katherinin pohled ztvrdl. „Ale nejsme to jen my nebo ostatní upíři, kdo má důvod se znepokojovat. Všichni obviňují nás, ale přitom zapomínají, že tu zuří válka, ve které se prolévá spousta krve. Každý se zajímá jen o upíry.“ Když jsem z jejích úst uslyšel Damonova slova, bylo to, jako kdyby mi někdo chrstl do tváře kbelík studené vody. Připomněla mi, že já nejsem jediný člověk v jejím světě.

„Kdo jsou ti ostatní upíři?“ zeptal jsem se stroze.

„Jde o naši komunitu a my se o to postaráme,“ odpověděla Pearl přísně. Vstala a vydala se přes paseku. Jak se ke mně blížila, chřupala jí zem pod nohama. „Stefane, vyprávěla jsem ti náš příběh a tady jsou fakta: k životu potřebujeme krev. Ale není nutné, aby byla lidská,“ pronesla Pearl, jako kdyby vysvětlovala jednomu ze svých zákazníků, jak působí nějaká bylina. „Stačí nám zvířecí. Ale stejně jako lidé, někteří z nás také nemají sebekontrolu a napadají lidi. Vlastně není moc velký rozdíl mezi nimi a nějakým mizerným vojákem, ne?“

Najednou se mi vybavil jeden z vojáků, se kterými jsme hráli poker. Byli i mezi nimi upíři?

„A pamatuj, Stefane, my známe jen některé z nich. Můžou tu být další. Nejsme tak vzácní, jak si možná myslíš,“ dodala Katherine.

„A teď se kvůli upírům, které ani neznáme, pořádá lov na nás na všechny,“ řekla Pearl a do očí jí vstoupily slzy. „Proto jsme si tu dneska v noci daly schůzku. Musíme se domluvit, co dál, a vypracovat si nějaký plán.

Odpoledne přinesla Honoria Fellsová do lékárny lektvar z rozrazilu. Nemám ponětí, jak se ta ženská o rozrazilu dověděla. Najednou mám pocit, že jsem zvíře, které právě chytají do pasti. Lidé nám zírají na krk a je mi jasné, že je zajímají naše náhrdelníky. Dali si dohromady, že ho ani jedna z nás tří nikdy nesundává...“ Pearl poodešla a zvedla ruce k obloze, jako kdyby se rozzlobeně modlila.

Rychle jsem si všechny ženy prohlédl a došlo mi, že Anna i Pearl na sobě měly stejné ozdobné medailonky jako Katherine.

„Ty náhrdelníky?“ zeptal jsem se a sáhl si na krk, jako kdybych i já na něm měl záhadný modrý šperk.

„Lapis lazuli. Umožňuje nám chodit ven za denního světla. To obvykle náš druh nemůže. Ale tenhle kámen nás chrání. S ním můžeme žít normálně a možná taky zůstat víc v kontaktu s naší lidskou stránkou,“ pronesla Pearl zamyšleně. „Vůbec nevíš, jaké to je, Stefane.“ Její rozvážný hlas přešel do vzlykání. „Je dobré vědět, že máme přátele, kterým můžeme věřit.“

Vyndal jsem z náprsní kapsy kapesník a podal jí ho. Nebyl jsem si jistý, co jiného bych měl udělat. Osušila si oěi a kývla hlavou. „Je mi to líto. Stefane, mrzí mě, že ses o tom musel dovědět. V poslední době jsem se naučila, že válka všechno změní, ale nikdy bych si nepomyslela... Je moc brzy, abychom se musely znovu stěhovat.“

„Já vás ochráním,“ uslyšel jsem svůj vlastní hlas, který jsem vůbec nepoznával.

„Ale... ale... Jak?“ chtěla vědět Pearl. V dálce zapraskala větvička a všichni čtyři jsme nadskočili. Pearl se rozhlédla. „Jak?“ zeptala se znovu, když se nic nepohnulo.

„Za pár týdnů zorganizuje můj otec útok.“ Jakmile jsem to vypustil z pusy, projel mnou nepatrný pocit viny za zradu.

„Giuseppe Salvátore.“ Pearl nevěřícně vydechla. „Ale jak to ví?“

Přikývl jsem. „Je v tom otec a Jonathan Gilbert, Honoria Fellsová, starosta Lockwood a šerif Forbes. Myslím, že všechno o upírech se dověděli z knih. Otec má v knihovně jeden malý svazek. Společně se rozhodli vás zničit.“

„Pak to udělají. Giuseppe Salvátore není člověk, který by snadno měnil svá rozhodnutí,“ podotkla Pearl.

„Ne, madam.“ Uvědomil jsem si, jak je legrační říkat upírce madam. Ale kdo jsem byl já, abych mohl určovat, co je normální, a co ne? Ještě jednou jsem si v duchu připomenul svého bratra i jeho slova. Jeho bezstarostný smích, když jsme probírali Katherininu pravou tvář. Možná Katherine vůbec nebyla ďábel, ani nic neobvyklého. Třeba jedinou neobvyklou věcí byla skutečnost, že otec se upnul k vyhlazení upírů.

„Stefane, přísahám, že všechno, co jsem ti řekla, je pravda,“ pronesla Pearl. „A vím, že uděláme všechno, co je v našich silách, aby nikdo, dokud tady budeme, nezabíjel žádná další zvířata ani lidi. Ale i ty musíš udělat, co je v tvých silách. Pro nás. Protože Anna a já jsme došly příliš daleko a hodně si vytrpěly, než aby nás jen tak zabili naši sousedé.“

„Nezabijí vás,“ řekl jsem. Věřil jsem si víc než kdykoli za celý svůj život. „Ještě nevím, co udělám, ale budu vás chránit. Slibuju.“ Slíbil jsem to všem třem, ale díval jsem se jen na Katherine. Přikývla a v očích jí zajiskřilo.

„Dobrá,“ řekla Pearl a natáhla ruku, aby pomohla vstát Anně, která vypadala ospale. „Už jsme v lese hrozně dlouho. Čím míň lidí nás uvidí pohromadě, tím lépe. Stefane, my ti věříme,“ dodala. V jejím sytém hlase byla nepatrná hrozba.

„Jasně,“ přisvědčil jsem a popadl Katherine za ruku. Anna s Pearl zatím opustily paseku. Nemusel jsem se o ně bát. Obě pracovaly v lékárně, a proto se mohly bez obav procházet po nocích; každému, kdo je zahlédl, mohly prostě říct, že hledaly byliny nebo houby.

Ale bál jsem se o Katherine. Měla tak drobnou ruku a vystrašené oči. Byla odkázaná na mě, a tohle pomyšlení mě naplňovalo stejně tak pýchou jako obavami.

„Ach, Stefane,“ vydechla Katherine a položila mi ruce kolem krku. „Jsem si jistá, že pokud budeme spolu, bude všechno v pořádku.“ Chytila mě za ruku a stáhla na zem. A pak, když jsem s Katherine ležel na vlhké zemi mezi borovým jehličím a cítil vůni její kůže, jsem se nebál už vůbec ničeho.

20. kapitola

Damona jsem příštích několik dní neviděl.

Otec mi řekl, že je často v táboře. Tahle skutečnost ho viditelně potěšila. Otec si myslel, že pobyt v táboře donutí Damona vrátit se do armády. Ale já jsem ho v duchu viděl, jak tráví většinu času hazardní hrou a tlacháním o ženských. Tentokrát jsem byl rád. Pochopitelně jsem svého bratra postrádal, ale kdyby byl Damon doma, nemohl bych být bez vyrušování a bez zbytečných otázek tak často s Katherine.

Musím přiznat, i když to ode mě není moc hezké, že jsme si s otcem na Damonovu nepřítomnost docela dobře zvykli. Společně jsme jedli a po večeři hrávali přátelskou partičku karet. Otec se se mnou dělil o svoje myšlenky, o všechno, co ho během dne napadlo, i o plány na nákup nových koní na jedné farmě v Kentucky.

Snad stokrát jsem si uvědomil, jak moc si přeje, abych po něm převzal náš statek. A poprvé jsem byl tou možností nadšený.

Dělal jsem to kvůli Katherine. Každou noc jsem trávil v jejích pokojích, které jsem opouštěl krátce před tím, než začaly práce polích. Od té noci v lese svoje tesáky neukázala. Jako by se po tajné schůzce v lesích všechno změnilo. Potřebovala, abych neprozradil její tajemství, a já potřeboval její podporu. V malé, špatně osvětlené ložnici bylo všechno dokonalé a plné vášně - skoro to vypadalo, že jsme novomanželé.

Samozřejmě jsem uvažoval, jak by to pokračovalo dál. Já bych každým rokem stárnul, zatímco Katherine by byla pořád stejně mladá a krásná. Ale tuhle otázku jsme mohli řešit později, až pomine strach z upírů, až se zasnoubíme, až se nebudeme muset schovávat.

„Já vím, že trávíš spoustu času s Katherine,“ řekl jednou po večeři otec, když Alfred uklidil ze stolu a přinesl mu ohmataný balíček karet.

„Ano.“ Sledoval jsem, jak Alfred nalévá do otcovy skleničky sherry. Normálně růžová tekutina vypadala v blikajícím světle svíček jako krev. Nabídl mi karafu, ale já zavrtěl hlavou.

„Stejně tak i Damon,“ konstatoval otec, zvedl karty a pomalu je promíchával.

Povzdechl jsem si. Naštvalo mě, že do rozhovoru o Katherine se znovu připletl Damon. „Ona potřebuje přítele. Přátele,“ opravil jsem se.

„To ano. A já jsem rád, že jí můžeš dělat společnost,“ řekl otec. Položil na stůl karty obrázky dolů a podíval se na mě.

„Chtěl jsem ti říct, že o jejích příbuzných v Atlantě toho moc nevím. Dověděl jsem se o ní od jednoho ze svých přepravních partnerů. Velmi smutný příběh. Děvče osiřelo při útoku generála Shermana, ale nikdo z rodiny Pierceů ji nezná.“

Nervózně jsem se zavrtěl. „Pierce je docela běžné jméno. Třeba nechce, aby ji s některými z příbuzných spojovali.“ Zhluboka jsem se nadechl. „Jsem si jistý, že existují další Salvátorové, o kterých jsme nikdy neslyšeli.“

„To je dobrá poznámka,“ řekl otec a lokl si sherry. „Jméno Salvátore není běžné, aleje to dobré jméno. Proto doufám, že s Damonem víte, co děláte.“

Prudce jsem se na otce podíval.

„Usilujete o stejnou dívku,“ prohodil otec prostě. „Nechci, abyste zničili své přátelství. Možná se s tvým bratrem někdy nesnesu, ale je to stejná krev.“

Zarazil jsem se. Ta známá fráze najednou všechno zkomplikovala. Ale pokud si toho otec všiml, neřekl nic. Zvedl balíček a netrpělivě na mě pohlédl. „Zahrajeme si?“ zeptal se, když mi rozdal šest karet.

Zvedl jsem svou hromádku, ale místo abych se podíval na karty, jsem koutkem oka mrknul, jestli u domku pro hosty neuvidím nějaký pohyb.

Do místnosti vstoupil Alfred. „Pane, máte hosta.“

„Hosta?“ zeptal se otec zvědavě a napůl vstal od stolu. Obvykle jsme nemívali hosty, pokud se nekonal nějaký večírek. Otec se raději setkával se známými buď ve městě, nebo v krčmě.

„Prosím, promiňte mi, že obtěžuju.“ Dovnitř vstoupila Katherine s plnou náručí květin všech možných tvarů a velikostí - růží, hortenzií a lilií. „S Emily jsme u potoka natrhaly květiny a mě napadlo, že byste uvítal něco barevného.“ Katherine se pousmála, když otec škrobeně natáhl ruku, aby se s ní pozdravil. Co přijela, prohodil s ní sotva pár slov. Zadržel jsem dech. Takhle nervózní bych byl, kdybych otci představoval svoji snoubenku.

„Děkuju, slečno Pierceová,“ řekl otec. „Náš dům je i váš dům. Nemusíte žádat o povolení, když chcete přijít na návštěvu. Budu rád, když přijdete, kdykoliv s námi budete chtít strávit trochu času.“

„Děkuju. Nebudu to zneužívat,“ pronesla a zamrkala řasami způsobem, který byl pro každého muže neodolatelný.

„Prosím, posaďte se,“ řekl otec a usadil se do čela stolu. „Se synem jsme si chtěli dát partičku karet, ale samozřejmě to můžeme odložit.“

Katherine zkontrolovala rozdané karty. „Kribidž! Často jsem to hrávala se svým otcem. Můžu se k vám přidat?“ Usmála se, posadila se na moji židli a zvedla moje karty. Okamžitě se zamračila a začala je přerovnávat.

Jak může být tak bezstarostná a okouzlující, když má strach o svůj život?

„Samozřejmě, slečno Pierceová. Budu poctěn, když si budete chtít zahrát. Jsem si jistý, že můj syn vám rád pomůže.“

„Ach, já to umím.“ Odhodila kartu doprostřed stolu.

„Dobrá,“ prohodil otec a odložil na ni jednu z vlastních karet. „Víte, mám o vás a vaši služebnou strach. V domě pro hosty jste úplně samy. Jestli se chcete přestěhovat do hlavní budovy, dejte mi, prosím, vědět. Vaše přání je předem splněno. Myslel jsem, že budete chtít trochu soukromí, ale jak se teď věci mají a se vším tím nebezpečím...“ prohodil otec.

Katherine zavrtěla hlavou a na tváři se jí mihl mrzutý stín. „Já se nebojím. V Atlantě jsem si toho dost prožila,“ pronesla a položila na stůl eso. „Kromě toho, domky služebnictva jsou dost blízko. Uslyšeli by mě, kdybych křičela.“

Když otec odhazoval na stůl pikovou sedmičku, Katherine se dotkla mého kolena a s lehkým poplácáním ho pohladila. Při jejím důvěrném dotyku jsem zrudl, ale nepřál jsem si, aby přestala.

Katherine odhodila na hromádku károvou pětku. „Třináct. Myslím, že mám štěstí, pane Salvátore,“ řekla a na desce pro kribidž posunula kolíček o jeden dílek.

Otec se vesele rozesmál. „Vy jste ale zajímavé děvče. Stefan pravidla téhle hry nikdy pořádně nepochopil.“

Bouchly dveře a do místnosti vstoupil Damon s ruksakem přes rameno. Odhodil ho na podlahu a Alfred ho zvedl. Nezdálo se, že by si toho Damon všiml.

„Vypadá to, že jsem přišel o spoustu zábavy,“ řekl Damon nešťastně a jeho oči těkaly z otce na mě.

„To ano,“ odpověděl otec prostě. Pak zvedl hlavu a usmál se na něj. „Katherine nám tu právě předvedla, že je nejen krásná, ale má taky mozek. Nebezpečně vzrušující kombinace,“ prohlásil otec. Všiml si, že když se nedíval, Katherine získala další bod.

„Děkuji vám,“ řekla Katherine, zručně odhodila a vzala si novou kartu. „Uvádíte mě do rozpaků. I když si myslím, že vaše komplimenty jsou jen šikovným plánem, jak mě rozptýlit, abyste mohl vyhrát.“ Damona vůbec nevzala na vědomí.

Připojil jsem se k Damonovi. Stáli jsme spolu mezi dveřmi a pozorovali Katherine a otce.

Damon zkřížil ruce na prsou. „Co tu dělá?“

„Hraje karty,“ pokrčil jsem rameny.

„Skutečně si myslíš, že to je rozumné?“ ztlumil Damon hlas. „Při jeho názorech na její... původ?“

„Copak to nevidíš? Je to skvělé. Ona ho okouzlila. Takhle smát jsem ho neslyšel od matčiny smrti.“ Najednou jsem byl jako opilý štěstím. Tohle bylo lepší než jakékoliv moje plány. Místo vymýšlení složitých intrik, jak otci zabránit, aby hledal upíry, otec prostě zjistí, že Katherine je člověk. Že nepřišla o svoje city. A vůbec mu neublíží, když s ní prohraje v kartách.

„Cože?“ zeptal se Damon. „Je to šílenec na lovu. Pár úsměvů na tom nic nezmění.“

Otec odhodil kartu a Katherine se zahihňala. Ztlumil jsem hlas. „Myslím, že když ji pozná, změní názor. Uvědomí si, že není nebezpečná.“

„Jsi blázen?“ sykl Damon a stiskl mi ruku. V jeho dechu byla cítit whisky. „Jestli otec zjistí, co je zač, bez milosti ji zabije! Jak můžeš vědět, jestli už něco neplánuje?“

V té chvíli se ozval Katherinin zvonivý výbuch smíchu. Otec zaklonil hlavu a chraplavým smíchem se k ní přidal. Zvedla oči od karet a my oba s Damonem ztichli. Podívala se na nás a zamrkala.

Ale protože jsme s Damonem stáli těsně vedle sebe, nebylo možné poznat, komu to bylo určeno.

21. kapitola

Příští den ráno Damon odjel se stručným vysvětlením, že pomáhá ve vojenském táboře. Nebyl jsem si jistý, jestli mám jeho omluvě věřit, ale bez jeho přítomnosti byl dům rozhodně mnohem klidnější. Každý večer přicházela Katherine na partičku karet s otcem. Občas jsem se k ní přidal a hráli jsme dva proti jednomu.

Při hře Katherine vyprávěla otci příběhy ze své minulosti: o lodní společnosti svého táty; o své italské matce i o Wheatovi, skotském teriérovi, kterého měla jako malá. Zajímalo by mě, jestli něco z toho byla pravda, nebo jestli si jen chtěla hrát na moderní Šeherezádu, zamotat otci hlavu a nakonec ho přesvědčit, aby ji ušetřil.

Katherine vždycky zahrála divadlo, jak se vrací do domu pro hosty, a pro mě pak bylo utrpením čekat, než otec odejde do postele. Teprve pak jsem mohl jít za ní. Se mnou nikdy nemluvila o své minulosti - nebo o svých plánech. Nikdy mi neřekla, jak získává potravu. A já se neptal. Nechtěl jsem to vědět. Bylo mnohem jednodušší předstírat, že je to normální děvče.

Jednou odpoledne, když otec odjel do města probrat s Cartwrightovými nějaké obchodní záležitosti, jsme se s Katherine rozhodli, že místo několika ukradených hodin v noci spolu strávíme celý zbytek dne. Podle vysokých teplot a odpoledních bouřek by nikdo nehádal, že už je skoro říjen. V létě jsem se vůbec nechodil koupat, a tak jsem se nemohl dočkat, až na kůži ucítím chladnou rybniční vodu - a Katherine v náruči za denního světla. Okamžitě jsem se svlékl a skočil do vody.

„Necákej!“ zaječela Katherine. Nadzvedla si prostou modrou sukni ke kotníkům a opatrně vykročila blíž k vodě. Mušelínové střevíce si už předtím zula pod vrbou, a já se nemohl vynadívat na její útlé bílé kotníky.

„Pojď! Voda je skvělá!“ křičel jsem, i když mi drkotaly zuby.

Katherine se po špičkách blížila ke břehu rybníku, až se nakonec zastavila na blátivém pruhu mezi trávou a vodou. „Je to špinavý.“ Nakrčila nos a zakryla si oči před sluncem.

„Proto musíš jít do vody. Aby sis umyla bláto,“ řekl jsem a cákl na ni. Několik kapek přistálo na živůtku šatů a mým tělem projela touha. Potopil jsem se, abych si zchladil hlavu.

„Přece se nebojíš malého cáknutí,“ zavolal jsem, když jsem se vynořil. Na ramena mi kapala voda z vlasů. „Nebo mám říkat, že se nebojíš cákajícího Stefana?“ Cítil jsem se trochu komicky, protože taková slova nezněla z mých úst moc inteligentně. Přesto byla Katherine tak hodná, že se zasmála. Opatrně jsem se vyhnul kamenu na dně rybníka a šel k ní blíž. Pak jsem ji znovu pocákal.

„Ne!“ zavřískla Katherine, ale ani se nehnula, když jsem hned vylezl z rybníku, chytil ji kolem pasu a nesl ji do vody.

„Stefane! Přestaň!“ ječela a držela se mě kolem krku. „Aspoň mě nech svléknout si šaty!“

Okamžitě jsem ji pustil. Zvedla ruce nad hlavu a svlékání šatů nechala na mně. A pak tam najednou stála jen v krátké bílé košili. Úžasem jsem zalapal po dechu. Jasně že jsem její tělo už viděl, ale vždycky to bylo ve stínu a polotmě. Teď se jí na ramenou odráželo slunce a křivka jejího břicha byla zase tak krásná, a já si znovu, snad již po miliónté, uvědomil, jak moc jsem zamilovaný.

Katherine se potopila a vynořila se těsně vedle mě. „Teď se ti pomstím!“ Sehnula se a vší silou na mě cákla studenou vodu.

„Kdybys nebyla tak krásná, oplatil bych ti to,“ řekl jsem, přitáhl ji k sobě a políbil. „Uvidí nás sousedé a prozradí to,“ zamumlala Katherine.

„Jen ať mluví,“ zašeptal jsem. „Chci, aby všichni věděli, jak moc tě miluju.“ Katherine mě prudce políbila s takovou vášní jako nikdy dřív. Nadechl jsem se. Cítil jsem tak obrovskou touhu, že jsem musel couvnout. Tolik jsem miloval Katherine, až to bolelo; nemohl jsem dýchat, nemohl jsem mluvit, nemohl jsem myslet. Moje touha mě neskutečně přesahovala a já se bál a současně byl šťastný, když jsem měl jít tam, kam mě vedla.

Rozechvěle jsem se nadechl a pohlédl na oblohu. Nakupily se na ní bouřkové mraky a zakryly nebe, které bylo ještě před chvílí blankytně modré. „Měli bychom jít,“ řekl jsem a vyrazil ke břehu.

Jakmile jsme se dostali na suchou zem, v dálce zahřmělo.

„Ta bouřka přišla strašně rychle,“ poznamenala Katherine, když si ždímala vlasy. Vůbec nevypadala rozpačitě, i když její mokrá bílá košile naprosto nic nezakrývala. Takhle skromně oblečená mi připadala mnohem zakázanější a smyslnější, než kdyby byla úplně nahá. „Jako by to bylo znamení, že máme náš vztah ukončit.“ Její hlas zněl škádlivě, ale já cítil, jak mi po zádech přeběhl mráz.

„Ne,“ vykřikl jsem hlasitě, abych si vrátil sebedůvěru.

„Jen si tě dobírám!“ Katherine mě políbila na tvář a pak se sehnula pro šaty. Schovala se za vrbu a já si zatím natáhl kalhoty a oblékl košili.

Za chvíli se Katherine vynořila zpoza stromu. Bavlněné šaty obepínaly každou její křivku a mokré prameny vlasů se jí přilepily na záda. Její pokožka měla namodralý odstín.

Položil jsem na ni ruce a rázně jí třel paže, abych ji zahřál, ačkoliv jsem věděl, že to není možné.

„Chci ti něco říct,“ oznámila mi Katherine a obrátila obličej k nebi.

„Co?“ zeptal jsem se.

„Bylo by mi potěšením jít s tebou na ples Zakladatelů,“ prohlásila a pak, než jsem ji mohl znovu políbit, se mi vytrhla z objetí a rozběhla se k domku pro hosty.

22. kapitola

Týden, v kterém se měl konat ples Zakladatelů, přinesl studené počasí, jež se usadilo v Mystic Falls a odmítalo je opustit. V poledne chodily dámy po městě ve vlněných kabátech a šátcích, obloha večer byla plná mraků a bez hvězd. Brzký mráz dělal starosti sedlákům. Přesto neodradil lidi, kteří se kvůli plesu sjížděli do města až z Atlanty. Hotel byl obsazený a pár dní před událostí byla všude skoro karnevalová atmosféra.

Damon se vrátil do Veritas. Jeho záhadný pobyt u armády skončil. Neprozradil jsem mu, že půjdu s Katherine na ples Zakladatelů, a on se neptal. Místo toho jsem si našel práci. Cítil jsem se jako znovuzrozený, protože jsem měl převzít Veritas. Chtěl jsem otci dokázat, že to s naším statkem, se svou dospělostí a svým místem ve světě myslím vážně. Naložil na mě víc zodpovědnosti, nechal mě vést účetní knihy, a dokonce mě povzbuzoval, abych jel s Robertem do Richmondu a navštívil aukci se zvířaty. Představoval jsem si svůj život za deset let. Povedu Veritas a Katherine bude dohlížet na dům, pořádat večírky a občas hrát karty s otcem.

Ten večer, kdy se konal ples, zaklepal na moje dveře Alfred.

„Pane? Budete potřebovat moji pomoc?“ zeptal se, když jsem otevřel.

Podíval jsem se na svůj odraz v zrcadle. Měl jsem na sobě černý kabát se šosy a kravatu a vlasy sčesané dozadu. Vypadal jsem starší a sebevědomější.

Alfred sledoval můj pohled. „Vypadáte elegantně, pane,“ připustil.

„Díky. Můžeme vyrazit,“ odpověděl jsem. Srdce mi poskakovalo vzrušením. Včera v noci mě Katherine doslova mučila. Vůbec mi neprozradila, co si vezme na sebe. Nemohl jsem se dočkat, až ji uvidím. Věděl jsem, že bude nejkrásnější dívkou na plese. A co je nejdůležitější, bude patřit mně.

Sešel jsem ze schodů. Ulevilo se mi, protože Damon nebyl k nalezení. Byl bych rád věděl, jestli na ples Zakladatelů přijde s některým ze svých kamarádů z armády, nebo možná s nějakou dívkou z města. V poslední době byl pořád pryč. Nemohli jsme ho najít ani ráno, ani večer v krčmě.

Venku se ozval klapot koňských kopyt. Nastoupil jsem do čekajícího kočáru, a ten se rozjel k domku pro hosty.

Podíval jsem se z okýnka a uviděl Katherine a Emily, které čekaly přede dveřmi. Emily si oblékla prosté šaty z černého hedvábí, ale Katherine...

Musel jsem se pevně přitisknout k sedadlu, abych z jedoucího kočáru nevyskočil. Měla na sobě smaragdově zelené šaty stažené v pase, které jí volně splývaly kolem boků. Živůtek s hlubokým výstřihem ji těsně obepínal a ukazoval její krémově bílou pokožku. Vlasy si vyčesala nahoru, takže odhalovala svůj nádherný labutí krk.

Ve stejnou chvíli, kdy Alfred zatáhl za otěže, jsem otevřel dveře kočáru, vyskočil ven a zeširoka se usmál. Katherine se mi zadívala do očí.

„Stefane!“ vydechla, lehce nadzvedla sukni a sestoupila po schodech.

„Katherine.“ Něžně jsem ji políbil na tvář a pak jí nabídl rámě. Společně jsme se otočili a vykročili ke kočáru, kde u otevřených dveří čekal Alfred.

Cesta do Mystic Falls byla plná neznámých kočárů všech tvarů a velikostí, které mířily ke statku Lockwoodových na druhém konci města. Byl jsem plný očekávání. Dnes jsem poprvé doprovázel děvče na ples. V minulých letech jsem většinu večera obvykle trávil hraním pokeru se svými přáteli. Pokaždé se přihodila nějaká nepříjemnost. Loni se Matthew Hartnett opil whisky a nešťastnou náhodou vypráhl koně z kočáru svých rodičů. Přede dvěma roky se Nathan Layman dostal do pěstního zápasu s Grantem Vanderbiltem a oba skončili se zlomenými nosy.

Pomalu jsme mířili k domu a nakonec dorazili na příjezdovou cestu. Alfred zastavil koně a pustil nás ven. Propletli jsme si s Katherine prsty, vešli otevřenými dveřmi do domu a zamířili do jídelny.

Z místnosti s vysokým stropem vyklidili všechen nábytek a světlo svíček vrhalo na stěny tajemné světlo. Kapela v rohu hrála irské rejdováky, i když bylo ještě dost brzy. Stiskl jsem Katherine ruku a ona se na mě usmála.

„Stefane!“ Otočil jsem se a uviděl pana a paní Cartwrightovy. Okamžitě jsem pustil Katherininu ruku.

Paní Cartwrightová měla červené oči a od našeho posledního setkání se proměnila. Byla kost a kůže. Pan Cartwright vypadal o deset let starší. Měl sněhobílé vlasy a při chůzi se opíral o vycházkovou hůl. Ani jednomu z nich nechyběl purpurový rozrazil - panu Cartwrightovi koukal svazeček z náprsní kapsy, paní Cartwrightová měla kytičku připnutou na klobouku. A oba byli oblečení v černém na znamení smutku.

„Pane a paní Cartwrightovi,“ řekl jsem a proviněním se mi sevřel žaludek. Po pravdě, skoro jsem zapomněl, že jsme byli s Rosalyn zasnoubení. „Rád vás vidím.“

„Mohl jsi nás vidět dřív, kdybys nás přišel navštívit,“ řekl pan Cartwright. Jeho pohled spočinul na Katherine a jen stěží mohl zakrýt opovržení v hlase. „Ale chápu, že i ty máš hluboký... smutek.“

„Já přijdu, když teď vím, že přijímáte hosty,“ řekl jsem nepřesvědčivě a škubl za límec, který mi byl najednou příliš těsný.

„Není třeba,“ odpověděla paní Cartwrightová ledově a sáhla si do rukávu pro kapesník.

Katherine stiskla paní Cartwrightové ruku. Ta sklopila hlavu a na její tváři se objevil vyděšený výraz. Najednou mě přepadly obavy a já bojoval s pokušením stoupnout si mezi ně a chránit Katherine před jejich hněvem.

Ale pak se Katherine usmála a oba Cartwrightovi jí překvapivě úsměv oplatili. „Pane a paní Cartwrightovi, je mi tak líto, co se vám stalo,“ řekla vřele a dívala se jim do očí. „Přišla jsem o rodiče při obléhání Atlanty, a tak vím, jak to je těžké. Rosalyn jsem moc neznala, ale vím určitě, že na ni nikdy nezapomenete.“

Paní Cartwrightová se hlasitě vysmrkala a oči jí zalily slzy. „Děkuju, drahoušku,“ pronesla dojatě.

Pan Cartwright pohladil svou ženu po zádech. „Ano, děkujeme vám.“ Otočil se ke mně a pohrdání, které měl ještě před chvílí v očích, vystřídal soucit. „Prosím, postarejte se o Stefana. Vím, že se trápí.“

Manželé se přidali k davu a Katherine se usmála.

Ohromeně jsem zalapal po dechu. „Tys je k tomu donutila?“ zeptal jsem se. Slova mi zhořkla v ústech.

„Ne!“ Katherine si položila ruku na srdce. „To dokázala stará dobrá staromódní vlídnost. Pojďme si zatancovat,“ řekla a táhla mě k tanečnímu sálu. Na tanečním parketě byl naštěstí nával a místnost byla špatně osvětlená, takže bylo skoro nemožné rozpoznat jednotlivé lidi. Ze stropu visely květinové girlandy a mramorová podlaha se leskla. Vzduch byl horký a nedýchatelný. Cítili jsme stovky různých parfémů.

Položil jsem Katherine ruku na rameno a snažil se uvolnit při valčíku. Ale pořád jsem se cítil nesvůj. Rozhovor s Cartwrightovými otřásl mým svědomím. Měl jsem pocit, že jsem nevěrný památce Rosalyn i Damonovi. Zradil jsem ho, když jsem mu neřekl, že půjdu s Katherine na ples? Bylo špatné, že mě těšila jeho dlouhá nepřítomnost?

Hudba utichla, a zatímco si ženy upravovaly šaty a pak znovu stiskly ruce svých partnerů, vykročil jsem se ke stolu s občerstvením.

„Jsi v pořádku, Stefane?“ zeptala se Katherine, která se vydala za mnou. Na čele se jí objevily starostlivé vrásky.

Přikývl jsem a dál pokračoval v chůzi. „Mám jen žízeň,“ zalhal jsem.

„Já taky.“ Nabíral jsem tmavě červený punč do sklenice a Katherine nedočkavě čekala.

Podal jsem jí skleničku a díval se, jak se zhluboka napila. Zajímalo by mě, jestli takhle vypadá, když pije krev. Položila sklenici na stůl a kolem rtů jí zůstal červený proužek po nápoji. Nemohl jsem si pomoct a ukazováčkem jí utřel kapku vedle krásně tvarovaných úst. Pak jsem si prst strčil do pusy. Chutnal sladkokysele.

„Jsi určitě v pořádku?“ zeptala se znovu Katherine.

„Dělám si starosti o Damona,“ přiznal jsem a nalil punč do své sklenice.

„Ale proč?“ chtěla vědět Katherine. Na tváři se jí objevil skutečně zmatený výraz.

„Kvůli tobě,“ řekl jsem prostě.

Katherine mi vzala skleničku a odvedla mě od stolu s občerstvením. „Je jako můj bratr,“ řekla a položila mi na čelo ledové prsty. „A já jsem jako jeho mladší sestra. To přece vis. “

„Ale co celý ten čas, kdy jsem se necítil dobře? Když jste byli spolu? Vypadalo to...“

„Vypadalo to, že potřebuju přítele,“ řekla Katherine pevně. „Damon rád flirtuje. Nechce se na nikoho vázat a já se nechci vázat na něj. Ty jsi moje láska a Damon je můj bratr.“

V šeru kolem nás kroužily páry, podupávaly v rytmu hudby a vesele se smály vlastním vtipům. Všichni vypadali naprosto bezstarostně. Určitě se museli bát napadení a války a žalu, ale přesto se smáli a tancovali. Proč bych nemohl i já? Proč jsem o sobě musel pořád pochybovat? Pohlédl jsem na Katherine. Z vyčesaných vlasů se jí uvolnil jeden tmavý pramen. Zastrčil jsem jí ho za ucho a přitom si mezi prsty vychutnal jeho hedvábnou měkkost. Projela mnou touha, a když jsem se díval do jejích hlubokých hnědých očí, zmizely všechny pocity viny.

„Zatancujeme si?“ zeptala se Katherine, vzala moji ruku a přitiskla si ji na tvář.

Davem tanečníků jsem zahlédl otce, pana Cartwrighta a ostatní Zakladatele, jak si rozčileně šeptají v rohu místnosti.

„Ne,“ zašeptal jsem chraplavě. „Pojďme domů.“

Popadl jsem Katherine za rameno a obešli jsme taneční parket, až jsme se dostali ke kuchyni, kde služebnictvo horlivě připravovalo občerstvení. Ruku v ruce jsme prošli kuchyní - k velkému překvapení služebných - a vyšli zadním vchodem domu.

Rozběhli jsme se do noci a nestarali se o chladný vzduch, o výbuchy smíchu v domě ani o skutečnost, že jsme právě utekli ze společenské události sezóny.

Kočár stál nedaleko stáje Lockwoodových. Nebylo pochyb, že Alfred hraje s ostatními sluhy kostky.

„Po vás, moje paní,“ řekl jsem, chytil Katherine za pas a zvedl ji na místo pro pasažéry. Sám jsem se usadil na sedadlo pro kočího a práskl bičem. Koně se okamžitě vydali na cestu k domovu.

Zazubil jsem se na Katherine. Měli jsme před sebou celý volný večer a byli jsme jako opilí. Žádné plížení do domku pro hosty. Žádné vyhýbání služebnictvu. Jen hodiny nerušeného štěstí.

„Miluju tě!“ zařval jsem, ale jakmile jsem ta slova vypustil z úst, sebral je vítr. Představil jsem si, jak letí ve větru a vznášejí se nad celým světem, dokud se o mé lásce nedovědí všichni lidé ve všech městech.

Katherine si stoupla v kočáru a vlasy jí divoce vlály kolem obličeje. „Já tě taky miluju!“ zavolala a pak se smíchem dopadla na sedadlo.

Když jsme dorazili k domku pro hosty, byli jsme oba zpocení a měli rudé tváře. Jakmile jsme se dostali do Katherininých pokojů, přemohla mě touha, stáhl jsem šaty z její štíhlé postavy a jemně se dotkl zuby jejího krku.

„Co to děláš?“ Ustoupila a ostře se na mě podívala.

„Jen jsem...“ Co jsem to vlastně dělal? Hrál divadlo? Pokoušel se zjistit, jak by to vypadalo, kdybychom byli s Katherine stejní? „Asi jsem chtěl vědět, jak se cítíš, když...“

Katherine se kousla do rtu. „Možná na to jednou přijdeš, můj nevinný, sladký Stefane.“ Lehla si na postel a rozprostřela vlasy na sněhově bílém polštáři. „Ale teď jsi to jediné, co chci.“

Lehl jsem si vedle ní a ukazováčkem jí přejížděl po oblé bradě. Pak jsem přitiskl svoje rty na její. Polibek byl tak jemný, že jsem cítil její vůni a svoji stoupající sílu, která byla větší než my oba. Objevovali jsme svoje těla, jako kdyby to bylo poprvé. V tlumeném světle jejího pokoje jsem nikdy nevěděl, kde končí realita a kde začínají moje sny. Neexistoval žádný pocit studu, žádná budoucnost, jen vášeň a touha a pocit nebezpečí, který byl tajemný, nádherný a pohlcující.

Té noci jsem Katherine dovolil, aby mě úplně pohltila. Patřil jsem jen jí. Rád bych jí nabídl svůj krk, kdyby to znamenalo, že spolu zůstaneme v objetí až do konce věků.

23. kapitola

I tahle vášnivá noc skončila, a já upadl do hlubokého, bezesného spánku. Ale moje mysl i tělo byly rázem vzhůru, když jsem uslyšel ostrý zvuk. „Vrahové!“

„Zabijáci!“

„Ďáblové!“

Skandované výkřiky přicházely otevřeným oknem. Přiskočil jsem k němu a otevřel okenice. Venku za potokem jsem uviděl záblesky ohně a dokonce zaslechl výstřely z pušek. Pohybovala se tam skupina tmavých siluet a jako hejno kobylek mířila k poli s bavlnou.

„Upíři! Zabijáci!“

V rozzlobeném hukotu davu jsem začal rozeznávat víc a víc slov. Muselo tam být nejmíň padesát mužů. Padesát opilých, naštvaných mužů, toužících po zabije-ní. Popadl jsem Katherine za rameno a prudce s ní zatřásl.

„Vstávej!“ zašeptal jsem naléhavě.

Trhla sebou a posadila se. Bělmo jejích očí vypadalo obrovské a pod očima měla stíny. „Co se děje? Je všechno v pořádku?“ Ruka jí vyletěla k náhrdelníku.

„Ne, nic není v pořádku,“ šeptl jsem. „Venku je skupina nějakých lidí. Hledají upíry. Teď jsou na hlavní cestě.“ ukázal jsem z okna.

Jekot a výkřiky se přibližovaly. Nocí vzplanul požár a plameny šlehaly k obloze jako rudé dýky. Projel mnou strach. Tohle se nemělo stát - ještě ne.

Katherine vyskočila z postele, bílé tělo zabalila do pokrývky a s bouchnutím zavřela okenice. „Tvůj otec,“ řekla tvrdě.

Zavrtěl jsem hlavou. To nemůže být pravda. „Bylo to naplánované na příští týden a otec není z těch, kdo mění plány.“

„Stefane!“ vykřikla prudce Katherine. „Slíbil jsi, že něco uděláš. Musíš to zastavit. Tihle muži nevědí, s čím bojují, a netuší, jak to je nebezpečné. Jestli budou pokračovat, bude hodně zraněných lidí.“

„Nebezpečné?“ zeptal jsem se a třel si spánky. Najednou mě hrozně rozbolela hlava. Křik teď nebyl tak hlasitý, jako by dav ukázněně postupoval dopředu - nebo se třeba rozprchl. Uvažoval jsem, jestli to je akce způsobená alkoholovým opojením a odhodláním, nebo zda jde o plánovaný a zásadní útok na upíry.

„Ne díky mně, ale díky tomu, kdo má na svědomí všechny ty mrtvé.“ Katherine se mi podívala do očí. „Kdyby lidé z města věděli, co je pro ně bezpečné, co je nejlepší, tak by s tím slíděním přestali. Nechali by to na nás. Nechali by nás najít toho, kdo za vším stojí.“

Sedl jsem si na kraj postele, položil si lokty na kolena a vystrašeně zíral na dřevěnou podlahu, jako kdybych tam mohl najít odpověď. Nějaký způsob, jak zastavit to, co se právě dělo.

Katherine vzala do dlaní moji tvář. „Jsem ti vydaná na milost. Potřebuju, abys mě chránil. Prosím, Stefane.“

„Já vím, Katherine!“ řekl jsem napůl hystericky. „Ale co když už je příliš pozdě? Vytvořili pátrací skupinu, mají své tipy, a dokonce vymysleli přístroj na vyhledávání upírů.“

„Cože?“ vyskočila Katherine. „Přístroj? To jsi mi ne-řekl,“ vykřikla. V jejím hlase jsem slyšel obvinění.

Když jsem jí popisoval Jonathanův vynález, připadalo mi, že mám na hrudi těžký kámen. Jak je možné, že jsem se jí o tom zapomněl zmínit? Odpustí mi to vůbec někdy?

„Jonathan Gilbert.“ Katherinina tvář se zkroutila opovržením. „Takže ten blázen si myslí, že na nás může pořádat hon? Jako na zvířata?“

Odtáhl jsem se. Bylo to poprvé, co jsem v jejím hlase slyšel takhle krutý tón.

„Promiň,“ řekla Katherine mnohem mírnějším hlasem, jako kdyby ucítila záchvěv strachu v mém srdci. „Promiň. Je to jen... Prostě si vůbec neumíš představit, jaké to je, když na tebe pořádají lov.“

„Připadá mi, že ty hlasy už nejsou tak slyšet.“ Vykoukl jsem skrz okenice. Dav se skutečně začal vzdalovat a z plamenů se staly roztřesené tečky v inkoustově černé noci. Zdálo se, že nebezpečí zmizelo.

Alespoň pro tuhle chvíli. Ale příští týden budou mít Jonathanův přístroj. Budou mít seznam upírů. A najdou je všechny, do jednoho.

„Díky bohu.“ Katherine padla na postel. Takhle bledou jsem ji ještě neviděl. Z oka jí vytryskla osamělá slza a dopadla na alabastrovou kůži. Natáhl jsem se, setřel ji ukazováčkem, a ten opatrně položil na jazyk. Byla to odezva toho, co jsem udělal na plese Zakladatelů. Olízl jsem prst a zjistil, že její slzy chutnají slaně. Jako lidské.

Přitáhl jsem ji k sobě a pevně ji objal. Dnes už nevím, jak dlouho jsme tam spolu seděli. Vstal jsem, teprve když se v oknech objevilo slabé ranní světlo.

„Katherine, já to zastavím. Až do smrti tě budu chránit. Přísahám.“

24. kapitola

25. září 1864

Říká se, že láska nad vším zvítězí. Ale může zvítězit nad otcovým přesvědčením, že Katherine a ti další zabijáci jsou démoni - ďáblové? Nepřeháním, když tvrdím, že Katherine je anděl. Zachránila mi život - i Anně. Otec se musí dovědět pravdu. Až ji bude znát, nebude moct popřít Katherininu laskavost. Je to moje povinnost, protože jako Salvátore musím stát za svým přesvědčením a za těmi, které miluji.

Nelze pochybovat, že teď je čas k činům. Byl jsem o tom přesvědčený každou buňkou svého těla. Přinutím otce pochopit pravdu. A s pravdou se dostaví i láska. To pátrání otec odvolá.

Tak přísahám na své jméno i na vlastní život.

Po zbytek dne jsem seděl u psacího stolu ve svém pokoji a zíral do prázdného zápisníku. Přemýšlel jsem, co udělám. Jestli se otec dozví, že Katherine je upír, odvolá tu honitbu. Musí. Viděl jsem, jak se s Katherine směje a snaží se ji zaujmout vyprávěním příběhů z dob svého dětství a klučičích lumpáren v Itálii. Jednal s ní, jak by jednal s vlastní dcerou. Katherine mu dodala energii, jakou jsem u něj nikdy neviděl. Vrátila mu život.

Ale jak ho přesvědčím, když tak hluboce opovrhuje démony? Na druhou stranu, otec je rozumný. Logický. Možná pochopí, co mě už Katherine naučila: že ne všichni upíři jsou ďáblové. Chodí mezi námi, pláčou lidské slzy; všechno, co si přejí, je mít skutečný domov - a někoho, kdo by je miloval.

Nakonec jsem sebral odvahu, vstal jsem a s hlasitým klapnutím zavřel zápisník. Tohle nebyl úkol pro školáčka a já nepotřeboval poznámky, abych řekl, co mám na srdci. Byl jsem připraven promluvit si s otcem jako muž s mužem. Koneckonců, bylo mi skoro osmnáct a on mi chtěl předat Veritas.

Zhluboka jsem se nadechl, sešel po točitém schodišti, prošel ztichlým obývacím pokojem a prudce zaklepal na dveře otcovy pracovny.

„Dále!“ ozval se otcův tlumený hlas. Než jsem stačil vzít za kliku, rozlétly se dveře a on stál za nimi. Na sobě měl sako ušité na míru a větvičku rozrazilu v klopě.

Uvědomil jsem si, že mu tvář zdobí prošedivělé strniště a přivřené oči má podlité krví.

„Včera večer jsem tě neviděl na plese,“ pronesl, když mě vedl do pracovny. „Doufám, že ses nepřidal k tomu hlučnému, lehkomyslnému davu.“

„Ne,“ zavrtěl jsem prudce hlavou. Pocítil jsem špetku naděje. Znamená to snad, že otec už neplánuje ten útok?

„Dobře.“ Otec se posadil k dubovému psacímu stolu a zaklapl knihu vázanou v kůži. Pod ní jsem zahlédl složité nákresy a plánky města. Na některých domech, včetně lékárny, byly křížky. Ta špetka naděje okamžitě zmizela a místo ní přišel hrozný, ledový strach.

Otec sledoval můj pohled. „Jak vidíš, naše plány jsou mnohem promyšlenější, než měla ta hloupá skupinka opilců a malých kluků. Naštěstí je šerif Forbes se svým mužstvem zastavil. Nechceme, aby kdokoli z nich asistoval při našem skutečném a promyšleném útoku.“ Otec si povzdechl a dal prsty k sobě. „Žijeme v nebezpečné a nejisté době a naše činy tomu musejí odpovídat.“ Jeho tmavé oči na vteřinu dostaly mírnější výraz. „Chci se jen ujistit, že tvoje rozhodnutí jsou, přinejmenším, prozíravá.“ Nedodal k tomu „na rozdíl od Damona“, ale ani nemusel. Věděl jsem, že přesně tohle si myslí.

„Takže útok...“

„Uskuteční se příští týden, jak jsme plánovali.“

„A co ten kompas?“ zeptal jsem se, protože jsem si vzpomněl na rozhovor s Katherine.

Otec se usmál. „Ten funguje. Jonathan si s ním trošku pohrál.“

„Ach.“ Projela mnou vlna hrůzy. Jestli funguje, není pochyb o tom, že otec najde Katherine. „Jak to víš?“

Otec se znovu usmál a zabalil papíry. „Protože to vím,“ odpověděl prostě.

„Můžu si s tebou o něčem promluvit?“ zeptal jsem se. Doufal jsem, že z mého hlasu nebude znát nervozita. V duchu jsem uviděl Katherininu tvář a to mi dalo sílu podívat se otci do očí.

„Samozřejmě. Sedni si, Stefane,“ přikázal otec. Usadil jsem se v koženém křesle vedle polic s knihami. On se postavil a přešel k láhvi s brandy na stolku v rohu místnosti. Nalil jednu skleničku pro sebe, druhou pro mě.

Vzal jsem si ji, přiložil ke rtům a usrkl mrňavý, sotva postřehnutelný doušek nápoje. „Znepokojuje mě tvůj plán s upíry.“

„Jo? A pročpak to?“ Otec se opřel o opěradlo židle.

Znervózněl jsem a dal si velký lok brandy. „Vycházíme z předpokladu, že jsou to ďáblové, jak je popisují knihy. Ale co když to není pravda?“ zeptal jsem se. Přál jsem si, aby se mi otec podíval do očí.

Otec si odfrkl. „Máš pro takovéhle tvrzení nějaké důkazy?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Jasně že ne. Ale proč brát lidské řeči jako samozřejmost? Učil jsi nás něco jiného.“

Otec si povzdechl, došel ke stolku a nalil si další brandy. „Proč? Protože tito tvorové přišli z největších temnot pekla. Vědí, jak kontrolovat tvoji mysl, oklamat tvého ducha. Musíme je zničit.“

Podíval jsem se na jantarovou tekutinu ve skleničce. Byla stejně tmavá a temná jako moje myšlenky.

Otec si se mnou přiťukl. „Nemusím ti říkat, synku, že ti, co stojí při nich, ti, co zostudí svoji rodinu, budou taky zničeni.“

Po zádech mi přejel mráz, ale vydržel jsem jeho pohled. „Zničíte každého, kdo stojí na straně ďábla. Ale řekl bych, že není prozíravé považovat všechny upíry za ďábly jen proto, že se stali upíry. Vždycky jsi nás učil, že máme v každém vidět to dobré. Ve válce zemřelo tolik lidí a poslední, co tohle město potřebuje, jsou další nesmyslné vraždy,“ řekl jsem. Vzpomněl jsem si na vystrašený výraz Pearl a Anny tenkrát v lese. „Zakladatelé si musí svůj plán promyslet. Na příští schůzku půjdu s tebou. Vím, že jsem se neangažoval tak, jak bych měl, ale jsem připravený dostát svým povinnostem."

Otec se napřímil a položil hlavu na dřevěné opěradlo. Zavřel oči a masíroval si spánky. V této pozici zůstal po několik dlouhých minut.

Seděl jsem, všechny svaly těla napnuté, a čekal příval rozzlobených slov, která určitě z jeho úst uslyším. Sklíčeně jsem zíral do sklenice. Zklamal jsem. Zklamal jsem Katherine, Pearl i Annu. A sobě jsem nedokázal zajistit šťastnou budoucnost.

Konečně otec otevřel oči. K mému překvapení přikývl. „Myslím, že mám pár nápadů týkajících se naší záležitosti.“

Zaplavil mě pocit úlevy. Jako kdybych v parném letním dni skočil do rybníka. Má pár nápadů týkajících se naší záležitosti! Pro někoho by to moc neznamenalo, ale u mého paličatého otce to znamenalo všechno. Byla tu nějaká šance. Šance, že skončí slídění v temnotách. Šance, že ušetří Katherine. Šance pro mě a pro ni, že budeme spolu. Navždycky.

Otec zvedl skleničku. „Na rodinu.“

„Na rodinu,“ opakoval jsem.

Pak otec vypil zbytek obsahu své skleničky, což mě donutilo udělat totéž.

25. kapitola

Vykradl jsem se z domu, přeběhl trávník pokrytý rosou a zamířil k domku pro hosty. V žilách se mi rozlévalo vzrušení. Proklouzl jsem kolem Emily, která mi přidržela otevřené dveře, a vyběhl po schodech. Už jsem nepotřeboval svíčku, abych našel cestu ke Katherine. Byla v ložnici, měla na sobě prostou bavlněnou noční košili a bezmyšlenkovitě točila náhrdelníkem, který se leskl v měsíčním světle.

Čekal jsem, že radostně zatleská a že mi oplatí úsměv. Ale místo toho se Katherine vyprostila z mého objetí a položila krystal na noční stolek.

„Věděla jsem, že na tuhle práci jsi ten pravý,“ prohodila, aniž se na mě podívala.

„Lepší než Damon?“ zeptal jsem se. Nedokázal jsem se tomu ubránit.

Konečně se Katherine usmála. „Nesmíš se pořád srovnávat s Damonem.“ Přistoupila ke mně a políbila mě na tvář. Přitiskla se ke mně a já se roztřásl vzrušením. Pevně jsem ji objal. Skrz tenkou látku noční košile jsem hladil její záda.

Políbila mě na rty, pak na bradu, a pokračovala dolů do záhybu na krku. Zasténal jsem a přitáhl ji ještě blíž k sobě. Potřeboval jsem ji celou cítit na svém těle. Pak se mi zakousla do krku. Ucítil jsem její zuby ve své kůži, uvědomil si, jak mi pije krev, a vydal jsem přidušený povzdech plný bolesti a extáze. Měl jsem pocit, jakoby se mi do krku zapíchlo tisíc nožů. Přesto jsem ji ještě těsněji objal a čekal, až na kůži ucítím její rty. Chtěl jsem se úplně podvolit bolesti, která ji krmila.

Stejně tak najednou, jak mě kousla, se Katherine odtáhla. Oči měla jako v ohni a tvář celou zmučenou. Z koutku úst jí stékal pramínek krve a rty se jí zkroutily nesnesitelnou bolestí. „Rozrazil,“ vydechla, ustoupila dozadu a pak se v bolestech zhroutila na postel. „Cos to udělal?“

„Katherine!“ Položil jsem jí ruce na hruď, rty na ústa a zoufale se ji pokoušel vyléčit, stejně jako ona léčila mě tenkrát v lese. Ale ona mě odstrčila, svíjela se na posteli a tiskla si dlaně k ústům. Vypadalo to, že ji týrá nějaká neviditelná ruka. Z očí jí vytryskly slzy utrpení.

„Proč jsi to udělal?“ Katherine se chytila za krk, zavřela oči a pomalu, přerývaně dýchala. Měl jsem pocit, jako kdyby mi při každém jejím bolestivém výkřiku někdo vrážel do srdce malý kůl.

„Já ne! To otec!“ zavolal jsem, když se mi vybavily I události z toho večera. Moje brandy. Otec. On to věděl, i Dole se ozvala rána a pak dovnitř vpadl otec.

„Upír!“ zařval a zvedl nad hlavu zašpičatělý kůl. Katherine se v bolestech svíjela na zemi a ječela hlasem, jaký jsem u ní nikdy neslyšel.

„Otče!“ vykřikl jsem a zvedl ruce, když kopl do Katherine. Zasténala a začala proti němu kopat nohama a mávat rukama.

„Katherine!“ Padl jsem na kolena a pevněji sevřel do náruče. Vyjekla a oči se jí protočily, takže bylo vidět jen bělmo. V koutku úst ušpiněných od krve se jí objevila pěna jako u zvířete nakaženého vzteklinou. Hrůzou jsem zalapal po dechu a pustil ji. Její tělo dopadlo s nepříjemným žuchnutím na podlahu.

Uskočil jsem dozadu, posadil se na paty a jako v modlitbě zíral na strop. Nebyl jsem schopný se podívat ani na Katherine, ani na otce.

Otec probodl Katherine kůlem a ta znovu zakvílela vysokým hlasem. Prudce se vztyčila - pěnu u pusy, obnažené tesáky a divoký, nevidomý výraz v očích - a pak padla zpátky a začala sebou zmítat.

V krku jsem ucítil hořkost. Kdo to je, tahle zrůda?

Podíval jsem se na Katherine. Její tmavé kudrny se

lepily na zpocené čelo, zuby měla pokryté pěnou a celé tělo se třáslo. Vůbec jsem ji nepoznával.

„Přiveď šerifa Forbese. Řekni mu, že jsme našli upíra.“ Zůstal jsem stát ztuhlý hrůzou a nebyl schopný udělat jediný krok. Točila se mi hlava a myšlenky v ní zmateně vířily. Miloval jsem Katherine. Miloval jsem ji. Je to pravda? Tak proč jsem teď byl tímhle stvořením tolik znechucený?

„Nevychoval jsem své syny jako slabochy,“ zahučel otec a strčil mi do kapsy u košile rozrazil. „Teď už jdi!“ Můj dech se změnil v sípání. Vedro bylo najednou dusivé, nesnesitelné. Nemohl jsem dýchat, nemohl jsem myslet, nemohl jsem dělat nic. Jediné, co jsem věděl, bylo, že v téhle místnosti nevydržím už ani o vteřinu déle. Bez jediného ohlédnutí na otce nebo na upíra svíjejícího se na podlaze jsem utekl z domu. Bral jsem schody po třech a pak vyrazil k silnici.

26. kapitola

Nevím, jak dlouho jsem běžel. Byla jasná, chladná noc a srdce mi bušilo až v krku, který mi pořád krvácel. Zranění bylo teplé na omak a pokaždé, když jsem na ně položil ruku, jsem dostal závrať.

S každým krokem se mi v hlavě promítaly nové obrazy: Katherine a krvavá pěna kolem jejích úst; otec, jak nad ní stojí s kůlem. Vzpomínky se mi popletly, takže jsem si nebyl jistý, jestli ten ječící netvor na podlaze byla ta samá osoba, která do mě zakousla zuby, která se se mnou mazlila v rybníce, která mě pronásledovala ve snech i ve chvílích, kdy jsem byl vzhůru. Nekontrolovatelně jsem se roztřásl, ztratil rovnováhu a zakopl o spadlou větev. Přistál jsem v prachu na rukou a kolenou a opakovaně zvracel, dokud mi z úst nezmizela železitá chuť.

Katherine umírala. Otec mě nenáviděl. Nevěděl jsem, kdo jsem ani co mám dělat. Celý svět se obrátil vzhůru nohama, mně se točila hlava a cítil jsem slabost. Byl jsem si jistý, že je jedno, co udělám, protože vždycky způsobím zkázu. Byla to moje chyba. Všechno. Kdybych nelhal otci a neprozradil Katherinino tajemství...

Nadechl jsem se, postavil a pak se znovu rozběhl.

Náhle jsem v nose ucítil vůni rozrazilu, který jsem měl v kapse. Jeho sladká, zemitá vůně se rozlila celým mým tělem, vyčistila mi hlavu a naplnila moje končetiny novou energií. Na prašné cestě jsem zatočil doleva. Překvapilo mě, jaký směr jsem si vybral, ale poprvé v tomto týdnu jsem si byl jistý tím, co dělám.

Vpadl jsem do šerifovy kanceláře. Šerif Forbes tam seděl s nohama na stole a spal. V jedné z cel hlasitě chrápal městský opilec Jeremiah Black, který nejspíš vyspával noc strávenou v hostinci. Na dřevěné židli před celou tloukl špačky zástupce šerifa Noah.

„Upíři! Ve Veritas jsou upíři“ zaječel jsem. Šerif Forbes společně s Jeremiahem zpozorněli.

„Jdeme. Za mnou,“ vykřikl šerif Forbes a popadl hůl a mušketu. „Noahu!“ zařval. „Vezmi povoz a přijeď se Stefanem za mnou.“

„Ano, pane,“ řekl Noah, postavil se, sundal hůl pověšenou na stěně a podal mi ji. Ozval se pronikavý zvuk a já si uvědomil, že šerif Forbes zvoní na poplašný zvon před svou kanceláří. Znovu a znovu se ozýval jeho jasný kovový zvuk.

„Můžu vám pomoct? Prosím...“ mumlal Jeremiah s oběma rukama na mřížích. Noah zavrtěl hlavou a rychle proběhl budovou. Jeho boty přitom duněly na dřevěné podlaze. Šel jsem za ním, zastavil se a sledoval, jak spěšně zapřahá koně do dlouhého železného vozu.

„Dělej!“ vykřikl netrpělivě a popadl bič.

Skočil jsem na sedadlo vedle Noaha a díval se, jak práskl bičem a pobídl koně, kteří se šíleným tryskem rozběhli z kopce směrem do města. Venku před domy stáli lidé v nočních úborech a mnuli si oči. Někteří zapřahali koně do vozů a kočárů.

„Útok na Salvátorovu usedlost!“ volal Noah pořád dokola, až mu úplně selhal hlas. Věděl jsem, že bych mu měl pomoct. Ale nešlo to. Zatímco mi vítr šlehal do tváří, cítil jsem, jak mi srdce svírá strach. V dálce jsem slyšel klapot koňských kopyt a viděl, jak se otvírají dveře a další obyvatelé města v nočních úborech rychle popadají pušky, bajonety i jiné zbraně, které v tu chvíli našli. Když jsme projížděli městem, všiml jsem si, že dveře lékárny byly pevně zavřené. Jsou Anna s Pearl doma? Jestli ano, musím je varovat.

Ne. To slovo se mi vybavilo tak silně, jako kdyby mi ho do ucha zašeptal sám otec. Musel jsem se zachovat správně. Nejen kvůli sobě, ale i kvůli jménu Salvátore.

Jediní lidé, na kterých mi záleželo, byli otec a Damon. Kdyby se jim něco stalo...

„Útok na Salvátorovu usedlost!“ zakřičel jsem a hlas se mi zlomil.

„Útok na Salvátorovu usedlost!“ opakoval Noah. Jeho slova zněla jako ozvěna. Podíval jsem se na oblohu. Z měsíce zbýval jen malý kousek a mraky zakrývaly jeho záři. Ale když jsme vyjeli na kopec, uviděl jsem Veritas osvětlený jako ve dne a před ním shromážděnou asi stovku lidí. Mávali pochodněmi, stáli na schodech verandy a křičeli.

Pastor Collins se postavil na houpačku na verandě a vyvolával modlitby, několik lidí, kteří ho sledovali, pokleklo a začalo se modlit. Vedle něj byla Honoria Fellsová a každému, kdo poslouchal, vykládala o démonech a o pokání. Starý pan Robinson mával pochodní a vyhrožoval, že náš dům vypálí.

„Stefane!“ zavolala Honoria, když jsem seskočil z vozu dřív, než zastavil. „Na tvoji ochranu,“ řekla a nabídla mi větvičku rozrazilu.

„Promiňte,“ křičel jsem ochraptěle a tlačil se houfem, rozrážel ho lokty, utíkal k domku pro hosty a pak nahoru po schodech. Z pokojů se ozývaly rozzlobené hlasy.

„Já se o ni postarám. Odejdeme a už nikdy ani o jednom z nás neuslyšíte!“ Damonův hlas byl hluboký a zlověstný jako úder hromu.

„Nevděčníku!“ zaburácel otec a já uslyšel zlověstné křupnutí. Vyběhl jsem po schodech a uviděl Damona zhrouceného mezi dveřmi. Ze spánku mu crčela krev. Dveře praskly pod náporem jeho těla.

„Damone!“ vykřikl jsem a padl na kolena vedle svého bratra. Damon se pokoušel si stoupnout. Zahlédl jsem krev na jeho spánku a trhl jsem sebou. Otočil se ke mně a jeho oči vzplály zlostí.

Otec stál nad námi s kůlem v ruce. „Stefane, děkuju, žes zavolal šerifa. Udělal jsi správnou věc. Na rozdíl od tvého bratra.“ Otec se k němu otočil a já zalapal po dechu. Byl jsem si jistý, že ho znovu praští. Ale on místo toho natáhl ruku. „Vstávej, Damone.“

Damon otcovu ruku odstrčil. Zvedl se sám a hřbetem ruky si otřel krev.

„Damone, poslouchej mě,“ pokračoval otec a ignoroval výraz čiré nenávisti v jeho tváři. „Očaroval tě démon... ta Katherine. Ale teď zmizí a ty musíš přijmout to, co je správné. Já s tebou mám slitování, ale tihle lidé...“ ukázal na okno a rozhněvaný dav pod ním.

„Tak je nech, ať mě zabijí,“ sykl Damon, když vyrazil ze dveří. Prošel kolem mě, prudce do mě narazil ramenem a seběhl ze schodů.

Z místnosti se ozval srdcervoucí jekot.

„Šerife?“ zavolal otec a otevřel dveře do Katherinina pokoje. Zalapal jsem po dechu. Ležela tam Katherine, na obličeji kožený náhubek a bílé paže a nohy svázané.

„Je připravená,“ prohodil hrozivě šerif. „Odneseme ji do vozu a připíšeme na seznam. Gilbert se svým kompasem hledá další upíry. Do úsvitu zbavíme město téhle pohromy.“

Katherine na mě zírala se zoufalým, prosebným výrazem v očích. Ale co jsem mohl dělat? Pro mě byla ztracená.

Zamířil jsem ke schodům a utekl z domu.

27. kapitola

Vyběhl jsem ven na trávník. Všude kolem byl oheň a já si všiml, že z domků pro služebnictvo šlehají plameny. Zdálo se, že v tuhle chvíli je hlavní budova v bezpečí, ale kdo mohl říct, na jak dlouho? Viděl jsem záblesky ohně v lese a velkou skupinu, která se seběhla kolem policejního vozu. Ale jediné, co mě teď skutečně zajímalo, byl Damon. Musel jsem ho najít. Konečně jsem zahlédl postavu v modrém kabátu, která uháněla k rybníku. Otočil jsem se na patě a přes pole se rozběhl za ní.

„Stefane!“ Zaslechl jsem svoje jméno, zastavil se a divoce se rozhlížel kolem. „Tady!“ Otočil jsem se a uviděl Jonathana Gilberta. Měl divoký výraz, stál na kraji lesa, v jedné ruce držel luk a šípy a v druhé kompas. Jonathan se nevěřícně podíval na svůj vynález. „V lese je upír. Můj kompas tam ukazuje, ale potřebuju pomoc.“

„Jonathane!“ zasupěl jsem. „Já nemůžu... Musím najít...“

Najednou jsem v lese zahlédl bílý záblesk. Jonathan se obrátil a přiložil luk k rameni. „Kdo je tam?“ zavolal hlasem jasným jako zvon a okamžitě vystřelil šíp. Viděl jsem, jak obloukem zmizel ve tmě. Pak jsme zaslechli výkřik a po něm následovalo žuchnutí.

Jonathan vyrazil do lesa. Uslyšel jsem dlouhé, hluboké zasténání. „Jonathane!“ zavolal jsem divoce a zastavil se. Jonathan klečel nad postavou, která ležela tváří k zemi. Podíval se na mě a jeho oči byly plné slz.

„To je Pearl,“ řekl pomalu.

Pod ramenem měla zapíchnutý šíp, sténala a oči pod víčky jí těkaly sem tam.

„Pearl!“ řekl tentokrát rozhněvaně Jonathan a bezcitně vytrhl šíp. Zděšeně jsem se odvrátil. Na tohle jsem se dívat nechtěl.

Místo toho jsem se ze všech sil rozběhl k rybníku a doufal, že Damon tam pořád bude.

„Damone?“ zavolal jsem váhavě, když jsem přeskakoval kořeny stromů. Chvíli mi trvalo, než jsem si zvykl na šero a poměrný klid v lese. Zahlédl jsem postavu, která seděla na spadlé větvi. „Damone?“ vykřikl jsem tiše.

Postava se otočila a já polkl. Damonova tvář byla bledá a tmavé vlasy měl přilepené na čele. Kolem rány na spánku byla zaschlá krev a bělmo očí měl zakalené.

„Ty zbabělce,“ sykl a vytáhl z kapsy nůž.

„Ne.“ Zvedl jsem ruce nad hlavu a ustoupil o krok dozadu. „Neubližuj mi.“

„Neubližuj mi!“ napodobil mě vysokým hlasem. „Věděl jsem, že to nakonec otci řekneš. Netuším, proč ti Katherine důvěřovala a svěřila ti svoje tajemství. Proč věřila, že bys ji nikdy nezradil. Proč tě milovala.“ Při slově milovala se mu zlomil hlas a upustil nůž. Jeho tvář se zmučeně nakrabatila a už nevypadal nebezpečně ani nenávistně. Vypadal zničeně.

„Damone, ne. Ne. Ne.“ Opakoval jsem to slovo pořád dokola, protože jsem měl v hlavě zmatek. Katherine mě milovala? Vzpomněl jsem si na okamžiky, kdy mi položila ruce na ramena a zírala na mě. Ty mě musíš milovat, Stefane. Slib mi, že už navždycky budeme spolu. Máš moje srdce. Pokaždé jsem měl stejně bláznivý, opojný pocit, který mi proudil z končetin až do mozku. Udělal bych pro ni cokoliv. Ale teď, když jsem poznal její pravou tvář, jsem cítil jen hrůzu. „Ona mě nemilovala,“ řekl jsem nakonec. Ovládla moji mysl a přinutila mě ubližovat všem, které jsem miloval já. V hloubi duše jsem cítil nenávist a chtěl jsem s Katherine skoncovat.

Pak jsem se podíval na svého bratra.

Damon si položil hlavu do dlaní a díval se do země. Tehdy jsem pochopil: on Katherine miloval. Miloval ji přes, nebo právě pro její temnou stránku. Když jsem viděl Katherine s pěnou u pusy svázanou na podlaze, zvedl se mi žaludek. Ale Damonova láska byla skutečná. Damon ji tolik miloval, že přijal její upírskou podobu, místo aby předstíral, že neexistuje. A aby byl doopravdy šťastný, potřeboval být s ní. V tu chvíli jsem to pochopil. Musím zachránit Katherine, abych zachránil Damona.

Vzduch plný vůně střelného prachu naplnily v dálce nářek a pláč. „Damone. Damone.“ Stále s větší naléhavostí jsem opakoval jeho jméno. Zvedl hlavu a já v jeho očích uviděl slzy, které se chystaly vyhrknout. Od matčiny smrti jsem ho neviděl brečet.

„Pomůžu ti ji zachránit. Vím, že ji miluješ. Pomůžu ti.“ Opakoval jsem slovo pomůžu, jako kdyby to bylo nějaké zaklínadlo. Prosím, žadonil jsem v duchu, když jsem se podíval Damonovi do očí. Chvíli bylo ticho. Nakonec sotva postřehnutelně přikývl.

„Dobrá,“ souhlasil vyčerpaně, popadl mě za zápěstí a táhl ven z lesa.

28. kapitola

Teď musíme jednat,“ řekl Damon, když jsme došli k polím na kraji lesa. Půda v lese byla pokrytá kluzkým listím a nebyl tam slyšet jediný zvuk, dokonce ani žádné zvíře.

Posledních několik minut jsem zoufale uvažoval a snažil se vymyslet, jak Katherine zachráníme. Ale na nic jsem nepřišel. Mohli jsme jen doufat, že se strhne rvačka, my se pomodlíme za Pearl a Annu a soustředíme se na osvobození Katherine. Nic jiného nám nezbývalo.

„Jo,“ odpověděl jsem rozhodně, i když jsem se tak vůbec necítil. „Jsi připravený?“ Nečekal jsem na odpověď a vyrazil k hranicím lesa. Vedl mě slabý zvuk zběsilé střelby. Pak jsem uviděl obrysy usedlosti. Damon se držel po mém boku. Najednou z domku pro hosty vyšlehly plameny. Povzdechl jsem si, ale Damon se na mě jen podíval.

V té chvíli jsem uslyšel pronikavý hlas Jonathana Gilberta. „Našel jsem dalšího!“

Připlížil jsem se blíž k hranici lesa, a měl tak lepší výhled na Jonathana, který praštil Henrym z hostince o zadní část policejního vozu. Noah držel jednu jeho ruku, druhou svíral dalšího strážce, kterého jsem nepoznal. Jonathan podmračeně tiskl svůj kompas.

„Propíchněte ho!“ přikázal. Strážce se napřáhl a vrazil Henrymu bajonet doprostřed hrudi. Podíval jsem se na Damona. Oba jsme si uvědomili, že nesmíme plýtvat časem. Damon se kousl do rtu a já věděl, že v tom jedeme společně. I když jsme se často chovali úplně jinak, když to bylo třeba, mysleli jsme naprosto stejně. Možná že tohle - úzké spojení mezi bratry - nás může zachránit a může zachránit i Katherine.

„Upíři!“ zařval jsem z lesních houštin.

„Jednoho jsme našli! Pomozte nám!“ zavolal Damon.

Noah i druhý strážce okamžitě pustili Henryho a s napřaženými bajonety se rozběhli směrem k nám.

„Támhle!“ zafuněl Damon, když se k nám oba strážci přiblížili a ukázal dál do lesa. „Byl tam nějaký muž. Viděli jsme jen tmavý stín, ale pokusil se napadnout mého bratra.“

Na důkaz svého tvrzení přejel Damon po lepkavé krvavé cestičce, která mi stékala z krku na límec. Udiveně jsem na skvrnu položil ruku. Už jsem zapomněl, že mě Katherine kousla. Připadalo mi, že od té doby uplynuly věky.

Oba strážci se na sebe podívali a přikývli. „Neměli byste se tu potulovat beze zbraní. Máme nějaké ve voze,“ zavolal Noah, než zmizel v lese.

„Tak,“ řekl skoro bez dechu Damon. „Jdeme. A jestli mě podrazíš, tak tě zabiju,“ dodal a vyrazil k vozu. Poháněný adrenalinem jsem se vydal za ním.

Dorazili jsme k nehlídanému vozu. Zevnitř se ozývalo tiché naříkání. Damon kopnutím otevřel zadní část vozu a vyskočil nahoru. Následoval jsem ho, ale musel jsem si zakrýt nos. Pach ve voze byl nesnesitelný - směs krve, rozrazilu a kouře. V rozích se svíjela nějaká těla, ale protože byla tma, nepoznali jsme, jestli ty postavy jsou upíři, nebo lidé.

„Katherine!“ sykl Damon, sehnul se, a aby ji našel, osahával všechna těla.

„Stefane?“ ozval se slabý hlas v rohu a já se musel držet, abych neutekl, abych si tím směrem neuplivl, abych se nepodíval do jejích zpropadených očí a neřekl jí, že doufám, že dostala, co si zaslouží. „Damone?“ ozvalo se znovu.

„Katherine. Tady jsem,“ zašeptal Damon a razil si cestu na druhý konec vozu. Já zůstal stát na místě jako přilepený. Když si mé oči zvykly na šero, uviděl jsem věci strašnější, než jsem kdy viděl v nejhorších snech. Na podlaze leželo asi dvanáct těl. Poznal jsem pár lidí z města - Henryho, několik stálých návštěvníků krčmy, a dokonce i doktora Janese. Někteří byli probodnutí kůlem, jiní měli na puse náhubek, ruce a nohy svázané; další leželi zkroucení, jako kdyby už byli mrtví.

Ten pohled mě změnil, změnil všechno. Sundal jsem klobouk, padl na kolena a modlil se k Bohu - nebo ke komukoliv, kdo by mě vyslyšel - a prosil, aby je zachránil. Vzpomněl jsem si, jak Anna naříkala jako kotě, i na strach v očích Pearl. Ano, žít tady nemohli, ale jak mohl otec připustit tak kruté zacházení? Nikdo si nezaslouží takhle umřít, dokonce ani zrůdy. Proč by nestačilo prostě je vyhnat z města?

Damon si klekl a rychle se plazil dopředu. Katherine ležela na zádech, ruce a nohy svázané provazem. Provazy nejspíš natřeli rozrazilem, protože v místech, kde se dotýkaly kůže, měla hrozné spáleniny. Obličej jí přikrývala kožená maska a vlasy měla slepené zaschlou krví.

Couvl jsem. Nechtěl jsem se jí dotýkat ani se na ni jen dívat. Damon jí začal sundávat náhubek. Jakmile byla volná, nemohl jsem si nevšimnout jejích zubů, jejích tesáků, její pravé tváře. Takhle jsem ji ještě neviděl. Ale Damon se na ni díval jako v tranzu. Jemněji odhrnul vlasy z tváře a pomalu se k ní sehnul, aby ji políbil na rty.

„Děkuju,“ řekla Katherine prostě. Když jsem sledoval, jak Katherine hladila Damona po vlasech, jak jí Damon brečel na rameni, došlo mi, že tohle je pravá láska. Zatímco se dívali jeden druhému do očí, vytáhl jsem z kapsy nůž a pokusil se přeříznout provazy, kterými byla svázaná. Pracoval jsem pomalu a opatrně, protože jsem věděl, že každý další kontakt s provazy jí způsobí bolest.

„Pospěš si!“ zašeptal Damon, posadil se na paty a sledoval mě.

Osvobodil jsem jednu ruku, pak i druhou. Katherine si roztřeseně povzdechla a protáhla ramena nahoru a dolů, jako kdyby se chtěla přesvědčit, že pořád fungují.

„Pomoc!“ vykřikla bledá žena, kterou jsem neznal. Byla schoulená až úplně vzadu.

„My se vrátíme,“ zalhal jsem. Věděl jsem, že se nevrátíme. Damon a Katherine musí utéct a já... Já jim musím pomoct.

„Stefane?“ řekla Katherine slabě a pokusila se postavit. Damon k ní okamžitě přiskočil, aby podepřel její křehké tělo.

Právě v té chvíli jsem nedaleko vozu uslyšel dupot.

„Útěk!“ vykřikl jeden je strážců. „Potřebujeme pomoc. Vůz je otevřený!“

„Utíkejte!“ řekl jsem a postrčil Damona s Katherine opačným směrem, než byla stráž.

„Žádný útěk! Všechno je v pořádku!“ zavolal jsem do tmy. Doufal jsem, že mi lidé uvěří, když mě viděli, jak vyskakuji z vozu.

Zahlédl jsem výbuch střelného prachu ještě dřív, než jsem uslyšel výstřel. Nočním vzduchem se rozlehl hlasitý nářek, a po něm následoval další výstřel. Se srdcem v krku jsem oběhl vůz. Předem jsem věděl, co tam uvidím.

„Damone!“ vykřikl jsem. Ležel na zemi a z břicha mu tekla krev. Strhl jsem ze sebe košili a přiložil plátno na ránu, abych zastavil krvácení. Bylo mi jasné, že to je marné, ale přesto jsem mu držel látku na hrudi. „Brácho, nezavírej oči. Zůstaň se mnou.“

„Ne... Katherine. Zachraň ji...,“ zasípal Damon. Jeho hlava padla na vlhkou zem. S očima plnýma hrůzy jsem se podíval k lesu. K vozu pádili dva strážní a za nimi Jonathan Gilbert.

Stoupl jsem si a okamžitě jsem ucítil třaskavý, pronikavý, mučivý úder kulky. Padl jsem na svého bratra. Cítil jsem, že mi explodovala hruď, cítil jsem na těle chladný noční vzduch. Otevřel jsem oči, podíval se nahoru na měsíc, a pak všechno zčernalo.

29. kapitola

Když jsem příště otevřel oči, věděl jsem, že jsem mrtvý. Ale touhle smrtí nekončily moje noční můry s černou prázdnotou všude kolem. Ihned jsem ucítil vzdálený zápach požáru, uvědomoval jsem si tvrdou zem pod sebou i ruce položené podél těla. Necítil jsem bolest. Vůbec nic mě nebolelo. Černota mě obklopovala způsobem, který byl skoro uklidňující. Bylo tohle peklo? Jestli ano, vůbec se nepodobalo hrůze a chaosu z minulé noci. Bylo tu ticho a klid.

Nejistě jsem pohnul paží a překvapilo mě, když se moje ruka dotkla stébla. Posadil jsem se a s údivem zjistil, že mám pořád tělo, udivilo mě, že mě nic nebolí. Rozhlédl jsem se a zjistil, že se nevznáším v prázdnotě. Po mé levici byla stěna chatrče z hrubě otesaných klád. Kdybych přivřel oči, uviděl bych mezi prasklinami oblohu.

Někde jsem byl, ale kde? Ruka mi vyletěla k hrudi. Vzpomněl jsem si na výstřel a na to, jak moje tělo žuchlo na zem, jak do mě kopali a šťouchali holemi. Jak se mi zastavilo srdce, jak se ozval jásot, až nakonec všechno utichlo. Byl jsem mrtvý. Pak tedy...

„Haló?“ zavolal jsem ochraptěle.

„Stefane,“ ozval se ženský hlas. Ucítil jsem za zády nějakou ruku. Zjistil jsem, že mám na sobě prostou, vybledlou modrou bavlněnou košili a lněné kalhoty. Oblečení nebylo moje. Bylo sice staré, ale čisté. Pokusil jsem se vstát, ale malá, přesto překvapivě silná ruka mě za rameno přidržela na zemi. „Měl jsi dlouhou noc.“

Zamrkal jsem, a když si mé oči zvykly na světlo, uvědomil jsem si, že hlas patří Emily.

„Ty jsi živá,“ řekl jsem udiveně.

Zasmála se tichým, ospalým smíchem. „Tohle bych měla říct já tobě. Jak se cítíš?“ zeptala se a přiložila mi ke rtům plecháček s vodou.

Napil jsem se a studená tekutina mi ochladila hrdlo. Nikdy jsem neochutnal nic tak čistého, tak dobrého. Dotkl jsem se krku, do kterého mě kousla Katherine. Kousnutí zmizelo, byl úplně hladký. Rychle jsem škubl za košili a při tom utrhl několik knoflíků. Moje hruď byla jemná, bez jakékoliv stopy po zranění kulkou.

„Pořádně se napij,“ přikázala Emily, jako když matka mluví s dítětem.

„Damon?“ zeptal jsem se rychle.

„Je venku.“ Emily ukázala bradou ke dveřím. Sledoval jsem její pohled a uviděl nezřetelnou postavu, která seděla u vody. „Zotavuje se, stejně jako ty.“

„Ale jak...“

„Podívej se na svůj prsten.“ Emily mi poklepala na ruku. Na prsteníčku mi zářil kámen lapis lazuli zasazený ve stříbře. „Je to lék i ochrana. Katherine mi přikázala, abych ho pro tebe nechala udělat. Bylo to té noci, co tě poznamenala.“

„Poznamenala mě,“ opakoval jsem přihlouple, ještě jednou se dotkl krku a pak položil prsty na hladký kámen na prstenu.

„Poznamenala tě proto, že chtěla, abys byl jako ona. Už jsi skoro upír, Stefane. Už brzy dokončíš přeměnu,“ řekla, jako kdyby byla doktor, který pacientovi stanovil diagnózu a informoval ho o nevyléčitelné nemoci.

Přikývl jsem, jako bych rozuměl, co Emily říká, i když by zrovna tak mohla mluvit neznámým jazykem. Přeměnu?

„Kdo mě našel?“ zeptal jsem se na to, co mě zajímalo ze všeho nejmíň.

„Já. Když na tebe a tvého bratra vypálili, všichni utekli. Dům vyhořel. Umírali lidé. Nejen upíři.“ Emily potřásla hlavou. Ve tváři se jí zračila obrovská bolest. „Všechny upíry odnesli do kostela a tam je upálili.

Včetně ní,“ řekla Emily tak, že nebylo možné nepochopit, o kom mluví.

„Takže ona ze mě udělala upíra?“ zeptal jsem se a dotkl se znovu krku.

„Ano. Ale musíš se nakrmit, abys dokončil přeměnu. Tohle rozhodnutí je na tobě. Katherine měla moc ničit a zabíjet, ale svým obětem musela dát na výběr.“

„Ona zabila Rosalyn.“ Rázem jsem to věděl. Bylo to stejné, jako když jsem pochopil, že Damon miluje Katherine. Jako kdyby se zvedl mrak, který jen odhalil další temnotu.

„Ano, zabila,“ přikývla Emily s nevyzpytatelným výrazem. „Ale nemá to co dělat s tím, co se teď děje. Jestli se rozhodneš, můžeš se napít a dokončit přeměnu, nebo můžeš...

„Umřít?“

Emily přikývla.

Já se nechtěl napít. Nechtěl jsem v sobě mít Katherininu krev. Přál jsem si jen, abych se mohl vrátit o několik měsíců zpátky. Do doby, kdy jsem ještě neznal jméno Katherine Pierceové. Srdce se mi bolestně svíralo pro všechno, co jsem ztratil. Ale byl tu někdo, kdo mohl ztratit mnohem víc.

Emily mi pomohla na nohy, jako kdyby četla moje myšlenky. Byla drobná, ale silná. Postavil jsem se a nejistě vyšel ven.

„Damone!“ zavolal jsem. Damon se otočil a oči se mu blýskaly.

Ve vodě se odrážel vycházející měsíc a mezi stromy v dálce stoupal kouř. Ale v porovnání s nedávnými událostmi byla paseka tichá a klidná.

Damon mi neodpověděl. Než jsem si vůbec uvědomil, co dělám, došel jsem až k vodě. Skočil jsem do ní, aniž jsem se obtěžoval svlékáním šatů. Vynořil jsem se, abych se mohl pořádně nadechnout, ale uvnitř sebe jsem pořád cítil zlo a špínu.

Damon mě pozoroval ze břehu. „Kostel shořel. Katherine byla uvnitř,“ pronesl bezvýrazně.

„Ano.“ Necítil jsem ani zadostiučinění, ani smutek. Cítil jsem jen hlubokou, hlubokou lítost. Kvůli sobě, kvůli Damonovi, kvůli Rosalyn, kvůli všem, kteří uvízli v téhle síti zkázy. Otec měl pravdu. Na zemi žili démoni, a kdo s nimi nebude bojovat, stane se jedním z nich.

„Už víš, co jsme zač?“ zeptal se Damon hořce.

Zavřeli jsme oči, a já okamžitě věděl, že nechci žít jako Katherine. Nechtěl jsem vidět slunce jen pod ochranou prstenu na své ruce. Nechtěl jsem už napořád vidět lidské krky jen jako příležitost svého dalšího krmení. Nechtěl jsem žít navěky.

Potopil jsem se pod hladinu a otevřel oči. Rybník byl temný a studený, stejně jako chatrč. Jestli takhle vypadala smrt, nebylo to špatné. Byl tu klid. Ticho. Chyběla tu vášeň, ale i nebezpečí.

Vynořil jsem se a odhodil vlasy z obličeje. Půjčené šaty mi visely z mokrých ramen. I když jsem věděl, jaký je můj osud, cítil jsem se dost živý. „Tak já tedy umřu.“

Damon přikývl. Oči měl bezvýrazné a lhostejné. „Bez Katherine to není žádný život.“

Vylezl jsem z vody a objal ho. Jeho tělo mi připadalo teplé a skutečné. Damon mi rychle objetí oplatil a znovu přitáhl kolena k sobě. Oči upřel na nějaký bod daleko od břehu rybníka.

„Já to udělám,“ řekl Damon, vstal a zamířil k lomu. Sledoval jsem jeho vzdalující se záda a vzpomněl si na dobu, kdy mi bylo asi osm nebo devět let a chodili jsme s otcem na lov. Bylo to krátce po matčině smrti. Damon se zajímal o dovádění s kamarády, jako například o hazardní hry a jízdu na koních, a já se přilepil na otce. Jednou mě otec vzal do lesa, aby mě rozveselil. Měli jsme s sebou i své pušky.

Víc než hodinu jsme strávili stopováním jelena. Oba jsme zacházeli pořád hlouběji do porostu a sledovali každý pohyb zvířete. Nakonec jsme došli na místo, odkud jsme viděli, jak se jelen sehnul a začal okusovat keřík.

„Střílej,“ zašeptal otec a přiložil mi pušku k rameni. Nespustil jsem z jelena oči a nahmatal kohoutek. Celý jsem se roztřásl. Ale ve chvíli, kdy jsem zmáčkl spoušť, vběhl mi do rány malý koloušek. Jelen se dal na útěk a kulka trefila koloucha do břicha. Vratké nohy se pod ním podlomily a on spadl na zem.

Chtěl jsem se k němu rozběhnout a pomoct mu, ale otec mě chytil za rameno a zastavil mě.

„Zvířata vědí, kdy je čas umřít. Aspoň mu na to dopřej klid,“ řekl otec a násilím mě vlekl pryč. Chtělo se mi brečet, ale on byl neústupný. Teď, když jsem sledoval Damona, jsem to pochopil. S ním to bylo stejné.

„Sbohem, brácho,“ zašeptal jsem.

30. kapitola

Damon chtěl umřít sám a já měl ještě nějakou práci, kterou jsem musel dokončit. Opustil jsem lom a vyrazil k našemu domu. V lese to bylo cítit kouřem a opadávajícím listím. Šustilo mi pod obnošenými botami a já si vzpomněl na časy, kdy jsme si tu jako děti hrávali s Damonem na schovávanou. Zajímalo by mě, jestli něčeho lituje, nebo cítí stejnou prázdnotu jako já. Uvažoval jsem, jestli se v naší současné podobě setkáme v nebi.

Vydal jsem se směrem k usedlosti. Domek pro hosty vyhořel a jeho obnažené trámy připomínaly kostlivce. Několik soch u bludiště se rozbilo a na dříve svěžím trávníku ležely pochodně a sutiny. Ale na verandě hlavní budovy svítila lampa a pod krytým přístřeškem stála připravená bryčka.

Při obcházení zadního traktu domu jsem zaslechl hlasy, které přicházely z verandy. Okamžitě jsem se přikrčil za živý plot. Krytý listím jsem se po kolenou plížil podél zdi, až jsem se dostal ke klenutému oknu, které vedlo na verandu. Nakoukl jsem dovnitř a zahlédl otcův obrys. Místnost slabě osvětlovala jediná svíčka a já si uvědomil, že Alfred není na svém obvyklém místě u dveří připravený uvítat hosty. Přemýšlel jsem, jestli zabili některého ze sluhů.

„Ještě brandy, Jonathane? Ochucené rozrazilem. Ne, že bychom se museli něčeho obávat,“ řekl otec směrem ke dveřím.

„Díky, Giuseppe. A děkuju ti, žes mě u sebe nechal. Vidím, že toho máš hodně na srdci,“ odpověděl zasmušile Jonathan, který čekal na skleničku. Ve tváři měl znepokojený výraz a já s ním soucítil. Poznal hroznou pravdu o Pearl.

„Ano. Děkuju,“ odpověděl otec a zahnal vzpomínky.

„Ale je důležité, abychom ukončili tuhle smutnou kapitolu v historii našeho města. Je to jediná věc, kterou chci udělat pro své syny. V žádném případě nechci, aby se na Salvátorovy vzpomínalo jako na příznivce upírů.“ Otec si odkašlal. „Takže na tábor Konfederace u Willow Creek zaútočila skupina vzbouřenců Unie,“ spustil svým zvučným barytonem, jako kdyby vyprávěl pohádku.

„A Stefan s Damonem se schovali v lese, aby se ujistili, že tam nejsou žádní nepřátelští vojáci, a při té příležitosti...“ pokračoval Jonathan.

„A při té příležitosti přišli tragicky o život, stejně jako dvacet tři dalších civilistů, kteří zemřeli pro svoji vlast a víru. Konfederace zvítězila, ale za cenu nevinných životů,“ dokončil otec hlasitěji, jako kdyby chtěl sám sebe přesvědčit, že historka, kterou si vymyslel, je pravdivá.

„Ano. A já si promluvím s Hagertysem o návrhu pomníku. Postavíme něco, co by připomínalo tohle hrozné období v historii našeho města,“ zamumlal Jonathan.

Klekl jsem si a oknem nakoukl dovnitř. Viděl jsem, jak otec spokojeně přikyvuje, a v žilách se mi rozlil chlad. Tak tohle je vysvětlení mé smrti - zabila mě banda zdegenerovaných vojáků. Teď jsem si byl naprosto jistý, že s otcem potřebuji mluvit. Musel slyšet celou pravdu a dozvědět se, že Damon a já jsme nebyli žádní příznivci upírů. Aby věděl, že celý problém se mohl vyřešit bez všeho toho krveprolití a násilí.

„Ale, Giuseppe...?“ zeptal se Jonathan a zhluboka se napil ze své sklenice.

„Ano, Jonathane?“

„Tohle je triumfální okamžik v historii města. Upíři jsou zničení a z jejich těl zbyl jen prach. Zbavili jsme město metly, která se, díky požáru kostela, nikdy nevrátí. Museli jsme udělat těžká rozhodnutí a být stateční, ale vyhráli jsme. Tohle je tvůj odkaz,“ prohlásil Jonathan rozhodně a ukončil svou řeč.

Otec přikývl, dopil sklenici a pak se zvedl. „Díky,“ řekl a natáhl ruku. Sledoval jsem, jak si oba muži potřásli pravicemi a jak Jonathan zmizel do zešeřelého domu. Za chvíli už jsem slyšel, že jeho kočár tažený koňmi odjíždí. Odplazil jsem se k živému plotu. Se zaskřípáním v kolenou jsem si stoupl a vešel do domu, který mi kdysi patřil.

31. kapitola

Plížil jsem se domem a vyděsil se pokaždé, když jsem šlápl na uvolněné prkno nebo na rozvrzanou podlahu. Podle světla na druhém konci domu jsem usoudil, že otec opustil salon a odešel do své pracovny. Nepochybně zapisoval hlášení, které si s Jonathanem vymysleli. Na chvíli jsem zůstal stát mezi dveřmi a pozoroval ho. Jeho vlasy byly bílé jako sníh a na rukou měl stařecké skvrny. I přes ty lži, co jsem před chvílí slyšel, mě to k němu táhlo. Tenhle muž nikdy neměl snadný život a poté, co pohřbil svoji ženu, musel teď pohřbít i oba syny.

„Dobrý Bože...“ řekl, upustil pero, a to s klapnutím dopadlo na podlahu.

„Otče,“ oslovil jsem ho a natáhl k němu ruku. S divokým výrazem v očích se postavil.

„To je v pořádku,“ pronesl jsem jemně. „Jen s tebou chci mluvit.“

„Stefane, ty jsi mrtvý,“ řekl otec pomalu a nespustil ze mě oči.

Zavrtěl jsem hlavou. „Ať už si o Damonovi a o mně myslíš, co chceš, měl bys vědět, že jsme tě nezradili.“

Strach v otcově tváři se najednou změnil v záchvat zuřivosti. „Vy jste mě zradili. Zradili jste nejen mě, ale i celé město. Po tom, jak jste mě zostudili, byste měli být mrtví.“

Jak jsem se na něj díval, začal se ve mně zvedat vztek. „My jsme zemřeli, a jediné, co cítíš, je hanba?“ zeptal jsem se. Takhle nějak by to řekl Damon a svým způsobem jsem teď cítil jeho přítomnost. Tohle jsem dělal pro něj. Dělal jsem to pro nás oba, abychom alespoň zemřeli s pravdou na své straně.

Ale otec mě prakticky neposlouchal. Místo toho na mě jen zíral. „Ty jsi jeden z nich. Nemám pravdu, Stefane?“ řekl otec a pomalu se ode mě odtáhl, jako kdybych se chtěl na něj vrhnout a zaútočit.

„Ne. Ne. Nikdy nebudu jeden z nich.“ Zavrtěl jsem hlavou a marně doufal, že mi otec uvěří.

„Ale jsi. Díval jsem se, jak krvácíš a jak jsi naposledy vydechl. Nechal jsem tě umřít. A teď tě vidím tady. Ty jsi jeden z nich,“ vykoktal otec se zády přitisknutými na zeď.

„Tys viděl, jak mě střelili?“ zeptal jsem se zmateně. Pamatoval jsem si nějaké hlasy. Zmatek. Upír, křičel pořád dokola někdo ve tmě. Cítil jsem, jak mě Noah sundal z Damona. A pak se všechno propadlo do tmy.

„Já sám jsem zmáčkl kohoutek. Vystřelil jsem na tebe, a vystřelil jsem na Damona. Ale jak se zdá, nestačilo to,“ řekl otec. „Teď musím dokončit, co jsem začal,“ prohlásil ledovým hlasem.

„Ty jsi zabil vlastní syny?“ zeptal jsem se a uvědomil si, že se mě zmocňuje vztek.

Rozzlobený otec udělal krok ke mně. I když si myslel, že jsem netvor, byl jsem to já, kdo cítil strach. „Pro mě jste oba zemřeli v okamžiku, kdy jste se přidali na stranu upírů. A teď sem přijdeš a žádáš o odpuštění, jako kdyby to, co jsi udělal, se dalo prominout pouhým Je mi to líto. Ne. Ne.“ Otec odstoupil od psacího stolu a vykročil směrem ke mně. Oči mu těkaly zleva doprava, jenže teď to vypadalo, že on je spíš lovec než lovené zvíře. „Víš, je požehnáním, že tvoje matka je mrtvá a nemůže vidět tvoji hanbu.“

„Já jsem se ještě nepřeměnil. Ani nechci. Přišel jsem se s tebou rozloučit. Já chci umřít, otče. Udělal jsi, co jsi chtěl udělat. Zabil jsi mě,“ řekl jsem. Z očí mi vytryskly slzy. „Nemuselo to takhle dopadnout, otče. Tohle byste měli s Jonathanem Gilbertem napsat do toho vašeho vymyšleného příběhu. Že to takhle nemuselo dopadnout.“

„Takhle to musí být,“ pronesl otec a skočil do rohu místnosti, kde byl ve velké váze rákos. Rychle ho zlomil na dva kusy a napřáhl proti mně dlouhý, ostrý konec.

Bez přemýšlení jsem ho obešel a zkroutil mu volnou ruku dozadu. Překulil se na stranu a narazil na cihlovou zeď.

Když dopadl na podlahu, vykřikl bolestí. A pak jsem to uviděl. Z břicha mu trčel rákos a krev stříkala na všechny strany. Zbledl jsem. Cítil jsem, jak se mi zvedá žaludek a v krku jsem měl hořko.

„Otče!“ Přiskočil jsem k němu a klekl si. „To jsem nechtěl. Otče… vzdechl jsem. Popadl jsem kus rákosu a vytáhl mu ho z břicha. Otec vyjekl a z rány okamžitě vytryskla krev jako gejzír. Zděšeně, ale taky okouzleně, jsem ho pozoroval. Krev byla tak rudá, tak sytá, tak krásná. Zdálo se mi, že mě volá. Připadalo mi, že jestli nedostanu krev, tak v příští vteřině umřu. Najednou jsem položil ruku na zranění a mokrou dlaň přiložil ke rtům. Nápoj se dotkl dásní, jazyka a hrdla.

„Jdi ode mě pryč!“ zašeptal otec chraplavě a odtáhl se, až nakonec seděl opřený zády o zeď. Ve snaze odstrčit mě od svého zranění mi poškrábal ruku. Pak se zhroutil a zavřel oči.

„Já...,“ začal jsem, ale najednou jsem v ústech ucítil prudkou, bodavou bolest. Bylo to horší, než když mě střelili. Cítil jsem napětí a pak, jako kdyby se mi do masa zabodlo tisíc jehel.

„Jdi pryč...“ šeptl otec a přikryl si tvář dlaněmi, jak zápasil s dechem. Odtáhl jsem ruce od obličeje a přejel si prsty po zubech. Byly velké a ostré. V té chvíli jsem si to uvědomil: teď jsem jeden z nich.

„Otče, napij se ode mě. Můžu tě zachránit!“ řekl jsem naléhavě. Nadzvedl jsem ho, posadil a opřel o zeď. Přiložil jsem si zápěstí k ústům a zuby ostrými jako nože jsem si prokousl kůži. Trhl jsem sebou a pak jsem ránu přidržel otci u pusy. Ten mě odstrčil. Z jeho zranění pořád stříkala krev.

„Já tě uzdravím. Jestli se napiješ mé krve, rána se ti zahojí. Prosím!“ žadonil jsem a díval se otci do očí.

„To radši umřu,“ prohlásil. V příštím okamžiku zavřel oči a s žuchnutím padl na podlahu. Kolem jeho těla byla kaluž krve. Položil jsem mu ruku na srdce a poslouchal, jak zpomaluje, až se úplně zastavilo.

32. kapitola

Otočil jsem se zády ke statku a po prašné cestě vyrazil k městu. Nejdřív pomalu, pak rychleji, nakonec jsem běžel. Připadalo mi, že se chodidly vůbec nedotýkám země. Běžel jsem čím dál rychleji, ale vůbec jsem se nezadýchal. Cítil jsem, že bych takhle mohl utíkat navždycky, a to jsem taky chtěl, protože jsem se každým krokem vzdaloval od všech těch hrůz, kterých jsem byl svědkem.

Snažil jsem se na ně nemyslet, snažil jsem se vytlačit z hlavy všechny vzpomínky. Rychle jsem kmital nohama a soustředil se jen na to, jak se zlehka dotýkám země. Uvědomil jsem si, že i když je tma, vidím, jak skrz mlžný opar prosvítá listí, které ještě zbylo na stromech. Slyšel jsem dech veverek a králíků, kteří pobíhali po lese. Všude jsem cítil železo.

Vběhl jsem do města a prach vystřídaly dlažební kostky. Zdálo se, že cesta do města mi trvala zlomek vteřiny, i když normálně jsem šel stejnou vzdálenost nejmíň hodinu. Zpomalil jsem a zastavil se. Pomalu jsem se rozhlédl zleva doprava. Oči mě pálily. Náměstí vypadalo trochu jinak. V prachu mezi dlážděním lezl hmyz. Barva na domě Lockwoodových se loupala, ačkoliv ho postavili teprve před pár lety. Všechno bylo v havarijním stavu a rozpadalo se.

Vzduch prostupovala vůně rozrazilu. Byla všude. Nic jiného cítit nebylo. Ale místo aby byla příjemná, točila se mi z ní hlava a zvedal se mi žaludek. Konkurovala jí jen opojná vůně železa.

Zhluboka jsem se nadechl. Najednou jsem věděl, že jediný prostředek proti nevolnosti způsobené rozrazilem je právě tohle aroma. Každá buňka v mém těle volala, že musím najít jeho zdroj, že se musím nakrmit. Hladově jsem se rozhlédl a rychle očima prozkoumal prostor od krčmy až k tržišti na konci bloku. Nic.

Znovu jsem nasál vzduch a pocítil, že vůně - ta nádherná, hrůzu nahánějící, proklatá vůně - se přibližuje. Otočil jsem se a zadržel dech, když jsem uviděl, jak po ulici přichází Alice, hezká mladá barmanka z krčmy. Něco si pro sebe mumlala a potácela se. Bezpochyby ochutnala trochu z whisky, kterou celou noc servírovala. Měla bledou pleť a ohnivě rudé vlasy. Voněla sladkým teplem, jako železo a kouř ze dřeva a tabák dohromady.

Ona byla tím lékem.

Schoval jsem se ve stínu stromů, které lemovaly ulici. Šokovalo mě, jaký dělala rámus. Slyšel jsem její mumlání, její dech, dokonce každý její krok. Nemohl jsem pochopit, že nevzbudila všechny ve městě.

Nakonec prošla tak blízko kolem mě, že jsem sejí mohl dotknout. Natáhl jsem se a popadl ji za boky. Zalapala po dechu.

„Alice,“ řekl jsem a můj hlas mi zněl v uších jako ozvěna. „Já jsem Stefan.“

„Stefan Salvatore?“ zeptala se. Její údiv se rychle změnil ve zděšení. Roztřásla se. „A-ale vy jste mrtvý.“

Její dech byl cítit whisky. Uviděl jsem její krk s modrými žilkami těsně pod kůží a málem jsem omdlel. Ale zuby jsem se ho nedotkl. Ještě ne. Vychutnával jsem si pocit, že ji držím v náruči, i sladkou úlevu z toho, že to, po čem jsem v této chvíli nenasytně toužil, je právě v mých rukách.

„Pššš...,“ zašeptal jsem. „Všechno bude v pořádku.“

Položil jsem rty na její bílou pokožku a podivil se, jak je sladká a voňavá. Očekávání bylo nádherné. Pak, když už jsem to nemohl vydržet, jsem rozevřel rty a zakousl se do krku. Její krev mi proudila po zubech i dásních, stékala do krku a spolu se svým teplem a silou mi přinášela život. Hladově jsem sál a zarazil se až ve chvíli, kdy mi v náruči ochabla a tlukot srdce se zpomalil na tlumené ťukání. Otřel jsem si pusu, podíval se na bezvědomé tělo a obdivoval svoje dílo: dvě úhledné dírky na krku, jen pár centimetrů od sebe.

Ještě nebyla mrtvá, ale já věděl, že to nebude trvat dlouho.

Přehodil jsem si Alici přes rameno a rozběhl se do lesa a zpátky do lomu. Skoro jsem necítil její váhu a moje nohy se sotva dotýkaly země.

33. kapitola

Pospíchal jsem k chatrči. Na Aliciných zářivých vlasech poskakovalo slabé měsíční světlo. Přejel jsem jazykem po svých pořád ještě ostrých tesácích a znovu si připomněl pocity, které se dostavily, když jsem zaťal zuby do jejího měkkého, poddajného krku.

„Jsi netvor,“ ozval se nějaký hlas v mém podvědomí. Ale s přibývající tmou a Alicinou krví, která mi kolovala v žilách, ta slova ztrácela význam. Necítil jsem vůbec žádnou vinu.

Dorazil jsem do chatrče. Bylo v ní ticho, ale někdo udržoval oheň, který jasně hořel. Pozoroval jsem plameny, chvilkami fialové, pak černé, modré, a dokonce i zelené. Vtom jsem v rohu místnosti zaslechl slabý vzdech.

„Damone?“ zavolal jsem. Můj hlas zněl mezi hrubě otesanými trámy tak hlasitě, že jsem sebou škubl.

„Brácho?“

Rozeznal jsem skrčenou postavu přikrytou dekou. Pozoroval jsem Damona z dálky, jako kdyby to byl někdo cizí. Tmavé vlasy měl přilepené na krku, na obličeji špinavé šmouhy, sevřené rty a krvavé oči. Vzduch kolem něj čpěl jako smrt.

„Vstávej!“ řekl jsem hrubě a hodil Alici na podlahu. Její skoro bezduché tělo mi teď připadalo těžké. Rudé vlasy měla potřísněné krví a oči napůl zavřené. Ze dvou malých dírek jí vytékala krev. Olízl jsem si rty, ale ovládl jsem se. Zbytek jsem chtěl nechat Damonovi.

„Cože? Co jsi to...“ Damonův pohled přeskakoval z Alice na mě a zpátky na Alici. „Ty ses nakrmil?“ zeptal se. Posunul se ještě víc do rohu a přikryl si oči rukama, jako by se tak mohl zbavit toho hrozného obrazu.

„Přinesl jsem ji pro tebe. Damone, musíš se napít,“ naléhal jsem a klekl si k němu.

Damon zavrtěl hlavou. „Ne. Ne,“ zasípal. Dýchal namáhavě, jako kdyby byl na pokraji smrti.

„Prostě jí polož rty na krk. Nic to není,“ přemlouval jsem ho.

„Já to neudělám. Odnes ji pryč,“ řekl, opřel se o zeď a zavřel oči.

Zavrtěl jsem hlavou. Žaludek se mi svíral hlady.

„Damone, poslouchej mě. Katherine je pryč, ale ty jsi naživu. Sleduj mě. Sleduj, jak je to snadné,“ naléhal jsem a opatrně hledal původní zranění, které jsem na krku Alice zanechal. Znovu jsem se zakousl a začal pít. Krev byla studená, ale přesto mi chutnala. Podíval jsem se na Damona. Ani jsem se nenamáhal utřít si z pusy krev. „Pij,“ vybídl jsem ho a odtáhl tělo po podlaze k Damonovi. Popadl jsem ho za záda a přistrčil ho k Alici. Začal se se mnou prát, ale pak přestal a upřeně zíral na ránu. Usmál jsem se. Věděl jsem, jak moc to chce, jak ho přemáhá neodolatelná touha.

„Neodmítej to.“ Strčil jsem do něj, až jeho rty byly jen pár centimetrů od krve. Pak jsem ho přidržel. Slyšel jsem, jak se zhluboka nadechl. Bylo mi jasné, že nabírá sílu, jen když vidí tu rudou nádheru a možnost se napít. „Teď jsme tu jen my. Navždycky. Bratři. Budou další Katherine, napořád, po celé věky. Musíme se smířit s tím, jací jsme.“ Zmlkl jsem a sledoval Damonův pohled na Alicin krk. Pak se sklonil a zhluboka se napil.

34. kapitola

S uspokojením jsem sledoval, jak Damon skloněný nad Alicí pije. Nejdřív váhavé doušky se změnily ve velké loky. Jak skoro mrtvé tělo bělalo, tak Damonovy tváře růžověly.

Damon dopíjel poslední kapky její krve a já vyšel z chatrče. Udiveně jsem se rozhlédl. Ještě včera v noci se celá oblast zdála opuštěná, ale teď jsem si uvědomil, že je plná života - vnímal jsem pach zvířat v lese, třepotání křídel ptáků nad hlavou a tlukot Damonova i mého srdce. Tohle místo - celý svět - bylo plné možností.

Můj prsten se zaleskl v měsíčním svitu a já ho přiložil k ústům. Katherine mi dala věčný život. Otec nám vždycky říkal, abychom našli svoji sílu, abychom si našli místo na zemi. A já to udělal, i když otec to nechtěl akceptovat.

Zhluboka jsem se nadechl a do nosu mě udeřil měděný zápach krve. Damon vyšel z chatrče a já se otočil. Vypadal mnohem větší a silnější než před malou chvilkou. Všiml jsem si, že na prostředníčku má úplně stejný prsten.

„Jak se cítíš?“ zeptal jsem se. Čekal jsem, až uvidí všechno, co jsem viděl já.

Damon se ode mě odvrátil a vyrazil k vodě. Poklekl, nabral vodu do pusy a umyl si zbytky krve ze rtů.

Posadil jsem se na břeh rybníka vedle něj.

„Není to úžasný?“ zeptal jsem se. „Před námi je celý svět a je náš. Navždycky!“ řekl jsem radostně. Ani Damon, ani já nikdy nezestárneme. Nikdy neumřeme.

„Máš pravdu,“ řekl Damon pomalu, jako kdybychom mluvili neznámým jazykem.

„Budeme ho objevovat spolu. Jen si pomysli. Můžeme jet do Evropy a prozkoumat ji, odjet z Virginie a pryč od vzpomínek...“ vzal jsem ho za rameno.

Damon se otočil a rozšířenýma očima se na mě podíval. Ustoupil jsem dozadu. Najednou jsem dostal strach. Bylo na něm něco divného. V tmavých očích měl cizí výraz.

„A ty jsi teď šťastný, brácho?“ vyhrkl výsměšně Damon.

Přistoupil jsem k němu. „Ty bys byl radši mrtvý, když ti celý svět leží u nohou? Měl bys mi poděkovat.“

Oči se mu zaleskly vztekem. „Poděkovat ti? Já se tě nikdy neprosil, abys mi ze života udělal peklo, ze kterého nemůžu uniknout,“ pronesl s důrazem na každé slovo. Najednou mě objal a prudce mě k sobě přitiskl, až jsem zalapal po dechu. „Poslouchej dobře,“ sykl mi do ucha. „Možná spolu budeme navěky, ale já ti z té věčnosti udělám peklo.“ S těmi slovy mě pustil a utekl do lesa.

Když se ztratil ve stínu stromů, vynořila se z lesa osamělá vrána. Vydala žalostný výkřik a zmizela.

Najednou jsem byl úplně sám ve světě, který se zdál ještě před malou chvílí plný možností.

Závěr

Říjen 1864

Když jsem se snažil představit si ten okamžik, kdy jsem podlehl své síle a zničil vztah s Damonem, vybavila se mi vteřina absolutního ticha. V takové vteřině se Damon otočil, pohlédli jsme si do očí a uzavřeli mír.

Ale vůbec nebylo ticho a nikdy už znovu nebude. Ted! Pořád slyším šustění zvířat v lese, urychlující se dech a obavy, když některý živočich pochopí, že se blíží nebezpečí. Taky slyším svoje myšlenky, které se převalují a narážejí do sebe, jako vlny v oceánu.

Kéž bych nebyl slaboch, když se mi Katherine dívala do očí. Kéž bych se nevracel, abych se setkal s otcem. Kéž bych nepřinutil Damona napít se.

Ale já to udělal. Důsledkem mé volby je břemeno, které je s věkem pořád temnější a bolestivější. A s následky svých zločinů budu muset žít navěky.