Český název: Ledové objetí

Název anglického originálu: Red Leaves

Autorka: Paullina Simonsová

Překlad: Iva Harrisová

První vydání: Flamingo, An Imprint of HarperCollinsPublishers, 1997

Grafika obálky: Emotion Media, Poland

Odpovědný redaktor: Ivana Čejková

Jazyková korektura: Kristýna Kučerová

© 1996 by Paullina Simons

© For the Czech Republic edition by HarperCollins Polska sp. z o.o., Warszawa 2016

Všechna práva vyhrazena, včetně práva na reprodukci celého díla nebo jeho částí v jakékoliv podobě.

Tato kniha je vydána na základě licence HarperCollins Publishers, LLC, New York, USA.

Všechny postavy v této knize jsou fiktivní. Jakákoliv podobnost se skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je čistě náhodná.

HarperCollins je ochranná známka, jejímž vlastníkem je HarperCollins Publishers, LLC, New York, USA. Název ani známku nelze použít bez souhlasu vlastníka.

Ilustrace na obálce: iStock. Všechna práva vyhrazena.

Sazba: Studio EDITIO, Pruszków

Tisk: Abedik

ISBN: 978-83-276-1520-6

Pro mého Kevina,

a pro Boba Tavetiana,

navždy jsi v našich srdcích.

PROLOG

V  parku Greenwich Point, tam kde se slaný vzduch z průlivu Long Island Sound mísil se zemitou vůní spadaného listí, vyšplhaly dvě děti po schodišti k tomu, co kdysi býval hrad. Byly samy.

Předtím prošly kolem hlídače parku, který jim s úsměvem zamával. Zdálo se, že je dobře zná. Park byl obrovský a děti dělila od místa, kam se chtěly dostat, dlouhá cesta, ale svítilo slunce a bylo pořád teplo. Dívka nesla bíločervenou papírovou tašku a chlapec svou baseballovou čapku a papírového draka. Podél západního konce zálivu došli až k piknikovému stolu u pláže. Dívka si okamžitě chtěla sundat boty, aby cítila pod chodidly hladké kamínky, ale chlapec řekl ne. Chtěl se nejdřív najíst. Dívka si povzdechla a posadila se. Najedli se. Dívka se nedurdila dlouho. Byla šťastná, že jsou tam.

Potom odkopla bílé tenisky, postavila se a s radostí zamířila k vodě. Spoustu kamínků pokrýval mazlavý mech, ale jí to nevadilo. Zvedla pár mušlí rozesetých po pláži a prohlédla je. Otevřené zahazovala, protože si pamatovala, co jí řekl otec: „Když jsou otevřené, znamená to, že jsou mrtvé a nedají se jíst.“ Zavřené dávala do tašky. Chlapec přinesl několik krabů a dívka je uložila k mušlím.

Patnáct minut se pokoušeli uhádnout, co čeří o patnáct metrů dál vodu zálivu. Jsou to vlny, nebo vydry? Dívka tvrdila, že vydry, ale chlapec se smál. Vlny, říkal, jenom vlny. Dívka se nenechala přesvědčit. Zdálky to čeření vypadalo jako černá záda. Vynořovala se však a potápěla stále na jednom místě, takže chlapec měl nejspíš pravdu, ale dívka to nechtěla připustit. Chlapec si myslel, že má pořád pravdu. Kromě toho ji bavila představa, že ve svém parku zahlédli vydry.

Dívka se vydala zpátky k chodníčku. Chlapec ji předběhl, a když ji míjel, zatahal ji za vlasy. Dívka uhnula hlavou, ale přidala do kroku. Snažila se skákat po kamenech.

Byla to hezká dívka. Měla krátké černé vlasy, vzorně učesané. Bezvadně střižená blůzka byla naškrobená a džíny nažehlené, s puky. Na rukávech bílého kabátku neměla jediné smítko, což je u dětí dost neobvyklé. Její tenisky bělostně zářily a tkaničky vypadaly nové. Zutí bot a chůze po slizkém mechu byl jediný dětinsky rozverný luxus, který si byla ochotna dopřát.

Dívka milovala pikniky u stolu u pláže a pouštění draka na druhé straně rozlehlého parku. Slzy do očí jí naháněla prostřední část. Přála si, aby už byli na zelené louce a rozmotávali provázek draka. Až bude drak vysoko ve vzduchu, pustí provázek, rozběhne se za chlapcem a bude volat: „Výš, výš, výš…“

Podzim bylo její oblíbené roční období, zejména tady, kde prudký slaný vítr hnal červené listy bílých dubů.

„Nechtěl bys rovnou na louku?“ křikla zadýchaně za chlapcem, hrdlo stažené úzkostí. Zastavila se, aby si obula boty, a chlapec se také zastavil, otočil se a vrátil se k ní.

„Jdeme na louku. Místo čeho?“

„Místo toho, abychom chodili na hrad,“ objasnila dívka.

Chlapec ji probodl pohledem.

„Dobře,“ opáčil a pokrčil rameny. „Myslel jsem, že máš hrad ráda.“

Dívka nejdřív neodpověděla a pak omluvně řekla: „Mám ho ráda. Jsem jenom unavená, to je všechno.“

Chlapec jí pokynul, aby šla: „Pojď, nebuď jako malé dítě.“

Dívka se snažila nebýt.

Prošli po chodníčku mezi vysokými ztepilými duby kolem malé loděnice k zídce.

Chlapec na ni vyskočil. Zídka měřila na jedné straně jenom metr, ale na druhé straně oddělovala chodníček od vody. Pokaždé, když na ni dívka vylezla, měla strach, že spadne do vody. A kdo by ji pak zachránil? On určitě ne. Neumí plavat. Nedalo se držet za ruce. Zídka byla jenom padesát centimetrů široká. Ne, musíš nahoru, abys mu ukázala, že se nebojíš.

Bála se ale a byla nervózní. Cítila, jak se začíná potit v podpaží. „Nechci to dělat,“ zašeptala, ale chlapec ji neslyšel, protože už byl daleko vepředu na cestě na hrad. Dívka si nakázala, aby se okamžitě přestala třást a s povzdechem vyskočila za ním.

Z hradu nezbylo o moc víc než výhled na Long Island Sound. Ten výhled a propletené stěny forzýtií hovořily tichou řečí o zašlém věhlasu a slávě.

O hradu s rytíři, princeznami a brněním. O hradu se služebnictvem a bílým domácím prádlem. O hradu s tajnými komnatami, tajnými chodbami a tajnými životy. Já mám také tajemství, pomyslela si dívka, a udělala pár nejistých krůčku po zídce. Princezna v bílých šatech a zářivých botách má tajemství.

„Počkej na mě!“ křikla dívka a vyrazila dopředu. „Počkej na mě!“

Část I

DÍVKA

V ČERNÝCH

BOTÁCH

Před naším nejsilnějším pudem,

tyranem v nás, se skloní nejen náš rozum,

ale i naše svědomí.

Friedrich Nietzsche

1.

Neděle

Přátelé hráli basketbal, dva proti dvěma, teprve pár minut, ale Kristina Kimová se už potila. Požádala o oddechový čas a popadla ručník. Frankie Absalom, rozhodčí, a Aristoteles, Kristinin labrador, se na ni tázavě podívali. Kristina si otřela obličej a opětovala jejich pohled.

„Je mi horko,“ objasnila.

Frankie, zabalený v zimní bundě, lyžařské čepici a dece, se ušklíbl. „Co se děje?“ zažertoval. „Nejsi ve formě?“ Aristoteles funěl a vypouštěl do chladného vzduchu obláčky psího dechu. Během odpoledních nedělních her měl zakázáno se hýbat, a také ten zákaz dodržoval, i když vrtěl ocasem na ukázku jisté zvířecí vzpoury.

Jim Shaw, Conni Tobiasová a Albert Maplethorpe přešli ke Kristině. Kristina vytáhla z batůžku láhev vody, otevřela ji, nalila si vodu na obličej a ještě jednou si ho otřela. Byl mrazivý den ke konci listopadu, pořád jí ale bylo vedro.

Jim jí promasíroval krk. „Co se děje, Krissy, jsi v pořádku?“

„No tak! No tak!“ obořil se na ni Albert. „Co to vyvádíš? Hraješ na čas?“

Kristina si přála, aby čas ubíhal rychleji, aby přeskočil až na jednu hodinu, kdy se má v Peter Christian’s Tavern setkat s Howardem Kimem. Chtěla už mít ten oběd za sebou a naplňoval ji takovými obavami, že nedokázala myslet na nic jiného.

„Nejsem ve formě,“ přiznala Frankiemu a přešla Albertovu poznámku. Nechala si od Jima masírovat krk. „Příští sobotu začíná sezóna a hraju pod psa.“

„To není pravda,“ namítla Conni. „Hraješ dobře. Včera jsi hrála výborně.“

Kristina mávla bezstarostně rukou a doufala, že si nikdo nevšimne, jak se červená. „Byl to jenom exhibiční zápas.“

„Krissy, dala jsi čtyřicet sedm bodů!“

„Já vím, já vím. Ale Cornell vůbec nehrál.“

„Netušil jsem, že vůbec vědí, jak se to dělá,“ poznamenal Jim a začal Kristině masírovat rameno.

„Kolik je, Frankie?“ zeptala se Kristina.

„Dvanáct hodin sedm minut.“

„Tak pojďme do toho, ať si zahrajeme,“ prohlásila Kristina. „Družstva?“

První hru hráli páry proti párům. Albert s Conni proti Kristině a Jimovi.

„Jsi v pořádku, miláčku?“ zeptal se Jim a pohladil ji po tváři.

Kristina se na něj zamyšleně podívala a dotkla se jeho studené tváře. „Nic mi není. Jenom děsné horko.“

Conni se zachvěla. „Jasně, já se taky potím.“ Kristina po ní vrhla nedůvěřivým pohledem, usmála se a hlavou jí projelo: dělá si z tebe legraci. Conni její úsměv neopětovala. Kristina si skousla ret a zeptala se Alberta s Conni: „Chcete handicap?“

Její kamarádi se napůl žertem ušklíbli. „Běž někam s tím svým handicapem. Klidně si nech vlasy rozpuštěný. Tohle bude náš handicap. Kromě toho stejně vyhrajeme,“ řekl Albert. Conni neřekla nic.

Prohráli 20:16.

Kristina byla vysoká, dlouhonohá dívka se záplavou uhlově černých vlasů, které jí padaly do obličeje a do poloviny zad. Nerada si je svazovala. Svou havraní hřívou odváděla pozornost ostatních družstev a během rozhodujících utkání Ivy League si je musela svazovat. Řídila se příkazem, ale na konci každé hry je měla stejně v obličeji.

Tady na příjezdové cestě Frankieho univerzitního bratrstva, Phi Beta Epsilon – jednoho z nejméně význačných domů na Webster Avenue, nebo-li ve Frat Row, jak říkají studenti z Dartmouthu – si Kristina vlasy nikdy nesvazovala. Hráli na starý, zrezivělý koš bez síťky. Kristině to nevadilo. Dva proti dvěma byl pro ni skvělý trénink. Zrychlovala se při něm.

Ten den však měla děravé ruce. Neustále jí padal míč a dokázala jí ho sebrat i mrňavá Conni. Kristina si ho pokusila přehodit za zády z ruky do ruky, ale nepodařilo se jí to a míče se zmocnili Conni s Albertem a dali koš. Všichni se jí smáli, ale Kristina byla myšlenkami u Howarda a ani se neusmála. Normálně by se při výskoku otočila ve vzduchu a zasunula by míč přímo do koše. Ale ne ten den, i když byla očividně nejlepší hráčka ze všech.

Po každém úspěšném koši si Kristina plácla do dlaně s Jimem a stiskla mu svým obvyklým způsobem prsty. Jim si to nechal líbit, ale v okamžiku, kdy ho pustila, ji také pustil.

Kristina žvýkala za hry žvýkačku. Jednou, když dopadla tvrdě na nohy, se kousla do jazyku. Vyplivla žvýkačku a s ní i trochu krve.

Frankie počítal trestné body, oznamoval fauly a zapisoval do samolepicího bločku skóre. Seděl na složené dece, nohy přitažené k hrudi a žvýkal žvýkačku. Lyžařskou čepici měl naraženou přes uši.

Když se k němu vrátili, Kristina se zeptala, kolik je hodin.

„O patnáct minut víc, než když ses mě ptala naposled,“ odpověděl Frankie. „Každá hra trvá patnáct minut, pokud si správně vzpomínám. Máš naspěch?“

„Kdepak, kdepak,“ ujistila ho Kristina spěšně a nalila si do obličeje vodu. „Pojďme pokračovat.“

„Nech nás vydechnout!“ požádala Conni. „Pět minut.“

„Ne, jsem rozehraná,“ odmítla Kristina. „Mužstva?“

Conni ji probodla pohledem. „Kristepane, Krissy, to opravdu nevím. Co obvykle děláme po té, co proti tobě prohraju s Albertem?“

„Hrajeme proti klukům?“

„Vidíš, to je dobrý nápad.“

Kristina se nehodlala nechat Conniným sžíravým sarkasmem rozhodit. „Skvělé. Potřebujete, kluci, handicap?“ Jejím handicapem byla Conni, ale to by nikdy neřekla nahlas.

Jim strčil Kristinu ramenem na tyč s košem. „Mám tušení, že tahle hra dopadne dobře,“ prohlásil a políbil ji zlehka na tvář. Kristina se k němu otočila obličejem a pokusila se ho políbit na rty, ale Jim se odtáhl. V očích se mu zračil chlad.

Zlobí se kvůli včerejší noci, pomyslela si Kristina. Později.

Kristina a Conni porazily Alberta s Jimem 18:16. „Páni, skoro jste, kluci, vyhráli,“ prohlásila Kristina po hře.

Jim hrál mizerně. Běhal o něco pomaleji, házel o něco níž, nebral Kristině míč ani ji neblokoval. Kristina mohla skoro odpřisáhnout, že skřípe zuby, když hraje ona, ale zavrhla to podezření jako výplod špatného svědomí. Co mu to ale potom vrže s každým zadriblováním pod čelistí? pomyslela si. „Nevytahuj se na nás, hvězdo z Ivy League,“ zpražil ji Jim. „Až tady skončíme, můžeme si dát kilometr a uvidíme, kdo koho předběhne.“

Kristinu napadlo, že v tu chvíli by kilometr uběhla za čtyři vteřiny. Kolik je hodin? Kolik je hodin?

„Kolik je, Frankie?“

Frankie k ní vzhlédl z deky a podal jí hodinky. Dvanáct čtyřicet tři. Kristina byla zbrocená potem. Ještě sedmnáct minut.

Během patnácti minut porazila Kristina s Albertem Conni s Jimem 40:8. Kristina dobíhala každý míč a brala na vědomí a blokovala dokonce i Conni, kterou obvykle nechávala na pokoji. Jako by tím, že běhá rychleji, mohla popohnat i čas.

„Dobrá hra,“ ocenila nakonec celá zadýchaná.

Conni opáčila: „Basketbal mám opravdu radši jako divák. Například když se na tebe chodím dívat, jak dáváš na frak Crimsonu.“

„No jo, umíš ale prohrávat a to je jediné, na čem záleží,“ odvětila Kristina.

„Vážně? To je jediná věc, na které záleží?“ otázala se Conni významně, pohled upřený na Kristinu. „To, že umím prohrávat?“

„Jasně,“ prohodila Kristina neurčitě.

Do rozhovoru se vložil Albert. „Ne,“ řekl, vzal Conni kolem ramen a podmanivě se usmál. „Záleží na spoustě jiných věcí.“ Conni se také usmála a dovolila Kristině, aby sebrala z hnědé trávy svůj batůžek.

„Uvidíme se později,“ rozloučila se Kristina.

„Počkej!“ zavolala za ní Conni.

Dohnala ji, ztišila hlas a řekla: „Myslela jsem, že mi pomůžeš, však víš s čím – s tím – ehm – však víš – s tím…“ pohlédla významně Albertovým směrem.

„Jo, jasně, s tím dortem,“ šeptla Kristina.

„Pššš…!“

„Pššš… promiň.“ Kristina se tvářila klidně, ale její vnitřní motor běžel na tak vysoké otáčky, že sotva slyšela svůj vlastní hlas. „Musím teď běžet.“ Teď, teď, teď, dunělo jí v hlavě. „Potom se u tebe zastavím, v pořádku?“

„Kristino! Je třeba nasekat všechny ty vlašské a lískové ořechy. Bude mi to trvat věčnost. A potom ta poleva – no tak.“

Kristina se sklonila ke Conninu uchu a zašeptala: „Musím ti něco říct…“

V tu chvíli k nim však došli Jim s Albertem a Kristina nestačila Conni povědět, že Albert nenávidí ořechy, zejména ty lískové.

„Co to tady pečete?“

„Nic, nic,“ zadrmolila Kristina rychle.

Conni zvedla ruce. Jim se zasmál a Kristina se pokusila zmizet. „Uvidíme se později,“ zavolala na kamarády a zachytila Albertův pohled. Propaloval ji očima. Kristina se podívala stranou a otřela si mokré čelo.

„Počkej!“ Jim vyrazil za Kristinou. „Hej.“ Mlčky spolu kráčeli mezi holými stromy po Webster Avenue k North Main Street. Několik studentů z Aplha Beta Gamma vyrábělo na trávníku před domem krocana z pappmaché.

Kristina doufala, že si Jim nevšimne, jak pospíchá, a nezačne se jí vyptávat na předešlou noc. Neudělal to, ale udělal něco, co bylo ještě horší. „Nechceš si zajít na oběd?“ navrhl.

„Na oběd?“ Kristina byla vyvedená z míry. V podstatě nečekala, že se jí podaří po každotýdenním basketbalovém utkání uniknout, aniž by si toho Jim všiml, ale během celých těch tří let, co spolu chodili, mu nikdy neřekla o Howardovi a nehodlala o něm začínat teď, když nastával nový úsek jejího života. Na rohu North Main Street zahnuli doprava.

„Jime, musím napsat ten šibeniční článek pro Review. Už tak jsem ve skluzu,“ namítla Kristina.

Jim jí za chůze stiskl zátylek. „Ještě ti zbývá trochu času.“

„Trochu času? Včera jsi tvrdil něco jiného.“

„Včera?“ Jim odtáhl ruku. „Včera jsem tě, Kristino, neviděl,“ upozornil významně a Kristina se začervenala.

„Ale viděl. Včera ráno.“

Jim zavrtěl hlavou. „Ne. Ne ráno. Včera večer.“

Kristina se pokusila potlačit povzdech, ale unikl jí mezi suchými a napjatými rty. „Ach ano, včera večer. Včera večer jsem šla do domu U Červeného dubu.“

„K Červenému dubu, říkáš?“ opáčil Jim. „Jak často tam musíš pracovat v sobotu večer?“

Dům U Červeného dubu byl útulek pro těhotné nezletilé dívky, kde Kristina pomáhala od prvního ročníku.

„Většinou nemusím. Ale Evelyn – vždyť víš –“

„Ano, vím o Evelyn. Co je s ní?“

„Je ve vysokém stupni těhotenství –“

„Opravdu?“ podivil se na oko Jim. „To je v domě U Červeného dubu dost neobvyklé, nemáš pocit?“

„A je depresivní,“ pokračovala Kristina téměř bez přestávky. „Potřebuje mě, tak – tak jsem tam přespala.“

„Tys tam přespala?“

„Jasně. Přespala jsem tam už několikrát předtím.“

„Aha, aha, aha.“

Tón Jimova hlasu zůstával skeptický, ale v obličeji se mu objevila úleva. Kristina se zasmála a řekla: „Panebože, vypadáš, jako bych ti právě oznámila, že jsi vyhrál v loterii.“ Prohrábla mu vlasy, aniž by zpomalila.

„Ne,“ odvětil Jim a opět se trochu zachmuřil. „Tohle je daleko lepší.“

Kristina se téměř třásla úzkostí. Zaplaťpánbůh, že jdeme a Jim nevidí, jak se mi chvějí nohy. Vzala ho za ruku. Minuli knihovnu Baker a blížili se k Tuck Mall, kde všichni bydleli. Přála si, aby ji tam Jim opustil a nechodil s ní na hlavní třídu.

„Je ti zima,“ řekl Jim.

„Ne, proč myslíš?“ odpověděla Kristina, odtáhla ruku a opět si utřela pot z obličeje. „Jsem rozpálená jako láva.“

„Klepou se ti nohy.“

Kristina na sobě měla černé elastické šortky a zelené tričko Dartmouthu. „Máš pravdu, je mi hrozná zima,“ připustila.

Jim se na ni pozorně podíval. „Hej. Co se to s tebou děje?“

„Nic,“ ujistila ho Kristina rychle a nasadila co nejzářivější úsměv, jaký dokázala. „Vůbec nic.“

Viděla, že jí Jim nevěří, ve tváři měl čím dál tím víc pochybovačný výraz. „No tak, pojď si se mnou dát oběd,“ zopakoval svůj návrh.

„Nemůžu, Jimbo, je mi líto. Musím ten článek dopsat před Díkůvzdáním. Ještě mi zbývá obrovský kus.“

Jim si povzdechl. „Dobře, půjdu s tebou do redakce. Musím taky něco dodělat.“ Jim byl šéfredaktor školního časopisu Dartmouth Review.

„Panebože!“ zhrozila se Kristina. Byla na pokraji nervového zhroucení. „Jime, prosím! Potřebuju pár hodin pro sebe. Potřebuju se posadit, zamyslet se a soustředit. Chápeš?“

Jim se zastavil a Kristina se zastavila s ním, přešlapovala však na místě.

„Uvidíme se později?“ zeptal se Jim.

„Jimbo,“ nasadila Kristina něžný tón. Podmalovaný zoufalstvím a úzkostí. Přítelova přezdívka vyzněla spíš jako ochraptělé zasténání, mazlivé a strohé zároveň. Kristina si odkašlala. „Samozřejmě, Jime. Chceme se přece od čtyř učit. Ve dvě mám basketbalový trénink. Potom se sejdeme.“

„Proč se nepřestěhuješ do Leede Arena?“ zavrčel Jim. „Stejně tam skoro bydlíš.“

„Jimmy, musím trénovat. To dobře víš. Hvězdou Ivy League jsem se nestala jenom tak,“ zazubila se Kristina.

„Neděláš to na úkor studia?“ Jim zněl stále naštvaně.

„Na děkanský seznam premiantů se tenhle semestr asi nedostanu, jestli máš na mysli tohle.“

Jim přikývl a pak se zatvářil, jako by si právě na něco vzpomněl. Zlehka prohodil: „Včera večer jsem tě všude hledal. Úplně všude.“

Kristina nic neřekla a Jim dodal: „Dokonce i v knihovně.“

Kristina ho pohladila po tváři. „Promiň. Měla jsem ti říct, že se chystám do Červeného dubu.“

„Škoda, že jsi to neudělala. Až do jedné jsem nemohl usnout. Chodil jsem se dívat k tobě na pokoj.“

„Vážně?“ vyloudila Kristina úsměv. „Normálně chodíš spát se slepicemi.“

„Ha-ha,“ ušklíbl se Jim.

„Musím jít, Jíme,“ vydechla Kristina. „Uvidíme se odpoledne.“

Jim se sehnul, políbil ji, Kristina opětovala polibek, vykročila a stále zrychlovala, až se dala do běhu. Rozvázala se jí tkanička na odrbaných adidaskách, Kristina se na okamžik zastavila, aby ji zavázala, a upustila přitom batůžek. Vyrazila od McNutt Hall ke Collis Café, aniž by si toho všimla. Vrátila se, sebrala ho a rozběhla se pod zelenými dortmouthskými markýzami na hlavní třídě rovnou k Peter Christian’s, vyhlášené místní hospůdce.

Panebože, už je to tady, pomyslela si, když se třikrát nadechla a vstoupila do potemnělého suterénu.

„Promiň, že jdu pozdě,“ omluvila se a usedla naproti Howardovi, který se zdvořile usmál.

„Nic se neděje,“ opáčil Howard, pomalu a zřetelně, a podíval se na hodinky. „Jenom o patnáct minut.“ Dal Kristině do kávy dvě kostky cukru a přilil mléko. Kristinu jako obvykle napadlo, jak je zvláštní a téměř absurdní, že mluví tak dokonale anglicky. Předklonila se, aby ho políbila.

„Proč jsi tak mokrá?“ otázal se Howard a otřel jí tvář.

„Hráli jsme basketbal. Vždycky se při něm zpotím.“ Kristina se usmála, popadla ubrousek a osušila si obličej. Howard ji mlčky pozoroval.

Kristina se napila kávy a ušklíbla se. „Ta káva je studená,“ odložila šálek. Nechtěla, aby Howard viděl, jak se jí chvějí prsty.

„Mluvíš, jako by byla zima tobě,“ opáčil Howard.

„Howarde.“ Kristinu jeho poznámka pobavila. „Pokoušíš se o humor?“

„Proč tě to překvapuje? Mám smysl pro humor,“ odvětil Howard důstojně.

„Já vím,“ poklepala ho Kristina něžně po ruce. „Já vím, že máš.“

„Je ti tedy zima?“

„Ano, je.“ Kristině bylo teplo, ale věděla, že Howard potřebuje projevit zájem.

„Kde máš kabát? Jak to, že máš na sobě jenom šortky?“

„Kabát jsem zapomněla,“ pokrčila Kristina rameny, jako by na tom nezáleželo.

„Pořád to děláš.“

„Co dělám?“

„Odmítáš se pořádně oblékat do zimy.“

„Zima na mě má povzbuzující účinek.“

„Povzbuzující účinek má na viry. Angíny. Zápaly plic.“

„Nic z toho jsem nikdy neměla,“ namítla Kristina. Howard jí dělal kázání, hrál si na maminku, ale jí to nevadilo. „Vždycky jsem byla zdravá jako řípa.“

S vážným rozhovorem chtěli počkat, až si objednají. Kristina měla chuť na salát s krásně ostrou hořčičnou zálivkou, ale ještě ten den nejedla – až na pár slaných krekrů – a nechtěla si dávat hořčici a ocet na lačný žaludek. Rozhodla se místo toho pro mrkvový dort.

V duchu se nutila ke klidu. Byla však jako na trní. Minulou noc toho moc nenaspala. A musela vstát v sedm. Do krásného rána prozářeného sluncem, ve kterém se třpytily holé stromy na vermontských kopcích. Veškerá ta krása teď však pobledla a Kristina nedokázala myslet na nic jiného než na rozzlobeného Jima a trpělivého Howarda – solidního a chápajícího, s brýlemi v tmavých obroučkách, zpoza kterých na ni hleděly laskavé, vážné oči.

„Jak se máš?“ zeptala se rádoby klidným hlasem.

„Dobře, Kristino, vede se mi dobře. Mám spoustu práce.“

„Spoustu práce, to je fajn,“ řekla Kristina. Howard neodpověděl. „Nemám pravdu? Musíš být rád, že máš spoustu práce. Musí tě těšit… že… že máš hodně práce.“ Kristina si uvědomila, že nesmyslně mele. Kristepane! „Hodně zajímavých případů?“

Howard si ji chvíli měřil. „Jak zajímavé může být obchodní právo? Pojďme se podívat na ty papíry, Kristino.“

Kristina vytáhla nervózně z batůžku tuhou hnědou obálku. Podala ji Howardovi a řekla: „Všechno by mělo být v pořádku.“

Howard zaváhal a otevřel obálku. „Je všechno v pořádku? Nejsem si jistý.“

Kristina se rozhodla, že bude předstírat, že narážku nepochopila. „Opravdu. Všechno do písmene souhlasí.“

Howard přelétl očima papíry a odložil je stranou. „Dosud se nám nenaskytla příležitost, abychom si o tomhle všem promluvili. Stalo se něco?“

Něco se skutečně stalo. Umřela Kristinina babička. Ale Howard o tom nevěděl. A nikdy se o tom nedozví.

„Jenom si myslím, že takhle to bude nejlepší, to je všechno,“ odpověděla Kristina a pohrávala si přitom s vidličkou. Ochutnala krémovou polevu na mrkvovém koláči. Chutnala dobře, ale přešel ji hlad.

„Skutečně je to nejlepší?“

„Jistě. Samozřejmě.“

„Proč? Proč se chceš zničehonic najednou rozvést?“

Howard měl na sobě oblek a vypadal tak dobře a známě, že Kristinu bodlo u srdce. Pomyslela si, znamená to, že už ho nikdy neuvidím? Zvykla jsem si na to, že vždycky přispěchá na pomoc.

Pokrčila rameny a odložila vidličku. Káva byla studená, dort krémový a měla prázdný žaludek. „Není to jen tak zničehonic. Dospěla jsem k závěru, že je načase.“

„Proč?“

„Howarde, protože mi bude jednadvacet, protože chci žít vlastním životem. Co kdybych si například chtěla vzít někoho jiného?“ Kristina se odmlčela. „Co kdyby sis chtěl vzít někoho jiného ty?“

„Vyskytl se někdo, koho si chceš vzít, Kristino?“

„Zatím ne. Ale kdo ví?“ Kristina se usmála. „Pan Správný se možná právě schovává za rohem.“

„Hmmm. Domníval jsem se, že pan Správný je Jim.“

Kristina se rozkašlala. „Toho jsem měla na mysli. Jima.“ Kristina byla ráda, že si povídají. Přestaly se jí chvět ruce. Už se tolik nepotila.

Howard se předklonil, ztlumil už i tak tichý hlas a zeptal se: „Byl to tvůj nápad?“

Kristina se odtáhla od stolu. Seděli v rohu za schody a spoře osvětlený sklep se nořil do přítmí.

„Howarde, nechápu, o čem mluvíš.“

„Zeptal jsem se, jestli to byl tvůj nápad.“

„Vím, na co ses zeptal. Jenom nechápu, co tím máš na mysli.“

„Kristino, na tuhle otázku se dá odpovědět jenom ano nebo ne.“

„Ty si představuješ, že na všechno se dá odpovědět ano nebo ne,“ opáčila Kristina popuzeně.

„Téměř na všechno,“ odvětil Howard zlehka. „Pojďme to zkusit ještě jednou. Kristino, byl to tvůj nápad?“

Kristina měla pocit, že musí něco odpovědět. „Můj, v jakém smyslu?“

„Tvůj v tom smyslu, jestli jsi na něj přišla sama, nebo jestli ti někdo poradil, aby ses nechala rozvést.“

Kristina nedokázala odpovědět, tak řekla: „Kdo jiný by mi mohl poradit –“ a pak se zarazila. Howard se jí díval zpříma do obličeje a Kristina přesně věděla, co má na mysli. Tak se rozhodla, že nebude nic předstírat a sáhne po lži. „Ano, Howarde. Byl to můj nápad.“

Howard se na ni stále nehnutě díval, ale ve vážných hnědých očích se mu objevilo cosi velice podobného dojetí.

„Sněz ten koláč,“ pravil nakonec něžně.

„Koho by zajímal koláč?“ odsekla Kristina mrzutě.

„Mě zajímá ten rozvod.“

Kristina si zhluboka povzdechla. „Howarde,“ řekla. „Já vím. Ale věř mi. Všechno bude v pořádku.“

„Kristino, tomu nedokážu uvěřit.“

„Proč?“

„Tvůj otec mě požádal, abych se o tebe staral.“

„Nepožádal tě, Howarde, dal ti to příkazem.“

„To není pravda. Uzavřeli jsme dohodu.“

„Ano, a ty jsi dodržel, co jsi slíbil. Ale za prvé, bude mi jednadvacet. A za druhé, otec je teď mrtvý. Je načase, Howarde.“

„Dohoda je dohoda. Nezahrnuli jsme do ní ani tvůj věk, ani případné úmrtí tvého otce.“

„Ach, Howarde.“ Kristina si povzdechla a pak tiše dodala: „Vykašli se na to.“

„To nedokážu,“ odmítl Howard.

„Prosím, nedělej si o mě starosti. Přísahám, že se všechno v dobré obrátí.“ Kristina tomu chtěla sama věřit.

Howard uhnul očima, přikývl a postěžoval si: „Takhle znenadání.“

„Není to znenadání! Pět let. No tak. Takhle to bude lepší. Nebylo to pro tebe nic jiného než prostředek k dosažení cíle.“

Kristina spatřila, jak se Howardovi mihla obličejem bolest. Musela ho nesmírně ranit. „Promiň,“ omluvila se rychle. „Víš, jak to myslím. Jsi hodný člověk, zasloužíš si něco lepšího.“ Doufala, že říká správná slova, ale opět ji přepadl neklid. Pohrávala si s ubrouskem, bubnovala špinavou vidličkou do dřevěného stolu. „Neber si to tak k srdci, udělal jsi mnohem víc, než jsi slíbil. Vzorně ses o mě postaral. A jestli tě trápí takové pochybnosti, proč jsi neřekl něco v září, když jsem ti poprvé oznámila, že chci podat žádost o rozvod?“

Tentokrát si povzdechl Howard. „Přišla jsi za mnou a požádala jsi o dalších tisíc dolarů. Měl jsem pocit, že mám právo vědět, na co je potřebuješ. Kdybys měla vlastní peníze, pověděla bys mi vůbec, k čemu se chystáš, nebo by se se mnou spojil tvůj právník?“

„Howarde. Nemám právníka. Najala jsem si pokoutního advokáta, který požádal o tisíc dolarů. Nevěděl ani, kolik stojí soudní poplatky. Nejdřív tvrdil sto dolarů, potom tři sta. Celá ta věc – právě proto chci, aby ses podíval na ty papíry.“

„Stejně na tom teď už nic nezměním,“ opáčil Howard a odsunul obálku. Odkašlal si. „Je pro mě velice důležité, abych věděl, že jsi v pořádku. Že ti nic nehrozí,“ prohlásil.

„Howarde, jsem v pořádku, nic mi nehrozí.“ Kristina se usmála a dodala: „Nebezpečí mi hrozí pouze tehdy, když se mě protihráči snaží faulovat na hřišti.“

„Jak často k tomu dochází?“

„Neustále.“

„Pořád ten basketbal tak miluješ?“

„Děláš si legraci? Drží mě při životě. Minulý týden jsem při exhibiční hře proti Cornellu dala rekordní počet bodů.“ Kristina se hrdě usmála.

„Pořád nechápu, jak k tomu došlo – ty a basketbal.“

Kristina pokrčila rameny a prohodila: „Jak dochází k věcem? Božská prozřetelnost. Ta škola, na kterou jsi mě poslal. Bylo to jediné slušné sportovní družstvo, které měli.“

„Ach, ne,“ promnul si Howard čelo. „Nezačínej zase s filozofií.“

Kristina mu ústy plnými mrkvového dortu sdělila, co kdysi řekl britský filozof Bertrand Rusell o svém celoživotním hledání. „Během svého dospívání jsem čím dál tím víc tíhl k filozofii, s čímž hluboce nesouhlasila moje rodina. Pokaždé, když se to téma dostalo na přetřes, s neochvějnou pravidelností opakovali: Co je mysl? Na mou duši nemám tyšení. Co je duše? To mi nikdy nepřišlo na mysl. Po padesáté nebo šedesáté mě ten bonmot přestal bavit.“

Howard se jí opět podíval do očí, téměř se usmál a otázal se: „Já jsem tě také přestal bavit?“

„Ještě ne, Howarde,“ ujistila ho Kristina s úsměvem.

Oba se odmlčeli.

„Zbývá ti čas na hlavní studijní obor?“

„Na dva hlavní obory. Ano, mám veškerý čas světa,“ odpověděla Kristina. Na rozdíl od Jima, který si vybral dva hlavní obory kvůli budoucí kariéře a životu, si ona zvolila dva kvůli tomu, že se k smrti nudila a chtěla naplnit svou neklidnou mysl významnými myšlenkami jiných lidí, aby se kousek po kousku zbavila svých vlastních, zapomněla na ně a hodila je za hlavu, aby zůstávala zaměstnaná a nemyslela na hlouposti.

„Jak se má Jim?“

„Dobře. Dělá tenhle rok šéfredaktora Dartmouth Review.“

„Aha.“ Howard se pousmál. „Dává ti dobré známky?“

„Naopak,“ odvětila Kristina s hranou uražeností. „Je na mě přísnější než kdokoliv jiný. Tvrdí, že ho Review stojí spoustu času. Nemůže se dočkat, až bude mít po promoci.“

„Co chce potom dělat?“

„Chce jít na práva,“ sdělila Kristina se špatně skrytou hrdostí. „Chce se dostat k nejvyššímu soudu.“

Na Howarda to neučinilo nejmenší dojem. „Hezký nápad. Co chceš dělat ty?“

„Já? Nějaké postgraduální studium.“ To bylo to, o čem Kristina v poslední době uvažovala. „Co jiného bych mohla dělat?“

Howard se usmál. „Nevím. Co si takhle najít nějakou práci?“

„Howarde, prosím tě. Tohle je škola svobodných umění. Co si myslíš, že asi tak umíme? Jsme dobří čtenáři. Umíme psát na počítači, ale to je zhruba všechno.“

„Nakonec si budeš muset najít práci.“

Kristina si ironicky odfrkla. „Howarde. Proč? A jakou? Co bych mohla se svými hlavními předměty asi tak dělat?“

„Nevím,“ odvětil Howard pomalu. „Co dělají ostatní absolventi, kteří studovali filozofii a náboženství?“

„Samozřejmě učí,“ odpověděla Kristina zvesela. „Učí filozofii a náboženství.“

Howard se usmál. Kristina opětovala jeho úsměv. Bude se jí po něm stýskat.

Cítila, že se jí chce Howard zeptat ještě na něco jiného. Našpulil rty a nasadil soustředěný výraz, ke kterému se uchyloval pokaždé, když čelil těžké otázce. Těžkých otázek se nabízela spousta. Howard se jim většinou vyhýbal, ale ten den zápasil sám se sebou. Nakonec zvítězila ohleduplnost. Ohleduplnost nakonec vždycky zvítězí. Kristina chtěla Howarda překvapit a alespoň jednou odpovědět na jeho nevyřčenou otázku, ale neviděla v tu chvíli žádný důvod, proč by to měla udělat. Babička je po smrti. Následující den oslaví jedenadvacáté narozeniny.

„Jak se má, jak se jenom jmenuje… Albert?“

„Dobře,“ řekla Kristina rychle. „Všichni se mají dobře.“

„Co bude dělat po promoci on?“

„Nejsem si jistá,“ pokrčila Kristina lhostejně rameny. „Tvrdí, že chce být sportovní novinář.“

„Sportovní novinář?“

„Ano, ale problém spočívá v tom, že neumí psát.“

„Aha.“

„Nebo rybář,“ potřásla Kristina hlavou.

Howard se pomalu zeptal: „Umí chytat ryby?“

„Myslím, že ano,“ pokusila se Kristina o bodrý tón.

„To šel na školu patřící do Ivy League jenom proto, aby se stal rybářem?“

„Velice dobrým rybářem,“ odtušila Kristina, aby změnila téma.

Howard se odmlčel. „Chceš si vzít Jima?“

Kristina se lítostivě pousmála. „Nejsem si jistá, jestli si chce vzít on mě.“

„Samozřejmě že chce.“

Kristina zavrtěla hlavou. „Ne. Myslím, že nechce.“

Howard si ji změřil pohledem.

„Děláš si zbytečné starosti,“ pokusila se ho uklidnit Kristina.

„Dělám si starosti o tebe.“

„Jenom se na mě pořádně podívej. Nic mi nechybí.“

„Jak myslíš.“ Howard pořád nevypadal přesvědčeně. Vstal od stolu. „Pojďme.“

„Nemůžu s tebou strávit celý den,“ upozornila Kristina omluvně.

„Já vím,“ opáčil Howard. „Odlétám dneska večer. Ani jsem si nezamluvil pokoj v hotelu. Na zítra varují před sněhovou bouří.“

„Co je ještě nového?“ otázala se Kristina.

Howard si oblékl kabát a odpověděl otázkou: „Máš nějaké plány?“

„Až se přižene ta bouře? Ne.“

„Měl jsem na mysli plány na svátky.“

„Já vím, co jsi myslel.“ Kristina se usmála. „Nejspíš pojedu s Jimem do Delaware.“ Což nebyla tak úplně pravda, jenom o tom Jimovi ještě neřekla. Potřebovala zůstat v Hanoveru – Dartmouth hraje v sobotu doma proti Pensylvánské univerzitě – ale komu by se chtělo zůstávat na Díkůvzdání v Dartmouthu? Nechtěla ale, aby si Howard myslel, že nemá žádné plány.

„Myslel jsem, že tam už s Jimem nechceš jezdit.“

Panebože, ten má paměť! pomyslela si Kristina.

„To jsem sice jednou řekla…“ uvažovala o správné odpovědi. „Jenom mám pocit, že mě jeho rodina nemá ráda.“

„Oni tě nemají rádi?“

„Ne.“

„Proč?“

„Řekla bych, že se jim nelíbí moje vlasy.“ Když jsem tam byla naposledy, viděla jsem, že… že pořád v duchu uvažují, že se chtějí zeptat, proč taková milá dívka jako já netráví Díkůvzdání se svou rodinou?

Kristina Jima požádala, aby je předem informoval o stavu její čítankové, rozpadlé rodiny. Věděla však, že dobře vychovaná paní Shawová přesto umírá touhou, aby se zeptala, umírá touhou, aby něco řekla. Její nevyřčené otázky visely ve vzduchu tak dlouho, až zatuchly a zhořkly, a Kristina tam už s Jimem po téhle návštěvě v druhém ročníku nikdy nejela.

„Měla bys jet s Jimem. Určitě by byl rád.“

„Bezpochyby by byl rád,“ potvrdila Kristina. Chtělo se jí vysvětlit, jak je pro ni těžké trávit Díkůvzdání s Jimem a jeho zcestovalými přívětivými rodiči, kteří ji balí do dusivého pláště zájmu a vlídnosti.

Kristina zvažovala, jestli nejet do Cold Spring Harbor s Conni a Albertem. Moc si ale s Conni od začátku školního roku nerozuměly. Vzniklo mezi nimi napětí, které viselo ve vzduchu stejně tíživě jako otázky Jimových rodičů.

Když spolu začaly na začátku prvního ročníku bydlet, v Mass Row ve dvoulůžkovém pokoji s koupelnou a obývákem, hrály každý večer poker nebo black jack a skoro vůbec nespaly, protože si nedokázaly přestat povídat. Přihlásily se do stejných povinných seminářů, obědvaly spolu v Thayer nebo Collis Café, chodily společně do Hopkins Centre na filmy. Učily se spolu v knihovně a o prvních Vánocích na Dartmouthu vzala Conni Kristinu do Cold Spring Harbor, kde se Kristina celé tři týdny většinou dobře bavila. Constance Sarah Tobiasová měla fajn rodinu. S jejím starším bratrem Douglasem byla legrace a její rodiče byli natolik odtažití, že Kristinu neobtěžovali.

Po roztržce mezi Jimem a Albertem jejich přátelství malinko ochladlo. Brzy se ale zase navrátilo k normálu. Nebo si to Kristina alespoň myslela. Normál znamenalo vytrvalé učení, semestrální práce, přednášky, studovny, knihovny Sanborn, Baker a Feldberg. Normál znamenaly zapékané těstoviny v Thayer a sendviče v Collis, filmy v Hopkins Center, sobotní večírky univerzitních bratrstev, kocoviny v neděli ráno a basketbalové zápasy dva proti dvěma. Kristina se domnívala, že si všichni dobře rozumějí, ale Constance jí předvedla, že se v ní zmýlila.

Kristina se na tu příhodu minulou zimu na mostě snažila usilovně zapomenout a připsala ji Connině chvilkovému pomatení rozumu.

Měla podezření, že vztah čtyř nerozlučných přátel navždycky změnil výměnný program, v rámci kterého ji v jarním semestru druhého ročníku poslali s Albertem do Skotska do Edinburghu. Co si ale počít se starým přátelstvím? Co si počít s kamarády ze školy? I po Edinburghu se dál společně učili, obědvali a chodili na večírky. Jsme jako rodina, pomyslela si Kristina a najednou se do ní dala strašná zima. Ať už je situace jak chce složitá, nemůžeme se jen tak rozejít.

Howard zaplatil účet a vyšli na ulici. Howard podal Kristině svůj šedivý vlněný kabát. Kristina se do něj zachumlala, s přáním, aby ho nemusela nikdy vracet. Byl teplý a voněl po Howardovi, po nějaké usedlé kolínské, kterou vždycky používal. Yves Saint Laurent?

„Kristino, chtěl bych ti něco říct.“

„Ano?“

Zůstali stát nad schody vedoucími dolů do Peter Christian’s. Kristině vířil v hlavě uragán myšlenek.

„Už nezbývají žádné peníze, Kristino.“

Kristina se uvolnila. „Já vím.“

„Ty o tom víš? Co chceš dělat?“

Kristina měla spoustu plánů. Počínaje následujícím dnem. V tuhle chvíli ale neměla ani floka. Zvažovala, jestli si nepůjčit pár dolarů od Howarda, aby měla na dárek k narozeninám pro Alberta, ale bránilo jí v tom svědomí.

„Nějak se už protluču. Nedělej si starosti.“

„Dávej dobrý pozor,“ požádal ji Howard. Bojoval sám se sebou. „Jestli potřebuješ založit, mám –“

„Howarde!“ Kristina mu stiskla paži. „Prosím. Nic nepotřebuju. Vážně.“

„Pracuješ pořád U Červeného dubu?“

„Ano. Mám dost vlastních prostředků.“

Ušli několik metrů k družstevní prodejně a Howard si koupil mikinu, na které stálo: Deset důvodů, proč jsem hrdý, že moje dcera studuje na Dartmouthu. Důvod číslo deset zněl: Protože výsledky jejích přijímacích zkoušek byly příliš dobré na Harvard.

Howard řekl, že tenhle důvod je podle něj nejlepší.

„Ale Howarde,“ namítla Kristina. „Nejsem tvoje dcera.“

„To nevadí. Ty důvody není třeba brát tak doslova. Mají být vtipné. Kromě toho si občas přeju, abys byla moje dcera,“ přiznal Howard.

Kristina se na něj překvapeně podívala. „Proč?“

„Abych na tebe mohl dávat pořád pozor. Abych ti nemusel nikdy říct, že došly peníze,“ objasnil Howard zatrpkle a popuzeně.

„Howarde, prosím,“ opáčila Kristina tiše. „Prosím.“

„Přeješ si, abych tě doprovodil k tobě na pokoj?“

Kristina s úsměvem odmítla: „Ne, děkuju.“

Došla s Howardem k jeho autu, Pontiacu Bonneville z půjčovny.

„Co dělá tvoje auto?“ zeptal se Howard.

„Však ho znáš. Rozpadá se. Mám už té staré rachotiny plné zuby. Z topení na straně spolujezdce vytéká nemrznoucí směs a hrozně páchne. Celé auto páchne po nemrznoucí směsi. A k tomu dělá hrozný rámus. Asi budu mít děravý výfuk.“

„Strana spolujezdce ti může být ukradená. Jsi řidič.“

Kristina se chystala namítnout, že občas také sedí na straně spolujezdce, občas, když se dostane do hor a na nebi nad vysokými stromy září slunce. Seděla na straně spolujezdce po cestě do Fahrenbrae, rekreačního střediska schouleného vysoko ve vermontských kopcích.

„Potřebuješ peníze na opravu?“

Bylo neuvěřitelné, že je neustále na mizině, při všech těch penězích, které jí Howard dává. Bylo těžké si představit, že dívka, která dostává od Howarda dvacet tisíc dolarů ročně, je chudá – jaká urážka vůči skutečně chudým lidem! – ale přesto, po zaplacení školného, bydlení, jídla, knih a benzinu do staré rachotiny, jí zbývalo necelých pět set dolarů. Přesně takhle to otec chtěl: žádné peníze na vyskakování. Ale pět set dolarů na deset měsíců na škole nebylo moc. Dělalo to dolar šedesát šest na den. Akorát tak na čokoládovou tyčinku a noviny. Když šetřila, nedopřávala si čokoládové tyčinky, mohla jednou za čtrnáct dnů zajít do kina. Při hodně velké šetrnosti si mohla dovolit malý sáček pražené kukuřice.

Kristina pohladila Howarda zlehka po tváři. Pak ho pevně objala a zašeptala: „Nechci od tebe žádné peníze.“

Howard ji sevřel v náručí. „Nezapomínej, že i bez peněz tvého otce mám trochu svých vlastních.“ Kristina si všimla, že se na ni přitom nepodíval, přesto ho bezelstně ujistila: „O tom nepochybuju, Howarde. Vždycky ses o sebe dokázal velice dobře postarat. Rozhodně o tebe nemusím mít strach.“

Howard se odtáhl. „Nemám tě odvézt? Vypadáš celá zmrzlá.“

Kristina zavrtěla hlavou. „Děkuju. Mám basketbalový trénink. A pak se budeme učit s Jimem Aristotela na zítřejší test z estetiky. A do Díkůvzdání musím napsat pro Review článek o trestu smrti. Jak vidíš, pořád všechno při starém. Nic se nezměnilo.“

„O trestu smrti? Má New Hampshire vůbec trest smrti?“

„Jasně,“ odpověděla Kristina. „Musíš sice unést nebo zabít policistu při pokusu o vyloupení banky, abys získal peníze na nákup cracku, který se chystáš prodávat malým dětem, ale trest smrti tady pořád existuje.“

„Kolik lidí ročně umře?“

„Jak to myslíš, kolik jich zabijí zločinci?“

Howard se zlehka zasmál. „Vtipné. Ne, kolik jich zabije stát.“

Kristina se na okamžik zamyslela a předstírala, že počítá. „Celkem vzato, když se započtou ti, kteří měli být popraveni předešlý rok a všechny roky předtím, malý moment… jeden… tři… dvacet sedm – ani jeden.“

Howard se zasmál. „A jaké stanovisko zastáváš? Pokud si pamatuju, bývala jsi proti.“

„To bylo kdysi. Na té zatracené škole, kam jsi mě poslal, jsem nesměla mít jiný názor.“ Kristina se usmála. „Ještě nevím, jaké stanovisko zastávám. Ještě jsem nezačala psát. Ke stanovisku obvykle dospěju tak v polovině článku a v druhé polovině ho bráním.“

„Myslíš, že si vrazi zaslouží umřít?“

„Nejsem si jistá,“ opáčila Kristina nerozhodně. „Obávám se, že čtu moc Nietzscheho. Nahlodává můj zdravý rozum –“

„Jaký zdravý rozum?“ otázal se Howard.

Kristina ho šťouchla do žeber. „Jestli si nezaslouží umřít, tak co si zaslouží? Protože něco si zaslouží, nemáš pocit? Co je čeká v Hongkongu?“

„Smrt.“

Kristina si tou smrtí nebyla jistá. Souvisel s ní svým způsobem bůh. Bůh se vznášel nad všemi jejími kurzy východních náboženství, moderních náboženských směrů, etiky a náboženských studií, Bůh prostupoval všechna ta vznešená, spletitá slova a ona nevěděla, co se jí snaží sdělit. Po většinu svého života k němu měla odtažitý přístup. Co považoval Mahátma Gándhí za jeden ze sedmi největších hříchů? Rozkoš bez svědomí. Vytěsnila ze svého života i Gándhího, i když měla jeho krédo pověšené na korkové nástěnce u psacího stolu jako drzou upomínku. Co by si myslel Gándhí o trestu smrti? Všeobecně? A konkrétně – pro muže, který ho zabil? Gándhí by mu určitě odpustil. Stejně jako odpustil papež Jan Pavel bulharskému atentátníkovi, který se ho pokusil zavraždit, by Gándhí odpustil svému vrahovi. Právě Gándhí ale napsal, že sedmým největším hříchem je politika bez zásad. Pokud byl někdo zásadový, tak právě on.

„Odpustil by John Lennon Marku Davidu Chapmanovi?“ prohodil Howard.

Kristina se usmála. „Ohromuje mě, že jsi takový odborník na popkulturu. Myslím, že John Lennon by neodpustil,“ dodala. „Měl toho ještě spoustu před sebou.“

„Takže tahle definuješ umění odpouštět. Myslíš si, že se snadněji odpouští lidem, jejichž život je prázdný?“

„O hodně,“ potvrdila Kristina. „Papežův život nebyl sice prázdný, ale přesto. Papež neměl pětiletého Seana Lennona.“

Howard přešlapoval z nohy na nohu. „Je ti zima,“ konstatovala Kristina a vysoukala se z kabátu. „Tu máš.“

Howard si vzal kabát, ale neoblékl si ho. Oba tam stáli a chvěli se zimou.

„Abys věděla,“ pravil Howard nejistě, „na Díkůvzdání jsi zvaná i do New Yorku. Mohli bychom se jít podívat na Davida a Shauna Cassidyovi v Pokrevních bratrech.“

Takže mě pozval. Počkal až do poslední minuty, ale pozval mě. Kristinu přepadly výčitky svědomí. Opět ho chytila za paži.

„To je v pořádku, Howarde,“ řekla tiše. „Jsou to jenom pitomé svátky.“

„Já vím,“ odvětil Howard. „Nelíbí se mi ale představa, že budeš o těch pitomých svátcích sama a nešťastná.“

„Nebudu sama,“ ujistila ho Kristina. „A nebudu nešťastná.“

Přála si, aby ji Howard ještě jednou objal, ale Howard to neudělal. Nikdy se jí nedotkl jako první. Choval se tak zdvořile, že Kristinu napadlo, jestli se pod tou jemnou, něžnou uctivostí neskrývá lehká nechuť. Jako by v jeho náboženství bylo hříchem dotknout se Kristiny Kimové.

„Uvidím tě ještě někdy?“ zeptal se.

„To doufám, Howarde. Opravdu doufám.“ Kristina cítila, jak z Howarda sálá zdrženlivost.

„V tom případě se budu těšit. Všechno nejlepší k narozeninám.“

Kristina zamávala pěstí do vzduchu. Se zatnutými prsty jí bylo hned příjemněji. Nebyla jí na ně taková zima. „Hurá,“ zajásala. „Jsem teď dospělá.“

„Dospělá jsi byla celou dobu, co tě znám,“ pravil Howard.

„Ano, ale předtím jsem byla dítě.“

„To muselo být hrozně dávno,“ usoudil Howard smutně.

Na Kristinu z toho také padl smutek. „Tak dávno to zase není, Howarde.“ Teklo jí z nosu a dýchala ztěžka ústy.

Howard se na chvíli odmlčel a potom ji objal. „Sbohem, Kristino,“ rozloučil se tiše.

Kristině se udělal knedlík v krku. „Sbohem, Howarde,“ odpověděla a poplácala ho po kabátu. Nechtěla, aby viděl, že jí vyhrkly slzy do očí.

Když nastupoval do auta, odvrátila se stranou.

Poté, co odjel, zůstala stát nehnutě na chodníku a mžourala do slunce. Už teď se mi po něm stýská, pomyslela si. Musím mu za pár týdnů zavolat a popřát hezké Vánoce.

Průběh oběda ji potěšil, ale ze všeho největší radost měla z toho, že ho má za sebou.

Podívala se na Nugget Theatre za sebou. Dávali Věk nevinnosti. Kristinu napadlo, že by se na něj mohla podívat. Dokonce si přečetla, kdy začíná, film už ale běžel a byl hodně dlouhý. Další představení začínalo až v pět a tou dobou bude čekat Jim s Aristotelovou Etikou Nikomacheovou v podpaží. Pak přijde Albertův oříškový dort. Kromě toho, neviděl ten film Frankie a neříkal, že je o jídelních příborech? Neříkal, že nádobí v tom filmu září v hlavních rolích?

Kristina ho přesto chtěla vidět. Daniel Day-Lewis jí připomínal Edinburgh, kde zhlédla film Moje levá noha.

Vydala se pomalu k redakci Dartmouth Review. Když kráčela nahoru po schodech, pohled jí padl do výlohy butiku Rare Essentials. Zahlédla hezké černé boty.

Trest smrti může počkat.

Vešla dovnitř. Přistoupila k ní atraktivní prodavačka a otázala se, jestli může pomoct.

„Chci se jenom podívat,“ sdělila Kristina. „Líbí se my támhlety boty.“

„Ach, ty jsou opravdu moc hezké,“ zašveholila prodavačka. „Jsou z Kanady.“

Aha, z Kanady, usmála se Kristina. V tom případě musejí být opravdu hezké. Prohlédla si je a zeptala se, zda je mají ve velikosti devět a půl. Prodavačka měla pouze velikost deset. Boty byly Kristině trochu velké. Přesto ji lákaly, elegantní, s koženými tkaničkami.

„Jsou také vodotěsné,“ sdělila prodavačka.

„Vodotěsné? A k tomu ještě z Kanady?“ zažertovala Kristina. „Co jiného si může holka od černých bot přát? Kolik stojí?“

„Sto osm dolarů.“

Sto osm dolarů Kristina neměla. Měla zhruba tři dolary v drobných.

Kristina zaplatila boty kartou American Express. Sto osm dolarů bude vydělávat šest týdnů. To zvládneš, pomyslela si s úsměvem.

„Kristina Kimová,“ přečetla prodavačka, když zasunovala kartu do čtečky. „To je neobvyklé jméno.“

Kristina se podepsala na účtenku. „Myslíte?“

„Hezky zní,“ usoudila prodavačka a vrátila kartu. „Zní… nejsem si jistá. Asijsky?“

Kristina se jí podívala zpříma do očí. „Vypadám podle vás jako Asiatka?“

„Samozřejmě že ne. Jenom jsem chtěla –“

„Na shledanou,“ rozloučila se Kristina, popadla tašku s botami a vyšla z obchodu. Kristepane.

Nové boty se jí líbily natolik, že si je chtěla hned obout. Neříkal Howard, že se blíží sněhová bouře? Tenhle rok ještě nešla po své zdi. Během sněhové bouře by to mohlo být poprvé. Poprvé v nových černých botách.

Kristina se posadila nahoru na schodiště vedoucí k redakci Review v budově obchodní komory a začala si rozvazovat adidasky.

Spencer Patrick O’Malley právě dojedl obvyklý nedělní oběd v Molly’s Ballon, stejný nedělní oběd, který si dával každou neděli po celých uplynulých pět let. Spencer byl otrokem zvyku. Odložil si bundu na židli vedle sebe, a když k němu přišla servírka, svůdně se usmála a pozdravila: „Nazdar, Tracy.“

„Nazdar, Kelly,“ odpověděl a pomyslel si, že by u něj servírka slavila větší úspěchy, kdyby mu říkala Spencere.

„To stejné jako vždycky?“

„To stejné jako vždycky,“ potvrdil Spencer.

Servírka mu přinesla margaritu s ledem ve sklenici s okraji obalenými solí a pak Molly’s Skins – vynikající bramborové slupky – a guacamole s hranolky a hovězím burritem.

Když vycházel ven, vrazil do sedmileté holčičky, která začala zničehonic křičet. Spencerovi trvalo pár vteřin, než si uvědomil, že si dívka přiskřípla prsty do dveří. Pomohl jí je vytáhnout, vzal ji kolem ramen a odvedl ji dovnitř, zatímco dívka stále plakala. Servírka jí dala na pohmožděné prsty led a ze záchodů v prvním patře se vynořila dívčina matka. Všichni mu poděkovali a Spencer odešel. Za chůze uvažoval, jak těžké je to s dětmi. V jednu chvíli je všechno v naprosté pohodě a v druhou – člověk nikdy neví, co se může stát.

Kráčel s rukama v kapsách po hlavní třídě a zvažoval, jestli si neudělat kilometrovou procházku k Occom Pond. Byla zima a foukal vítr, byl však teple oblečený. Měl na sobě bundu z ovčí kožešiny, pletenou čepici a rukavice, ale i v bundě zapnuté až pod krk, s rukama v kapsách a celotělovým spodním prádlem pod džínsy a svetrem mu mrznul obličej.

Spencer si občas přál, za krutých newhampshirských zim, aby býval pokračoval po I-95 na jih, když odjížděl na západ ze svého domovského města na Long Island, aby si našel práci někde jinde. Bylo mu tenkrát jedno, kde to bude, tak proč zastavil v ospalém městečku s bílými budovami, černými okenicemi a neskutečně studenými zimami?

Spencer se zamyslel nad tím, jak dlouho bude trvat, než se mu v takovém počasí udělají omrzliny na obličeji, a přejel si rukou po bradě. Vynechal ten den holení, což byl luxus, který si dopřával pouze o nedělích. A to od doby, kdy přestal chodit do kostela.

Právě míjel budovu obchodní komory, když si všiml dívky usazené nahoře na schodech. Nezaujala ho dívka sama o sobě, protože byla příliš velká zima, než aby ji s kapucí přetaženou přes hlavu pořádně zaznamenal. Ne, nezaujala ho dívka. Zaujalo ho, co dělala. Byla bosá, dokonce i bez ponožek, a dotýkala se chodidly betonových schodů. Měla na sobě šortky. Vedle ní stála černá kožená bota. Druhou černou botu držela v rukách.

Ostrý vítr musel srážet teplotu hluboko pod nulu. Spencer se z pouhého pohledu na dívku roztřásl ještě víc. Jednou nohou se pevně opírala o schod a druhou měla přehozenou přes koleno a pokoušela se navléct na ni botu. Chvíli s ní zápasila a pak postavila nohu na zem a zkusila to jiným způsobem.

Spencer došel pomalu ke schodišti, jako hypnotizovaný, a pozoroval ji, dokud se jí nepodařilo zvítězit. Místo toho, aby si okamžitě obula i druhou botu, začala provlékat dírkami černé tkaničky. Chodidlo měla stále položené na betonovém schodu. Spencer přejel očima po jejích dlouhých holých nohách k zelenému dartmouthskému tričku a pak k obličeji a vlasům povlávajícím ve větru. Vytáhl z kapsy ruku a pohladil si znovu bradu.

Dívka měla velice světlou pokožku, ale tváře měla zarudlé zimou. Na okamžik vzhlédla od bot. Jejich oči se setkaly. Měla velký, nádherně oválný obličej, mladý až na oči. Teskné hnědé oči lemovaly hluboké vážné vrásky a přidávaly jí na věku. Ale samotné oči byly krásné a zranitelné, s černými řasami. Kombinace nevinnosti očí a vrásek kolem nich vytvářela znepokojující obraz.

Spencer si odkašlal a pravil: „Naše těla ztrácejí každou minutu stupeň tepla.“

„Opravdu?“ zeptala se dívka a povytáhla koutky úst do úsměvu. „Dík za informaci.“

„Je tomu tak. A pozoruju vás už pět minut. Možná šest.“

Dívka si odhodila vlasy, ruce stále na tkaničkách. „Jak vypadám?“

Spencer viděl, že se na něj usmívá očima a popraskanými rty. Zachoval vážný výraz, což pro něj nebylo těžké, protože se snažil být vážný muž. „Zmrzle,“ odvětil.

„Podle vašeho výpočtu bych už vlastně měla být mrtvá. Říkal jste stupeň za minutu?“

„Mrtvá ještě nejste,“ odpověděl Spencer téměř s úsměvem. „Ale rozhodně prokřehlá. Omrzlá. Znecitlivěly vám končetiny.“

Dívka se dotkla nohy. „Možná máte pravdu. Dokonce už ani nevnímám zimu.“

„Vidíte?“

Dívka nasadila uličnický úsměv. „V tom případě byste mě měl přestat rozptylovat, abych si mohla obout i druhou botu a zbyla mi alespoň šance na přežití.“

Spencer přestal mluvit a sledoval ji, dokud si nezavázala i druhou botu.

„Kde máte ponožky?“ zeptal se.

Dívka se na něj zpříma podívala. Byla nádherná. Objektivně, nesporně nádherná. Vysoká, štíhlá, krásná jako modelka, dokonce i s rozcuchanými vlasy. Ty oči jsou bezedné, pomyslel si Spencer, a zračí se v nich nepopsatelné emoce. Spencer pocítil tlak v podbřišku. Pořád byl mladý natolik, aby si pamatoval na školní časy, kdy ho podobný tlak přepadl pokaždé, když kráčel chodbou a díval se na dívky v bílých svetrech, tisknoucí knihy na pučící ňadra.

Vyšel nahoru po schodech, stáhl si rukavici a napřáhl ruku. „Spencer Patrick O’Malley,“ představil se.

Dívka přijala nabízenou ruku a zlehka jí potřásla. Její ruka byla teplá a to Spencera překvapilo. Dívka bosá v listopadu v New Hampshire má teplou ruku.

Dívka se otázala: „Spencer jako Spencer Tracy?“

Spencer se zhluboka nadechl. „Ano. Ale nejsem s ním příbuzný.“

„Taky mu vůbec nejste podobný. Kristina Kimová.“

„Je mi potěšením, Kristino. Můžu vás někam odvézt, abyste se zahřála?“

„Ne, děkuju. Mám namířeno tady do té budovy.“

„Do obchodní komory?“

„Ne, do redakce Review,“ upřesnila Kristina.

„Aaach,“ protáhl Spencer. „Nejsou trochu extrémní?“

„Nejsou,“ zasmála se Kristina. „Extrémní jsou ale reakce, kterých se jim dostává.“ Pořád držela Spencera za ruku. Pak ho pomalu pustila. „Byla bych vám vděčná, kdybyste měl papírový kapesník,“ pravila a popotáhla.

„Ten bohužel nemám.“ Spencer pohlédl do jejího oživlého obličeje. Úsměv jí pohrával i na rtech. „Musíte být ze severu,“ řekl. „Máte studenou krev.“

„Nejsem ze severu,“ odvětila Kristina. „Ale mám studenou krev.“ Odmlčela se. „Když jsem byla malá holka a jezdila v zimě na návštěvu za babičkou k jezeru Winnipesaukee, prolamovala jsem led na jezeře a strkala nohy do vody, abych vyzkoušela, jak dlouho to vydržím.“

Spencer tu informaci chvilku zpracovával. „Jak dlouho,“ zeptal se pomalu, „jste to vydržela?“

Kristina se hrdě usmála. „Můj rekord je jednačtyřicet vteřin.“

Spencer hvízdl. „Jednačtyřicet vteřin? Co omrzliny?“

„Ty jsem měla pořádné. Byl to ale rekord.“

„O tom nepochybuju,“ řekl Spencer. „Byla to soutěž?“

„Jasně,“ potvrdila Kristina. „Něco takové nedělá člověk jen tak pro zábavu.“

„Samozřejmě.“ Spencer povytáhl obočí. „K něčemu takovému musí mít člověk dobrý důvod.“

Kristina se uličnicky zazubila. „To je pravda.“

Spencera posedla zvědavost. „S kým jste soutěžila?“

„Ach, jak už to tak bývá.“ Kristina mávla neurčitě rukou, aby podtrhla svou neurčitou odpověď. „S kamarády.“

Spencer byl stále zvědavější a zvědavější. „Hmm,“ zamumlal. „To museli být skvělí přátelé. Malá holka v lese –“

„Na jezeře,“ opravila ho Kristina.

„Na jezeře,“ pokračoval Spencer. „Sedí tam, láme led, dělá díru, aby do ní strčila bosou nohu. To zní…“ Nedokázal najít správná slova. Vzpomněl si, jak v dětství chodil po ledu na jezeře u svého domu. I když už několik týdnů mrzlo, až praštělo, nechtělo se mu na ten led vstoupit, protože led pro něj znamenal vodu a slyšel o jediném člověku, který dokázal chodit po vodě, a byl si jistý, že to není on. „Hrozně… napínavě,“ dokončil větu. „Kdo vás hlídal?“

„Dospělí nemůžou dávat pozor každou minutu,“ podívala se Kristina na své boty a Spencer si znovu vzpomněl na dětství. Kristina měla pravdu. Dospělí ho skoro nikdy nehlídali.

„Proč jste to dělala?“ zeptal se pomalu. „Proč jste strkala nohy do ledové vody?“

Kristina pokrčila rameny a řekla: „Protože jsem se bála?“

„Čeho jste se bála?“

„Bála jsem se strčit nohy do vody.“

„Odůvodněně.“

„Dělala jsem to,“ dodala Kristina, „abych ukázala, že se nebojím.“

„Komu?“

„Sobě,“ odpověděla Kristina o trochu příliš rychle. „Sobě… a kamarádům.“

Spencer viděl, že se třese, Chtělo se mu podat jí svou teplou bundu, ale pochyboval, že by ji přijala. Nevypadala jako takový typ dívky.

„Hej,“ vyhrkl z náhlého popudu. „Co byste říkala šálku kávy?“

Kristina zavrtěla hlavou a sešla kolem něj ze schodů. Spencer vyrazil za ní. „No tak. Káva. Ta vás zahřeje.“

„Zahřeje?“ odtušila Kristina. „Je minus šest stupňů. Vyjdu ven a zase mi bude zima. Vážně bych si ji moc ráda dala, ale musím dneska stihnout milion věcí.“

„Co musíte stihnout, Kristino? Je neděle. V neděli odpočíval dokonce i bůh,“ upozornil Spencer.

„No jo, musel ale bůh na basketbalový trénink? Čekal boha následující den test z Aristotelovy estetiky? Děkuju. Možná někdy jindy.“ Kristina se na něj podívala. V černých očích se jí zračilo cosi neproniknutelného a zároveň poraženeckého. Opravdu si přál, aby přijala jeho pozvání.

„No tak.“ Spencer O’Malley byl pevně odhodlaný. Na kávu dávno nikoho nepozval. „Slibuju, že vás moc nezdržím.“

Kristina si povzdechla a usmála se.

„No tak,“ zopakoval Spencer.

Kristina naklonila hlavu. „Zvete mě?“

„Jasně,“ odpověděl Spencer rychle a snažil se, aby na něm nebylo vidět, jakou má radost.

„Dobře, tak můžeme jít do EBA. Dělají tam portugalské muffiny, po kterých se můžu utlouct,“ svolila Kristina.

„Já vím,“ pravil Spencer. „Kupuju si je po tuctech.“

Zahnuli doleva do Allen Street a došli k Everything but Anchovies, kde si sedli dozadu k vysokým lednicím s kolou.

Spencer si sundal rukavice, bundu a čepici. Všiml si, že ho Kristina pozoruje.

„Co se vám stalo s vlasy?“ zeptala se.

Spencer si přejel rukou po hlavě. Vlasy si právě nechal oholit. „Ach, však víte, jak to chodí.“

„Nevím. Jste voják?“

Spencerovi se nový účes líbil. Bez vlasů mu víc vynikly hluboko posazené modré oči. Připadalo mu to hezké.

„Byl to takový společný nápad.“ Nechtělo se mu objasňovat, že jedna z žen u něj v práci se dozvěděla, že má rakovinu, a když začala s chemoterapií, všichni její kolegové si nechali oholit vlasy, aby se necítila trapně. Ironií osudu bylo, že druhý den přišla v paruce. Počítala se ale solidarita, kterou dali muži bez vyzvání najevo. A Spencer, jeden z nejmírumilovněji vypadajících mužů s lehce irskými rysy a velkými, výrazně vykrojenými rty, nabyl s oholenými vlasy výrazu drsňáka.

Spencer se dotkl brady a zalitoval, že se neoholil. Kristina ale nevypadala, že by jí to vadilo.

Objednala si muffin a horkou čokoládu. Spencer horkou čokoládu nenáviděl, ale dal si to samé.

„Spencere Patricku O’Malleyi,“ pronesla Kristina. „Chodíte na Dartmouth? Jako každý tady ve městě?“

„Nechodím,“ odpověděl Spencer. „Pracuju pro policejní oddělení.“

„Hanoverské policejní oddělení?“

„Přesně tak.“

„Vážně?“ Kristina ožila. „Páni.“ Vypadala, že na ni to sdělení učinilo dojem. Naklonila se nad stůl. „Co pro něj děláte?“

„Jsem detektiv,“ sdělil Spencer. „Detektiv seržant.“ Z obyčejného detektiva ho sice povýšili teprve před pár týdny, ale to nehodlal sdělovat.

„Detektiv? Páni,“ vydechla Kristina obdivné. „Děláte hodně… detektivní práce?“

Vystopoval jsem vás koutkem oka, chvělo se Spencerovi na jazyku. „Spoustu,“ odpověděl nahlas. „Pátrám po špatně zaparkovaných autech, přetaženém čase na parkovacích hodinách a v sobotu večer po opilých řidičích.“

Kristina si ho nejistě měřila, se zájmem a zvědavostí, teplýma, hebce hnědýma očima.

„Takže vy hrajete basketbal?“ zeptal se.

„Ano.“

„Občas se dívám na muže.“

„To je chyba,“ pravila Kristina. „My jsme mnohem lepší. Loni jsme vyhrály titul.“

Spencer se jí podíval na ruce, dlouhé a štíhlé, s krásně upravenými červenými nehty. U dívek se mu víc líbily krátké, nenalakované, ale k ní dlouhé nehty nějak patřily.

Ukázal na ně a poznamenal: „S takovými nehty se musí špatně driblovat.“

Kristina se na ně láskyplně zadívala a usmála se. „Zvykla jsem si. Kromě toho potřebují ostatní veškerý handicap, jakého se jim může dostat.“

„Hmmm,“ pronesl Spencer zamyšleně. „U studentek jsou takové dlouhé nehty vzácné. Zejména když hrají basketbal.“

Kristina pokrčila rameny. „Mně se líbí.“

„Jste dobrá?“

„Velice dobrá,“ přiznala Kristina s ironickým úsměvem. „Nejlepší tým All-Ivy tři roky za sebou.“

„Ach.“ Na Spencera to učinilo dojem, ale nedal to na sobě znát. „Co přesně znamená All-Ivy?“

„Vy nevíte, co je All-Ivy? To jste detektiv?“ Kristina hrála několik vteřin uraženou nevíru. Spencer se málem nahlas rozesmál.

„Pro vaši informaci, hráče All-Ivy volí ligoví trenéři ze všech devíti škol, které patří do Ivy League. Na každé pozici hraje jeden hráč All-Ivy. Liga volí pět hráčů do prvního týmu, pět do druhého a pěti přiděluje čestné uznání. Já jsem hlavní pivot. V současné době jediná hráčka z prvního týmu All-Ivy v dartmouthskému mužstvu –“ Kristina se zarazila a začervenala se.

Spencer se s úsměvem natáhl přes svou horkou čokoládu a zeptal se: „Kristino, snažíte se na mě ohromit?“

Kristina ještě víc zčervenala a odpověděla: „Nesnažím, samozřejmě že nesnažím.“

„Protože jste mě ohromila,“ sdělil jí Spencer a Kristina se navenek uvolnila a odměnila ho úsměvem.

„Jste dobrý detektiv?“

Spencer se ze sebe chystal vysypat z legrace seznam svých zásluh a úspěšných případů, ale neudělal to. Jen přikývl a řekl: „Existují detektivové, kteří umějí vyslýchat, a detektivové, kteří umějí ohledávat místa činu. Dobrý detektiv musí umět obojí.“

„Na co jste dobrý, detektive O’Malleyi?“

Ta otázka přišla Spencerovi dvousmyslná. Povytáhl obočí.

„Musíte mít kategorický imperativ,“ pravila Kristina.

Spencer na ni nechápavě pohlédl. „Kategorický co?“

„Kategorický imperativ.“ Kristina pokrčila rameny, ukousla velké sousto muffinu, důkladně ho rozžvýkala, polkla a teprve potom pokračovala: „Kategorický imperativ praví, že naše konání nemá ovlivňovat účel.“

Spencer na ni vyvalil oči. „Ach, ano, takových mám několik.“

Kristina si znovu ukousla. „Ne, jenom jeden,“ řekla. „Máte jenom jeden. Kantův. Metafyzika mravů. To znamená –“

„Dokážu si představit, co to znamená, a ano, patrně bych nebyl policista, kdybych necítil nutkání vykonávat své povolání –“ napodobil Spencer tón jejího „– hlasu bez ohledu na účel.“

„Vykonáváte ho dobře.“

„Dělám, co je v mých silách.“

„Na co jste dobrý?“

Spencer se rozhodl přisoudit její otázce běžný význam. „Jsem jako lovecký pes. Rád si namlouvám, že mám dobrý instinkt.“ Spencer se zarazil. „Ale můj partner Will by nesouhlasil. Řekl by, že jsem jako pes, jehož čich zničily feferonky.“

„Připomínáte mi mého psa,“ podotkla Kristina. „Umíte naslouchat.“

„Umím naslouchat,“ připustil Spencer. „A jsem také dobrý pozorovatel. Dívám se na lidi a často se o nich dozvím víc z toho, jak sedí a dívají se na mě, než z toho, co povídají.“

Kristina se usmála. „Co jste zjistil z pohledu na mě?“

Spencer opětoval úsměv. „Zjistil jsem, že se mě nebojíte. Díváte se mi přímo do očí.“

„Chcete tím říct, že vás provokuju, detektive?“

„Přesně tak.“ Spencer se snažil zachovat vážnou tvář. „Díváte se mi beze strachu přímo do očí.“

„Nemám se čeho bát,“ odvětila Kristina a uhnula pohledem. Spencerovi to neušlo.

Naklonil se blíž a tiše se zeptal: „Bojíte se, Kristino?“

„Všeobecně? Nebo čeho se bojím nejvíc?“

Spencer se nad tím zamyslel. „Nejvíc,“ odpověděl.

„Nejvíc se bojím smrti. Ne, ne smrti. Umírání,“ upřesnila Kristina. Spencer přikývl.

„A co vy? Čeho se nejvíc bojí policajti?“

„Nevím, čeho se bojí policajti, ale já se bojím toho, že bych musel žít se špatným svědomím. Rád se v noci dobře vyspím.“

„Trápí vás špatné svědomí?“ otázala se Kristina s úsměvem.

„Zatím ne.“

Kristina přikývla a napila se čokolády. „Předpokládám, že při vašem povolání si nemůžete dovolit chybu. Zmýlit se v lidech.“

„Správně.“ Spencer se také napil čokolády. Kam tím Kristina míří? „Většinou se v lidech nemýlím.“

Kristina se stydlivě pousmála. „Co kdybyste se mýlil ve mně?“

Spencer se také usmál. „Nemýlím se ve vás. Jste odvážná a chytrá.“ Chtělo se mu dodat, že je také krásná, ale takové věci se neříkají dartmouthským studentkám u kávy. Kromě toho nepotřebovala, aby jí to sděloval.

„Jste flexibilní, detektive?“

„Jsem neohebný jako prkno,“ odvětil Spencer. „To je jedna z mnoha mých chyb.“

„Nepřijde mi, že byste měl mnoho chyb,“ odvětila Kristina.

„Snažíte se na mě být hodná. Mám spoustu zlozvyků.“

„Vážně? Jakých například? A kdo je nemá?“

„Třeba vy.“

„Já?“ Kristina se nahlas rozesmála. „Mám víc zlozvyků, než jste si dal v životě obědů.“

„Jmenujte alespoň jeden.“

Kristina se na okamžik zahloubala. „Jsem chorobně pořádkumilovná,“ sdělila.

„Opravdu? Já jsem chorobný lajdák.“

„Hrozně ráda vyhrávám v basketbale,“ dodala Kristina.

„Já hrozně rád uzavírám své případy.“

„Nikdy se pořádně neoblékám na ven a vždycky nastydnu.“ Kristina kýchla, jako by na důkaz svých slov.

„Ach, neříkejte. Já se vždycky nabalím a pak se děsně zpotím.“

„Pořád dělám věci, kterými si nesmírně komplikuju život.“

„Já zase dělám všechno proto, abych si ho zjednodušil.“

Kristina se zarazila. „Občas piju.“

Spencer se také zarazil. „Ach! Co bych za to dal, kdybych pil jen občas.“

A pak se na sebe usmáli.

„Je vám jednadvacet, Kristino?“

„Zítra,“ oznámila Kristina s nevysvětlitelným nadšením. „Konečně.“

„Aha. Zapomeňme na to, že jste mi řekla, že pijete, platí?“

„Já piju? Měla jsem na mysli pití kávy.“

„Dobře. Už se o tom nebudeme bavit.“ Spencer se odmlčel. „Takže vy jste ráda, že vám bude jednadvacet? Ze všech obvyklých důvodů?“

Kristina přikývla. „A mám jich ještě pár navíc,“ povytáhla obočí. Neposkytla však žádné další vysvětlení a Spencer na ni nenaléhal.

Popíjeli horkou čokoládu a ukusovali portugalské muffiny – stejné jako anglické, jen větší, silnější a sladší.

„Máte, detektive O’Malleyi, nějaké zajímavé případy? Musím napsat pro Review článek o trestu smrti. Napadlo mě, že do něj zahrnu něco o zločincích.“

„To by byl velice revoluční počin,“ prohlásil Spencer. „V dnešní době a ve vašem věku.“ Kristina mu byla čím dál tím víc sympatická.

„Nemohl byste mi o nich něco povědět?“

„Co byste chtěla vědět?“

„Proč zabíjejí lidé jiné lidi?“

Spencer se nad tím zamyslel. Kristina ho mátla. Byla příliš hezká. „Moc,“ odpověděl nakonec. „Moc a zastrašování. O nic jiného nejde.“

„Moc a zastrašování, říkáte? Sérioví vrazi, agresivní manželé, sexuální násilníci, všichni z nich?“

„Ano. Všichni z nich.“

Kristina se usmála. „To je vážně dobré. Pomohl jste mi.“

„Dost o trestu smrti. Povězte mi něco o sobě.“

„Co byste si přál vědět?“

„Cokoliv. V kolikátém jste ročníku?“

„V posledním.“

„Co máte jako hlavní předmět?“

„Filozofii a náboženství.“

„To zní zajímavě. Takže co nám filozofie říká o tom, proč lidé zabíjejí jiné lidi?“

„Jak to mám vědět? Nestuduju nic takhle konkrétního. Nietzsche nás učí, že se nemáme pohoršovat nad špatností a nemáme trestat devianty.“

„Proč?“

„Údajně proto, že zločinci jen projevují svobodnou vůli, kterou jim dala společnost a za kterou je pak chce trestat, trestat za jedinou věc, o které tvrdila, že odlišuje člověka od zvířete.“

„Jak je vidět, Nietzsche nikdy nežil v New Yorku,“ poznamenal Spencer.

Kristina se rozesmála.

„Nejsem si jistý, jestli s ním můžu souhlasit,“ pokračoval Spencer. „Svobodnou vůli nedává člověku společnost. Dává mu ji bůh. Společnost jen krotí přebytek svobodné vůle v případě lidí, kteří nedokážou zkrotit sami sebe.“

„Možná máte pravdu,“ pravila Kristina. „Nietzsche ale nevěřil v boha.“

„A já zase,“ odvětil Spencer tiše, „nevěřím v Nietzscheho.“

Kristina ho sledovala a vypadala, že se královsky baví.

„Co se děje?“ podivil se Spencer.

„Nic, nic,“ odpověděla Kristina rychle. „Odkud pocházíte, Spencere?“

„Narodil jsem se a vyrostl na Long Islandu.“

„Vážně? Moje nejlepší kamarádka pochází z Cold Spring Harbor.“

„Cold Spring Harbor? O tom místě jsem četl v knihách. Myslím, že normální smrtelníci jako já tam nemají přístup.“

„Neblázněte. Kde přesně jste se narodil?“

„Ve Farmingville.“

„O něm jsem nikdy neslyšela.“

„Neslyšel o něm nikdo. Já jsem se tam ale každopádně narodil.“

„Tak co vás přivedlo sem, Spencere?“

„Nevím. Omrzelo mě pronásledování řidičů jedoucích příliš rychle po Long Island Expressway. Tak jsem nasedl do auta a vyrazil na sever.“

„A zastavil v Hanoveru?“

„A zastavil v Hanoveru. Zalíbila se mi Dartmouth Hall. První noc jsem strávil v nekřesťansky drahém hotelu Hanover Inn a hodinová věž za okny mi vyhrávala písničky. Hned po ránu mě obšťastnila pomalou verzí ‚Seasons in the Sun‘.“

Kristina se zasmála. „Vy jste zůstal v Hanoveru, protože vám Baker Tower hrála ‚Seasons in the Sun‘?“

„Zůstal jsem v Hanoveru proto, abych mohl dávat všem zazobaným dartmouthským holkám a klukům pokuty za nesprávné parkování,“ odvětil Spencer naprosto vážně, ale dělal si legraci a Kristina se znovu zasmála. Spencerovi se líbilo, že dokáže poznat, kdy žertuje.

„Teď žiju v Hanoveru proto, abych si připadal, že chodím na Dartmouth, aniž bych musel platit dvacet pět tisíc dolarů ročně za vzdělání.“

„Aniž by se vám nějakého dostalo.“

„Bod pro vás,“ potřásl Spencer hlavou. „Ale na druhou stranu, nemyslíte, že se mi dostane vzdělání tím, že vás všechny pozoruju?“

„Opravdu?“

„Opravdu.“

„Takže máte rád svou práci?“

Spencer přikývl. „Dokonce hodně.“

„Co se vám na ní nelíbí?“

„Nejhorší je, že pokaždé, když se vynoří velký případ, dorazí parta z Concordu –“ Kristina se zatvářila nechápavě a Spencer objasnil: „Zaměstnanci okresního státního zastupitelství, jejich vlastní vyšetřovatelé a občas dokonce i státní policie z Haverhillu. To mě fakt štve. Jako bych nerozuměl vlastní práci. Vždycky jim říkám, když mi dáte příležitost, abych dával pokuty za nesprávné parkování s nejlepšími z vás, uvidíte, že obstojím.“

Kristina se zasmála. „Co byl váš největší případ?“

„Ten student z Etiopie, který se chystal na medicínu. Rozsekal sekerou svou přítelkyni a její spolubydlící.“

Kristina vykulila oči. „To bylo strašné.“

„Ano, to bylo. Byl jsem první policista na místě činu.“

Kristina se znechuceně ušklíbla. „Našel jste těla?“

„Ano.“

„Fuj. Bylo to odporné?“

„Odpornější, než si dokážete představit.“

„Vůbec si to nedokážu představit.“ Kristina ztišila hlas. „Ještě nikdy jsem neviděla mrtvolu.“

„Skutečně? Ještě nikdy?“ Spencerovi to připadalo naprosto neuvěřitelné. Chodil od dvou let na pohřby příbuzných svých rodičů.

„Nikdy.“ Kristina si odkašlala. „Moje babička – umřela teprve před pár měsíci, ale nešla jsem na pohřeb.“

„Proč ne?“

Kristina pokrčila rameny. „Nebyla jsem pozvaná.“

„Vy jste nebyla pozvaná na pohřeb vlastní babičky?“ Tentokrát vykulil oči Spencer. „Co to máte za rodinu?“

„Nejsme si moc blízcí,“ přiznala Kristina a změnila téma. „Ten etiopský student, myslíte, že šlo o moc a zastrašování?“

„O nic jiného,“ potvrdil Spencer. „Jeho přítelkyně si ho odmítla vzít a on jí chtěl předvést, jak se kvůli tomu cítí.“

„Chápu. Co se s ním stalo?“

„Stráví zbytek života za mřížemi.“

„Ach. Dostalo se mu potrestání.“

„Potrestání? Nejsem si jistý. Zabil chladnokrevně dva lidi. Možná měl také zemřít.“

„Myslíte, že si to zaslouží, Spencere?“

„Za předem promyšlenou vraždu? Ano.“

Dopili a dojedli, ale Spencerovi se rozhodně nechtělo vstát a odejít.

Kristina se zeptala, jestli je v práci šéfem.

„Kéž bych byl. Ne, mám nadřízeného. Jmenuje se Ken Gallagher.“

„Také Ir.“

Spencer přikývl.

Kristina se zadumala. „Nevěděla jsem, že policisté vydělávají tolik, aby mohli bydlet v Hanoveru.“

„Já vím – studenti jako vy vyhnali pěkně ceny. Domy se třemi ložnicemi stojí od dvou set šedesáti tisíc nahoru. Dvoupokojové byty se pronajímají za devět set.“

„Musíte dobře vydělávat.“

„Nevydělávám – přestal jsem kouřit.“

„Cože, vy jste přestal kouřit, abyste si mohl dovolit bydlet v Hanoveru?“

„Přesně tak.“

Kristina s úsměvem upozornila: „Nepřestal jste ale zvát dívky na kávu.“

„Přestal.“ Spencer se odmlčel. „Jenom jsem udělal výjimku.“

„Chápu.“

„Co je to za jméno, Kimová?“ zeptal se Spencer.

„Řekla bych, že neobvyklé,“ nabídla Kristina řešení. Nevypadala, že by se o něm hodlala dál bavit, tak se už Spencer neptal.

„Jezdíte často domů?“

„Moc ne,“ řekl Spencer. „A co vy?“

„Moc ne,“ odpověděla Kristina.

„Vaše rodina na vás musí být náležitě hrdá, když chodíte na Dartmouth a slavíte i jiné úspěchy. Já jsem chodil jenom rok na státní univerzitu a pak jsem vstoupil do armády.“

„Stýská se vám po domově?“

Spencer přikývl. „Stýská se mi po bratrech a sestrách.“

„Kolik jich máte?“

„Víc než jste si dala v životě obědů,“ zopakoval Spencer Kristinina vlastní slova. „Osm. Pět bratrů a tři sestry.“

„Panebože. Ještě nikdy jsem nepotkala někoho, kdo by měl tolik sourozenců. Na tolik sourozenců jsem narazila jen párkrát v knihách.“

„Ano, jsme početná rodina.“

„Jste katolíci nebo něco podobného?“

„Ne, ne, jsme protestanti,“ odvětil Spencer. „Samozřejmě že jsme katolíci. S příjmením O’Malley to ani jinak nejde.“

Kristina se opřela o opěradlo židle. „Kristepane, jak to jenom vaše matka zvládla?“

„Netuším. Myslím, že to vzdala po pátém dítěti. Nejvíc se o mě staraly sestry.“

„Přesto – devět dětí,“ nedokázala stále uvěřit Kristina.

„Jedenáct,“ opravil ji Spencer. „Bratři dvojčata umřeli na zápal plic, když byli ještě hodně malí.“

„Ach, to je smutné.“

„Ano.“

Na chvíli se odmlčeli. „Vaše matka musela vymyslet jedenáct jmen,“ pravila Kristina zadumaně. „Mně přijde těžké vymyslet jedno.“

Spencer se jí zadíval pozorně do obličeje a zeptal se: „Měla jste důvod… abyste nějaké vymýšlela?“

„Kdepak, kdepak,“ odpověděla Kristina rychle. „Víte ale, jak to chodí – přátelé uvažují o jménech pro děti. Docela se mi líbí Orlando. Nebo Oscar.“

„Kristino, nebavíme se o jménech pro andulky, ale pro děti. Oscar? Orlando?“

„Vidíte, jak to myslím?“

„Netrapte se kvůli tomu,“ pravil Spencer. „Když jsem se narodil, máma zapomněla, že už jednoho ze synů pojmenovala Patrick O’Malley, tak mi také dala jméno Patrick.“

Kristina se zasmála.

„Mně to moc směšné nepřipadalo. Nakonec jí to prozradil jeden ze sourozenců. Ale ne můj bratr Patrick. Tak mě přejmenovala na Spencera. Od té doby se jmenuju Spencer Patrick O’Malley.“

„Po tom herci?“

„Ano, máma milovala Spencera Tracyho.“ Spencer se na okamžik odmlčel. „Já bych se jmenoval radši Patrick.“

Kristina si olízla prsty a upřeně na něj pohlédla. „Mně se líbí Spencer.“

Spencer naklonil hlavu a tiše opáčil: „Děkuju.“

„Co dělá vaše matka teď?“

„Je babička. Osm z jejích dětí je ženatých a vdaných.“

„Mají hodně vlastních dětí?“

„Poměrně dost. Už dvacet jedno. Nezapomínejte, že se máme milovat a množit.“

„Panebože. S tím množením to opravdu berete vážně. A co vy… patříte k těm ženatým?“

Proč jsem jenom stočil rozhovor tímhle směrem? zalitoval Spencer. Stalo se ale a nehodlal být vůči téhle krásné, zvídavé dívce s mladistvým obličejem a hlubokýma černýma očima nezdvořilý.

„Patřil jsem k těm ženatým,“ přiznal tiše a pomalu.

„Aaach,“ odvětila Kristina chápavě. „Nevyšlo vám to, že ano?“

„Dá se to tak říct. Manželka se zabila v autě.“

Kristina si přikryla polekaně ústa. „Promiňte.“

Spencer mávl rukou. „To je v pořádku. Na začátku to bylo hodně drsné. Učím se žít bez ní. Stalo se to už před několika lety.“

„Před kolika?“

„Před pěti.“

„Proto jste se odstěhoval z Long Islandu?“

„V podstatě.“

Zůstali sedět. Servírka přinesla účet, ale pořád se nezvedali. Kristina nevypadala, že by se měla k odchodu.

„Jak se vaše manželka jmenovala?“ zeptala se.

„Andrea. Andie.“

„To je hezké jméno. Byla hezká?“

Spencer na několik vteřin zaváhal a pak sáhl do zadní kapsy džínsů a vytáhl peněženku.

„Nemají policisté nosit zbraně?“ otázala se Kristina a pokusila se mu nakouknout za záda.

„Jenom když jsou ve službě,“ objasnil Spencer a ukázal jí fotografii Andie. „Podívejte.“

Kristina se pozorně zadívala. „Vypadá hrozně mladě,“ podotkla. „Vypadá… vypadá trochu jako já.“

„Vážně?“ podivil se Spencer. „Toho jsem si nevšiml.“ Je jenom náhoda, že Andie trochu připomíná tuhle dívku? Ano. Ano, je to náhoda.

Zatímco Spencer platil, přišla k nim Samantha, majitelka EBA, poklepala Kristinu po hlavě a řekla: „Skvělá hra minulý týden, Krissyface. Kolik bodů?“

„Čtyřicet sedm,“ odpověděla skromně Kristina. „Patnáct doskoků.“

„Bylo to skoro nespravedlivé, nemáš pocit? Chudinky holky z Cornellu neměly šanci vyhrát.“

Kristina se s úsměvem zvedla od stolu. „A nikdy se jim to nepodaří. Dokud budu naživu.“

„Jen tak na ně!“ prohlásila Samantha.

Spencer po cestě k východu šeptl: „Přijdu se podívat, jak hrajete, Kristino.“

„Klidně přijďte,“ svolila Kristina. „Hrajeme –“ zarazila se. „Týden po Díkůvzdání. V pátek a sobotu. Přijďte se podívat.“

Pak napřáhla ruku a pravila: „Jsem ráda, že jsem vás poznala, Spencere. Děkuju za muffin.“

Spencer přijal nabízenou ruku a jemně s ní potřásl. „Doufám, že se ještě uvidíme, Kristino.“

Kristina se podívala na hodiny před Stinson’s. Ukazovaly 3.45. Kristina potřásla hlavou a sdělila. „Abyste věděl, vybodla jsem se kvůli vám na trénink.“

„Hmmm,“ protáhl Spencer. „Stálo to za to?“

Kristina se usmála, zamávala na pozdrav a spěšně vykročila.

Když zmizela za rohem, zůstal Spencer minutu nehybně stát a pak také vykročil a zahnul na roh, aby se na ni ještě jednou podíval.

Kristině bušilo srdce tak rychle, že se jí chtělo poskakovat do jeho rytmu. Vykašlala se na basketbalový trénink a utápěla se v modrých očích muže s plnými rty a holou hlavou, který se na ni díval způsobem, jakým se na ni dlouho nikdo nepodíval. Spencer Patrick O’Malley. „Spencer Patrick O’Malley,“ zopakovala šeptem jeho jméno a rozběhla se s batůžkem v ruce k Tuck Mall.

Když dorazila do Hinman Hall, kde bydlela, našla svůj pokoj odemčený a opuštěný. Nebyli tam ani Aristoteles, ani Jim. Upustila batůžek na zem a popadla kartáč na vlasy. Zkřehlé ruce však odmítly poslušnost. Kristinu mrzelo, že ji Spencer zastihl tak neupravenou. Opravdu pěkný první dojem. Pravda, sám vynechal holení, ale byl natolik pohledný, že to vůbec nevadilo.

Kristina se posadila na postel a pár minut čekala. Začalo jí brnět v prstech, tak si je dala mezi kolena, aby si je zahřála. Věděla, že nebude muset čekat dlouho.

Ozvalo se zaklepání na dveře. Do pokoje nakoukl Albert.

„Tady jsi,“ otevřel o něco víc dveře a vpustil dovnitř psa. Aristoteles se vrhl dovnitř, skočil na postel a pak na Kristinu. Kristina ho pohladila, pohled upřený stále na Alberta.

„Vyvěnčil jsem ho.“

„Děkuju. Kde je Conni?“

„Není dneska odpoledne k mání. Není možné, že peče dort?“

„Nic ti neprozradím,“ opáčila Kristina nepřítomně. Pořád myslela na Spencera.

Albert postával ve dveřích. Kristina by ho nejradši požádala, aby šel dál a zavřel za sebou, ale každou chvíli se měl objevit Jim.

„Jedete s Conni na prázdniny na Long Island?“ zeptala se Kristina Alberta.

„Ano. Stejně jako minulý rok. Nechceš jet s námi? Nebo pojedeš s Jimem?“

„Ach, ano, jasně…“ nedokončila větu Kristina.

Albert udělal krok dopředu. „Pojeď s námi,“ zopakoval nabídku.

Kristina zavrtěla hlavou, stále usazená na posteli, oči upřené na Alberta. Albert se chtěl věnovat gymnastice, když byl mladší, ale příliš rychle vyrostl, zničehonic zmohutněl a zmužněl. Teď chtěl být zenový buddhista. Dlouhé tmavé vlasy nosil svázané do culíku. V levém uchu měl malý zlatý kroužek.

„Dávej dobrý pozor,“ vyzvala ho Kristina. „Chci ti něco říct –“

„Jak to proběhlo?“ skočil jí do řeči Albert.

Kristina na chvíli nechápala, o čem mluví.

„S Howardem,“ připomněl jí Albert netrpělivě. „Jak to proběhlo s Howardem?“

„Dobře.“ Kristina se odmlčela. „Všechno proběhlo dobře.“

„A jak to dopadlo?“

„Nijak,“ opáčila Kristina a promnula si zmrzlé ruce.

Albert udělal ještě jeden krok. „Souhlasil?“

„Ano, souhlasil,“ potvrdila Kristina. „Zeptal se, jestli byl ten rozvod můj nápad.“

Albert se hlasitě zasmál. Kristinu napadlo, že snad poprvé zní jeho smích nuceně. „Řekla jsi mu pravdu?“

„Pravdu?“ zopakovala Kristina. „Co je přesně pravda?“

„Potvrzení faktu či skutečnosti,“ odpověděl Albert.

„Aha, samozřejmě,“ odvětila Kristina. „Řekla jsem mu, že to byl můj nápad. Je to potvrzení faktu či skutečnosti?“

„Poměrně ano, Rocky,“ řekl Albert s úsměvem a přistoupil k posteli. „Poměrně ano.“

Kristina milovala, když ji oslovoval starou známou přezdívkou, ale napřáhla paže, aby se moc nepřiblížil. Nechtěla ho odehnat, ale byl bílý den.

„Poslouchej,“ vyzval ji Albert. „Mám nápad. Co bys říkala tomu, kdybychom o Díkůvzdání –“

Odmlčel se uprostřed věty. Ve dveřích se zjevil Jim Shaw.

„Jimbo,“ pozdravila ho Kristina chabě. „Nazdar. Připravený?“

Albert pozdravil Jima kývnutím hlavy a Jim kývl zdvořile v odpověď.

„Připravený,“ potvrdil Jim a pak zůstal stát nehybně a mlčky ve dveřích.

Kristina pohladila Aristotela, celá napjatá, a prolomila tíživé ticho. „Jak si užíváš narozeniny, Alberte?“

„Zatím dobře. K zhoršení dojde, až ochutnám Connino kuchařské umění.“

„Ty tomu říkáš umění?“ otázala se Kristina, aby odlehčila atmosféru.

„Alespoň ti něco uvaří,“ prohlásil Jim hlasem podmalovaným nepřátelstvím. Pak se opět rozhostilo ticho.

„Určitě mi bude její výrobek chutnat,“ řekl Albert s nečekanou břitkostí. Kristinu to překvapilo. Takhle ho mluvit ještě nikdy neslyšela.

„Pojď, Krissy,“ vyzval ji Jim.

„Přesně tak, Krissy,“ napodobil ho Albert. „Teď musíš běžet.“

Kristina se celá zarudlá zvedla z postele, sebrala ze země knihy a vykročila ke svým dvěma kamarádům.

„Nezapomeň si kabát,“ připomněl Albert. „Venku je hrozná zima.“

„Kde máš kabát?“ podivil se Jim. Pořád stál ve dveřích a pohupoval batůžkem v ruce.

Kristina se rozhlédla po příšerném nepořádku ve svém pokoji. Prohlašovala sice, že pořádek je projevem nemocné mysli (jak by se ona, kdo studuje největší světové myslitele, mohla zdržovat takovými nudnými, přízemními záležitostmi jako je uklízení?), ale vnitřně ho nesnášela a snažila se ve svém pokoji trávit co nejméně času. Kdysi bývala nejpořádnější dívka na světě, ale ještě před Dartmouthem pochopila, že v rozházeném pokoji Howard nic nenajde. Kdyby bylo všechno na svém místě, věděl by, kam se podívat.

Přesto čas od času všechno z náhlého popudu uklidila a pak se zase potopila do chaosu.

Litovala, že ji ten náhlý popud nepřepadl právě ten den, protože se jí nedařilo najít kabát.

„Nevím, kde ho mám.“

„Občas pomůže pověsit kabát do skříně, když ho chceš znovu najít.“

„Děkuju, Jime. Kde mám kabát?“

„Dneska odpoledne jsi ho neměla na sobě,“ sdělil Jim. Albert zůstal zticha.

„Basketbal obvykle nehraju v zimním kabátu,“ odsekla Kristina. Nechtěla znít naštvaně, ale vadilo jí, že si nepamatuje, kde nechala inkriminovaný kus oblečení.

U Červeného dubu to být nemohlo, protože předešlou noc strávila jinde. Kabát zapomněla v rekreačním středisku Fahrenbrae Hilltop Retreat.

Jiný zimní kabát neměla. Tenhle jí matka koupila k patnáctým narozeninám a červený kašmír během následujících šesti let vybledl a udělaly se na něm neodstranitelné skvrny. Pořád ale patřil k jejím milovaným věcem. Stejně jako kočičí fousky a teplý jablečný štrúdl.

Prošla kolem Alberta, aniž by se na něj podívala, a pobídla Jima: „Pojď, pohni sebou.“

„Kristino, vezmi si něco na sebe –“

„Pojď, Jime,“ zvýšila Kristina hlas.

Všimla si, jak Jim vyvalil oči na Alberta. Ten pokrčil rameny, usmál se a složil ruce do zbožného zenového pozdravu.

Jim vyrazil za Kristinou.

„Měla bys občas zamknout pokoj,“ poradil. „Stojí to tak v ubytovacím řádu, pokud jsi zapomněla.“

„A co bude se psem?“ zeptala se Kristina.

Sešli po schodech tři patra do přízemí a vyšli postranními dveřmi nejblíž lesa a strmého kopce. Opodál se vinula dlouhá stezka s nízkými dřevěnými schody klesající hluboko dolů na Tuck Drive a dál k řece Connecticut. Dřevěné schody a knihovnu Felberg spojoval patnáct metrů dlouhý betonový most vedoucí k vedlejšímu vchodu do knihovny. Metr vysoké boky měl obložené krystalickým vápencem a rozpínal se dvacet metrů nad zalesněným spádem a betonovou příjezdovou cestou.

„Hej,“ vyhrkl Jim a ukázal na most. „Ještě jsi po něm nešla.“

Kristina se podívala nejdřív na most a pak na Jima. Most se jim vzdaloval za zády. „Nebyla jsem dost opilá,“ řekla. „Nebyla dost zima.“

„Ach, ano, zapomněl jsem. Děláš to jenom, když mrzne, až praští. Jinak by to nebyla výzva.“

„Máš pravdu,“ odpověděla Kristina. V duchu si pomyslela, že si ji Jim dobírá. Proč?

„Zítra se má přihnat sněhová bouře,“ upozornil Jim.

„V tom případě se po něm zítra možná projdu,“ odvětila Kristina mírně.

Jim neodpověděl. Pospíchali dál ke knihovně Baker.

Učili se v místnosti 1902. Kristina byla myšlenkami daleko od Aristotela, protože vzpomínala na dřívější svátky Díkůvzdání. Brzy bude středa a její přátelé odjedou. Bude mít během prázdnin otevřeno menza? Nepamatovala si, jak to bylo v prvním ročníku. V paměti jí utkvělo, že jen jedla hodně polévky v Lou’s Dinner a portugalské muffiny v EBA. A pomeranče u sebe na pokoji.

Jim pokračoval ve čtení a občas se Kristiny zeptal na něco týkajícího se učiva, ale Kristina už měla učení plné zuby. Pojďme pryč, chtělo se jí říct. Pojďme vypadnout, pojďme zpátky, pojďme si dát Connin výtvor a zazpívat Albertovi k narozeninám.

Pohladila Jima po ruce. Bývaly časy, kdy mě měl opravdu rád, pomyslela si. Jsi tak chytrý, procestoval jsi celý svět a máš před sebou zářivou budoucnost. Co se ale stane s námi? Přestáváme si rozumět. Postavila se.

„Jime, pojďme zpátky.“

„Krissy, ještě jsem neskončil.“

„Já vím,“ řekla Kristina. „Conni ale upekla dort. A musím vyvenčit psa.“

„Vyvenčí ho Albert,“ namítl Jim.

Kristina zavřela knihy a posbírala je ze stolu z tmavého ořechového dřeva. „Musím jít. Prosím, pojď taky.“

Jim se zahleděl zpátky do Aristotela. „Ne,“ odmítl. „Zůstanu tady a dokončím práci.“

Aristoteles napsal, že zbožnost nám ukládá, abychom ctili pravdu nad své přátele. Kristina potřásla hlavou. Etika Nikomacheova jí přišla vždycky nejtěžší. A Kantova Metafyzika mravů. Po většinu života bojovala proti vlastnímu kategorickému imperativu. Proti lidem, kteří na ni nezapůsobili. Spencer na ni zapůsobil.

Muži jsou v jednom směru dobří a v mnoha směrech špatní, napsal Aristoteles. Kristina tomu moc nerozuměla. Byla přesvědčená, že špatnost vždycky znamená nedostatek nebo potlačení svědomí.

Pohladila zlehka Jima po zátylku a políbila ho na temeno hlavy. „Jimbo, je mi líto.“ A skutečně litovala spousty věcí. „Jenom mi teď prostě není do učení. Nezůstávej tady moc dlouho. Čeká nás dort.“

„Jo,“ zamumlal Jim, aniž vzhlédl.

Stáli shromáždění kolem složitého dortu, který Conni upekla pro Alberta. Dort měl hrbolaté bublinky na mocca polevě, byl posypaný nasekanými oříšky a čokoládovými lupínky a trčelo z něj dvaadvacet hořících svíček, které pomalu rozehřívaly polevu.

Conni se na tu oslavu vyfikla, ale nevypadala, že by se jí chtělo slavit. Rty pod výraznou růžovou rtěnkou měla pevně sevřené a ani modré stíny nedokázaly zakrýt tvrdost kolem očí.

Všech pět se jich na ten dort dívalo jako na poraženého beránka. Jenom Aristoteles ho hltal očima, jako by to bylo poslední jídlo na zemi.

Dostavil se i Frankie Absalom. Obvykle ho bylo těžké dostat z jeho domu Epsilon, ale pro Alberta, svého bývalého spolubydlícího, by udělal téměř cokoliv. Stačilo jen říct a přiběhl jako pejsek.

Albert se k němu nastěhoval během posledního semestru prvního ročníku, když dospěli s Jimem k rozhodnutí, že bude lepší, když už nebudu bydlet spolu. Teď měl Albert jednolůžkový pokoj pár dveří od Kristiny a Frank se stal členem bratrstva Epsilon.

Kristina pohlédla na Conni, která se nutila do šťastného úsměvu a pustila se do zpěvu „Happy Birthday“. Ostatní se k ní přidali, včetně Alberta, který zpíval nejhlasitěji ze všech.

„Alberte!“ vykřikla Conni. „Přej si něco a sfoukni svíčky. Přej si ale něco opravdu hodně dobrého,“ dodala sugestivně, přitulila se a zastrčila Albertovi ruku do zadní kapsy. Kristinu napadlo, že se přehnaně snaží chovat normálně. Co ji tak štve?

Albert pohlédl na Conni po své levici, na Kristinu po své pravici, na Jima na druhé straně stolu a zamumlal: „Něco opravdu dobrého? Dobře.“ Zavřel oči a sfoukl svíčky, všechny najednou. Conni s Kristinou zatleskaly a Frankie zajásal a pustil se do zpěvu „For He’s a Jolly Fellow,“ zatímco Jim bez velkého nadšení utrousil: „Bravo.“ Aristoteles dvakrát zaštěkal.

Kristina zůstala strnule stát a sledovala, jak Conni zápolí s dortem, talíři a umělohmotnými vidličkami. Chtěla být někde úplně jinde. Opojení z vrcholných odpoledních zážitků, nejprve s Howardem a pak se Spencerem, nahradily chmury. Conni jí před několika dny řekla, že uvažují s Albertem o zasnoubení. Ach, to je hezké, odvětila Kristina. Velice hezké. Chystáte se uspořádat party? Bude následovat svatba? To je vážně paráda.

A pak Jimovo nepříjemné chování. Nikdy nebyl nějak zvlášť vřelý, ale v poslední se chová pořád podivněji. Dneska večer si ke mně ani nechce stoupnout, pomyslela si Kristina smutně. Opravdu krásný pár. Možná bychom se měli zasnoubit my dva a plánovat svatbu.

Frankie vykládal Jimovi náruživě nějaké nesmysly, ale to dělal Frankie vždycky. Jeho ohnivé podivínství se odráželo i ve způsobu, jak se oblékal – kostkované košile a pruhované kalhoty, zářivě neonové teplákové soupravy a džíny tak velké, že je musely držet duhové kšandy. Conni podala Kristině kus dortu a Kristina se do něj pustila, přikývla a pochválila, jak je dobrý. Dort byl suchý a chutnal příšerně. Kristina pozorovala Albertův obličej. Dal si do úst první sousto a pomalu žvýkal. „Ach,“ řekl, „nechutná vůbec špatně, vůbec ne špatně.“ A Conni stála vedle něj a zářila, ruku přilepenou na jeho košili. Potěšeně se zasmála.

Connin vysoký, pisklavý hlas tahal Kristinu za uši, ale její smích byl nakažlivý a Kristina ho měla ráda. Conni si také dávala záležet, aby vypadala sexy. Nosila černé podprsenky a černé kalhotky, přiléhavé topy bez ramínek, příliš těsné džíny a někdy punčochy a podvazky pod sukní. Kristina měla občas pocit, že to dělá proto, aby ji zastínila, protože ona se takhle nikdy neparádila. Byla velká sportovkyně a sexy oblečení považovala za trapné. Vyhovovaly jí teplákové soupravy, elastické šortky, legíny a dartmouthské mikiny. Chodila v džínách. Basketbalistky nenosí přiléhavé topy bez ramínek.

Byly s Conni nejlepší kamarádky do doby, než začala hrát basketbal. To bylo, co Kristina odpověděla, když dostala dotaz, co poničilo jejich přátelství. Byla to ale lež. Jejich přátelství neponičil basketbal.

Proč se směje tak nahlas? uvažovala Kristina. Seděla tam jako v transu a vůbec se nesmála. I Jim měl kamenný obličej. Albert žertoval s Frankiem, flirtoval s Conni, a když si myslel, že se Conni nedívá, posunul svůj koláč směrem ke Kristině, která ho okamžitě vrátila. Kristina pozvedla oči a zjistila, že Conni sleduje, jak se jí Albert snaží koláč vrátit. Conniny rozesmáté modré oči potemněly. Kristina nechala Albertův talíř bez povšimnutí, dokonce se na něj ani nepodívala.

Praštili se přes kapsu a koupili Albertovi společně hodinky Pierre Cardin, protože chodil pořád pozdě. Nebo se spíš praštili přes kapsu Conni a Jim – jediní, kdo byl při penězích.

Kristina si přála, aby se na ni Jim přestal dívat s výrazem naprostého neštěstí. Jaké má právo být nešťastný? pomyslela si. Studuje stejně usilovně, jako já trénuju, pracuje v Review stejně hodně, jako já U červeného dubu. To on nikdy nechce zůstat přes noc, protože musí být v jedenáct v posteli.

Kristina seděla naproti němu u starého univerzitního stolu Fromica s vyztuženými ocelovými nohami a snažila se na něj nedívat. Jim ji nepříjemně znervózňoval, aniž by přesně věděla proč. Dala Aristotelovi zbytek svého dortu a také zbytek Albertova. Postavili se, na kuchyni čekali další studenti. Bylo po večírku.

Klubovna Hinmanu sestávala z polokruhové televizní místnosti a kuchyňky, přilepená jako poloostrov zepředu na Hinman Hall. Kuchyňka, které se také ironicky přezdívalo Hinman Café, neměla ani ledničku. Měla stroj na výrobu ledu, kde studenti uchovávali nápoje, elektrický sporák, mikrovlnku a špinavé nádobí ve dřezu. Křesla byla tak stará, že musela pocházet z doby Johna Holmese Hinmana, ročník 1908.

Kristina s Jimem seděli v nízkých hnědočervených křeslech, Conni s Albertem na otrhané hnědé pohovce a dívali se na televizi Mitsubishi s úhlopříčkou 32 palce. Ostatní klubovny měly televize se zadní projekcí. Ne Hinman. Kristina vzpomínala s láskou na Mass Row, kde měli v prvním ročníku studijní místnosti, oddělené kuchyňky a televizní salonek s padesátipalcovou sony.

Conni držela Alberta za ruku. Pořád ho musí za něco držet, pomyslela si Kristina uštěpačně a pak se zastyděla. Je tvoje kamarádka. Předpokládá se od ní, že ho bude držet.

Frankie se vrátil do Epsilon House. Aristoteles ležel na podlaze. Přátelé se dívali na televizi a nemluvili, i když Kristina pamatovala časy, kdy si povídali tolik, že je ostatní studenti žádali, aby odešli. Obvykle uposlechli a přesunuli se k jednomu z nich na pokoj, hráli na zemi karty a diskutovali o politice, filozofii, bohu a smrti. Nebo se přeli o filmech, které ani jeden z nich neviděl, ale přeli se z principu. Většina hádek byla z principu.

Jenom Jim, jehož hlavním předmětem byla historie, zatahoval do diskusí fakta. Albert vysvětloval, že předměty jako filozofie a náboženství fakta nezajímají, ale tomu Jim nerozuměl. Conni měla jako hlavní předmět sociologii a Kristina si nebyla jistá, jestli dokáže poznat rozdíl mezi faktem a teorií. Když spolu začínaly bydlet, Conni se na ni jednou nevinně podívala a zeptala se: „Krissy, co je socialismus?“

Rok předtím probírali stranická shromáždění, prezidentské debaty a děsivá odhalení o rádoby prezidentovi v Penthouse.

Po volbách strávili třetí ročník debatami o zdravotní péči a homosexuálech v armádě. Ani jedno z témat se jich netýkalo osobně: Conni s Jimem byli pojištění přes rodiče a Kristina s Albertem nechodili k doktorovi. A pokud Kristina věděla, ani jeden z nich se nechystal vstoupit do armády, dokonce ani Frankie, který měl na homosexuály v armádě spoustu názorů, vlastně na jakékoliv muže v armádě.

Byli univerzitní studenti. Dokázali diskutovat o čemkoliv, dokonce i o způsobech sklizně v Iowě, i když tam ani jeden z nich nikdy nezavítal. Na ničem nezáleželo, nic nemělo smysl, přesně v duchu Nietzscheho. Jim byl vášnivě umíněný. Albert byl ďáblův advokáta. Kristina byla umírněná. A Conni měla jen málo názorů.

Jimovi však kdysi záleželo na Conni. Nebylo mu lhostejné, když zjistil, že Conni chce jeho spolubydlícího Alberta Maplethorpa. Jim se nějak dovtípil. Zdálo se však, že Albertovi odpustil, a začal chodit s Kristinou. Všichni čtyři se velice sblížili. Natolik, že v prvním ročníku, pozdě v noci a po mnoha pivech, hráli jednou vadí-nevadí. Nevyváděli nic pobuřujícího, ale jejich rozhovor se stočil mládeži nepřístupným směrem.

Dál nezašli, protože Kristina chtěla, aby zůstali přáteli, což se jim také podařilo. Byla by škoda zničit jejich důvěrné, intenzivní přátelství kvůli vztahu mezi Albertem a Conni, na kterém nemělo záležet.

Až na to, že Kristina věděla, že Constance Tobiasová je jiného názoru. Albert pro ni znamenal úplně všechno. Na začátku školního roku se jeden spolužák Conni zeptal: „Je Albert pořád tvůj přítel?“ a Conni odpověděla: „Je a vždycky bude.“

Zhlédli zprávy o jedenácté a zvedli se k odchodu. Kristina se protáhla. Conni pozvedla obličej k Albertovi, který poslechl a políbil ji. Kristina sklopila oči.

„Tak to bychom měli,“ prohlásila Conni, popadla Alberta za ruku a přivinula se k němu. „Dobrou noc. Zítra musím už ve tři čtvrtě na osm na přednášku.“

„Kristino, půjdeš vyvenčit psa?“ zeptal se Albert a zpříma na ni pohlédl.

Kristina byla ztracená v myšlenkách a chvíli jí trvalo, než odpověděla. „Ano, jasně, vyvenčím ho,“ pokusila se o úsměv.

„Nechceš, abych ho vyvenčil já?“ otázal se Albert trpělivě. „Klidně to udělám. Vím, že se bojíš chodit v noci ven.“

Jim udělal krok dopředu. „Nic se jí nestane, díky.“

Kristina střelila po Jimovi tázavým pohledem. „Nic se mi nestane, díky,“ pravila.

„Nic se jí nestane,“ zopakovala Conni a zatáhla Alberta za ruku. „Pojďme.“

Když Albert s Conni odešli, Jim se nevlídně zeptal: „Chceš, abych ho vyvenčil já? Musel bych si dojít pro kabát.“

Kristina zavrtěla hlavou. „To je v pořádku, Jimbo. Vyvenčím ho.“

„Taky nemáš kabát. Kde jsi ho ostatně nechala?“

„Nevím,“ odpověděla Kristina rychle. V duchu zvažovala, kdy se jí podaří zajet do Fahrenbrae, aby ho vyzvedla. Následující den měla vyučování, basketbal a ve dvě dům U červeného dubu. Má před sebou ale dlouhý víkend. Spousta času, abych pro ten kabát zajela.

Litovala, že odmítla Albertovu a Jimovu nabídku. Opravdu se jí nechtělo ven. Bylo pozdě a byla unavená. Aristoteles miloval strašidelně tmavý les za Hinmanem a Feldbergem. Kristina ho nenáviděla.

„Takže chceš, abych ho vyvenčil, nebo nechceš?“ pobídl ji Jim.

„Ne, to je v pořádku. Vyvenčím ho sama.“ Kristina se zarazila. Padla na ni děsná únava. „Nechceš zůstat přes noc?“

„Přes noc?“ zopakoval Jim.

„Ano,“ přinutila se Kristina k úsměvu.

„Krissy. Mám od tři čtvrtě na osm přednášku.“

„Já vím. Já taky.“

„Jsem vážně utahaný,“ postěžoval si Jim. „Možná zítra.“

Kristina se na něj rezignovaně podívala. „Dobře, Jimbo. Možná zítra.“

Jim musel zachytit cosi v jejím hlase, protože pravil: „Nemáš zítra narozeniny? Ano, ano, zítra určitě zůstanu.“

Kristina vykouzlila další úsměv. „Skvělé.“ Vtiskla Jimovi polibek. „Pořád se na mě ještě zlobíš, Jimbo?“

Jim sevřel ústa. „Ne, proč?“ procedil mezi zuby. „Měl bych se zlobit?“

„Ne, vůbec ne,“ ujistila ho Kristina, aniž na něj pohlédla. „Dobrou noc.“

Kristina kráčela svižným tempem studenou nocí. Aristoteles škubal za vodítko a táhl ji k dřevěným schodům vedoucím do lesa. „Ne, Aristotele,“ pokárala ho Kristina pevně a nasměrovala ho k osvětlenému prostranství před Hinmanem. „Do lesa nepůjdeme. To už bys měl vědět.“ Aristoteles neochotně uposlechl. Kristina ho nechala chvíli čenichat a pak se s ním vydala ke svému mostu. Byl spoře osvětlený, ale přešla po něm a dovolila Aristotelovi zaběhnout pár metrů do temnoty lesa, aby si ulevil. S bušícím srdcem čekala, až bude hotový, a naslouchala tlumeným lesním zvukům. Kdesi opodál zapraskala větvička a Kristina trhla vodítkem. „Pojď, Aristotele, honem!“ vydechla a rozběhla se zpátky.

V bezpečí svého pokoje zhasla světlo na stropě a zadívala se z okna na dvůr a knihovnu Feldberg.

Blížila se půlnoc.

Zula si své zbrusu nové černé boty a vzpomněla si na Spencera O’Malleyho.

Hezký mladý detektiv se na mě díval, jako bych byla šálek nejlepší horké čokolády, jaké se mu kdy dostalo. Sympatický muž se studenýma rukama, kterému se při pohledu na mě rozšířily zorničky. Co bych si teď ale počala s rozšířenými zorničkami? Myslela jsem, že mým posláním je uspořádat si život. Který rok jsem si to dala jako novoroční předsevzetí? Každý rok. Snažím se o to od jedenácti. Každý rok to byla první položka na desetibodovém seznamu, který jsem si špendlila modrým připínáčkem na nástěnku. Dobře. Je to můj úkol i na rok 1994 a tentokrát ho opravdu splním.

Kristina si sundala džínsy a oblékla si čisté černé spodní kalhotky. Svlékla si mikinu a podprsenku a přetáhla si přes hlavu růžové tílko na spaní. Když byla mladší, byla hrdá na své štíhlé, pevné křivky a světlou pokožku. Podobala se matce. V letech dospívání mívala krátké vlasy a matka by jí nedovolila jít do školy jinak než v šatech. Kdysi bývala dokonalá mladá dáma, ale na Dartmouthu hrála basketbal a nejdůležitější se pro ni stala rychlost a výdrž. Na Dartmouthu nevlastnila jediné šaty.

Kristina vyšla do chodby, aby si v koupelně vyčistila zuby a umyla obličej.

Když se vrátila, seděl na posteli ve tmě Albert. Kristina za sebou zamkla dveře a posadila se vedle něj, s obrovskou úlevou, že ho vidí. Albert jí otřel prsty stále mokrou tvář. Kristina mu na oplátku odhrnula vlasy z obličeje. Měl je rozpuštěné a padaly mu volně na ramena.

„Nemůžu zůstat dlouho,“ upozornil. „Měl jsem co dělat, aby se mi podařilo na chvíli vytratit. Řekl jsem jí, že musím zajít pro kondomy. Přemlouvala mě, že má nějaké u sebe. Vymluvil jsem se, že chci ty barevné. Červenobílomodré. S raketou s ohnivým chvostem…“

„Jsi nesmírný vlastenec.“ Kristina se usmála a přisunula se blíž. Albert jí otřel druhou tvář a čelo. Kristina se mu zadívala do obličeje, oči jen pár centimetrů od jeho, a zajela mu prsty něžně do vlasů. „Chápu,“ pravila tiše. Dotýkali se pažemi.

„Chtěl bych si s tebou o něčem promluvit,“ sdělil Albert.

„O čemkoliv,“ opáčila Kristina láskyplně. „O co jde?“ Byla nesmírně šťastná, že přišel. Ještě před chvílí si myslela, že to musí skončit. Věděla, že to musí skončit. Když s ním ale byla o samotě, přála si, aby to nikdy neskončilo.

„Pojďme někam odjet,“ navrhl Albert.

„Kdy?“

„Teď. Na Díkůvzdání.“

Kristina seděla tiše po jeho boku, zahalená temnotou. Tiše seděla a dívala se z okna.

„Kam bys chtěl jet?“ zeptala se nakonec.

„Do Kanady!“ vydechl Albert. „Půjčíme si auto, přejedeme přes řeku, zahneme na druhém břehu doprava a budeme pokračovat dál. Najdeme nějakou hezkou chatu, na nějakém hezkém místě. V Quebeku. Při zpáteční cestě můžeme zastavit v Montrealu. Co tomu říkáš?“

Albert se vpíjel očima do Kristinina obličeje. „Co se děje? Už zase nemáme peníze?“ zeptal se se zvláštním zabarvením v hlase.

„Ne –“ Kristina se zarazila. „Trochu peněz máme. Howard mi dal nějaké k narozeninám.“

„Co znamená trochu?“

Kristina provedla rychlý výpočet. „Deset tisíc dolarů.“

Albert ji upřeně pozoroval. Kristina se snažila tvářit nezúčastněně. „To na výlet do Kanady stačí,“ pravil Albert nakonec. „Nebo si ty peníze chceš nechat pro sebe?“

Kristina mu promnula paži. „Nebuď takový. Ty peníze jsou pro nás.“

„Nejsou pro nás,“ namítl Albert. „Jsou pro tebe.“

„Pro nás,“ trvala na svém Kristina.

„Pro tebe,“ zopakoval Albert opět se zvláštním podtónem v hlase. Pak vzal do pravé dlaně Kristinin obličej. „Rocky,“ pravil jemně. „Pojedeš?“

„Alberte,“ zašeptala Kristina. „To nejde. V sobotu mám zápas.“

Albert si odfrkl. „UPenn. Porazil bych je dokonce i já, se zavřenýma očima, a kdybych střílel do jejich koše. Porazí je i váš třetí tým, s tebou i bez tebe.“

„Alberte, nemůžu vynechat zápas!“

Albert pokrčil rameny a upozornil: „Nebylo by to poprvé. A nic by se nestalo. Trenérka by na tebe dvě minuty řvala a ty bys ji pak týden oslňovala při tréninku a všechno by bylo v pořádku.“

„Naposledy mě varovala, že jestli ještě jednou vynechám zápas, nechá mě měsíc sedět na střídačce.“

„Kristino,“ usmál se Albert. „Trenérka ví, že by si jedině naběhla a uškodila sama sobě. Bez tebe by prohrála. Dostala by na frak.“ Albert k sobě Kristinu přitáhl a sevřel ji do náručí. „Jsi příliš dobrá.“

Kristina opětovala jeho objetí.

Albert pokračoval v přemlouvání. „No tak, Rocky. Co tomu říkáš?“

Kristina ho objala ještě pevněji a zavrtěla hlavou. „To chceš jenom tak na pár dnů zmizet? A co bude potom? Budeme se muset vrátit. Budeme se muset vrátit a dál tady žít. Není úniku.“

„Kdo mluví o úniku? Jenom chci, abychom si udělali výlet –“

Kristina skočila Albertovi do řeči. „Kdybychom mohli na Aljašku, řekl bys, pojeďme. Kdybychom měli dost peněz, řekl bys, nevracejme se, pojďme cestovat po světě, osvoboďme se od tohohle života, od Dartmouthu, od Howarda –“

„Od Howarda jsme se osvobodili,“ namítl Albert ostře.

Kristina pokračovala: „– od Connecticutu, od Lukea a Laury, od Jima a Conni. Obětoval bys dokonce i Aristotela, kdyby to znamenalo…“

„Kdyby to znamenalo co?“

„Kdyby to znamenalo, že nás nikdo nepozná. Obětoval bys úplně všechno. Není-liž pravda?“

Albert položil Kristině ruku na hruď, aby cítil její srdce. „Ty bys nic neobětovala?“

Kristina se od něj pokusila odtáhnout. „Neobětovala bych všechno. Ne úplně všechno.“ Zadrhl se jí hlas. „I když bůhví, chtěla bych –“

„Co bys chtěla?“ zeptal se Albert procítěně.

„Osvobodit se? To bych si přála ze všeho nejvíc,“ odpověděla Kristina se stejnou procítěností a blýskla po Albertovi svýma hnědýma očima. Albert si však její slova špatně vyložil.

„Tak pojeďme!“ zašeptal nadšeně. „Edinburgh, Kristino! Pamatuješ se na Edinburgh?“

Ze vzpomínky na Edinburgh se Kristině roztřásly ruce. Zatnula a uvolnila prsty. Srdce jí bušilo až v krku. „Jistě že si pamatuju. Ale co potom? Pořád bych se musela vrátit a postavit se Jimovi. A co Conni? Pamatuješ se, jaké to bylo, když jsme se vrátili? Tentokrát by to bylo ještě horší.“

„Něco vymyslím.“ Albert se něžně usmál. „Na to jsem dobrý.“

„Ne,“ odmítla Kristina. Bavili se tlumenými hlasy, ale její ne vyjelo o oktávu výš.

Albert řekl: „Není to žádný velký problém. Zařídím, abychom mohli na pár dnů odjet.“

„Proč takový spěch? Právě jsme byli ve Fahrenbrae.“

Albert mávl netrpělivě rukou. „Fahrenbrae je příliš blízko. Odjedeme dál do Kanady a strávíme tam pár dlouhých dní. Můžeme sáňkovat. Pamatuješ si, jak jsi ráda sáňkovala?“

„Samozřejmě že si pamatuju, jak jsem ráda sáňkovala,“ odpověděla Kristina. Cítila, jak slábne a opouští ji vůle k boji. „Panebože, nemůžeme to udělat.“

„Rocky, nech toho,“ napomenul ji Albert laskavě. Stále ji držel v náručí. Stále ji odmítal pustit. „Přestaň se bránit.“

„Jsou to jenom prázdniny,“ podotkla Kristina.

Albert se většinou nenechával porazit, ale tentokrát uvolnil objetí.

„Tohle k ničemu nevede,“ zasmála se Kristina dutě.

„To máš pravdu,“ potvrdil Albert. „Co chceš udělat? Přestat?“

„Ano,“ odpověděla Kristina okamžitě a ještě jednou se nevesele zasmála.

„Ach, Kristino. Ach, Kristino! Kolikrát budeme ještě opakovat tenhle rozhovor?“

„Dokud nepřestaneme.“

„Vážně skvělý nápad,“ ušklíbl se Albert. „Nepamatuju se, že bys něco takového říkala onoho rána ve Fahrenbrae.“

„Kopce vypadaly tak nádherně,“ pravila Kristina tiše, s pohnutím v hlase. „Ty jsi byl tak nádherný.“

Albert jí pohlédl zblízka do obličeje. „Teď nejsem nádherný?“ zeptal se tlumeně.

Kristina uhnula očima. „Příliš nádherný.“

Odmlčeli se. Kristina si představovala, jak s ním odjíždí do Kanady.

„Alberte, vím, že se mnou souhlasíš. Musíme přestat. Musíme se začít chovat rozumně. Ty chodíš s Conni. Já chodím s Jimem –“ Kristina se zarazila. „Nebo ne. Ale to je jedno. Musíme jít každý svou cestou.“

„Už jsme to zkoušeli. Nefungovalo to. Neumím se chovat rozumně.“ Albert se odmlčel. „Ty snad ano? Neřekl bych. Jsme prostě blázni.“

Kristina suchými ústy zašeptala: „Ano, blázni.“

„Blázni,“ vykřikl Albert a přivinul ji opět k sobě. „Rocky, co mi to děláš? Proč mi tohle pořád děláš?“ Políbil ji horečnatě na otevřené rty a vzal ji kolem pasu tak pevně, že to bolelo.

Kristina zavřela oči a přitáhla si jeho hlavu k obličeji, co nejtěsněji dokázala, a dovolila mu, aby se zmocnil jejích úst, hladově, nedočkavě, s téměř brutální silou. Kristina mu zasténala v náručí. Albert ji položil na postel. „Kristino,“ zašeptal. „Co mi to jenom děláš?“

Kristina zaúpěla tlumeně v odpověď. Albert jí vyhrnul tílko, obnažil ňadra a pak ji opět přitlačil na postel. Kristina zašeptala: „Ještě trochu popustíme uzdu bláznovství. A pak unikneme.“

„Unikneme?“ šeptl jí Albert do úst a otřel se o ni nemilosrdně tvrdostí ve svých džínsách. Kristina zasténala bolestí a touhou. Albert se o ni otíral, jako by do ní chtěl vstoupit. „Uniknout? O čem to mluvíš? Všechny únikové cesty jsou zavřené.“

„Tohle je peklo,“ vyrazila ze sebe Kristina. „Sladké skoro jako ráj.“ Albert jí hrubě přikryl ústa svou velkou rukou. „Nechci být odsouzena k zatracení,“ vydechla Kristina mezi jeho zatnutými prsty. Bylo jí do pláče.

Albert se sklonil k jejím ňadrům a vzal jí do zubů bradavky. Kristina ho hladila po pažích, hlavě, vlasech a obličeji. „Kristino, Kristino,“ šeptal Albert. „Nejsme souzeni zatracení. Jsme souzeni lásce.“

„Ne,“ zamumlala Kristina, když jí Albert zajel rukama dolů na stehna. „Jsme zatracení.“

Prohnula se v zádech, aby jí mohl stáhnout kalhotky.

Albert pozvedl hlavu zpátky k jejímu obličeji a políbil ji na rty. „Rocky, miláčku,“ vydechl. „Rocky, Kristino, Rocky…“

„Ach, Alberte,“ zašeptala Kristina. „Prosím… prosím… pojďme toho nechat.“

Albert se na okamžik odtáhl a podíval se na ni, ruce u jejího obličeje a krku. „Jak bych mohl přestat,“ zašeptal vášnivě. „Jak bych mohl, když ze mě děláš takového slabocha, že nedokážu jasně myslet…“

S tím si sundal džínsy a Kristina ho vzala do ruky a zjistila, že je připravený. Zasténala mu tiše do krku, Albert zprudka vydechl, zasunul jí ruku pod záda, nadzvedl se a vstoupil do ní.

Zarazilo je zaklepání na dveře.

„Kristino?“

Byla to Conni.

Kristina okamžitě ztuhla a položila Albertovi ruku přes ústa. Jeho těžké, namáhavé oddechování byl jediný zvuk v místnosti.

Opět se ozvalo zaklepání. „Kristino, hledám Alberta. Nevíš, kde je?“

Kristina zadržela dech, objala Alberta a pak zavolala: „Conni? Ne, neviděla jsem ho. Víš, jak je pozdě?“

Conni zacloumala klikou.

„Nemohla bys, prosím, otevřít?“ požádala netrpělivě.

„Conni, jsem děsně unavená. Sotva koukám,“ odpověděla Kristina a utlumila Albertovo zasténání. „Už napůl spím,“ dodala a položila Albertovi opět ruku na ústa. „Promluvíme si ráno, co říkáš?“

„Nemohla bys alespoň na vteřinu otevřít? Musím s tebou mluvit hned teď.“

„Conni, zítra ráno, ano?“

Conni zabušila hlasitě na dveře. „Ne, ne zítra ráno, Kristino. Okamžitě. Otevři ty dveře.“

„Conni, nech mě na pokoji, buď tak hodná. Mám za sebou náročný den. Promluvíme si zítra.“

Conni bušila dál do dveří, ale Albert s Kristinou přestali poslouchat. Albert otočil Kristinu na břicho. Kristina zabořila obličej do polštáře, aby ji nebylo slyšet. Albert ji držel zezadu za hlavu, tiskl se na ni a tlačil jí obličej do polštáře.

Connino bušení a ječení nebralo konce.

Nakonec Kristina zaslechla, jak někdo Conni v chodbě vyhrožuje, že jestli neztichne, zavolá ochranku. Conni si nedala říct. Za několik minut přistoupil kdosi ke dveřím a požádal Conni, aby odešla. Conni neposlechla. Člen ochranky zaklepal na dveře a poprosil, aby Kristina otevřela. Tou dobou měli Kristina s Albertem nejlepší za sebou. Albert ji hladil a laskal. Foukal jí do zpoceného obličeje, aby ji ochladil.

Kristina členovi ochranky vysvětila, že se snaží spát, není jí dobře a není oblečená. Hlídač se dal přemluvit a odvedl Conni.

Když pak později leželi jeden vedle druhého na Kristinině úzké posteli, Kristina potichu řekla: „Panebože, Alberte, takhle nemůžeme žít.“

„Máš pravdu. Pojďme se odstěhovat do Kanady.“

„Cože, navždycky?“

„Ano,“ potvrdil Albert. „Pojďme se navždycky přestěhovat do Kanady.“

Kristina do něj zlehka šťouchla. „Páni, to je tedy nápad.“

Albert se usmál. „Myslím to vážně.“ Ležel na boku a opíral se o loket. Opět foukl Kristině do obličeje a políbil ji.

Kristina si vzpomněla na Conni. Co jí asi Albert poví?

„Do Kanady, říkáš?“ opáčila. „Proč do Kanady? To je strašně daleko.“

„Čím dál, tím líp. Nevykládej, že se ti tam nechce.“

„To netvrdím,“ odvětila Kristina pomalu a zamyšleně.

„Tak to pojďme udělat,“ naléhal Albert. „Máme peníze – sama jsi to řekla. Nemůže nás nic zastavit.“

Kristině se chtělo zeptat na jeho blížící se zasnoubení s Conni. Jak to chceš zařídit, odvézt mě do Kanady a zasnoubit se zároveň s Conni? chvělo se jí na jazyku.

Albert do ní zlehka dloubl. „Tak co říkáš?“

„A až nám ty peníze dojdou, tak co potom?“

„Tak nic. Seženeme další,“ odpověděl Albert.

„Odkud?“

Albert se odtáhl a zadíval se do stropu.

„Jsme teď s Howardem oficiálně rozvedení,“ upozornila Kristina. „Babička je po smrti.“

„Někde musí být ulité ještě nějaké peníze,“ usoudil Albert.

„O čem to mluvíš?“ zeptala se Kristina poněkud ostře. „Žádné další peníze neexistují. To se ti snažím celou dobu vysvětlit.“

„A co má být? Seženeme si práci. Budeme vydělávat.“

Kristina se uštěpačně ušklíbla. „Ty si chceš sehnat práci, Alberte?“

„Jasně, proč ne?“ Albert si složil ruce za hlavu. „Určitě bych nějakou našel.“

Kristina se přetočila na bok, opřela se také o loket a podívala se mu do obličeje. Chtěla mu říct o těch penězích, ale čekala, až nadejde správný čas. Třeba až se Albert ožení s Conni. Usmála se svému vlastnímu žertíku.

„Co ti přijde tak vtipné?“ otázal se Albert.

„Nic, nic,“ zadrmolila rychle Kristina. Ještě nenadešel správný čas.

„Rocky? Kdybych se rozešel s Conni, rozešla by ses s Jimem?“

Ach ne, ne zase tohle. Kristině se chtělo říct, rozejít se s Conni? Chceš to udělat před zasnoubením, nebo až po něm? Nechala si to však pro sebe.

„Alberte, prosím,“ řekla místo toho. „Prosím.“

Albert zaskřípal zuby. „Vůbec toho tvýho Jima nechápu.“

Kristina přešla do defenzivy. „Protože je to fajn kluk? Protože se ke mně hezky chová?“

„Protože mu jeho náboženství zakazuje, aby se tebou spal,“ objasnil Albert zlomyslně. „Tomu říkám vztah.“

„Když jsem s ním začala chodit, netušila jsem, že nechce mít sex,“ namítla Kristina.

Albert se do ní vpil vášnivě očima. „Ne, Rocky, nejde o to, že nechce mít sex. Nechápu, že ho nechce mít s tebou.“

„Je to ale takhle pro tebe snazší, nemám pravdu?“

„Ano,“ přiznal Albert bez zaváhání. „Ze začátku se mi dělalo špatně ze samotného pomyšlení, že se tě dotýká,“ zarazil se. „Nebo že by se tě dotýkal kdokoliv jiný.“

„A jak si myslíš, že mi je z toho, co děláte s Conni?“ opáčila Kristina. Oba se odmlčeli. Kristina myslela na Díkůvzdání. Kdyby byla s ním. Ne sama. Ne s Jimem, ne s Conni, ne s Howardem, ne sama, ale s ním, daleko od všech ostatních – v Kanadě.

„Nemusíme nikam jezdit,“ řekl Albert. „Těch zatracených deset tisíc dolarů, co máme, můžeme ušetřit.“

„To můžeme,“ souhlasila Kristina váhavě.

„Ano. Nikdy jsme neměli peníze.“ Albert se odtáhl. „Já jsem nikdy neměl peníze.“

„Na co potřebuješ peníze?“ zeptala se Kristina. „Conni vždycky za všechno platí.“

„Nejenom Conni, drahá Rocky,“ zadíval se Albert na Kristinu v nočním světle. „Nejenom ona.“

A potom společně usnuli v Kristinině pokoji, nazí na její úzké posteli.

2.

Pondělí

Kristina pospíchala, aby stihla ve tři čtvrtě na osm přednášku o moderním křesťanském myšlení. Oblékla si stejné oblečení jako v neděli, aby ušetřila čas.

Albert seděl na posteli a vedle něj se rozvaloval na zádech Aristoteles.

„Shoď ho na zem,“ požádala Kristina. „Všude budou jeho chlupy.“

Albert nechal psa bez povšimnutí. „Jeho chlupy jsou už stejně všude.“

„Alberte!“ zvýšila Kristina hlas. „Aristotele! Dolů!“

Pes seskočil provinile na zem. Věděl, že nemá na posteli co pohledávat.

Kristina se posadila vedle Alberta a promnula mu nohu. „Co řekneš Conni?“

Albert se tvářil mrzutě. Tmavé oči měl vpadlé jako pokaždé, když málo spal. Bledý obličej a obrovské černé oči mu dodávaly lehce mrtvolný výraz.

„Neboj,“ pravil. „Něco vymyslím.“

Kristina, zasmušilá navenek i uvnitř, podotkla: „O tom nepochybuju. Pověz jí, že jsi usnul u sebe na pokoji.“

„Rocky, nikdy z tebe nebude přesvědčivá lhářka. Copak jsi neslyšela, jak vyváděla? Nikomu to neušlo.“

Kristina se podívala ven do modré temnoty krátce po rozednění. Vypadala hodně ledově. Kristinu trápily výčitky svědomí. Kvůli Conni, jak stála v chodbě, bušila na dveře, obávala se nejhoršího a musela poslouchat lži.

Albert sdělil: „Povím jí, že jsi přece jenom nechtěla na procházku s Aristotelem, tak jsem šel místo tebe. Prošel jsem lesem k Frankiemu a byl tak unavený, že jsem u něj usnul.“

„Co když Frankiemu zavolala?“

„Frankie nebere po půlnoci telefon.“

„Co když zašla k Frankiemu osobně?“

„Nezašla. To by neudělala.“

„Neměl bys Frankieho do toho roztomilého plánu zasvětit?“

„Jasně, to není problém.“

„Chápu. Frankie je tvůj poskok, není-liž pravda?“

„Není poskok, je můj kamarád,“ odvětil Albert, vstal z postele a počastoval Kristinu nasupeným pohledem. „Co to do tebe vjelo?“

Kristina zavrtěla hlavou. Cítila se stále hůř a hůř. „Nic, jenom…“ Co se stalo s tím předsevzetím začít znovu? Začít nový život? Copak jsem s ním včera nezačala? Není to to, co jsem si slíbila?

„Conni tomu uvěří, uvidíš.“ Albert popadl Aristotelovo vodítko a přetáhl mu ho přes hlavu. „Nezapomeň, chce tomu věřit. Proč by měla chtít slyšet pravdu? Co by si s ní počala? To musíme mít na paměti. Stačí ji jenom přesvědčit, aby věřila tomu, čemu chce věřit. To je úplně jednoduché.“

Kristina vstala z postele a ponuře pronesla: „Opravdu je to tak jednoduché? Takhle hloupou výmluvu jsem ještě neslyšela.“

Albert pokrčil rameny. „Tak vymysli lepší.“

Kristina popadla knihy ze stolu. „Takhle nemůžeme pokračovat, Alberte. To prostě nejde.“

Albert k ní přistoupil. „Říkáš to jenom proto…“ protáhl podmanivě a pohladil ji po zádech.

„Myslím to vážně.“ Kristina ho odstrčila. „Prostě – prostě takhle nemůžu dál. Začínám nenávidět sama sebe a –“ zarazila se uprostřed věty.

„A co?“

„Nic.“

„A začínáš nenávidět i mě?“

„To jsem neřekla.“

„Ani nemusíš.“ Albertovi se blýskalo v černých očích. Kristina udělala krok dozadu. Nebyla zvyklá, že by se takhle zlobil.

„Musím jít,“ upozornila.

Albert pokrčil znovu rameny. „Kde máš kabát?“

„Ve Fahrenbrae.“

„Aha,“ odvětil Albert. „Tak si vezmi mou bundu.“

„A co ty?“

„Mám dvě.“ Albert odemkl dveře a vykoukl ven. „Vzduch čistý,“ zašeptal a prošel chodbou ke svému pokoji. Kristina se vydala za ním.

„Nemůžu si vzít tvou bundu,“ řekla. „Conni a Jim by viděli, že ji mám na sobě, a jak bych jim to vysvětlila?“

„Vymysli něco chytrého.“

„Něco chytrého? Například, nechala jsem kabát v chatě, kde jsme s Albertem souložili, a Albert mi půjčil bundu?“

„Ne, něco chytřejšího.“

Kristina si zhluboka povzdechla. „Uvidím se později, Alberte.“

Albert se na ni na chvíli zadíval. „Uvidíme se dneska večer,“ opáčil a podal Kristině svou hnědou koženou bundu. Kristina zavrtěla hlavou a zacouvala ke skleněným dveřím vedoucím na postranní schodiště.

„Rocky,“ zavolal za ní Albert, jako by ho něco napadlo. „Všechno nejlepší k narozeninám.“

Kristina bez úsměvu přikývla.

„Budeš o té Kanadě alespoň uvažovat?“ zeptal se jí Albert.

Kristina zavrtěla nevěřícně hlavou a věnovala mu smutný úsměv.

Zabouchly se za ní skleněné dveře.

Po poslední přednášce měla Kristina basketbalový trénink, potom se osprchovala a došla ke svému autu. Ještě s mokrými vlasy nastoupila a nastartovala. Mustang chvíli kašlal a prskal.

Hodné auto, přemlouvala ho v duchu Kristina. No tak, no tak, naskoč, autíčko moje zlaté. Budu se o tebe starat, až onemocníš. Kamaráde můj. No tak. Motor konečně naskočil a rozpředl se. Kristina zavřela oči. Zaplaťpánbůh. Ty jedno auto zatracené.

Někdo zaklepal hlasitě na okénko. Kristina otevřela oči. Conni ustoupila, paže zkřížené na prsou.

„Ach, ne,“ pomyslela si Kristina a stáhla o kousek okénko.

„Nazdar, Conn, co se děje?“ zeptala se. „Mám zpoždění.“

„Vždycky máš zpoždění,“ konstatovala Conni.

„Takhle ho nezkrátím,“ opáčila Kristina mile. Uvnitř jí bylo strašně.

„Co se děje?“ zopakovala Conni. Divoce si přitom namotávala pramen vlasů na ukazováček. „Proč jsi mi včera v noci neotevřela?“

„Řekla jsem ti, že jsem děsně unavená. Už jsem spala, když jsi zaklepala.“

Conni probodávala Kristinu ocelovýma očima. „Ty jsi spala? Přesto jsi mohla otevřít.“

„Ano, mohla,“ potvrdila Kristina. „Ale nechtělo se mi. Byla jsem nahá a utahaná. A podle zvuku jsi nebyla na chodbě sama.“

Conni zúžila oči. „Ty jsi také nebyla sama?“

Kristina dostala strach. Nadešel okamžik, kdy k tomu dojde? Přímo tady na parkovišti? „Constance,“ pravila pomalu. „Z čeho mě to obviňuješ?“

„Z ničeho,“ odpověděla Conni rychle. „Z ničeho. Jenom jsem byla naštvaná, že nechceš otevřít. Obvykle ani nezamykáš.“ Zarazila se. „A vím, že u tebe nebyl Jim.“

„Jak to víš?“

„Vím to, protože jsem hledala Alberta.“

„U Jima na pokoji?“

„Všude.“

Kristina si povzdechla. „Conn, kolikrát jsi našla Alberta u Jima na pokoji? Albert k Jimovi do pokoje nechodí. Nikdy.“

„Jak to víš?“

„Jim mi to pověděl.“ Ve skutečnosti to Kristině pověděl Albert. Albert se přestal cítit v Jimově společnosti příjemně.

Kristina se trochu uvolnila a pravila: „Je mi líto, že jsem tě naštvala. Příště ti otevřu.“ Stáhla okénko.

„Prostě…“ pustila se Conni do vysvětlování. „Prostě jsem nevěděla, kde Albert je. Řekl, že si odskočí k sobě na pokoj.“

„Ach,“ odvětila Kristina. Nevěděla, co ještě dodat. „Doufám, že se nakonec vrátil.“

„Nevrátil,“ sdělila Conni plačtivě. „V tom právě spočívá problém.“

Rozhostilo se ticho. Kristina se odvrátila od Conni, která přešlapovala v zimě z nohy na nohu a vypadala, že si snaží uspořádat myšlenky. Zadívala se předním sklem na parkoviště a Hinman Hall před sebou. Viděla své okno ve třetím patře. Jak hezké by bylo, být teď sama u sebe na pokoji. Pohlédla doprava a upřela prázdný pohled na most. Na Kristinin most. Možná kdyby začalo brzy sněžit… mohla bych si dát pár panáků, přejít přes něj a zapomenout na strach.

Obrátila se zpátky ke Conni, která se očividně usilovně snažila přijít čemusi na kloub.

Conni si odkašlala a pravila: „Krissy, ummm, poslouchej. Měla jsi u sebe psa?“

„Kdy?“ odpověděla Kristina otázkou. Bojovala s pokušením vytáhnout zase okénko.

„Včera v noci.“

Kristině se rozbušilo srdce. Pokouší se mě chytit do pasti? Co ale můžu říct? Dokonce ani netuším, jestli mluvila dneska s Albertem. Rozhodně se mě snaží zahnat do úzkých, ale kvůli čemu?

„Nevím,“ odpověděla neurčitě. „Nezlob se, ale vážně musím –“

„Albert tvrdí, že za tebe Aristotela včera v noci vyvenčil.“

Kristina zachovala nepohnutý obličej, ale uvnitř se jí ulevilo.

„Ano. Zastavil se u mě a vzal Aristotela na procházku,“ sdělila.

„Vážně?“ vyhrkla Conni. „Takže jsi ho viděla?“

„Krátce,“ přiznala Kristina.

„A potom?“

„Co potom? Potom jsem zamkla dveře.“

„Proč jsi to udělala?“

„Protože jsem se chtěla vyspat a Albert odešel na dlouho.“

„Na jak dlouho?“

„Nevím, Conni. Nepřivedl Aristotela zpátky.“ Kristina nevěděla, co ještě říct, a Conni se stále tvářila neuspokojeně. Tak Kristina navrhla: „Není možné, že se zastavil u Frankieho?“

„Přesně to údajně udělal. Ale tvrdí, že se vrátil, zaklepal a ty jsi neotevřela.“

„Kdy to bylo? Neslyšela jsem ho,“ opáčila Kristina bez zaváhání, ale v duchu si říkala, panebože, Alberte, proč sis se mnou o tom nepromluvil?

„Jak dlouho byl pryč, než jsem přišla já?“

„Nevím. Asi tak půl hodiny.“

Nebylo to poprvé, co Conni Kristinu vyslýchala. Kristina jen pevně doufala, že je to naposledy. Po Edinburghu začala Conni Kristinu a Alberta podezírat. Když spolu v prvním ročníku a po část druhého ročníku bydlely, nepadlo podezření nikdy na Kristinu, ale Conni byla přesvědčená, že Albert má někoho jiného.

Kristina pozvedla černé oči ke Conni. Ta se na ni dívala s výrazem člověka, který spolkl neuvěřitelnou lež, uvěřil jí a teď za to nenávidí sám sebe. Kristina se špatným svědomím řekla: „Conn, myslela jsem, že je s tebou. Myslela jsem, že vzal Aristotela k tobě na pokoj a zůstal tam.“

„Tak to neudělal,“ prohlásila Conni pokud možno vyrovnaným hlasem.

Kristina se natáhla a vzala Conni za ruku. „Mrzí mě, že je ti mizerně. Všechno bude v pořádku. Víš, že tě Albert miluje.“

„Vím to? Můžu si tím být jistá?“

„Jasně,“ pravila Kristina vemlouvavě. „Bije to do očí. Pokaždé, když se na tebe podívá, je to úplně jasné.“

Conni ji probodla pohledem. „To myslíš vážně?“

„Samozřejmě že to myslím vážně.“ Na co to Conni jenom naráží?

„To, jak se na mě dívá?“ zasmála se Conni nahlas. „Děláš si ze mě legraci. Kristino, všimla sis někdy, jak se Albert dívá na tebe?“

Kristina si toho všimla. Věděla, jak se na ni Albert dívá. Opět nasadila prázdný výraz a podivila se: „Conni, nechápu o čem –“

„Kristino!“ vykřikla Conni rozrušeně. „Dívá se na tebe a ty se díváš na něj, jako by – nevím, jak to popsat – jako by – jako byste byli přátelé na život a na smrt. Jako by odcházel na frontu a hrozilo, že umře a už tě nikdy neuvidí. Kristepane, dohání mě to k šílenství. Nevykládej, že to nevidíš!“

„Conni, je mi líto, vážně jsem si toho nevšimla.“

„Jasně, Albert tvrdí to samé. ‚Conn, jsi blázen,‘ opakuje. ‚Conn, nejspíš je to jenom hladem. Conn, na Frankieho se dívám stejně. Conn, ty hlupáčku. A co to, jak se dívám na tebe‘?“

Kristině se udělalo špatně od žaludku. „Co chceš, abych řekla, Conni?“ otázala se slabě.

Conni pokračovala, jako by ji přeslechla. „Řekla jsem mu, není to tím, jak se tě dotýká, protože se tě nedotýká, a není to tím, co ti říká, protože ti nic neříká, ale je to prostě tím, jak se na tebe dívá. Požádala jsem ho, aby se na tebe už nedíval.“ Conni se zhluboka nadechla a odhrnula si zprudka vlasy z čela. „Panebože, to je přece naprosto absurdní.“

„Máš pravdu,“ potvrdila Kristina tiše. Pohlédla na hodiny na přístrojové desce, vystoupila a vzala Conni kolem ramen. Conni se nebránila, ale neopětovala objetí.

„Conn, hrozně mě mrzí, že tě to takhle vzalo. No tak, holka, uklidni se,“ vyzvala kamarádku, ruce stále na jejích ramenou.

„Jsem blázen, Krissy? Zešílela jsem?“

„Ano,“ potvrdila Kristina, stále s nepříjemným pocitem v žaludku. „Jsi cvok.“

„Krissy,“ špitla Conni. „Jednou jsem vás viděla.“

Kristině se zastavilo srdce. Představila si nejhorší. S přemáháním se zeptala: „Kde jsi nás viděla?“

„V knihovně Baker. Seděli jste u stolu a dívali se do stejné knihy.“

„Kdy?“

„Nevím. Před několika týdny.“

„Učili jsme se. Myslím, že Nietzscheho.“

„Vůbec jste se nedotýkali, přesto jsem z vás měla hrozný pocit, když jsem vás tam viděla.“

„Conni,“ pravila Kristina tichým, uklidňujícím hlasem. „Jenom jsme se učili.“

„Ano, já vím,“ odpověděla Conni nešťastně. „To mi Albert také řekl. Vím, že mě miluje. Prostě mě ale občas přepadnou takovéhle pocity. Promiň.“

Kristina Conni ještě jednou objala. Nevěřila vlastním uším. Jak se mi jenom podařilo, že se ona omlouvá mně?

Conni se nepatrně rozzářila a Kristinu přepadly ještě větší výčitky svědomí. Už nebudu lhát. I to je moje nové moto. Uspořádám si život a už nebudu nikdy lhát.

Kristina nastoupila zpátky do auta a zařadila rychlost. „Musím jet,“ omluvila se.

„Jistě, jistě,“ zadrmolila Conni a odstoupila od auta. „Děkuju, že sis na mě udělala čas.“

„Není zač,“ opáčila Kristina a rozjela se k domu U červeného dubu. Nejradši by se propadla do země.

U Červeného dubu dostala Kristina od Betty, své kamarádky a šéfové, zmrzlinový dort. Potěšilo ji, že si vzpomněla, ale samotný dar ji moc nenadchl. Zmrzlinové dorty nenáviděla už od dětství.

Bettiny pomocnice a pár obyvatelek domu se složily a koupily jí černou koženou kabelku.

Kristina zamyšleně pronesla němé přání vzdáleně spojené s vůní borovic, horami, zimou a nadějí a sfoukla svíčky. Pak nakrájela dort, Betty ho naservírovala a Kristina se usadila do svého oblíbeného křesla v obývacím pokoji.

Navzdory tomu, že neměla zmrzlinové dorty ráda, snědla celý kus a požádala o přídavek. Potom vytáhla z batůžku dopisy, papíry a časopisy a uložila je do nové kabelky, sledovaná procítěnými, láskyplnými pohledy, které jí zlepšily náladu.

Betty byla elegantní čtyřicátnice s poněkud strohým obličejem, bledou pokožkou a ostrým nosem. Dům U Červeného dubu patřil jí. Původně ho vlastnili její rodiče, John a Olivia Barrettovi, místní dobrodinci, kteří chtěli udělat něco pro své spoluobčany. Darovali velké částky na knihovny, dobročinné organizace, ubytovny a vyvařovny pro bezdomovce. Dům U červeného dubu byl jejich nejdůležitější a nejvelkorysejší projekt. Okamžitě se proslavil, protože byl první svého druhu v širokém okolí.

Kristina našla v prvním ročníku v Dartmouth-Hitchcock Medical Center brožurku a přihlásila se jako dobrovolnice, v rámci svého studijně pracovního programu. Chodila každé pondělí a čtvrtek odpoledne, už po celé tři roky. Litovala, že nedostává víc zaplaceno, zejména během hubených měsíců. Co bylo ale důležitější, práce v domě ji odváděla na dva dny týdně z Dartmouth College, což přesně potřebovala. Čas od času vypadnout. A těhotné dívky ji zbožňovaly.

Nevýhodou bylo, že ji neustále obklopovali novorozenci. Pokaždé jí přirostli k srdci, a když si je matky nebo adoptivní rodiče odnášeli, měla pocit, že si odnášejí i kus jí samé.

Nic by však nevyřešila tím, kdyby tam přestala pracovat. Přestala bych, a co potom? Dívky ji milovaly, měly ji rády i ostatní poradkyně a nikdo jiný z Dartmouthu tam nepomáhal. Připadala si jako člen dalšího basketbalového týmu – pivot z All Ivy v domě U Červeného dubu.

Než odešla nahoru, chvíli si povídala s Bett.

„Jak se mají tvoji kamarádi?“ zeptala se Bett. „Pořád se tak často vídáte? Přijde mi, že máš neustále spoustu práce.“

„Ano, mám spoustu práce, ale pořád se vídáme. Píšu pro Jima článek o trestu smrti a s Conni jsem byla v pátek večer v kině. Viděly jsme –“

„A co Albert?“otázala se Betty. „Také se s ním vídáš?“

Kristina potlačila úsměv a podívala se Betty do očí. „Ano, čas od času se vídáme. Má se dobře.“

„Výborně, výborně. Vždycky je sem můžeš v neděli pozvat, kdybys měla trochu času. Holky byly nadšením bez sebe, když jste u nás na příjezdové cestě hráli před pár měsíci basketbal. Možná byste to mohli zopakovat.“ Betty mluvila sice ke Kristině, ale dívala se přitom do stran a ani jednou jí nepohlédla zpříma do obličeje.

Kristina se usmála a položila jí ruku na paži. „Děkuju, za pozvání. Určitě přijdeme. Určitě. Co takhle v neděli po Díkůvzdání?“

„To by bylo skvělé,“ souhlasila Betty odměřeným hlasem.

„Kde je Evelyn?“ zeptala se Kristina.

Betty to objasnila. „Běž nahoru. Necítí se dobře. Ptala se po tobě.“

Kristina zamířila ke schodům. Betty za ní zavolala: „Neuplyne den, aby se nezeptala, kdy tady budeš zase pracovat. Co pro tu holku jenom děláš?“

„Nevím,“ zamumlala Kristina. „Zapichuju špendlíky do panenky jménem Evelyn a zabíjím o pátcích kuřata.“

„Hezké.“

Patnáctiletá Evelyn Mossová, očekávající dvojčata, přišla do domu U Červeného dubu v létě, když byla sotva na konci prvního trimestru. Vysoká, hezká rusovláska Evelyn bojovala s ranní nevolností a byla silně depresivní. Kristina strávila letní semestr na Dartmouthu tím, že pracovala U Červeného dubu a povídala si s Evelyn, která se pomalu měnila v zavalitý stín svého bývalého štíhlého já. Evelyn si celé léto nepřála nic jiného, než aby už nebyla těhotná. Vláčela se za Kristinou, neustále jedla a přibírala příliš rychle na váze. Její krevní tlak se vymkl kontrole.

Evelyn projedla druhý trimestr a celý třetí proplakala. Pocit, že už nechce být těhotná, nahradilo přání nevzdat se svých děti. Kristina ji ujišťovala, že i to je normální, ale Evelyn neposlouchala.

Kristina se ji pokusila přesvědčit statistikami. „Jsou všechny proti tobě, holka.“ Kristina vysvětlovala, kolik nezletilých matek nedodělá střední školu, jaké berou dávky, kolik z nich se dostane pod hranici chudoby a jaké psychologické problémy mají jejich děti. Nic z toho, co povídala, nedokázalo Evelyn utěšit a stále si přála pouze jediné a odmítala hlas rozumu. Rodiče jí pověděli, že musí dát své děti k adopci, a Evelyn byla ještě ve věku, kdy své rodiče poslouchala.

Kristina slyšela, jak Evelyn pláče. Otevřela dveře a vešla k ní.

„Ahoj Evie, to jsem já,“ pozdravila zvesela. Evelyn se rozplakala ještě srdceryvněji.

„Hezké přivítání,“ poznamenala Kristina, posadila se k ní na postel a poklepala ji po břiše. „Jak se máš?“

Evelyn nedokázala promluvit.

„No tak, zlatíčko, hlavu vzhůru. Musíš vydržet. Ještě pár týdnů a budeš to mít za sebou.“

„Nebude to za pár týdnů,“ vzlykla Evelyn. „Podle ultrazvuku to bude mnohem dřív.“

„Páni!“ vykřikla Kristina nadšeně. „To je tedy zpráva.“

Evelyn chytila Kristinu za ruku. „Krissi, prosím, promluv s mou mámou, prosím! Chci si ty děti nechat!“

Evelyn vyprávěla Kristině o svých rodičích, který prožili celý život v Lyme. Měli svou prostou důstojnost a hrdost a nemohli své dceři dovolit, aby měla v patnácti nemanželské dítě. Bylo by první v sedmi generacích Mossových. Donald a Patricia Mossovi poslali svou dceru do domu U Červeného dubu a pověděli sousedům, že je na návštěvě u nemocné tetičky v Minnesotě. Evelyn se nemohla vrátit se dvěma dětmi, které neznají svého otce. Evelyn Kristině během jednoho z mnoha uplakaných rozhovorů přiznala, že si sama není úplně jistá, kdo to je, i když měla dva nejpravděpodobnější kandidáty. Když si Evelynini rodiče oba kandidáty předvolali, kluci popřeli, že by došlo k nějaké nepřístojnosti, ale připustili, že pokud k nějaké nepřístojnosti přece jen došlo, dopustila se jí Evelyn. Oba se děsně báli a nechtěli se v patnácti ženit. Chtěli dokončit střední školu.

Kristina věděla, že pohovor s Evelyninými rodiči by v ničem nepomohl. „Evie,“ pravila jemně. „Pokusím se s tvou matkou promluvit, až příště přijde. Promluvím s ní.“ Odmlčela se. „Ale Evelyn, i kdyby došlo k adopci, všechno bude v pořádku. Slibuju. Tvým dětem se dostane spousty lásky.“

„Prosím tě!“ odsekla Evelyn. „Copak tomu nerozumíš? Nechci se jich vzdát!“

Kristina ji pohladila po břiše. „Rozumím tomu, Evelyn, dobře tomu rozumím,“ řekla tiše.

Evelyn se pokusila odtáhnout. „Jak bys mohla?“

Co mohla Kristina téhle truchlící, uplakané dívce říct? „Evelyn, dostane se jim lásky,“ zopakovala. „Budou mít skvělé rodiče. Budou mít dospělé, skvělé rodiče –“

„Nechci, aby měly rodiče!“ vykřikla Evelyn. „Chci, aby měly mě!“ Evelyn seděla na okraji postele, zarudlá, neohrabaná a obrovská. Ztěžka oddechovala.

„Evie, nerozčiluj se,“ zkusila ji Kristina uklidnit. Usmála se a pokusila se o vtip. „Nedokázala bych ti pomoct, kdybys teď začala rodit.“

„Betty by to dokázala,“ odvětila Evelyn vážně. „Jedno dítě už přivedla na svět, když se jí porouchalo auto a nestihly to do nemocnice.“

Kristina o tom věděla. Nešlo ale o poruchu, měly tenkrát dopravní nehodu. Dítě se nepodařilo zachránit. A Betty si poranila páteř a trpí od té doby silnými bolestmi zad.

„Neblázni. Tvé děti přivede na svět doktor.“

„To je pravda. Moje děti.“

„Evelyn, prosím.“

Evelyn sebou hodila na postel. Její břicho zůstalo čnít do stropu, téměř kolmo k tělu.

„Přeju si, aby zůstaly navždycky uvnitř,“ zašeptala.

Kristina stáhla Evelyn ponožky a začala jí masírovat chodidla. „Když jsem byla malá holka,“ řekla potichu, „myslela jsem si, že je to možné. Myslela jsem si, že děti zůstanou v břiše tak dlouho, dokud si nebudeme přát, aby se narodily.“

Evelyn plačtivě zaprosila: „Zůstaňte navždycky uvnitř, nikdy mě neopouštějte, neopouštějte svou mámu…“ Opět se rozvzlykala. Břicho se jí ztěžka zdvihalo. Byla to jediné, co se v jejím malém pokoji hýbalo.

„Musím ti něco říct,“ popotáhla Evelyn. „Vymyslela jsem pro ně jména. Joshua a Samuel. Josh a Sam. Jak se ti líbí?“

Kristina chtěla Evelyn povědět, co jí Betty učila, aby říkala těhotným nezletilým matkám. Nikdy nedávejte jména dětem, které jsou určené k adopci. Nesnažte se s nimi zosobnit. Nic pro ně nekupujte, nic pro ně nepleťte, nepředstavujte si, že s nimi strávíte pár prvních dnů. Joshua a Samuel. Není to absurdní? Joshua a Samuel byli kluci, kteří se tahali s Evelyn Mossovou a pak se odmítli přihlásit k odpovědnosti. Kristinu napadlo, že Evelyn je šílená, že na ně vůbec myslí.

„Přijeli tě včera navštívit rodiče?“ zeptala se.

Evelyn přikývla. „Máma říká, že už to budeme mít brzy za sebou a budeme moct zase začít žít jako rodina.“ Utřela si obličej.

Kristině se chtělo říct, že narozením dětí se všechno navždycky změní, ale pohladila místo toho Evelyn po břiše a ucítila malinké nohy a chodidla kopající do napjaté kůže.

Pak bylo pět hodin a nachýlila se doba odchodu.

Dole ještě jednou poděkovala za dort a za kabelku.

Když nastupovala do auta, zaslechla, jak někdo klepe na okno v prvním patře. Vzhlédla. Byla to Evelyn. Evelyn otevřela okno a zavolala: „Krissy, pojedeš se mnou do nemocnice a budeš u porodu?“

„Jasně,“ přislíbila Kristina. „Jasně že pojedu s tebou.“

„Skvělé,“ křikla Evelyn z okna. „Neodjedeš na Díkůvzdání? Můžu začít rodit každou chvíli!“

Odjet na Díkůvzdání. Dneska už je skoro pondělí. Zítra je poslední den školy. Šance na odjezd na Díkůvzdání se stále zmenšuje. Smrskává se jako stíny po rozednění. Kristina věděla, že Evelyn potřebuje její pomoc.

„Neodjedu,“ odpověděla. „Zůstanu tady. Pověz Betty, aby mi zavolala, jakmile tě přepadnou porodní bolesti. Doprovodím tě do nemocnice.“

„A budeš mě držet za ruku?“

Kristina přikývla. „A budu tě držet za ruku,“ přislíbila tiše.

Evelyn jí poslal vzdušný polibek a zmizela z okna.

Kristina se obvykle vracela domů po silnici 102, zahýbala doleva do East Wheelock a pak doprava do College Street, aby se dostala na Tuck Mall, ale tentokrát si zajela o kousek dál na západ do Lebanonu a zabočila doprava na silnici 10. Za dne to byla hezčí cesta a v létě jezdila obvykle po ní. Líbil se jí výhled, který nabízela. Teď ale byla tma a nevěděla, co ji přimělo k tomu, aby se po ní vydala. Možná to bylo tím, že myslela na Evelyn a adoptované děti a zabrala se do těch myšlenek natolik, že nestihla včas zareagovat a zahnout doprava na stodvacítku. Kristina ujížděla padesátkou po dvouproudé klikaté desítce a uvažovala o Joshuovi a Samuelovi. A následně o Albertovi a Kanadě. Albert měl pravdu. V Kanadě by bylo nádherně. Jako v Edinburghu.

Celé ty tři měsíce, které strávili na jaře roku 1991 v Edinburghu, patřily k nejšťastnějším v jejím životě.

Neměli peníze, společné ložnice byly staré a studené a museli se učit. Kristina zhubla ve Skotsku o sedm kilo, protože se živila výhradně polévkami a špagetami. Šetřili, aby mohli o pátečních večerech do hospody. Kristina si pamatovala dlážděné ulice, tudorovské domy, kostely a poloostrov Kintyre. Tam se vypravili na Silvestra, přenocovali v mrňavém penzionu, opili se s místními lidmi pivem a Boží hod strávili u rozbouřeného Irského moře. Pamatovala se na hory, na jezera a na kvetoucí pampelišky a narcisy. Pamatovala se na sebe a na něj v Edinburghu. Ze všeho nejlépe si pamatovala, jak se cítila – žádná beznaděj, žádné zoufalství, žádný stud. Jenom oni dva, osvobození anonymitou.

Dokud se jednoho dne z legrace nezastavili na ulici u věštkyně a nedali jí dvě libry, aby přečetla Kristině z ruky. Kristina s ní zašla za špinavý kašmírový závěs a shrbená věštkyně ji vzala za ruce a obrátila je dlaněmi nahoru. Kristina se jí pokusila vytrhnout, ale marně. Věštkyně ji držela příliš pevně. Mluvila se silný skotským přízvukem, kterému sotva rozuměla, ale v paměti jí utkvěl pokřivený výraz čiré hrůzy v jejím obličeji. Výraz hrůzy, kterému rozuměla velice dobře. Neviděla ho poprvé. Ta staré čarodějnice ji odmítala pustit. Cosi mumlala a pak se rozkřičela a rozběsnila. Nakonec se vrhl za závěs Albert a roztrhl jim ruce. Když spěchali pryč po ulici, stařena za nimi stále pronikavě ječela. Ta věštkyně byla jediný zážitek, který jim pokazil stotřicetidenní idylu.

Venku skučel vítr a byla velká zima. Silnice 10 nemá pouliční osvětlení a lemují ji jen duby, javory a spousta jasanů, jejichž jemné listy na podzim nádherně zežloutnou. Nyní, tři večery před Díkůvzdáním, jen hole trčely podél cesty.

Kristina řídila s myšlenkami v Edinburghu. Těsně před zatáčkou u přehrady uvažovala, jaké by to bylo žít ve Skotsku. Hlouběji v podvědomí si představovala jídelnu Thayer a jestli se v ní jako každé pondělí podávají makarony se sýrem, nebo jestli přešli na neurčitý a neuspokojivý prázdninový jídelníček, na kterém stojí jen hamburgery a sendviče.

Rádio vyhrávalo „We Just Disagree“.

A ty si myslíš,

že jsme jinak vyrůstali?

Jsme odlišní,

proto nás už nepoutá cit…

Když projela zatáčkou, zahlédla auto v protisměru, a protože byla tma a silnice úzká, uhnula z opatrnosti doprava. Světla se na ni však stále řítila. Auto bylo pořád nebezpečně blízko. Kristina uhnula ještě víc doprava a zaslechla, jak se pravé pneumatiky zakously do štěrku. Mustang poskočil a v ruce se jí roztančil volant. Kristina ho strhla doleva, aby vyrovnala smyk.

Strhla ho však moc.

Auto sebou škublo, Kristina propadla panice a dupla na brzdu. Mustang se vychýlil ze směru, zablokovaly se brzdy a auto pokračovalo bokem přes silnici – přímo do světla zvětšujících se reflektorů.

Kristina zaslechla dlouhé zatroubení a zaskřípění brzd auta v protisměru. Mustang zalilo prudké světlo, ozvala se hlasitá rána a Kristinou to hodilo na boční okénko na straně řidiče. Slyšela, jak se tříští sklo.

Mustang se dvakrát otočil a odletěl pozadu dolů ze svahu u silnice. Kristinin život ustrnul v nehybnosti. Stačila si jen pomyslet ach, ne, ach, ne, ach ne, teď umřu, nechci umřít, nechci umřít! A auto se otočilo jednou ve vzduchu a dopadlo s bouchnutím na kola, jen pár metrů od vodní hladiny.

Kristina otevřela oči a zase je zavřela, otevřela je a zavřela. Zpočátku nic neviděla, byla hrozná tma. Pomyslela si, jsem mrtvá? Nic nevidím, ani s otevřenýma očima, jsem určitě mrtvá. Nic necítím. Nic se nehýbe. Mrtvá. Něco však zůstalo naživu. Něco. Kristina zpočátku nedokázala určit, co to je. Něco živého, známého a pozemského.

Hrálo rádio.

Tak to nechme být,

protože se nedokážeme podívat do očí,

nikdo není dobrý,

nikdo není zlý,

jsme to jen my dva

a právě jsme se neshodli…

Kristina se natáhla, aby to zatracené rádio vypnula a hlavou jí projelo, že v posmrtném životě nevyhrává oddechová hudba.

Nic ji nebolelo. Což bylo na jednu stranu dobře. Kdo chce, aby ho něco bolelo? Na druhou stranu, mrtví necítí bolest.

Zašustily listy, zapraskaly větvičky a na svahu zadusaly spěchající kroky. Kdosi se vynořil u okénka řidiče. Muž s vyděšenýma očima a krvácejícím nosem. Neustále pohyboval rty a opakoval jste v pořádku? Jste v pořádku?

Kristina se pokusila stáhnout rozbité okénko, bylo ale zaklíněné. Vlastně se jí ani nepodařilo sevřít páčku. Neposlouchala ji ruka. Nedařilo se jí sevřít prsty.

Pokusila se přikývnout, ale ani to nevyšlo. Jsem v pořádku, snažila se dopovědět, ale neslyšela svůj vlastní hlas. Nechtěla nic jiného než vystoupit. Počkejte tady, řekl jí muž. Počkejte tady a já dojdu pro pomoc. Počkejte tady, nakázal.

Kristina se opřela o opěradlo. Stejně nemám nikam namířeno, napadlo ji. Kam bych šla? A pak si vzpomněla na domov. Domů bych šla moc ráda.

Kde mám ale domov?

Ve svém pokoji. V neuklizeném pokoji s úzkou postelí, psacím stolem a psem na posteli, který svým pachem a chlupy znečišťuje pokrývky. Jiný domov nemám a chci se tam okamžitě vrátit.

Natáhla se dolů a pokusila si rozepnout bezpečnostní pás. Běží pořád motor? Špatně slyšela. Bezpečnostní pás byl zadrhnutý a tlačil Kristinu do hrudního koše a pravé kyčle. Co mě to posedlo, že jsem si ho takhle pozdě zapnula? Neříká se ale, že bůh chrání hříšníky a zatracence?

Rozepnula bezpečnostní pás a přejela si pravičkou přes tělo ke dveřím, které se nechtěly otevřít. Nešlo otevřít ani okénko. Reflektory mustangu byly zhasnuté, i když si byla jistá, že je měla rozsvícené. Co se stalo?

A pak se do ní dala zima. Napadlo ji, jestli to není tím, že je mrtvá a každou vteřinou vychládá. Ale ne, mohla hýbat pravou rukou a poslouchaly ji trochu i nohy. Okénko spolujezdce bylo rozbité.

Kristina se pomalu přesunula na sedadlo spolujezdce a pokusila se otevřít dveře. Byly zaseknuté. Tak si klekla na sedadlo a pokusila se vylézt rozbitým okénkem. Šlo to velice špatně. Nemohla zvednout levou ruku, aby se o ni opřela. Nakonec téměř vypadla, s hlasitým bouchnutím. Přistála na zdravou ruku, ale na poraněný bok. Pořád ji nic nebolelo.

Zatraceně, pomyslela si. Doufám, že budu v pořádku na sobotní zápas. Bylo by děsné prosedět první ligové utkání sezóny na střídačce.

Byla velká tma. Kristina se pokusila zorientovat. Kde je přehrada? Dobře, přede mnou, protože za sebou mám svah, takže přehradu mám před sebou, což znamená, že nalevo je silnice, což je na západě, což znamená, že Hanover leží jen pár kilometrů vzdušnou čarou na severu.

Nejdřív budu muset vylézt do toho příkrého svahu. Nebyl vidět. Kristina tápala ve tmě, zakopla a upadla – na levý bok. Rukou jí prolétl ohnivý šíp prudké bolesti a Kristina omdlela.

O něco později se probrala. Byla pořád tma a nikde ani stopa po policii nebo záchrance. Všude hrůzostrašný klid.

Kristina si nepřála nic jiného než vylézt na silnici a vydat se domů. Třeba jí někdo zastaví. Nechtěla, aby se vrátil neznámý řidič s pomocí. Pomoc by nevyhnutelně znamenala záchranku, které – podle všeho, co Kristina věděla o záchrankách – by ji nejspíš odvezla do nemocnice.

Kristina nemocnice nenáviděla. Za celý život se dostala do nemocnice jen dvakrát a jednou to bylo, když se narodila.

Rozhodně neměla v plánu nechat se tam odvézt na celou noc, za pomoci neznámého řidiče, který to s ní myslí dobře. Ne kvůli takové prkotině, jako je zadrhnutý bezpečnostní pás a naražená žebra.

Tak se zvedla a zkusila to ještě jednou. Zdravou rukou se o cosi zachytila a vytahovala se do svahu.

Projela dvě auta. Kristina slyšela, jak zpomalují – patrně aby se podívala na auto, které do ní narazilo – a opět zrychlují. Ty dvě vteřiny jí ale poskytly natolik světla, aby viděla, že k silnici jsou to už jenom tři metry, a našla pár keříků, o které se dá zachytit.

Rychle, rychle, opakovala si. Pospěš si, Krissy, pospěš si, Rocky, vytáhni se nahoru. Několikrát jí podjely nohy. Klouzala dozadu, jako fotbalové mužstvo, které se musí po penaltě vzdát deseti metrů vyhraného území.

Uhodila se do kolene o kámen. Au, to bolelo. Cítím bolest! To je skvělé! Kristina se opět chytila keříčku, vytáhla se a zašátrala po něčem dalším, o co by se mohla zachytit. Nahmatala jen pár kamínků. Kde jsou ty zatracené keříky? Kristina se hrabala nahoru do svahu a rozechvěně recitovala: Ty, poctivá a pevná zemi, neposlouchej, kam moje kroky jdou, mám strach, že tvé kameny promluví… Ty, poctivá a pevná zemi, neposlouchej, kam moje kroky jdou, mám strach, že tvé kameny promluví… Ty, poctivá a pevná zemi… Projela další auta, zaplaťpánbůh, a posvítila trochu na svah. Zbývá jen kousek, za chvilku tam budu. Nedalo se ale ničeho zachytit a Kristina zaryla ze zoufalství prsty do země. Nemohla hýbat levou paží. Cítila, jak se jí ohýbají a lámou nehty, ale bylo jí to jedno. Záleželo jedině na tom, aby se dostala nahoru. Jako horolezec kopala novými černými botami.

Nakonec vylezla na půlmetrovou krajnici a chvíli odpočívala, aby se vydýchala. Cítila, jak jí z hlavy odkapává jakási tekutina. Řekla si, že je to pot.

Řidič slíbil, že přivede pomoc, ale Kristina nechápala, jak to chtěl udělat. Jeho auto bylo rozbité a mimo vozovku. Moc dlouho se tím nezabývala. Byla ráda, že se nevrátil. Dětským gestem si smetla špínu z kolen.

Pak vykročila směrem do Hanoveru. Nejprve pomalu, ale přidávala pořád na tempu, až pomalu klusala, po krajnici silnice 10, pryč od mustangu, pryč od přehrady, pryč od nové kabelky a pryč od muže, který odešel pro pomoc.

Když dorazila do Hinmanu, zjistila, že nechala v zapalování klíče a bude se muset chvět u vchodu, dokud jí někdo neotevře a nepustí ji dovnitř.

Pokoj našla prázdný, bez Aristotela. Postel zůstala rozestlaná. Na psacím stole se kupila hromada papírů a počítač byl posetý špinavými skleničkami, samolepícími lístky s poznámkami a rozházenými listy papíru. Na zemi se válelo její oblečení.

Dorazila domů.

Zamkla dveře, posadila se na postel a prohlédla si pomalu ruce. Měla je špinavé a zakrvácená, jak se chytala země. Většinu nehtů měla zlomených. Lak odprýskal. Zírala na ně a pak se dala do čištění ukazováčku, dokud si neřekla, co to dělá, a nenechala toho.

Všechny své doklady nechala v autě. Skvělé, vážně skvělé, pomyslela si. Policie bude mít určitě celou řadu otázek. Slečno, smíme vám vrátit váš majetek? Zapomněla jste ho, když jste v nevysvětlitelném spěchu prchala z místa nehody. Proč jste tak pospíchala? Nechcete nám něco říct? Byla jste opilá?

A pak si Kristina vzpomněla na Spencera O’Malleyho a napadlo ji, jestli vyšetřování nepovede právě on. Sama pro sebe se zlehka usmála. To by nebylo vůbec špatné.

Pití. To jí teď nepřipadalo jako tak hrozný nápad. Už při pomyšlení na starý dobrý Southern Comfort se jí sběhly sliny v ústech. Natáhla se k nočnímu stolku, otevřela horní zásuvku a vyndala téměř prázdnou láhev. Ta by ji nestačila utěšit. Vstala, přešla ke skříni a postavila se na špičky, aby vyndala z horní police neotevřenou láhev. Klesla zpátky na postel, odšroubovala jednou rukou uzávěr, otevřela ústa, naklonila láhev a nalila do sebe dostatek tekutiny, aby se uklidnila a zapomněla na auto a na své tři přátele, kteří teď určitě čekají, aby s ní oslavili její jednadvacáté narozeniny.

Když dopila, byla půllitrová láhev ze třetiny prázdná. Kristinu mrzelo, že se tak vyprázdnila, ale cítila se mnohem lépe. Přecházel šok po nehodě a začínalo ji všechno bolet.

Pomalu a nejistě se posadila na posteli, ohnula se a začala si rozvazovat boty. Ta náročná procedura by jí za nejlepších okolností zabrala pět šest minut. Tahle, v alkoholovém omámení a v oparu vzdálené bolesti jí trvala třikrát tak dlouho. Pomyslela si, že by mohla v téhle poloze usnout, nakloněná nad botami, jako by se chystala vrhnout.

Svlékání bylo ještě obtížnější. Jednou rukou si přetáhla přes hlavu mikinu. Stejný způsobem se zbavila růžového tílka. Rozepnout pět knoflíků na džínách bylo stejně těžké jako rozvázat si boty. Nakonec se z nich musela vysoukat. Levička stávkovala a odmítala džíny stáhnout. Pak přišly na řadu ponožky. Potom spodní prádlo. A když byla nahá, přešla nejistě ke skříni a zadívala se do velkého zrcadla na vnitřní straně dveří.

Obličej měla umazaný od krve, která jí stékala z pravého spánku přes tvář na krk a usadila se a zaschla kousek pod klíční kostí. Takže to nebyl pot, co z tebe kapalo, napadlo ji. Černé oči jí žhnuly víc než obvykle a vlhce se leskly účinkem Southern Comfortu. Kolena měla poškrábaná a levá paže jí bezvládně visela podél těla. Kristina se na ni zadívala. Levé rameno bylo oteklé a vínově červené. Panebože.

Krucinál.

Krucinál, krucinál, krucinál. V prvním ročníku, během drsného tréninku kdo z koho, se dvě dívky srazily a jedna si vykloubila rameno. Musela chudák sedět osm týdnů na střídačce a brzy basketbalu úplně nechala. Kristina byla tenkrát nesmírně ráda, že se to nestalo jí.

Dostala takový strach, že začala zvažovat, jestli nezajít do nemocnice. Cokoliv si přeješ, bože, cokoliv. Musím být schopná hrát zase basketbal.

Představa, že by si to rameno nechala prohlédnout, ji však děsila. Co když je vážně poraněné? Nedokázala na to myslet. Rozhodla se, že bude předstírat, že tolik nebolí a bude se tvářit statečně. Zaskřípala zuby a pohnula levičkou. Je v pořádku, je v pořádku. Nebude to tak hrozné.

Na pravé straně hrudního koše se jí začínala dělat obrovská nepravidelná modřina připomínající inkoustovou skvrnu z Rorschachova testu. Kristina přistoupila blíž k zrcadlu. Téměř se dotýkala obličejem chladivého povrchu. Cosi jí trčelo z pravého spánku, těsně nad okem. Kristina to ohmatala. Kousek bezpečnostního skla. Ne moc velký, uklidňovala se, když si ho pracně vyndávala. Rána, která po něm zůstala, vypadala děsivěji, než samotné sklo v hlavě.

Kristina se rozhodla, že se půjde osprchovat, ale napila se předtím ještě jednou Southern Comfortu. Ruka, ve které držela láhev, se jí vůbec netřásla.

Teplá voda dělala divy s rozbolavělým tělem, ale pálila na pohmožděném rameni, tak ji Kristina zavřela. Sprchování studenou vodou bylo jen o něco lepší. Pokaždé, když se pokusila pohnout levou paží, trhla sebou bolestí. Nebudeš ale ječet, nakázala si Kristina. Tak hrozné to zase není.

Když se pokoušela utřít ručníkem, vešla do sprch Jill, další studentka. Pozdravily se kývnutím hlavy a Kristina pokračovala v utírání. Jill se na ni podívala a vytřeštila oči.

„Co se ti stalo?“ vyhrkla.

„Nic, proč?“ odpověděla Kristina, ale vyznělo to pomalu, metodicky a nepřirozeně přesně. Spíš jako niiii-c. Prooooč? Alkohol Kristinu vždycky zpomalil, i když si myslela, že mluví a chodí rychle.

„Nevím,“ odvětila Jill. „Vypadáš… děsně. Nepotřebuješ pomoc nebo něco jiného?“

„Děkuju, znáš to ale, potřebuju se jenom dostat k sobě na pokoj a všechno bude v pořádku. Vážně,“ pohlédla Kristina do Jilliných ohromených očí. „Můžeš mi věřit.“

„Co se ti stalo?“ zopakovala Jill. „Zranila ses při hře, nebo při tréninku?“

„Přesně tak,“ potvrdila Kristina. „Ten Cornell je hrozný. Udělali by všechno pro to, aby vyhráli.“

Jill se neslaně nemastně usmála, pomohla Kristině utřít záda a pak odešla, vrátila se s kýblem ledu a odnesla ho Kristině ke dveřím pokoje.

Když Kristina otevřela, uvítal ji Aristoteles. Albert seděl na posteli a vyčítavě se na ni díval. Dívá se skutečně vyčítavě? pomyslela si Kristina a prohlédla si jeho výraz o něco pečlivěji. Co jsem provedla teď?

„Kristepane, co se ti stalo?“ zvedl se Albert z postele a přešel k ní.

Kristina odložila kýbl s ledem, odhodila ručník a zvažovala, co odpovědět. Albert měl špatnou náladu. Tón jeho hlasu byl naštvaný, ne sklíčený.

Nakonec neodpověděla. Zlobí se na mě. Nedošlo mu, že jsem se málem zabila. Kristina se rozhodla, že mu poví, co se stalo.

Albert nasadil mírnější tón. „Co se stalo, Rocky?“ zeptal se a přistoupil ještě blíž. Jeho pronikavě něžný pohled Kristinu obvykle dováděl k šílenství. Tentokrát se málem rozplakala.

„Co tě naštvalo, Alberte?“ zeptala se tiše a dala si na rameno tři kostky ledu.

„Všichni jsme na tebe dvě hodiny čekali. Řekla jsi, že dorazíš v šest.“

„Nevím, jestli sis toho všimnul,“ odvětila Kristina pomalu a přejela si ledem po paži, „utrpěla jsem ale zranění. Moje auto je na odpis.“

„Nevěděl jsem, že jsi měla bouračku.“

„Jak bys mohl?“ opáčila Kristina plačtivě.

Posadila se před něj nahá na postel. Albert se jí podíval na prsa a pak na velkou modřinu na boku. S takovým výrazem v očích, že se Kristině hned ulevilo.

„Prohlédnu tě,“ navrhl Albert chraplavým hlasem a postavil se před ni. „Vypadáš – co je tohle?“

Kristina si třela bok ledem. To nic není, pomyslela si a řekla to nahlas.

„Panebože, co se ti stalo s obličejem? A ramenem? Krvácíš.“

Kristina zavrtěla hlavou. „To nic není. Nekrvácím,“ namítla a uhnula očima. „Je to jenom… pohmožděnina.“ Pak dodala: „Mohla jsem dopadnout mnohem hůř.“

„Nechápu jak. Jak mnohem hůř?“

„Mohla jsem se zabít.“ Měla jsem se zabít, pomyslela si Kristina a zvedla se z postele.

„Jsi opilá.“

„Při té nehodě jsem byla střízlivá.“ Kristina si uvědomila, že si Albert myslí, že řídila pod vlivem alkoholu, ale ještě vůbec neví, co se stalo.

„Tak kdy ses napila?“

„Před chvilkou. Potřebovala jsem to. Abych se trochu uklidnila.“

„Uklidnila po čem?“

„Po té nehodě. A zmírnila bolest.“

„Co se stalo?“

„Převrátila jsem se v autě.“

„Panebože. Jak to?“

„Vrazilo do mě protijedoucí auto.“

„Ono do tebe vrazilo auto? V jakém místě?“

„Do strany mustanga.“

Albert se zatvářil nechápavě. „Ne, ptal jsem se kde.“

„Na silnici číslo deset.“

„Ono najelo do tvého pruhu?“

Kristina si matně pamatovala reflektory toho druhého auta, jak ji oslnily a jak se jim snažila vyhnout.

„Ne,“ odpověděla. „Najela jsem do jeho pruhu.“

„Proč?“

„Proč? Nevím,“ odvětila Kristina pomalu. „Přišlo mi to jako dobrý nápad?“

„Kristino!“

„Připadalo mi, že jede hrozně blízko.“

„Chápu. Tak jsi přejela do jeho pruhu, aby ses mu vyhnula?“ otázal se Albert uštěpačně.

Kristina se chystala odpovědět, ale když od něj odvrátila hlavu, zachytila jejich odraz ve velkém zrcadle. Seděla před ním úplně nahá. Albert měl na sobě černé džíny, černý svetr, černé vlasy svázané do culíku a oheň v černých očích. Dělilo je třicet centimetrů a dohadovali se o sémantice. Tak tohle se stalo z tvého života? napadlo Kristinu. Špatný film bratří Marxů. Potrhlá groteska. Aristotelské divadlo, kde je normou absurdita a neexistuje žádná norma.

Kristina zavrtěla hlavou a udělala krok ke skříni. „Chci se obléknout,“ zamumlala.

„Musíš s tím ramenem k doktorovi. Můžeš hýbat paží?“

„Bez problémů,“ ujistila Kristina Alberta. „Jenom jsem se rozhodla, že ji nechám chvíli v klidu.“

Albert se tvářil starostlivě. „Možná ho máš vymknuté.“

Kristina zavrtěla znovu hlavou. „To by byla vidět hlavice. Je jenom oteklé. Mám ho nejspíš naražené.“ Snažila se své zranění co nejvíc zlehčit.

„Tím si nemůžeš být jistá. Měla by sis ho nechat prohlédnout. Běž do nemocnice.“

„Ne!“ odmítla Kristina. „Žádní doktoři. Víš, že je nenávidím.“ Nechtěla přiznat, jak se bojí. Albertovi byl basketbal ukradený, ale pro ni znamenal úplně všechno. Basketbal a dům U Červeného dubu. A on.

Kristina přikročila k poličce s knihami, chvíli se jimi probírala a pak vytáhla Rodinnou encyklopedii zdraví.

Podala ji Albertovi a požádala: „Vyhledej heslo rameno.“

Albert přelétl stránku. „Nestojí tady nic užitečného.“

„Tak zkus heslo klouby.“

Albert se na chvíli začetl a potom odříkal: „Vymknutí ramene… bolestivé poranění, kdy kloubní hlavice opustí kloubní jamku… vždy následkem nějakého úrazu…“

„To zní skvěle,“ podotkla Kristina.

Albert pokračoval: „Může také dojít ke zlomenině hlavice pažní kosti.“ Vzhlédl od knihy. „Co jsem ti říkal?“

„Děkuju, doktore Maplethorpe,“ odvětila Kristina. „Pokračuj.“

„Rameno by mělo být z několika úhlů zrentgenováno, aby se vyloučila možnost zlomeniny či vykloubení.“ Albert přestal číst. „Vidíš?“

„Čti dál,“ vybídla ho Kristina netrpělivě.

„Může dojít k výronu krve, který zabarví pokožku,“ odrecitoval Albert nahlas. „Výron krve může vyprovokovat lokální zánět a zapříčinit otok.“

„Páni, to zní čím dál tím líp,“ prohlásila Kristina a sehnula se pro další led. Zasténala. Při předklánění ji bolela žebra.

Albert na ni pohlédl a pokračoval ve čtení: „Hned po úrazu je dobré zranění ledovat nebo na něj přikládat studené mokré obklady, aby se zamezilo otoku…“ a mnohem hlasitě dokončil: „Důrazně se doporučuje vyhledat lékařskou pomoc a nechat rameno zrentgenovat.“

„Já to ale neudělám,“ odmítla Kristina sveřepě. „Není to nic vážného. Zítra mi bude mnohem líp. Pořídíme zítra masážní přístroj s infračerveným světlem a budu si to rameno nahřívat.“

„Zítra budeš muset na policii.“

„Nikam nepůjdu,“ prohlásila Kristina. „Jestli ode mě policie něco potřebuje, bude muset zajít za mnou.“

„Jestli za tebou zajdou,“ upozornil Albert, „přinesou s sebou pouta. Proč jsi tak paličatá?“

„Já jsem paličatá? Nevzpomínám si, že bys šel k doktorovi, když sis zlomil prst na noze.“

Albert vytřeštil nechápavě oči. „Kdy?“

Před dvěma lety.

Albert se rozvzpomněl. „S prsty na nohou se nedá nic udělat. Kromě toho jsem neměl peníze.“

„A co má být? Já jsem je měla.“

„Nechtěl jsem tvoje peníze!“ zařval Albert. „Chápeš?“

„Dokonale! Lépe než si myslíš.“

„Dělej si, co chceš,“ vypálil Albert.

„To mi jedině vyhovuje,“ odvětila Kristina.

Albert nechal její poznámku bez komentáře. „Nechoď k doktorovi. Nechoď na policii. Je mi to úplně jedno.“

„To vidím.“

Albert zmlknul a posadil se do křesílka u okna. Aristoteles se k němu přikradl a olízl mu ruku. Bylo to láskyplné gesto a Kristinu při tom pohledu napadlo, Aristoteles Alberta miluje. Klidně by s ním trávil celé dny, kdybych tady nebyla.

Albert pohladil psa po hlavě a polichocený Aristoteles mu olízl i druhou ruku. Albert se narovnal a upřel na Kristinu své neproniknutelné oči.

Kristina se s ním k smrti nerada hádala. Udobřování bylo čím dál tím těžší a nic nenáviděla víc než pocit, že se nepohodli a nebyli na sebe hodní.

„Na co se díváš?“ zeptala se ho.

„Na tebe,“ odpověděl Albert. „Panebože, jsi nádherná. Úžasně krásná. Podívej se na sebe.“

„Jasně, podívejme se na mě,“ posteskla si Kristina. „Jsem v příšerném stavu.“

„Ne, jsi v pořádku. Mohla jsi umřít,“ pronesl Albert zvláštním hlasem. „Máš štěstí, že jsi naživu.“

„Já vím,“ odvětila Kristina chabě. „Vím to líp než kdokoliv jiný.“

Pomalu přešla k oknu a zastavila se před Albertem. Albert natáhl ruku a položil jí zlehka prsty na žebra. Kristina ucukla. „Trochu to bolí,“ objasnila s hraným klidem. „Alberte, dokážeš si to představit? Dokážeš si představit, že bych umřela?“

„Ne,“ odpověděl Albert. „Nedokážu. Nedokážu si představit, že bych žil bez tebe.“

Kristina mu chtěla ještě jednou povědět, že bude muset, ale řekla si, že na to není správný čas.

„Je to auto úplně zničené?“

Kristina pokrčila rameny. „Kdo ví? Myslíš, že jsem měla náladu na to, abych se kolem něj motala a zjišťovala výši škody?“

Albert tiše pravil: „Měla jsi jet do nemocnice.“

„A ještě víc se zdržet?“ opáčila Kristina. „Patrně by si mě tam nechali přes noc. A podívej, jak jsem dostala vynadáno jenom kvůli dvěma hodinám. Co by se rozpoutalo, kdybych byla pryč celou noc?“

„Bál bych se, že se ti něco strašného stalo. Byl bych bez sebe strachy.“

„Jasně. Vypadáš vážně ustaraně, jak tady sedíš.“

„Promiň, Rocky,“ omluvil se Albert nakonec. „Dobře poslouchej. Prosím, pojeď se mou do Kanady. Snažně tě prosím. Pojeď se mnou.“

„Alberte, ne. Poslouchej dobře ty. Máš Conni, copak jsi na to zapomněl?“

„Nějak to s ní sfouknu. Třeba bych mohl vyvolat velkou hádku.“

„Nevěřím ti,“ odmítla Kristina a stále nahá před něj přidřepla. „Alberte, prosím,“ zašeptala. „Chci přestat.“

Albert po ní přejel očima. „Jsi nahá.“

Kristina se narovnala a ustoupila. „Myslím to vážně.“

„Pojeďme do Kanady a pak mi povíš, jestli to skutečně myslíš vážně.“ Albert nasadil sexy úsměv.

„Ne. Myslím to vážně v tuhle chvíli. Už toho mám dost. Chci, abychom skončili. Rozumíš?“

„Pořád jsi nahá,“ zopakoval Albert.

„Problém nespočívá v oblečení, Alberte. Můžu se obléknout.“

„Posluž si,“ pravil Albert chladně.

„Problém spočívá v nás. My jsme problém. Musíme přestat.“ Kristina uhnula pohledem. „Chci, abychom se rozešli.“ Rozkašlala se, což ji zabolelo až v hlavě. „Chci s tímhle vztahem skoncovat. Chci, abys odjel s Conni na Long Island, a nechci se tím už zaobírat. Nechci lhát, nechci se tajně plížit, nechci si dělat starosti kvůli Howardovi. Nebo kvůli komukoliv jinému.“

Albert se ani nepohnul a Kristina dodala: „Nejsme si souzeni.“

„Mýlíš se,“ pravil Albert nevýrazným hlasem. Klidně mohl říct: „Máš pravdu.“

„Nikdy jsme si nebyli souzeni,“ prohlásila Kristina pevně, i když věděla, že nezní pevně, věděla, že nedokáže uniknout před jeho očima. Stála tam před ním uvězněná v pasti a neměla kam uprchnout.

„Mýlíš se,“ zopakoval Albert stejným tónem.

Kristina neohroženě pokračovala: „Nemýlím se. Spoustu jsme toho hrozně zpackali, ale stále máme život před sebou. Dobrý život. Nechceš žít dobrým životem? Conni tě tolik miluje.“

Kristina si promnula zdravou ruku oči, ale spíš si je přikryla, aby se na něj nemusela dívat. „Alberte – prosím. Takhle to dál nejde. Nemůžeme takhle dál.“

„Mýlíš se.“

Kristina si zhluboka povzdechla a pak bolestivě zasténala. Nemýlila se, jenom byla hrozně unavená, z toho, jak tam stála, z toho, jak byla nahá, z rozhovoru, který se nesetkával s porozuměním.

Ozvalo se zaklepání na dveře. Albert se podíval na Kristinu a zabořil se do křesílka. Kristina se podívala na Alberta. Aristoteles štěknul a začal vrtět ocasem.

„Malý moment!“ požádala Kristina hlasitě.

„Kristino?“ Dveře se o kousek pootevřely. Byl to Jim.

„Jime, malý moment!“ zopakovala Kristina a začala na sebe házet oblečení.

„Je všechno v pořádku?“

Jim ji neviděl, protože ji zakrývaly dveře a stála mimo úhel jeho pohledu, viděl ale Alberta usazeného v křesílku. Zaplaťpánbůh, že nesedí na rozestlané posteli. Aristoteles se rozběhl ke dveřím a vrtěl nejen ocasem, ale i zadkem.

„Všechno v pořádku,“ odpověděla Kristina. „Pojď dál.“

Jim vešel dovnitř a počastoval je podezíravým pohledem. Kristina ale věděla, že nespáchá scénu. Jim nepropadal emocím. Podíval se na Alberta a pak znovu na Kristinu. Měla na sobě růžové tílko a zelené natahovací šortky Dartmouthu. Jim se nejdřív tvářil nepřístupně, ale pak si všiml jejího obličeje. Kristina věděla, že je na ni hrozný pohled. Na čele měla krvavý šrám od bezpečnostního skla a v očích skelný výraz, který způsobil alkohol. Jim ho klidně mohl zaměnit za příznaky otřesu mozku. Lem tílka byl ztmavlý zaschlou krví.

„Panebože, co se ti stalo?“ vydechl Jim a vrhl po Albertovi pohledem, který v Kristině vzbudil podezření, že si myslí, že ji Albert zmlátil.

„Nic,“ odpověděla a dotkla se obličeje. „Měla jsem nehodu. Vybourala jsem se v autě. Všechno je v pořádku. Nic mi není.“

„Vypadáš příšerně.“

Kristina se také tak cítila. Začínaly vyprchávat účinky alkoholu.

„Je mi dobře,“ pokusila se o úsměv.

„Byla jsi v nemocnici?“

Kristina si vzpomněla, jak se škrábala do prudkého svahu, aby unikla právě nemocnici. „Ne, cítila jsem se dobře, tak jsem se vrátila domů.“

Jim se vyděsil. „Cítila ses dobře, tak ses vrátila domů?“

Kristina ho políbila na tvář a svým nejroztomilejším hlasem ho ujistila: „Jsem v pořádku, Jimbo.“ Prozradila ji ale oteklá paže visící bezvládně podél těla. Pokusila se jí pohnout, aby dokázala, že je to jen lapálie, ale nezvládla to. „Vážně,“ prohlásila. „Jsem v pořádku.“

Albert se zvedl. „Radši se půjdu podívat, jak se má Conni.“

„Má se dobře,“ sdělil Jim, aniž by se na Alberta podíval. „Čeká na nás. Možná bychom měli jít všichni dolů.“

Kristině se podařil mdlý úsměv. „Co kdybyste šli vy dva napřed? Hned za vámi přijdu.“

Albert nic neřekl, ani na ni nepohlédl. Jen vyšel z pokoje a vzal s sebou Aristotela. Jim se na ni chvíli vyčítavě díval a pak pravil: „Dobře,“ a také odešel.

Kristina počkala pár vteřin, aby měla jistotu, že jsou dole a neuslyší, jak zamyká dveře, a pak se zhroutila na postel.

Připadalo jí, že tam leží celé hodiny. Zavírala a otvírala oči, pozorovala žárovku svítící uprostřed stropu a přála si, aby žárovka sama od sebe zhasla a pokoj se ponořil do tmy, do stejné tmy, jaká panovala v autě uprostřed pustiny, když si myslela, že je mrtvá. Když teď ležela na posteli, uvažovala, proč ji bůh uchránil, proč ji ušetřil jisté smrti při tak nečekané srážce.

Takhle blízko smrti se ještě nikdy neocitla. Přijeli k ní čtyři jezdci apokalypsy, pohlédli jí do tváře a odcválali pryč. Neviděla je poprvé. Když jí bylo dvanáct, spadla ze zídky do studené vody. Uměla dobře plavat, ale ochromil ji strach. Nedokázala pohybovat rukama ani nohama, nedokázala dokonce ani volat o pomoc. Jenom se bez boje potopila, lapala po vzduchu a cítila, jak se jí plíce plní vodou.

A minulý rok je znovu viděla na mostě, když začala padat do náručí smrti. I tuhle příhodu přestála, ale žila připravená na to, že může kdykoliv potkat boha, a přivolávala to setkání pokaždé, když sněžilo a ona kráčela s roztaženými pažemi namol opilá po hraně mostu a neslyšně se modlila.

Nechtěla umřít. Nejvíc se však bála toho, že až nadejde čas, aby se setkala s pánem, nespatří obličej boha. „Na Zemi mám jen jednoho pána,“ zašeptala, „a snažím se ho vymýtit ze svého života, protože pro mě není dobrý, ale on mi to nedovolí, je silnější než já a nepřipustí, abych ho opustila.“

Otevřela oči a dotkla se místa, kde měla zaražené sklo. Cítím bolest, pomyslela si. Cítí mrtví bolest? Cítí něhu, hněv a lítost? Hlubokou lítost?

Cítí lásku? Lásku omamnější než letní vzduch?

Jsem naživu, řekla si Kristina, protože pořád cítím bolest. „Nejsem připravená umřít,“ zašeptala. „Neskoncovala jsem se životem, nechci umřít…“

Potřebuju se napít. Potřebuju lok a ještě jeden a ještě jeden. Potřebuju si nalít alkohol do ran, abych je umrtvila, abych na ně zapomněla, abych nevnímala bolest.

Natáhla se po Southern Comfortu a pak padla zase na postel. Odšroubovala zdravou rukou uzávěr a zvedla láhev nad hlavu. Zavřela oči a nalila si likér do obličeje. Trocha jí natekla do úst a do nosu. Trošku se dostalo i do rány na čele. Likér zapálil na modřině a vzápětí ji umrtvil, což bylo přesně, co chtěla. Zbytek si nalila na rameno.

Kristina se zvedla s námahou z postele a navlékla na sebe teplákovou soupravu. Největší výhodou té soupravy bylo, že to nejsou stejné džíny a mikina, ve kterých stanula tváří v tvář černočernému neznámu. Odjakživa věřila, že člověk má stanout tváří v tvář černočernému neznámu odpočatý a nahý jako novorozenec – a když se jí to stalo, nesplňovala ani jeden požadavek.

Její přátelé čekali dole ve společenské místnosti Hinmanu. Albert četl v učebnici a dělal si poznámky. Jim cosi psal. Conni si kousala nehty.

„Nazdar,“ pozdravila Kristina slabě.

Všichni k ní vzhlédli.

„Krissy, co se ti stalo?“ vyskočila Conni okamžitě na nohy, rozběhla se ke Kristině a podívala se jí do obličeje. „Jim mi pověděl, že jsi měla dopravní nehodu. Měla jsem o tebe strach.“ To však byla jen slova. Conni nevypadala, že by měla strach. Vypadala zahořkle. Vypadala, jako by zuřila, a snažila se to zakrýt ztuhlým úsměvem.

„Jsem v pořádku,“ prohlásila Kristina. „Vážně. Už je mi mnohem líp.“

„Vážně jsi měla dopravní nehodu?“

„Ano,“ potvrdila Kristina. „Vybourala jsem se v autě.“ Kristina doufala, že když to bude opakovat dostatečně často, nepřijde jí to už k pláči.

Snažila se nedat najevo, jak se jí podlamují nohy. S úmyslnou pomalostí zamířila k narozeninovému dortu, jako když se přetáčí dopředu videokazeta v levném přehrávači, se všemi těmi vodorovnými čárami na obrazovce. Někdo třeba brzy řekne: „Kristepane, na to se nedá dívat, pojďme koupit modernější video.“ A vypne ji.

Všichni se postavili, Aristoteles se rozštěkal, kdosi zapálil svíčky. Asi jednadvacet, usoudila Kristina. Všimla si, že dort není doma dělaný. Někdo ho koupil v supermarketu Grand Union na hlavní třídě. Německý čokoládový dort od firmy Pepperidge Farm. Co na tom, že je její oblíbený, a každý to ví. Nikdo jí neupekl dort.

Když měl v září narozeniny Jim, překonala Kristina samu sebe a vyrobila jeho zamilovaný citrónový dort se sněhovou čepicí. Ušlehání bílků jí trvalo hodinu a s výsledkem byla spokojená až na třetí pokus, protože chtěla Jimovi dokázat, že jí na něm záleží.

Kristina stála před zapálenými svíčkami, před dortem, který si často sama kupovala, a z dálky zaslechla, jak ji kdosi vyzval: „Přej si něco, Kristino.“

Vzpomněla si na svého mustanga, na Alberta, který naléhá, aby s ním jela do Kanady, a který od ní bude o Díkůvzdání pět set kilometrů daleko – už navždycky pět set kilometrů daleko – a na Jima, který ji chce jenom sám pro sebe, i když ji vůbec nechce, a na Howarda v New Yorku, a na matku, ztracenou miliony kilometrů daleko, a na mrtvého otce a na samu sebe, která bude také brzy mrtvá, bez pořádného kabátu.

Vzpomněla si na dudáckou hudbu z Edinburghu a zavřela oči, sklonila se nad dort, foukla a pomyslela si, kéž by Donald a Patricia Mossovi dovolili Evelyn, aby si nechala své děti…

Potom se posadila.

Aristoteles ji šťouchl do lýtka. Kristina nakrájela pomalu dort. První kus dala Jimovi, s úsměvem, který ji stál spoustu sil. Druhý podala bez úsměvu Conni. Třetí Albertovi, aniž by na něj pohlédla.

Aristoteles ji opět šťouchl do lýtka. Kristina se na něj usmála pod stůl, očistila palcem a ukazováčkem nůž a strčila Aristotelovi pod čumák prsty, aby je olízal.

„Krissy, ty si ten dort nedáš?“ zeptala se Conni.

Z Kristiny vyprchávaly účinky alkoholu. Litovala, že si ho nevzala s sebou. Stiskla suché rty, zadívala se mlčky na dort a cítila, jak jí Aristoteles olizuje prsty. Když skončil, dala mu ještě trochu líznout. Německý čokoládový dort z obchodu mu chutnal stejně jako každému labradoroví. A nevadilo mu, že mu nikdo neupekl k narozeninám dort a že nepojede do Kanady. Aristotelovi stačilo k životu jen málo. Třikrát denně procházka, pohodlný pelech a přístřeší nad hlavou.

Kristina si všimla blahopřání na stole, ale nenatáhla se po něm. Conni ho k ní přistrčila.

„To je od nás všech,“ prohlásila se šťastným úsměvem od ucha k uchu. „Dělej, dělej, otevři ho.“ Sáhla pod stůl a vytáhla láhev Southern Comfortu převázanou červenou mašlí. „Tahle maličkost je také od nás všech,“ objasnila. „Mysleli jsme si, že ti udělá radost.“

„Na ten nápad přišla Conni,“ upřesnil Albert.

„Kdepak,“ vykřikla Conni vysokým, rozesmátým hlasem. „Byl to tvůj nápad!“

„Nebyl,“ opáčil Albert s úsměvem.

„Naprosto tvůj,“ zopakovala Conni.

Proč se dohadují, čí to byl nápad? pomyslela si Kristina, pohled upřený na láhev. „Vy jste mi dali láhev likéru?“ pravila nevěřícně.

Albert objasnil: „Říkali jsme si, že ti přijde k chuti.“

Kristina pokrčila rameny, roztrhla obálku s blahopřáním a okamžitě zalitovala, že nenechala ramena v klidu. Levým jí projela pronikavá bolest.

„Páni,“ prohlásila bez nadšení. Ještě předešlý den by byla vděčná, že jí láhev Southern Comfortu za patnáct dolarů pomůže překonat Díkůvzdání. Kdyby nebylo skutečnosti, že je jí jednadvacet, nemůže jet s Albertem do Kanady a téměř umřela, byla by nadšená, že jí nejbližší přátelé darovali Southern Comfort.

„Vážně, mockrát děkuju,“ zadívala se do protažených, zklamaných obličejů svých přátel. „Páni. Promiňte. Je to skvělý dar. Jenom mě všechno bolí. Před chvilkou jsem se trochu napila, abych tu bolest utlumila, takže teď působím nevděčně, jsem ale opravdu moc ráda.“

Naklonila se do strany a políbila Conni na tvář. Pak se naklonila na druhou stranu a políbila Jima na ústa. Albert seděl na druhé straně stolu a Kristině se nechtělo vstávat, Albert se také nepohnul, tak jen řekla: „Děkuju, Alberte,“ a Albert odvětil: „Není zač. Rádo se stalo.“

Conni se zeptala: „Krissy, jak budeš hrát basketbal? Podívej se na tu ruku. Co s ní hodláš udělat? Kdybych byla tebou, zašla bych do nemocnice nebo na pohotovost. Rozhodně by to bylo lepší. Nechci, abys omdlela nebo něco podobného. Promiň, že se pletu do tvých záležitostí. Jenom se snažím pomoct.“

Kristina mávla odmítavě zdravou rukou. „Dribluju pravičkou. Tuhle ruku vůbec nepotřebuju.“

„Potřebuješ ji na házení,“ upozornil Albert.

„Dát koš zvládnu i jednou rukou,“ opáčila Kristina. „UPenn potřebuje handicap.“

„Tak dobrá zase nejsi,“ vložil se do rozhovoru Jim. Za celou dobu toho moc neřekl.

„Ale ano, jsem,“ řekla Kristina. Podařil se jí malý, nefalšovaný úsměv. Nechtěla kamarádům prozradit, jaký strach jí ta zranění nahánějí a jak se bojí, že budou mít dopad na basketbal.

Kristina trochu ožila a začala povídat o vánočním stromu, který přijde na travnatou plochu uprostřed Dartmouthu, ale Jim byl žid a vánoční stromy ho nezajímaly, tak mluvili o Schindlerově seznamu a o tom, jak se nemůžou dočkat, až ho uvidí. Bavili se o Loreně Bobittové, která uřízla svému spícímu manželovi přirození, a o bratrech Menendezových, kteří se pomstili svým rodičům tím, že je doma popravili, „ve velkém stylu“, jak poznamenal Albert.

„Říká se,“ přispěla Conni, „že jeden z bratrů byl – je – homosexuál a nechtěl, aby se o tom dozvěděl druhý bratr a otec údajně vyhrožoval, že to prozradí, tak –“

„Ano, ale kdyby to byla pravda, proč se toho vraždění zúčastnil i heterosexuální bratr?“ namítl se Albert. „Tohle je kravina, jestli chcete znát můj názor. Frankie se také nechystá zabít jednoho nebo oba rodiče.“

„Špatný příklad,“ upozornila Kristina. „Frankie je jedináček.“

„Je příliš zaměstnaný v DAGLO a nemá na vraždění rodičů čas,“ podotkla Conni. DAGLO byla zkratka pro Dartmouth Affiliated Gay and Lesbian Organization, místní sdružení gayů a lesbiček.

Všichni se usmáli.

„Nebuď si tím tak jistá,“ podotkl Jim. „Kdo ví, jaká tajemství jeho rodina skrývá. Nikdo nemůže vědět, co se děje uvnitř v rodinách.“

„To je pravda,“ souhlasila Kristina rychle. Všechno ji bolelo.

„To je blbost,“ namítl Albert. „Zahrabat na zahradě mrtvolu uctívaného bratra dvojčete je jedna věc a něco úplně jiného je chladnokrevně zavraždit najednou dva lidi, aniž by k tomu měl člověk nějaký důvod.“

„Aniž by byl duševně nemocný?“ nadhodila Conni.

„Ne, ne nemocný,“ odvětil Albert. „Jenom… bez jakéhokoliv pouta. K sobě samotnému i k rodičům. Aby byl člověk schopen spáchat vraždu, musí se odpoutat od části svého já.“

„Většina lidí by nedokázala hodit za hlavu část svého já,“ řekla Kristina.

„Nevím. Možná,“ připustil Albert. Probodával Kristinu očima. „Můžeme ale soudit ostatní lidi? Jsme tak dokonalí?“

„Ano,“ potvrdila Conni s úsměvem.

Kristině se na ni nepodařilo usmát. „Víme, co je špatné a co je dobré. Zastřelit rodiče je špatné.“

„Ale no tak,“ mávl Albert přezíravě rukou. „Nietzsche hlásá, že pokud existuje jedna absolutní pravda, neexistují morální fakta.“

„Kravina,“ pravila Kristina tiše. „To neberu. Morální fakta existují. Morální pravda není iluze, ať si Nietzsche říká, co chce. Existují věci, které jsou naprosto špatné. Zabít rodiče je jedna z nich.“

Albert upozornil: „Ti bratři tvrdili, že s nimi rodiče špatně zacházeli.“ Když Kristina neodpověděla, dodal: „Vidíš, vždycky existuje druhá strana mince.“

Conni se teatrálně otřásla. „Brrr, to je tedy rozhovor. Já osobně své rodiče miluju. Nedokážu si ani představit, že bychom se s Douglasem domluvili na tom, že je zastřelíme. I když Douglasem si nejsem úplně jistá.“

Všichni se zasmáli. Conni pohlédla na Alberta a pohladila ho láskyplně po paži. „Musí to pro tebe být těžké, Alberte,“ řekla. „Nemít rodiče.“

Albert odvětil: „Nemám ani víru.“ Rozhostilo se ticho. Albert pokrčil rameny. „Jsme tady už příliš dlouho. Na univerzitě člověk zapomene na okolní svět. Život je prostě takový, jaký je v okamžiku, a ani trochu jiný.“

Conni vzala Alberta za nadloktí a procítěně připomněla: „Máš ale to tetování. S ním na mámu nikdy nezapomeneš.“

Albert povytáhl obočí. „Myslel jsem, že se ti to tetování líbí, Conn,“ podotkl. „Copak není ďábelsky svůdné?“

„Ach, ano, ano.“ Conni se zachichotala, zčervenala a vykulila na něj své modré oči.

Jim odešel pro další pivo a Kristina dala Aristotelovi ještě trochu dortu. Conni prohlásila, aniž se na někoho konkrétního podívala: „Proto jste si patrně tak blízcí.“ Pak bez zastavení, bez nádechu dodala: „Ani jeden nemáte mámu.“

„Já mámu mám,“ pravila ji Kristina. „Jenom je hodně nemocná.“ Zahlédla, jak ostatní uhnuli rozpačitě očima. Jim se vrátil s pivem.

„Krissy, pojeď s námi, se mnou a s Albertem,“ navrhla Conni s falešnou veselostí. „Moji rodiče by tě moc rádi zase viděli. Krásně si to užijeme. Pokud napadne sníh, mohli bychom jít sáňkovat na Sound. Mohli bychom stavět ledové sochy.“

„Ne, jenom to ne!“ vykřikl Albert. „Žádné ledové sochy. Copak si nepamatuješ, jak udělala ledový penis?“

Conni se hystericky zasmála. „Ano, nebyl to skvělý nápad?“

„Jistě, tvým rodičům se moc líbil.“

„Přesto mají Kristinu rádi. Pojeď s námi, Krissy.“

Kristina zavrtěla hlavou. „Zůstanu tady.“

„Ty tady chceš zůstat?“ podivil se Jim.

Kristina vysvětlila, že Evelyn Mossová může začít každou chvíli rodit. „A kromě toho mám v sobotu zápas.“

„S tou rukou?“ zamračil se Jim. „O tom si nech zdát.“

„Klidně se přijď podívat,“ vyzvala ho Kristina bojovně.

„Kdy ses mi to chystala říct, Kristino?“ zeptal se Jim. „Už je pondělí večer. Myslel jsem, že pojedeš se mnou.“

„Nemůžu, Jimbo,“ odpověděla Kristina. Bolest v rameni byla téměř k nevydržení. „Evelyn můžou odvézt každou minutu do nemocnice. Slíbila jsem, že pojedu s ní.“

„Jak si přeješ,“ prohlásil Jim podrážděně.

„Jeď s Jimem,“ vybídl Kristinu Albert. „Evelyn má rodiče a sourozence. Nepotřebuje tě.“

„Ale ano, potřebuje,“ odvětila Kristina uraženě. A já potřebuju ji.

„Nechceš, abych tě odvezl na pohotovost?“ navrhl Jim. Vůbec se přitom na Kristinu nepodíval. „Možná sis poškodila mozek.“

„Copak se to dá poznat?“ prohodila Conni a zasmála se svému vlastnímu vtipu. „Ale vážně, Kristino, měla by ses nechat vyšetřit.“

Albert zůstal zticha.

„To tvrdí kdo?“ zaútočila Kristina.

„Kdybych byla tebou, nechala bych se vyšetřit,“ řekla Conni a otevřela si další plechovku piva. „Co když se ti stalo něco hrozného?“

„Něco hrozného se mi skutečně stalo,“ opáčila Kristina. „Nabouralo do mě protijedoucí auto. Můj mustang sletěl ze svahu a obrátil se jednou ve vzduchu, než přistál. Nebo si alespoň myslím, že to bylo jednou. Pořád si nejsem jistá, jestli jsem živá, nebo mrtvá.“

Jim se natáhl a pohladil ji po tváři. „Běž do nemocnice,“ poradil. „Tam ti to řeknou.“

„Nic mi neřeknou, jenom mě nechají zatknout kvůli řízení pod vlivem alkoholu.“

„Je to pravda?“ zeptala se Conni opatrně. „Byla jsi… opilá?“

„Samozřejmě že nebyla! Určitě by si to ale mysleli.“

„Tak tam běž zítra.“

„Zítra mi už bude líp.“

Conni se opřela o lokty a naklonila se přes stůl. „Vážně, Krissy, neměla jsi strach? Podle toho, jak to líčíš, to musela být děsná bouračka.“

„Jestli jsem měla strach? Ano, měla jsem strach. A byla to děsná bouračka. Jenom si to představte.“ Kristině se udělal knedlík v krku. „Někdo mohl právě v tuhle chvíli přijít, aby vám oznámil, že jsem mrtvá. Policie. Mrtvá. Co byste udělali?“

„Dojedli dort?“ navrhl Jim. Nikdo se nezasmál.

„Jime!“ napomenula ho Conni. „Krissy, to by bylo hrozné, prostě hrozné. Takhle na to ale nesmíš myslet. Mysli pozitivně. Jsi v pořádku, nejsi mrtvá.“

„Mohla jsem být ale mrtvá. Úplně snadno.“

„Nenadešel čas, abys umřela,“ poklepal Jim na svou láhev millera.

„Proč ne?“ otázala se Kristina. „Není to tak, že jsem unikla bouračce. Byla jsem do ní přímo zapletená. A ten druhý řidič jel přímo na mě. Čelní srážky končí nejhůř. Proč nejsem mrtvá?“

„Jim má pravdu,“ prohlásila Conni. „Ještě nenadešel tvůj čas.“

„Odkud to víš? Třeba jsem měla umřít.“

„Ne.“ Jim znovu poklepal na své pivo. „Ještě nenadešel tvůj čas.“

Kristina se pomalu zeptala: „Jak víš – kdy… kdy nadejde čas?“

„Nevíš to. Prostě umřeš.“

Kristina se otřásla. „Vidíš, to je právě hrozné. Ta nejhorší věc. Nikdy nevědět. Každým okamžikem můžeš zemřít a nevíš o tom. A proč? Proč bych měla umřít? Vím, proč umírají staří lidé, ale proč bych měla umřít já?“

„Neumřela jsi.“ Jim se postavil a odhodil prázdnou láhev od piva. „Neumřela jsi, protože jsi na umírání příliš mladá a nenadešel tvůj čas. Ještě v devadesáti budeš pravnoučatům vykládat, že jsi o svých jednadvacátých narozeninách málem umřela.“

„Skvělý nápad, budu jim to vyprávět na dobrou noc,“ odtušila Kristina.

Pak se rozhovor stočil jiným směrem. Povídali si o sněhové bouři, která se má přihnat – přes půl metru sněhu zítra odpoledne a pak sněžení celou následující noc a celé následující ráno. Mnoho studentů už odjelo, aby jí unikli. Jiní odložili o den odjezd, aby v ní neuvízli. Kristina se Conni zeptala, kdy chtějí vyrazit. Ve středu ráno, dostalo se jí odpovědi.

Kristina se sotva dokázala postavit, a když se jí to podařilo, všimla si, že Albert má zatnuté pěsti. Nezatínej ty pitomé pěsti, chvělo se jí na jazyku. Na koho se tak zlobí? Na Jima? Na Conni, protože mu všechno věří, protože na všechno skočí? Na mě? Protože s ním nepojedu do Kanady, jako by cesta do Kanady mohla všechno vyřešit, i když by nevyřešila vůbec nic?

Společně uklidili, až na Kristinu, kterou začala ruka bolet s prudkostí, jakou ještě nezažila.

Když zamířili všichni ke dveřím, statečně oznámila: „Půjdu vyvenčit psa.“

„Já ho vyvenčím,“ nabídl se rychle Jim. Kristina doufala, že to udělá Albert, ale chápala, že po minulé noci by to nebyl nejlepší nápad. Kromě toho můžou té procházky s Jimem využít, aby se buď udobřili, nebo pohádali. Kristina si ten večer ze všeho nejvíc přála, aby mohla být sama a lízat si rány.

„Dobrou noc, Kristino,“ popřál Albert. „Všechno nejlepší k narozeninám.“

„Dobrou noc,“ odpověděla Kristina. V srdci se jí rozevřela hluboká rána a sevřela ji obruč bolesti, která hrozila, že ji rozdrtí na kaši. Vyklopýtala na chodbu, Jima těsně v patách.

Litovala, že mu nemůže povědět, jak se cítí. Že mu nemůže povědět o zmatku, strachu, bolesti a životu, který se jí rozpadá pod rukama. Nechtěla být sama.

Chtěla být s Albertem.

Chtěla se koupat v pocitu, který s ním vždycky prožívala, pocitu, že není sama na světě, že má někoho, kdo je s ní, a že ten někdo je osoba, kterou nadevše miluje. A ta osoba je Albert.

Kristina chtěla Alberta. Ale Albert byl s Conni.

„Jime? Nešel bys Aristotela vyvenčit sám?“ požádala. Podívala se dolů na své staré roztrhané tenisky. „Prosím.“

Jim šel na procházku s Aristotelem a Kristina nešla s ním. Řekla, že jí není dobře, což byla pravda, pravdou ale také bylo, že se jí nechtělo ven do tmy. Zatímco Jim venčil psa, vysoukala se z oblečení a převlékla nemotorně postel.

Když se Jim vrátil, musel jí pomoct s polštářem. Nesvlékl se a nemluvili. Jim jen seděl na posteli, díval se na Aristotela a Kristina přecházela po pokoji. Přecházení jí víc vyhovovalo – když seděla, byla celá ztuhlá. Po deseti minutách kroužení se opatrně posadila do křesílka u okna. Pořád vonělo po Albertovi.

Kristina seděla mlčky v křesílku. Možná bych měla přece jenom do nemocnice, pomyslela si. Moje tělo, moje tělo. Hrozně bolí, hrozně, hrozně bolí.

Jim na ni nakonec chladně pohlédl. „Pila jsi, Krissy.“

„Ty taky,“ upozornila Kristina a promnula si žebra, nohu a hlavu. „Měl jsi tři millery.“ Dokonce, i když se na ni Jim zlobil, neřekl jí jinak než Krissy. Ne Kristino, ne Kris, ne miláčku, ne drahoušku, ale Krissy.

Jim zavrtěl hlavou a bez úsměvu ji opravil: „Millery Lite a byly jenom dva. Chci tím říct, že jsi pila hodně.“

„Tak hodně zase ne,“ odpověděla Kristina pomalu.

„Víc než dost,“ sdělil Jim věcně. „Pozoroval jsem, jak jdeš do schodů. Byla jsi jako provazochodec s tyčí. Balancující na jednom místě. Škoda že nesněží. Jinak bys už byla na tom svém mostě, není-liž pravda?“

Kristina se usmála. „Chceš, abych na něj šla, Jimbo?“

Jim pokrčil rameny. „Je mi to jedno.“

Kristinu napadlo, že kdysi mu to jedno nebylo. „Dříve jsi míval děsný strach, když jsem po něm chodila,“ připomněla smutně.

„Ano, kdysi…“ Jim se odmlčel. „Kromě toho tam dneska určitě nepůjdeš. Potřebuješ dvě zdravé ruce, abys udržovala rovnováhu.“

„Ještě uvidíš,“ přislíbila Kristina. „Stane se ze mě jednoruký cirkusový akrobat na laně –“

„Jo, a já tě budu seškrabávat z Tuck Drive pod mostem.“

Udělal bys to? uvažovala Kristina. Opravdu bys to byl ty, kdo by sbíral moje polámané tělo z betonu?

„Ještě jsem nikdy nespadla,“ řekla nahlas. Ten minulý listopad se nepočítá.

„Krissy, statistiky jsou proti tobě,“ pravil Jim pomalu a tiše. Vůbec se do tohohle rozhovoru nechtěl pouštět, uvědomila si Kristina.

„Jimbo, nejde o statistiky. Jde o odvahu. Bez odvahy není slávy.“

„Chápu. A co toreadoři? Ti mají spoustu odvahy. A čas od času jim býk rozpáře břicho.“

Kristina se ušklíbla.

„Copak nemáš strach?“ podivil se Jim.

„Už jsem ti to říkala. Samozřejmě že mám.“

„Aha. Takže o to ti jde? Mít děsný strach?“

„Ne, jde o to mít strach a přesto to udělat.“

Jim se zarazil. „Musíš to ale dělat nahá? Proč musíš po tom mostě chodit nahá?“

Kristina s úsměvem objasnila: „Asi v sobě mám kus exhibicionisty. V prváku jsem viděla, jak se dva kluci z Epsilon House po mejdanu svlékli, rozběhli se s řevem po Tuck Drive a skočili do řeky. Přišlo mi to hrozně legrační.“

„Krissy,“ pronesl Jim. „Nemyslím si, že by ti měli být tihle kluci příkladem.“

Kristina naklonila hlavu, skousla si ret, aby přebila bolest, a tiše se zeptala: „Jimbo, proč se mě na to ptáš právě teď? Myslela jsem si, že ti to nevadí.“

Jim potřásl hlavou. „Kdo říká, že mi to vadí. Je mi to ukradené, ptám se jenom ze zvědavosti.“

„Dneska to nezkusím,“ oznámila Kristina. „Musím být pod obraz. Jinak bych neměla správnou rovnováhu. A musí sněžit.“

„Proč?“

„Přijde mi to z nějakého důvodu bezpečnější,“ odpověděla Kristina. „Kdybych spadla, měla bych pod sebou sníh.“

Jim si odfrkl. Kristina ten zvuk nenáviděla. Připadal jí pohrdavý. „Krissy, stačilo by, aby zafoukal vítr, a poletíš dolů na beton, se sněhem i bez sněhu.“

Kristina přikývla. „Proto to dělám, jenom když je beton zasněžený. Pak tam žádný není. Jenom měkká prachová poduška. Sněhová oblaka. Představuji si…“ hledala správná slova, „že do těch oblak padnu a odrazím se od nich jako od trampolíny. Představuju si… že budu skutečně šťastná.“

„Ty nejsi šťastná, Kristino?“

Kristina se zadívala do stropu. „Moc ne,“ přiznala.

Jim se odmlčel. „Nejsi šťastná všeobecně, nebo… nejsi šťastná v našem vztahu?“

Kristina se místo odpovědi zeptala: „Jsi ty šťastný v našem vztahu?“

„Ne,“ vypálil Jim okamžitě. „Vůbec ne.“

Kristina přikývla a pak se opatrně otázala: „Chceš si o tom promluvit?“

Jim ztěžka oddechoval. „Ne. Jsem unavený,“ odmítl a postavil se. „Myslím, že bude lepší, když u tebe přece jenom nepřespím. Promluvíme si jindy.“

„Ty u mě nechceš zůstat?“ vyhrkla Kristina. „Mám dneska narozeniny –“

„Já vím,“ probodl ji Jim vyčítavým pohledem. „Chtěl jsem u tebe přespat v sobotu.“

„Říkala jsem ti, že jsem byla U Červeného dubu.“

„Ano, to jsi mi říkala.“ Jim popadl kabát a pohladil Aristotela. „Dobrou noc.“ Kristina si nebyla jistá, jestli se loučí s ní, nebo se psem.

„Jak chceš…“ Kristina se vyhrabala z křesílka. „Promluvíme si jindy. Jasně, Jimbo.“

„Jak to myslíš?“

Kristina si povzdechla. „Jime, nikdy si o nás nechceš povídat.“

„Není o čem, Krissy.“

„Opravdu?“

Kristina si vzpomněla, jak se před dvěma hodinami otáčela v autě a jak přistála na tvrdém, nezasněženém povrchu. Kde zůstal měkoučký sníh, který má zmírnit náraz, vzít ji do náručí a ochránit před vlastním osudem?

„Jime, miluješ mě?“ zeptala se Kristina a přistoupila k němu.

Jim zaváhal a odpověděl: „Samozřejmě. Miluješ ty mě?“

Kristina neodpověděla a jen ho zlehka pohladila po tváři. „Myslím, že mi neříkáš pravdu, Jimbo. Myslím, že mě nemiluješ.“

Jim opět zaváhal, zachmuřil se a zhluboka vydechl. „Co blázníš? Myslíš to tak, že už tě nemiluju?“

„Že jsi mě nikdy nemiloval.“

„Nevykládej nesmysly.“

„Jsou to nesmysly? Vykládám opravdu nesmysly, Jime?“

„Jistě,“ odpověděl Jim.

Kristině však neušlo, že se ji nepokusil v nejmenším utěšit, neobjal ji a nepustil se do vysvětlování, že to není pravda.

„Dovol, abych se tě na něco zeptala, Jime. Miluješ Conni?“

Jim se stísněně zasmál. „Co je to za otázku? Kdysi jsem ji miloval.“

„Pořád ji miluješ.“

„Miloval jsem ji kdysi,“ prohlásil Jim pevně.

„Byla to tvoje životní láska, není-liž pravda?“

Jim se odmlčel. „Ano, kdysi jsem do ní byl blázen.“

„Kdysi jsi do ní byl blázen,“ zopakovala Kristina.

„Tenkrát ano,“ potvrdil Jim.

„Nech toho.“ Kristina pozvedla prosebně ruku. „Buď ke mně upřímný, Jime. Alespoň jednou.“

„Opravdu chceš, abych byl upřímný?“ vypálil Jim. Obličejem se mu mihl tvrdý výraz. „Přeješ si upřímnost? Mluvíš o vzájemné upřímnosti, Krissy?“

Kristina byla tak zaskočená, že jí chvilku trvalo, než dokázala odpovědět. „Ano. Mluvím o vzájemné upřímnosti. Co bys chtěl vědět?“

Jim ji probodl očima a pak opovržlivě požádal: „Dej mi pokoj. Zapomeň na to. Musím jít.“

Kristina zvýšila hlas. „Co chceš vědět, Jimbo?“

„Nic.“

„To jsem si myslela,“ odvětila Kristina mírně. Začínala ji chytat křeč do úst.

Jim odešel.

Kristina se sesunula na postel a pokusila se zvednout ruce. Poslechla ji jen jedna. Jako obvykle nechali hádku nedokončenou. Jim jako obvykle odešel uprostřed. Vždycky to probíhalo stejně. Kristina na něj netlačila, Jim odešel do svého pokoje nebo ona do svého, a druhý den se setkali, povídali si o politologii, o dalším článku do Review, o tom, co si dát k snídani, nebo o Conni a Albertovi, jako by nikdy neodešel uprostřed prohlášení, že ji nikdy nemiloval. A ona ho nenechala odejít.

Kristina ležela na zádech a připadalo jí, že letí. Letí po temné newhampshireské obloze, letí směrem k vermontským kopcům. Letí směrem k Fahrenbrae, přes Fahrenbrae a přes ně přes oba, běží za Aristotelem. Zavřela oči. Už přes ně nechtěla létat. Chtěla mít Alberta u sebe. Chtěla se dívat do jeho milovaného obličeje, dotýkat se jeho copánku, tisknout rty na jeho podomácku vyrobená tetování.

3.

Úterý

Pronásledovaly ji zlé sny a bolest. Když se probudila, byla zalitá potem a necítila prsty levé ruky. To ji nevyděsilo. Vyděsily ji slzy. Stékaly jí z očí do uší a rozcuchaných vlasů. Slzy! Ty ji probudily. Zjistila, že pláče, otevřela oči a nedokázala přestat. Všechno ji bolelo.

Pomalu vstala z postele a posadila se do Albertova křesílka. Špinavými bílými záclonami pronikalo studené žluté světlo pouličních lamp. Kristina si otřela obličej. Co se to se mnou děje? pomyslela si. Vždyť je to jenom další pitomý Den díkůvzdání.

Když byla malá, nikdy neplakala. Neměla k tomu důvod. Neplakala, ale měla mnoho strachů. Strach z tmavého tichého domu, když nebyla doma matka. Strach z tetiny bouračky. Strach z hurikánů. Strach z umírání.

Během dospívání se naučila své strachy do jisté míry ovládat.

Utřela si obličej. Vzpomněla si, jak blízko se ocitla smrti. Vybavila se jí světla protijedoucího auta, vodní nádrž a příkrý svah. Jak do něj šplhala a utíkala před smrtí. Dotkla se ulámaných nehtů a zachvěla se. To je to, co mě probudilo? Prožívala jsem, jak umírám?

Kdybych umřela, co by se stalo s mými penězi, když jsme teď s Howardem rozvedení? Umřela bych a nezbyla by po mně ani řádka. Kdo by si vzal psa? Komu by připadl obsah mého studentského pokoje a bezpečnostní schránky v bance? A všechno ostatní?

Kristina si promnula oči. Tak silně, že ji rozbolely. Ve tmě si uvědomila, kolik věcí zůstalo nedokončených – v jejím pokoji, v Hinman Hall, v Dartmouthu.

Přišla do Dartmouthu, aby si uspořádala život. Ironií osudu bylo, že ani po třech letech se nic nezměnilo. Kde jsem udělala chybu?

Dartmouth je taková krásná univerzita. Malebná, věhlasná, malá, uprostřed hor na březích řeky Connecticut, na přírodní hranici mezi New Hampshirem a Vermontem.

Když končila střední školu a snažila se uniknout nemožnému životu, přišel jí Dartmouth velice lákavý. Rozhodla se, že se tam přihlásí, bude pilně studovat, sežene si dobrou práci, najde si sympatického muže, vdá se a bude mít děti.

Myslela si, že když se bude chovat normálně, bude dělat normální věci a bude mít normálního přítele, obrátí se její život jiným směrem. Normálním směrem.

Přišla na Dartmouth, pilně studovala, pomáhala v domě U Červeného dubu, hrála basketbal, seznámila se se sympatickým klukem.

Opravdu se s Jimem snažili. Dokonce i po Skotsku, po třech měsících, kdy si na něj sotva vzpomněla, se pokusili navázat na dřívější vztah. Myslela si, že s ním chce žít. Nebyl to líný suverén, potetovaný šašek s copánkem a bez budoucnosti.

Vybrala si Jamese Allbrighta Shawa. Svého vysněného muže.

Ale Jim ji nemiloval. S tím nepočítala.

Univerzita. Člověk by si myslel, že je tak jednoduché předstírat lásku, když mají studenti tolik společných zájmů, učí se spolu, chodí na stejné přednášky, večírky a třikrát denně vysedávají v Thayer. Univerzita je velký tlumič, teplá přikrývka poskytující bezpečí. Jak by se mohl člověk na univerzitě nezamilovat? Většina kluků a holek, které Kristina znala, se za poslední tři roky zamilovala. Většina z nich víc než jednou. Jedna dívka vystřídala v prvním ročníku během podzimního semestru sedm nápadníků a teď chodí s přítelem číslo jedna.

V malém chladném městě uprostřed kopců se může zamilovat každý. Čtyři tisíce studentů, dvacet večírků za jeden víkend, učebny plné členů Ivy League, o sobotách fotbal, v zimě karneval. Každý čte Dartmouth, každý proti něčemu protestuje, každý nakupuje v družstevní prodejně a chodí na jídlo do EBA. Kluci se podobají jeden druhému. Všichni studují svobodná umění. Všichni pocházejí z pečujících rodin, všichni kladou důraz na vzdělání, usilovnou práci a budoucnost. Rozdíly existují pouze v pohlavích. A univerzitní příručka se snaží stírat i ty.

Dneska je to Jim, včera to mohl být Barry, který ji chtěl před dvěma lety vzít na Cape Cod, zítra to může být ten mladý pohledný detektiv, který ji pozoroval, když si zavazovala boty, a pozval ji na kávu. Spencer Patrick O’Malley.

Přesto sedí v naprosté tmě, s modřinami na těle a Southern Comfortem v krvi, jen v podprsence a spodních kalhotkách, a po tvářích jí do úst stékají slzy.

Jim mě nemiluje. Tu skutečnost nedokáže zakrýt ani Dartmouth.

Neklape to mezi námi. Hladí mě po krku a masíruje mi skvěle záda. Nikdy se na mě ale nepodívá způsobem, jakým se na mě díval Spencer O’Malley. Nikdy se na mě nepodívá způsobem, jakým se jednou díval na Conni. Kristina se nepyšnila svou krásou – občas ji nechávala chladnou a chápala, že může nechávat chladnou i kluka. Neměla by však nechávat chladným jejího přítele. Alberta nenechá chladným nikdy, ale nejde přece o Alberta. Kristina v sobě chtěla potlačit cit, který ji k Albertovi poutá – chtěla se navždycky zbavit té ničivé, utkvělé, divoké touhy – to není láska, to je šílenství. Přála si normální lásku.

Tma za okny prořídla.

Kristina vstala z křesílka a přešla k nočnímu stolku. Láhev Southern Comfortu byla úplně prázdná. Zamyslela se nad tím, kde by mohla být ta, kterou dostala k narozeninám. Zapomněla ji přinést nahoru.

Začala kroužit po pokoji a pak se posadila na postel. Uspořádej si život, honilo se jí hlavou. Uspořádej si život.

To je to, z čeho mám hrůzu, uvědomila si a utřela si obličej. Nemám strach jenom ze smrti. Mám strach i z budoucnosti.

Kristina si vzpomněla na poslední zimní karneval, kdy postavili s Jimem uprostřed travnatého náměstí obrovského sněhuláka. Trval jim dvě hodiny a Jim byl ke konci úplně promrzlý, ale přesto nehodlal přestat, dokud neseženou klobouk a uhlí. Dokonce doběhl do Collis pro mrkev. Kristinu překvapilo, že tam mají něco tak čerstvého jako zeleninu. Jim ji tenkrát trochu miloval, navzdory Edinburghu.

Kristině by se nelíbilo, kdyby jí řekl, že ji nemiluje. Nemiluju tě, Kristino. Nedokážu tě zachránit svou láskou. Vytáhnout tě z temného marastu, ve kterém vězíš, a učinit tě šťastnou – a osvobodit tě. Mohl jsem tě nakrmit láskou – mohl jsem si tě vzít a dát ti zapomenout na toho nepříčetného, černého muže. Nemiluju tě ale, tak ti není pomoci, nemůžu tě zachránit. Hraj basketbal, schovávej se za něj. Piš články do Review. Starej se o Evelyn. Nedostane se ti však záchrany.

Kristina na sebe naházela oblečení, vyklouzla na chodbu a zamířila dolů po schodech k Jimovu pokoji.

„Jime, probuď se,“ pravila tiše, posadila se k němu na postel a zatřásla s ním pravičkou. „Chci si s tebou promluvit.“

Jim zasténal a otočil se zády. Kristina s ním ještě jednou zatřásla. „Prosím. Probuď se, Jime.“

Jim byl grogy. „Kolik je hodin?“

„Ještě brzy. V kolik se začíná rozednívat?“

„Ooooo,“ zasténal Jim. „Mám zítra přednášku. Nech mě prosím být.“

„Ne, já prosím tebe.“

Jim se posadil a opřel se zády o zeď. „Co se děje?“

Kristina si otřela obličej a řekla: „Jimbo, já nevím. Myslím, že je mezi námi konec.“

„Ty si to myslíš?“ odvětil Jim posměšně.

„Je mi to vážně líto, Jime,“ pravila Kristina. Nebyla schopná se na něj podívat. „Nedokážu tě učinit šťastným.“

„Ano, protože děláš všechno proto, aby se ti to povedlo.“

„Opravdu jsem se snažila.“

„Nesnažila. Věnuješ se jenom basketbalu, domu U Červeného dubu, dokonce i Review –“

„Do Review píšu jenom kvůli tobě.“

„Neprosil jsem se tě o to,“ odsekl Jim.

„Dobře poslouchej. Ty ses taky dvakrát nesnažil učinit mě šťastnou.“

„Krissy, učinit tě šťastnou je nad lidské síly.“

„Jak to víš?“ zeptala se Kristina hlasitě, postavila se a začala kulhavě přecházet z jednoho rohu do druhého. „Co všechno jsi zkusil?“

„Chodil jsem s tebou, pokud si správně vzpomínám.“

Ty mizero, pomyslela si Kristina. „Neprosila jsem se tě o to.“

„Něco ti povím,“ prohlásil Jim. „To, že se nebudeme vídat, je opravdu dobrý nápad. Už dlouho nejsem šťastný.“

„Nikdy jsi nebyl.“

„Ale ano,“ opáčil Jim. „Než jsem tě potkal.“

Kristině pokleslo srdce, ale podařilo se jí říct: „Tomu se mi nechce věřit.“ Chvěly se jí rty. Měla na krajíčku. Nakázala si ale, že se před ním nerozpláče. Věděla, že se Jim neumí bavit o osobních věcech. Je prostě takový. Tak proč se rozčilovat.

Jim se strojeně zasmál. „Mně se nechce věřit, že nám to tak dlouho vydrželo.“

„Jime, tohle neříkej. Nebylo to mezi námi vždycky špatné.“

„Vážně nebylo?“

„Ne. Teprve až když jsem si uvědomila, co ke mně cítíš. Nebo přesněji řečeno, co ke mně necítíš,“ pravila Kristina.

Jim na ni chladně pohlédl, stále opřený zády o zeď. „O čem to mluvíš?“ zeptal se.

Kristina stále přecházela po pokoji. Všechno ji bolelo a poraněná paže jí visela bezvládně podél těla. Udělal se jí knedlík v krku a nedokázala vysvětlit, o čem mluví.

„Zapomeň na to, Jimbo. Přišla jsem, protože jsem doufala, že bychom si mohli promluvit.“

„Ne, kvůli tomu jsi nepřišla,“ řekl Jim opovržlivě. „Probudila jsi mě, protože jsi jako vždycky doufala, že ti pomůžu, aby ses cítila lépe. To ses ale přepočítala. Nehodlám zanedbávat svou práci jenom proto, aby ses cítila lépe. Nestuduju psychologii.“

„To je dost jasné,“ zamumlala Kristina. „Panebože!“ vykřikla. „Nechci, abys mi pomohl, abych se cítila lépe. Vůbec nic nechápeš.“

Byla pevně odhodlaná, že se před ním nerozpláče. Ne v tu chvíli. Ze všech sil se ovládala. „Tak já půjdu,“ sdělila co nejklidnějším hlasem.

„Sbohem, Krissy.“ Jimovi se zlomil hlas.

Neudělal však nic proto, aby ji zastavil. Tak Kristina odešla.

U sebe na pokoji se posadila na postel. Místo toho, aby jí bylo lépe, se cítila mnohem hůř. Panebože, zabědovala v duchu. Probudila jsem se a bylo mi tak hrozně, že jsem nedokázala jasně myslet. A podívej, jak je ti teď.

Všechno se nořilo do ticha a modravého světla zimního svítání. Aristoteles zakňučel.

„Aristotele, vím, jak ti je,“ řekla Kristina. „Přesně vím, jak se cítíš,“ dodala smutně a lehla si na tenký koberec vedle svého psa. Políbila ho na temeno hlavy a po krátkém boji s bolestí usnula.

Prospala dvě ranní přednášky a basketbalový trénink. Na basketbal ji všechno příliš bolelo. Když se probudila na zemi, byl Aristoteles pryč. Někdo ho odvedl a nedbale přes ni přehodil pokrývku. Sice nedbale, ale přesto ji zajímalo, kdo to byl. Albert? Jim? Conni?

Probudila se s pocitem tíživé deprese, který se jí nedařilo setřást. Nedokázala uvěřit, že ji nechali tak dlouho samotnou. Obvykle k ní někdo přišel a probudil ji.

S obtížemi se postavila a zjistila, že to není deprese. V celém těle jí pulzovalo bolestí.

Jak dlouho by mě nechali na podlaze? uvažovala, když si pročesávala zacuchané vlasy. Jak dlouho bych tady ležela? Odjeli by všichni pryč? Do Wilmingtonu, do Cold Spring Harbor a nechali mě bez Aristotela? Kristina se podívala na hodinky. Bylo už odpoledne.

Oblékání bylo vleklé utrpení. Rameno ji bolelo víc, než předešlý den, ale podařilo se jí zvednout ruku skoro až k pasu. Několik trýznivých vteřin ji nechala zvednutou a pak ji zase opatrně svěsila.

Zničehonic se ozvalo zaklepání na dveře. Kristina to klepání neznala, ale jakmile ho zaslechla, pokleslo jí srdce.

„Kdo je?“

„Policie. Otevřete.“

Kristina povytáhla obočí a nešťastně si povzdechla. Ještě tohle. Ke všemu ostatnímu.

„Malý moment,“ požádala. „Musím se obléknout.“

Opět se ozvalo zaklepání. „Otevřete, prosím. Okamžitě.“

„Zatraceně,“ zamumlala Kristina neslyšně, přešla jen v teplákové bundě a spodním prádle ke dveřím a otevřela.

Na prahu stál mladý policista, malý a podsaditý, a mával policejním odznakem. Dva kroky za ním stál Spencer O’Malley.

Spencer potlačil úsměv. Mladý policista zrudl až po kořínky vlasů.

„Pánové, co pro vás můžu udělat?“ zeptala se Kristina svým nejformálnějším hlasem. „Byla bych vám vděčná, kdybyste mi dali pár minut.“

Spencer nic neřekl, jen se usmál, a druhý policista, rozpačitý a stále rudý, poklepal na policejní odznak a s pečlivě odvráceným pohledem svolil: „Zajisté, zajisté.“

Kristina poděkovala, zavřela dveře a za chvíli je zase otevřela, tentokrát v teplácích. „Hotovo,“ sdělila s úsměvem. „Co pro vás můžu udělat?“ Nedala najevo, že by znala Spencera O’Malleyho osobně, ale všimla si, že drží v ruce její novou kabelku.

Podsaditý policista se představil jako Ray Fell od dopravní policie a převzal většinu mluvení. „Slečna Kimová?“ Měl silné brýle s černými obroučkami a záplavu neposlušných kudrnatých vlasů. Připomínal spíš počítačového šílence, než policistu.

„Ano, to souhlasí,“ potvrdila Kristina.

„Řídíte hnědý Ford Mustang ročník 1981?“ Dopravní policista přečetl poznávací značku.

„Na tuhle otázku musím bohužel odpovědět ne.“

„Ne?“

„Ford Mustang už neřídím.“

Spencer O’Malley se opět usmál. Seržant Fell stáhl obočí a nasadil přísnější hlas.

„Jste vedena jako řidička dotyčného vozidla.“

„Od včerejška ho už neřídím.“

„Bylo zapleteno do dopravní nehody?“

„Ano,“ řekla Kristina. „To rozhodně bylo.“

„Slečno Kimová, opustila jste po té dopravní nehodě své vozidlo?“

„Ano, opustila,“ přiznala Kristina a podívala se na Spencera O’Malleyho. Na rozdíl od Raymonda Fella měl na sobě civilní oblečení.

„Víte, že opustit místo nehody je zakázané?“ otázal se Ray Fell. „Je to závažný dopravní přestupek. Řidič vozidla je povinen zůstat na místě nehody, pokud došlo k újmě na zdraví nebo na majetku.“

„Omlouvám se,“ pravila Kristina. „To jsem nevěděla.“

„Vy jste nevěděla, že máte počkat, dokud nepřijede policie?“

„Ne, nevěděla. Byla hrozná tma a chtěla jsem se odtamtud co nejrychleji dostat.“ Kristina se odmlčela. „Chystala jsem se dneska zavolat odtahovou službu a nechat své auto odtáhnout na vrakoviště.“

„Slečno Kimová, o té nehodě je nutné sepsat protokol, to také nevíte? Informovala jste svou pojišťovnu?“

„Ne,“ zopakovala Kristina. „Chystala jsem se to všechno udělat dneska.“

Dopravní policista přikývl. „Buďte tak laskavá a pojďte s námi na policejní stanici, abychom si trochu promluvili.“

„Pánové,“ pravila Kristina. „Jsem ochotná udělat, cokoliv potřebujete. Píšu ale dneska důležitou písemku, kterou nemůžu propást.“

„Slečno Kimová,“ pozvedl seržant Fell hlas. „Bránění vyšetřování dopravní nehody je přestupek, který se trestá pokutou či vězením. Budete tak hodná a půjdete s námi?“

„Nemám v úmyslu čemukoliv bránit,“ pravila Kristina vážně. „Velice ráda bych s vámi šla. Co takhle o něco později dneska odpoledne? Řekněme zhruba tak ve čtyři?“ Musela vyřídit ještě několik věcí.

„Nepřipadá v úvahu, slečno Kimová. Půjdete s námi teď.“

Detektiv O’Malley postoupil dopředu a položil mladému policistovi ruku na rameno.

„Slečno Kimová,“ řekl Spencer. „Byla jste v nemocnici?“

Kristina zavrtěla hlavou.

„Mohli bychom vás odvézt do Dartmouth-Hitchcock. Máte pěkně pomlácený obličej.“ Pohlédl na poraněnou paži. „Měla byste se nechat vyšetřit.“

Kristinu napadlo, že se na ni dívá, jako by ji už vyšetřoval.

„Seržante,“ pravil Fell tiše a otočil se ke Spencerovi. „Myslel jsem, že ji teď odvezeme na stanici.“

Spencer přikývl. „Já vím, já vím,“ řekl. „Nebojte, nikam neuteče.“ Pak se obrátil zpátky ke Kristině. „Měla byste jít k doktorovi, slečno Kimová.“ Slečno Kimová vyslovil pomalu, téměř něžně.

Kristina se zadívala do jeho jasně modrých očí. „Opravdu se cítím dobře,“ ujistila ho. „V nejhorším případě můžu vždycky na pohotovost, ale děkuju. Bude stačit dneska odpoledne?“

„Nepřipadá v úvahu,“ odmítl Fell. „Už teď bych vás mohl zatknout. Policie musí ihned po nehodě sepsat protokol. Opustila jste místo činu. To je závažný přestupek. Musíte jít s námi.“

Spencer O’Malley si odkašlal a položil mu znovu ruku na rameno. „Raymonde,“ požádal. „Mohl bys prosím počkat dole?“

Rayovi Fellovi se očividně nechtělo odejít, ale Kristina pochopila, že policejní hierarchie velí, aby uposlechl rozkaz.

Když odešel, otočil se Spencer s úsměvem ke Kristině a podal jí kabelku. „Netušil jsem, že se tak brzy setkáme.“

Kristina si od něj vzala kabelku, položila ji ke dveřím a opáčila: „Vážně jste neměl tušení? Celou tu nehodu jsem narafičila, abychom se zase setkali.“

Spencer bez sebemenšího zaváhání odvětil: „Mohla jste to udělat daleko jednodušším způsobem a vyhnout se maléru.“

„Nejsem v maléru.“

„Ale jste. Ten dopravní policista je na vás dost naštvaný.“

„Děkuju, že jste mi s ním pomohl.“ Kristina by pozvala Spencera ráda dovnitř, ale měla v pokoji děsný nepořádek a styděla se za něj. Nechtěla, aby si o ní Spencer myslel, že je bordelářka. V duchu si předsevzala, že co nejdřív uklidí. Zaplaťpánbůh, že jsem se alespoň učesala.

„Opravdu jste se dopustila vážného přečinu.“

„Nevěděla jsem, že je to přečin.“

„Proč jste nepočkala, až dorazí pomoc?“

Kristinu popadla chuť povědět Spencerovi pravdu. „Nemám ráda nemocnice. Kromě toho jsem měla včera narozeniny. Pořádali jsme večírek.“

„Všechno nejlepší k narozeninám. Byl ten večírek dobrý?“

„Ano, byl.“

„Připadá vám jednadvacet jako vysoký věk?“

„Ano, připadá. Odkud to víte?“

„Nedávno mi bylo třicet. To už je člověk opravdu starý.“

Kristině připadalo, že Spencer vypadá hodně mladě, i s těmi vyholenými vlasy. Jako vytáhlý kluk čerstvě po vojně.

„Opravdu vás čeká důležitá písemka?“ zeptal se jemně.

„Abych pravdu řekla… kdybychom nějakou psali, nemohla bych ji vynechat.“ Kristina pozorovala jeho výraz a přiznala: „Žádnou ale nepíšeme. Musím ve tři do banky.“

„Uspořádat si v jednadvaceti finance?“ zažertoval Spencer.

Kristina odpověděla: „Něco na ten způsob,“ a uhnula pohledem.

Spencer si zkřížil ruce na prsou a vytáhl se do výšky. „Měl bych nápad. Co kdybych nechal ležet zprávu o vaší nehodě na svém psacím stole a počkal s ní, až bude po svátcích?“

„To byste mohl udělat?“ vyhrkla Kristina dychtivě.

Spencer pokrčil rameny. „Jasně. Mám velení, tak můžu udělat, co se mi zachce. Jenom se o tom nesmí dozvědět můj šéf. Dal by mi to sežrat.“

„Dobře,“ souhlasila Kristina radostně. „V čem ale spočívá háček?“

„Žádný háček to nemá,“ odpověděl Spencer. „Jenom…“ začervenal se a odmlčel. Kristina se na něj zvědavě podívala. Spencer ještě víc zčervenal a hledal správná slova. „Chtěl jsem říct – napadlo mě, jestli byste – jestli byste se mnou nešla na večeři.“

Kristina se usmála. „Na večeři?“

„Ano, kdyby se vám chtělo.“ Spencer sklopil oči.

„Kam na večeři?“

„K Jesse’s. Dělají tam nejlepší steaky. Máte ráda steaky?“

„Steaky přímo miluju,“ odpověděla Kristina. „Nemůžu si je ale dopřát moc často.“

„Takže to znamená ano?“

„Znamená to, že nevím,“ odvětila Kristina. Trochu se jí rozbušilo srdce. Skoro bojovala s pokušením pohladit Spencera po kraťoučkých vlasech. „Mám spoustu práce…“

„Bylo by to večer. To pracujete i takhle pozdě?“

Kristina sklonila hlavu. „Kdy večer?“

„V pátek?“

„Cože, tenhle pátek?“

Spencer se poškrabal na hlavě. „Ano, proč ne? Počkejte, to je přece dlouhý víkend Dne díkůvzdání.“

„Ano,“ potvrdila Kristina. Hrozně ráda by v pátek šla, ale nechtěla, aby si myslel, že nemá žádný společenský život.

Spencer jí to rozhodování usnadnil. „Co takhle příští pátek?“ navrhl.

„Dobře,“ zazubila se Kristina. „Dobře, Spencere O’Malleyi. Půjdu s vámi na večeři výměnou za to, že mě nepošlete do vězení.“

„Neblázněte. Nikdo se vás nechystal zavřít. Jde jenom o zaběhnutý postup. Zaběhnuté postupy jsou v Hanoveru alfa a omega. Zvládnete přijít příští pondělí? Nebo chcete, abych pro vás přijel?“

„Ne, ne, to není nutné. Přijdu sama.“

Spencer se usmál. Kristina zaznamenala, že má krásný úsměv. Dokonalé zuby. „Doufám, že nehodláte nepřijít?“ vyslovil podezření a se zřetelným napětím čekal na odpověď.

„Samozřejmě přijdu,“ slíbila Kristina. Napadlo ji, že tím se jí naskytne příležitost, aby ho zase viděla. Spencer se ale stále tvářil pochybovačně. „Takže… ten příští pátek – v kolik hodin?“

„Jak se vám to hodí. Já pracuju do pěti.“

„Hrajeme proti Crimsonu – ta hra by měla skončit v deset. Není to moc pozdě? Mohli bychom se setkat ve čtvrt na jedenáct.“

„Vy tu hru chcete vidět?“

„Jak to myslíte, jestli ji chci vidět?“ podivila se Kristina. „Budu hrát.“

Spencer zavrtěl hlavou. „S tímhle ramenem nemůžete hrát.“

Kristinu bodlo u srdce strachy. „Co tím chcete říct?“

„Chci tím říct – s tímhle zraněním nebudete moct hrát.“

Kristina se o tom nechtěla bavit. Dokonce ani s ním. „Budu v pořádku,“ odpověděla s hranou bezstarostností.

Spencer se na ni pobaveně zadíval. „Mám vás tady vyzvednout?“

„To záleží na tom, čím byste přijel. Policejním autem, nebo svým vlastním?“

„Jakým byste si přála, abych přijel?“

Kristina se potěšeně usmála. „Přijeďte policejním. Se zapnutými sirénami. Uděláte to pro mě?“

„Jasně,“ prohlásil Spencer. „Jenom kvůli vám zapnu ještě extra sirénu.“

„A já se vyfiknu,“ odvětila Kristina. „Jenom kvůli vám.“ Budu si muset koupit šaty, uvědomila si.

„Platí,“ potvrdil dohodu Spencer a pak se z náhlého popudu dotkl Kristinina obličeje. Před odchodem pravil: „Vypadalo to, jako ošklivá bouračka. Vaše auto ji pěkně odneslo.“ Přejel ji pohledem. „Víc než vy. Máte štěstí, že jste naživu.“

„Nemáme všichni tohle štěstí?“ opáčila Kristina, ale v duchu musela souhlasit, že Spencer má pravdu.

„Dávejte dobrý pozor,“ požádal Spencer. „Něco mi slibte. Jestli se ta ruka do zítřka nezlepší, půjdete k doktorovi a necháte se prohlédnout.“

Kristina se rozpačitě zeptala: „To vypadá tak hrozně?“

Spencer přikývl. „Vypadá hrozně. Vypadá, že jste si vykloubila rameno. Můžete hýbat paží? Řekl bych, že nemůžete. Občas může být zranění vážnější, než si člověk myslí. Slibte mi to.“

„Dobře, detektive O’Malleyi.“ Kristina se pokusila pohnout paží. „Slibuju.“

Napřáhla pravičku a Spencer jí ji krátce stiskl. Měl teplou a pevnou ruku. Když couval k požárním dveřím, napůl žertem a napůl nejistě řekl: „Ne abyste se na tu večeři vykašlala. Nechal bych vás nechat zatknout za to, že jste obelhala policistu.“

„To je také přestupek?“

„Hrdelní zločin.“

Kristina se rozesmála. „Nebojte. Vrátím se domů na minutu přesně.“

„Na shledanou.“

„Na shledanou, Spencere.“

Kristina pozorovala, jak prochází dveřmi a pak se otáčí, aby po ní ještě vrhl pohledem. V ten okamžik jí přestalo pulzovat tělo bolestí. Bolest nahradila teplá vlna potěšení.

Zavřela za sebou a pak se vrátila a zamkla dveře. Posadila se před svůj macintosh a otevřela nový dokument. Rychle vyplnila datum – 23. listopadu 1993 – a čas – 14.29 – a oslovení. Rozhodla se pro Vážená paní/Vážený pane. Pak napsala krátký dopis, vytiskla ho a zavřela Word. Počítač se zeptal, jestli chce soubor uložit a Kristina klikla na neukládat.

Když vyšla ven, už sněžilo. Třepetání vloček nabývalo na síle. Kristinu napadlo, jestli už Albert, Conni a Jim odjeli na dlouhý víkend. Ne, určitě neodjeli, usoudila. Aristoteles není u mě na pokoji. Nevzali by ho s sebou, aniž by mi dali vědět.

Kristina se vydala kulhavě k bance. Ve vybledlých kalhotách od teplákové soupravy jí byla zima. Mohla na sebe natáhnout druhou mikinu, ale chtěla zpátky kabát od matky. Možná bys mohla požádat Spencera O’Malleyho, aby tě odvezl do Fahrenbrae. Ne. Příliš mnoho otázek. Fahrenbrae existuje jenom pro nás dva s Albertem a mělo by to tak zůstat.

Banka zavírala ve tři. Musí si pospíšit.

Pospíchání jí ale moc nešlo. Při bouračce si o spodní hranu přístrojové desky narazila koleno a teď ji pekelně bolelo. Na East Wheelock, naproti Hanover Inn, zpomalila a počkala, až přejedou auta. Proč tak pospíchám? pomyslela si. Tak to nestihnu. Zítra je také den. Banka bude mít přece otevřeno i zítra. A teď tam nikdo nebude. Můžu to odložit. Chtěla však mít ten dopis co nejdřív notářsky ověřený.

„Je mi líto, máme zavřeno,“ sdělil jí vrátný s klíčem ve dveřích.

„Jenom bych chtěla něco uložit do své bezpečnostní schránky a vyzvednout výpisy z účtu. Prosím,“ požádala Kristina celá zadýchaná.

Vrátný zavolal úředníka, který ji pustil neochotně dovnitř.

„Pospěšte si prosím,“ vyzval Kristinu.

Budu mrštná, skočím přes svícen, vybavila se Kristině slova dětské říkanky. „Hned jsem zpátky,“ přislíbila. „Děkuju.“

Počkala, až ji vpustí do trezorové místnosti.

„Dobrý den, pane Carmichaele. Mohl byste mi něco notářsky ověřit?“

Pan Carmichael, hubený pětapadesátník se šedivými vousy, obrátil oči v sloup a pak se na Kristinu laskavě usmál.

„Máme zavřeno, Kristino,“ objasnil trpělivě. „Rozumíte, co znamená slovo zavřeno?“

„Rozumím, pane Carmichaele. Ale ověříte mi to, že ano?“

Pan Carmichael si povzdechl. „Co potřebujete ověřit?“

„Jenom svůj podpis.“ Kristina vytáhla vytištěný dopis, ale složený tak, aby pan Carmichael neviděl, co v něm stojí.

„Musím vidět celý dokument, Kristino,“ upozornil pan Carmichael. „Víte, jak to chodí. Už jsem pro vás pár dokumentů ověřoval.“

Kristině nezbylo nic jiného, než mu ukázat celý text.

Pan Carmichael si ho přečetl a pohlédl na ni. Kristina se snažila tvářit co nejvíc nezúčastněně.

Pan Carmichael ji vyzval: „Dobře, tady se podepište.“ Kristina uposlechla, pan Michael vytáhl notářské razítko, ověřil podpis a pak otevřel svým klíčem bezpečnostní schránku a nechal Kristinu o samotě.

Kristina zasunula ověřený dopis opatrně do tuhé obálky s rozvodovými papíry a pak rychle prohledala obsah schránky. Vytáhla starý dopis, zamyslela se, popadla tužku a cosi na něj naškrábala. Pak ho uložila do schránky a zamířila k odchodu.

„Hezký Den díkůvzdání,“ zavolala Kristina na pana Carmichaela. „A děkuju!“

Pan Carmichael zamával. „Rádo se stalo, Kristino. Hezké svátky.“

Ano, ty budou opravdu báječné, pomyslela si Kristina. Přála si, aby měla svůj kabát, aby měla něco k pití a aby jí přestala třeštit hlava. Byla ale ráda, že to stihla do banky. Druhý den měla v plánu spát až do západu slunce.

Sněžilo stále víc. Drobné krystalky se proměnily ve vločky velikosti sněhových koulí. Padaly Kristině do vlasů, do obličeje a na zem. Auta na hlavní třídě se pohybovala šnečí rychlostí a kola se jim bořila do sněhu. Chodníky pokryla chlupatá pokrývka, zelené dartmouthské markýzy zbělely a stromy stály nehybné, černé a holé.

Kristina přešla přes hlavní třídu a zvažovala, jestli nezajít do Peter Christian’s a nekoupit si domů mrkvový dort – ale rozhodla se, že tam zajde až příští den, kdy všichni odjedou, a bude si tam moct dát v klidu oběd a přečíst noviny.

Od narozeninového dortu minulý večer nic nejedla. Za uplynulých dvacet čtyři hodin měla zmrzlinový dort v domě U Červeného dubu, německý čokoládový dort a Southern Comfort. Opravdu pestrá strava. Přesto neměla hlad. Bolela ji hlava.

Při vzpomínce na předešlý den se do ní opět dala zima. Opravdu to bylo teprve včera, co jsem málem umřela? Proč mi to připadá tak dávno? Co když mám otřes mozku nebo krevní výron a vnitřně vykrvácím? Krev mi bude odkapávat ze žil do mozku, stékat dolů do nohou, ukládat se mi v těle a jednoho rána se neprobudím?

Kristině byla velká zima. Zašla do dartmouthské kaple a zůstala tam chvíli v teple sedět. Myslela na Evelyn a její děti a na Alberta. Napadlo ji, že by pro ty nenarozené děti mohla zapálit svíčku, ale nebylo tam na ni nikde místo. Tak odešla.

U Kiewitu zahlédla Alberta. Padly na ni chmury. Albert stál ve sněhu a povídal si s kamarádem. Kristina s přemáháním zrychlila. Zrychlily však jen její nohy, hlava se zpomalila. Albert vykročil na sever k Frat Row. Kristina ještě o něco víc zrychlila a vlekla za sebou pravou nohu.

„Alberte!“ zavolala nakonec, zadýchaná ve vánici. „Počkej!“

Albert se točil a zamířil k ní. Když se setkali, lapala Kristina po dechu a nevěděla co říct. Mlčky na sebe hleděli.

„Jim u tebe včera v noci přespal?“ zeptal se Albert po chvíli významně. Kristině pronikla jeho otázka až do morku prokřehlých kostí. Nenáviděla, když měl takovou náladu.

„Ne, nepřespal,“ sdělila a promnula si ruce. „Rozešli jsme se.“

Albert se odmlčel. „Vy jste se rozešli? Proč? Neklapalo vám to?“

„Ano, neklapalo nám to jako tobě a Conni.“

„Kdo říká, že nám to s Conni klape?“ Albert se opět odmlčel. „Jsem jenom rád, že jste se s Jimem rozešli, to je všechno.“

„Je mi jasné, že jsi rád.“

„Jsem opravdu rád. Co bude teď? Mám se rozejít s Conni?“

„Rozejít se s Conni?“ zopakovala Kristina užasle. „Kvůli čemu?“

„Abychom mohli do Kanady. A kvůli ostatním věcem.“

„Přestaň na mě naléhat s tou Kanadou. Už jsem ti řekla, že tam nemůžu. Proč jsi tak zatvrzelý?“

„Nejsem zatvrzelý. Tak co podnikneš?“

„S čím?“ zeptala se Kristina naštvaně.

„Se sebou a Jimem.“

„Nic. Možná začnu chodit s někým jiným.“ Albertovi se mihla v očích bolest. Kristina sotva slyšitelně dodala: „Alberte, prosím.“ Obruč, která jí svírala hruď, ne a ne povolit. Bylo jí slabo u srdce. Ztěžka vydechla a zeptala se: „Vzal jsi dneska ráno ven Aristotela?“

„Ano,“ odpověděl Albert. „Byl nadšený ze sněhu.“

„To si dokážu představit.“ Kristina si uvědomila, že to musel být Albert, kdo ji přikryl na zemi.

Albert se k ní naklonil a otázal se: „Pamatuješ si na minulý rok? Jak jsme vzali Aristotela do Fahrenbrae a uvízli tři dny ve vánici? Jak moc jsme řádili? Jak se nám ten sníh líbil? Já jsem pil a ty jsi mi dělala kávu a pozdě večer jsme se vždycky svlékli, běhali nazí dolů z vermontských kopců a vřískali jako malé děti. Ty jsi vždycky vyhrála – mně byla vždycky jak prvnímu zima. A v chatě jsi mi foukala na zmrzlé nohy a balila mi je do deky. Pamatuješ si na to, Rock?“

„Samozřejmě že si na to pamatuju, Alberte,“ odpověděla Kristina, poražená a vyčerpaná. „Nikdy jsem nepopírala své city. Nikdy se nezměnily.“ Zachvěla se a promnula si pulzující paži. V zimě ji tolik nebolela. „Pojďme zpátky. Je mi zima.“

Albert se k ní ještě víc naklonil a snížil hlas. „Teď bych nad tebou v mrazu vyhrál. Alespoň jednou bych vyhrál.“

Kristina neustoupila, ale také na to nic neřekla. „Pojď,“ požádala pouze. „Jinak tady zmrznu.“

Albert sdělil: „Jsem na cestě za Frankiem.“

„Ach,“ odvětila Kristina. „Chceš, abych šla s tebou?“

„Ne,“ odmítl Albert rychle. „Nezdržím se u něj dlouho. Myslím, že si se mnou chce promluvit mezi čtyřma očima. Jako muž s mužem.“

„Vážně?“ ušklíbla se Kristina. „V tom případě si musíš pospíšit, jestli potřebuje Frankie muže.“

Albert se na ni podíval. „Co to má znamenat?“ zeptal se a smetl jí sníh z vlasů.

„Nic, Alberte. Vůbec nic.“

„Běž domů,“ poradil Albert. „Jsi celá zmrzlá.“ Kristina viděla, jak se do ní vpíjí svýma černýma očima. „Chudinko,“ dodal něžně. „Budeme muset zajet pro tvůj kabát.“

„Nelituj mě. Nic mi není.“

„Jak si přeješ,“ pronesl Albert o něco chladněji. „Uvidíme se později?“

„Ne! Chci – chci, aby to mezi námi skončilo, Alberte,“ vypálila Kristina.

„Chápu, chápu,“ odvětil Albert chladně. „Koho se snažíš přesvědčit?“

„Samu sebe,“ přiznala Kristina bez zaváhání. „Tentokrát to ale myslím vážně. Chci, abys šel svou cestou a já svou vlastní.“

„Takhle jsme to, Rocky, plánovali.“ Albertovi plály oči. Zčervenala mu pokožka. Skutečně vypadal, že je mu teplo.

„Neříkej mi Rocky,“ odsekla Kristina. „Chci žít svůj vlastní život, copak je to tak těžké pochopit?“

„S kým? Řekla jsi mi, že s Jimem jste se rozešli, a tvrdíš, že konec je i mezi námi. S kým chceš začít nový život?“

Kristina se nenechala chytit do pasti. „Chci žít život bez tebe. Je to vůbec možné?“

„Ne,“ prohlásil Albert bez obalu a rezignovaně. „Není. To jsem si uvědomil už dávno. Proč si to nechceš přiznat ty?“

„Protože to není pravda.“ Kristiny se zmocnilo zoufalství.

Albert se sklonil ještě blíž. Skoro se dotýkal jejího obličeje. „Panebože, jenom se podívej, jaké máš nádherné rty. Nejradši bych tě políbil. Přímo tady.“

„Nech toho,“ požádala Kristina slabě. „To stačí, Alberte.“

„Dobře, dávej pozor. Jestli se mnou odmítáš jet do Kanady, pojeď s námi na Long Island, Rock. Nechci, abys byla o Díkůvzdání sama. Pojeď s námi. Krásně si to užijeme.“

„To nemyslíš vážně. Kdo si to užije? Conni, která mi buší jako šílená na dveře? Já si to užiju? Budeš si užívat ty, celé čtyři dny tam sedět a pozorovat mě? Děkuju, ne. Kdysi jsem měla domov. Nechci, aby mě cizí lidé litovali a krmili mě krocanem. Nechci sedět u stolu s paní a panem Tobiasovými ani s paní a panem Shawovými a všemi jejich dětmi a nechat si podávat krocana, dýhový nákyp a jablkový koláč. Netoužím po jejich dobročinnosti. A netoužím ani po tvojí.“

Albert chraplavě zašeptal, jako by ji vůbec neslyšel: „Já toužím po tobě. Po ničem jiném na světě netoužím tak jako po tobě.“

„Přesně tohle je náš problém,“ odtušila Kristina. „Nesplnitelná přání.“

„Přeju si, abychom mohli bydlet v Edinburghu. Neopouštět penzion, neopouštět naši postel.“

Albert si nedokázal pomoct. Musel natáhnout ruku a pohladit Kristinu procítěně po studené tváři. „Panebože, Kristino, panebože,“ vydechl. „Pojeď s námi. Bude to lepší, než kdybys zůstala tady.“

„Vidíš, a v tom se právě mýlíš,“ odvětila Kristina, aniž by se odtáhla. Nedokázala se odtáhnout. Albert to věděl a věděla to i ona.

„Prosím. Pojeď.“

„Ne.“

„Prosím.“ Albert ji stále hladil.

Kristina konečně ustoupila. Když už se ho musíš zeptat, můžeš to udělat hned. „Pověz mi, je to pravda? Conni mi minulý týden pověděla, že uvažujete o tom, že se o tomhle Díkůvzdání zasnoubíte.“

„Ne, to není pravda,“ odpověděl Albert bez zaváhání a potom upřesnil. „Na Den díkůvzdání se chce zasnoubit Conni.“

Kristina na něj nevěřícně vytřeštila oči.

„Tohle je pravda,“ řekl Albert. „Mluvili jsme o tom, ale s tím nápadem přišla Conni.“

Kristina se rozesmála. „Kristepane, Alberte, ty toho prostě nedokážeš nechat. Nikdy nepřestaneš. Nikdy nepřestaneš lhát. Dokonce ani mně.“

„Nevím, o čem mluvíš,“ opáčil Albert vážně.

„Aha.“ Kristině se udělal obláček páry před ústy. „Vždycky jsem si myslela,“ řekla, „že zasnoubení je projevem silné vzájemné náklonnosti.“

Albert na ni jen upíral pohled, pochmurný, prázdný a temný. Přešlapoval z nohy na nohu, aby se zahřál.

Kristina stála bez hnutí. „Jak jsi to chtěl provést, Alberte? Odvézt mě během svátků do Kanady a zasnoubit se zároveň s Conni?“

„Nezasnoubil bych se s Conni.“

„Posunul bys zasnoubení o týden? Nebo chystá její rodina na Den díkůvzdání speciálního zásnubního krocana?“

„Nevím, co chystají.“

„Aha, dobře.“ Kristina ustoupila dozadu. Albert k ní nepřistoupil.

„Dneska večer hrajeme poker, Rock,“ upozornil. Téměř prosebně. „My čtyři a Frankie. Počáteční vklad je jeden cent.“

Kristina neodpověděla a Albert zavolal: „Přijď, prosím. Potřebujeme tě.“

Kristina se k němu otočila beze slova zády a vykročila k Tuck Mall.

„Musíme zajet pro tvůj kabát,“ křikl za ní Albert.

Kristina mu bez otočení zamávala.

Aristoteles nebyl u Kristiny na pokoji. Silně sněžilo, tak doufala, že není venku. Chtěla ho mít u sebe a na pár minut si s ním lehnout.

Sešla dolů do druhého patra ke Conni. Conni měla otevřené dveře. Kristina nakoukla dovnitř. V pokoji panoval jako obvykle vzorný pořádek. Na digitálním budíku stálo 3.10.

Conni nakonec našla ve společenské místnosti Hinmanu. Učila se u okna. Kristinu překvapilo, že se vedle ní učí i Frankie Absalom. Oba byli naprosto zabraní do práce. Ani jeden nevzhlédl.

Kristina zůstala stát a vytřeštila na ně nechápavě oči. Neříkal Albert, že na něj Frankie čeká u sebe v Epsilon House? A když ne Frankie, kdo tedy? Kristina se tiše zasmála. Je Albert Conni nevěrný?

Frankie možná zapomněl, že Alberta pozval. Kristina si ohrnula vlasy a přistoupila k nim.

„Nazdar,“ řekla. Kamarádi se na ni podívali a kývli bez velkého nadšení na pozdrav.

„Jak ti dneska je, Krissy?“ zeptala se Conni.

„Dobře, děkuju,“ zalhala Kristina. „Nevíte, kde je Aristoteles?“

„Před hodinou jsem ho zahlédla na hlavní třídě s Jimem. U redakce Review. Kde jsi celý den byla?“

„Ach, v podstatě nikde,“ odpověděla Kristina neurčitě. „Většinu dne jsem prospala. Frankie, neměl ses sejít s Albertem?“

Frankie se zatvářil nechápavě. „Cože?“

„Frankie, nebuď tak upovídaný. Neměl ses touhle dobou sejít s Albertem?“

„Cože?“ zopakoval Frankie.

„Frankie!“

„Kristino, nemám tušení, co máš na mysli. S Albertem jsem nemluvil od jeho narozenin.“

„Aha,“ odtušila Kristina.

Frankie se opět zabral do knihy. Conni se dívala rozpačitě na Kristinu. Kristině se podařilo přátelsky usmát, mávla zdravou rukou a odešla.

Vrátila se k sobě na pokoj, lehla si na postel a přetáhla přes sebe přikrývku. Snažila se usnout, ale neopouštěla ji tíha na duši. Vstala, trochu uklidila, zahrála si počítačovou hru, zavolala Jimovi na pokoj, dívala se z okna a potom si zase lehla. Bezúspěšně. Srdce se jí proměnilo v ledový kámen. Zabořila hlavu do polštáře a rozplakala se.

Nedokázala usnout. Nebyla unavená, ale chtěla se cítit lépe a doufala, že spánek přinese úlevu. Spánek však nepřicházel. Pokaždé, když zavřela oči, vytanulo jí před nimi auto řítící se z protisměru, náraz, mustang otáčející se ve vzduchu, tvrdý dopad na zem. Náraz, otočka, dopad. Náraz, otočka –

Vstala a zavolala Spencerovi O’Malleymu na hanoverskou policejní stanici. Už odešel. Získala na informacích jeho číslo domů a zatelefonovala mu. Nevzal to. Nevěděla, co by řekla, kdyby byl doma. Jenom chtěla slyšet jeho laskavý hlas.

Nakonec se vrátil Jim s Aristotelem, ale nezdržel se dlouho. Kristina neměla energii, aby ho přemlouvala, aby zůstal. Pes bude muset stačit. Dovolila Aristotelovi vyskočit na postel a schoulila se k němu.

Zvažovala, jestli se neprojít po mostu, ale došel jí Southern Comfort. Většinu následující hodiny strávila přehrabováním se ve skříni. Hledala něco, co by jí pomohlo od bolesti v krku, uklidnilo třesoucí se ruce, uvolnilo pulzující rameno a naražená žebra. Něco, co by utišilo plačící srdce. Nic nenašla.

Vzpomněla si na Southern Comfort, který dostala k narozeninám. Kam se ta láhev poděla?

Nadešel čas, aby šla dolů na poker, ale bylo jí to ukradené. Odemkla dveře, nechala je za sebou zapadnout, sešla rychle po schodech a stejně rychle se vrátila pro Aristotela, který se vůbec netvářil, že by se mu chtělo ven. Podřídil se ale, jako by pochopil, že jeho panička potřebuje společnost. Kristina prošla v bílé tmě po Tuck Mall k hlavní třídě. Měla namířeno do Murphy’s Tavern. V Hanoveru nebyl obchod s lihovinami. V potravinářství Stinson’s se dalo koupit šampaňské a pivo, stejně jako v Grand Union, ale kdo by měl chuť na šampaňské či pivo? Barman v Murphy’s, opravdu sympatický chlap, jí občas prodal láhev Southern Comfortu, když se neochomýtali nablízku policajti a mile ho požádala.

Murphy’s měl zavřeno. Zavřeno kvůli vánici. Kristina se zadívala dolů na ulici, jako by doufala, že se vynoří hombre s tequillou u pasu, seskočí ze sedla a dá jí napít.

Vzpomněla si, že Spencer bydlí v Allen Street, kousek od EBA, tak tam zašla a zadívala se na dvoupatrovou budovu se dvěma rozsvícenými okny. Nevěděla, jestli jsou to jeho okna, ale nikde jinde se v celé krátké ulici nesvítilo. Na zvoncích stálo jeho jméno. Zvažovala, jestli nezazvonit, ale posléze ten nápad zavrhla.

„Aristotele,“ zavolala na psa, který čmuchal ve sněhu v naději, že se mu podaří najít něco dobrého k snědku. „Nejsme jako trosečníci, zmrzlí a nešťastní? Dobře, ty jsi zmrzlý. Já jsem nešťastná. Jsi také nešťastný, Aristotele?“

Pes zavrtěl nadšeně ocasem.

„To jsem si myslela. Jsi nešťastný.“ Kristina pohladila psa po zádech. „Pojď. Vrátíme se domů.“

Pomalu vykročili, hlubokým sněhem. Kristina se podívala na Aristotelovi bosé packy. Pak se podívala na vlastní nohy. Měla na nich nezavázané tenisky. „To není fér, Aristotele.“ Pes se při zvuku svého jména zastavil. Kristina se také zastavila a odkopla tenisky. Byla bez ponožek. Sklonila se, sebrala tenisky a políbila Aristotela na širokou, světlou hlavu.

Hodiny na Baker jednou odbily. Kristina na ně nepohlédla.

Když se vrátila, zjistila, že společenská místnost Hinmanu zeje prázdnotou. Podívala se na digitální hodiny, které byly už měsíce rozbité. Ukazovaly 2.10. Je to 2.10 ráno, nebo odpoledne? napadlo Kristinu. Otevřela si pivo, posadila se a čekala.

Za chvilku všichni dorazili, kromě Frankieho.

„Stal se zázrak. Krissy přišla dřív,“ prohlásila Conni.

„Nepřišla jsem dřív. Máte zpoždění.“

„Nemáme zpoždění,“ pravil Jim. „Podívej se na hodiny.“

„Jooo,“ protáhla Kristina. „Dvě deset. Kde jste se zasekli?“

„U Conni na pokoji,“ pravil Jim.

Conni objasnila: „Připravovali jsme taktiku, jak porazit Frankieho.“

Pak vešel Frankie, svlékl si kabát a vypálil: „Kde jste byli? Kuli jste proti mně plány?“

„Jasně,“ zamumlala Conni. „Konečně jsi tady. Nemohl sis dát ještě víc načas?“

Posadili se k jednomu z kulatých stolků. Kristina seděla naproti Albertovi, který ji sledoval zúženýma očima. Kristina předstírala, že to nevidí.

„Aristoteles má mokré a studené packy,“ řekl Albert. „Kam jsi ho vzala?“

„Na procházku ve sněhu. Přece víš, že sníh miluje. Nebo jsi na to zapomněl, Alberte?“ Kristina na něj zpříma pohlédla. „Aristoteles miluje sníh.“

„Pojďme začít,“ vyzval je Frankie. „Něco k pití?“

„Nemáme nic dobrého,“ oznámila Kristina a zvedla se od stolu. „Jenom spoustu millera lite.“

„Ten úplně stačí. Jednoho mi dej a pojďme si zahrát,“ natáhl Frankie ruku. Kristina ho do ní plácla a podala mu pivo.

Albert postavil na stůl sklenici s pěťáky, centy a desetníky. Každý si vzal drobné v hodnotě pěti dolarů a vložil dva centy. Albert rozdával. Hráli s pěti kartami. První kolo vyhrál Frankie s trojicí stejné hodnoty. Jako další rozdávala Conni. Spodci a vyšší otvíraly hru. Vyhrál zase Frankie, s postupkou. Všichni měli Frankieho rádi, ale nikdo s ním nehrál rád karty, protože je vždycky porazil. Frankie se tomu smál, protože nechápal, proč berou ostatní jejich pravidelné turnaje tak vážně. Říkal jim, že jsou nesportovní a neumějí prohrávat, a oni ho nemohli ani nařknout, že je namyšlený vítěz. Vždycky nasypal svou výhru zpátky do sklenice. Jinak to neuměl.

Při hře nikdy nežertovali a nikdo jiný výhru nevracel. Albert potřeboval peníze. Constance byla vychovaná, aby se nevzdávala toho, co vyhrála. Jim si výhru nechával, protože nechápal, proč by měl vracet něco, co mu právem náleží. Kristina věděla, že k smrti rád vyhrává. Když hráli monopoly, neznal slitování. A Kristina málokdy vyhrála. Tak dvakrát třikrát do roka. Kdyby vrátila peníze, proměnila by výhru v porážku. Všichni dobře věděli, že z nich pěti prohrává nejčastěji.

Neštěstí v kartách, říkával Frankie, štěstí v lásce. Jim se tomu vždycky usmál, tenkrát dávno, když se ještě usmíval, a Kristina si pokaždé vzpomněla na Alberta a měla co dělat, aby nahlas neřekla: „Podělané štěstí.“ Také se ale statečně usmívala, protože prohrát s úsměvem je umění. A ona si to umění přisvojila z nutnosti. Měla štěstí v lásce, dokázala nádherně prohrávat, a co jiného se za zimních, zasněžených večerů v Hinman Hall na Dartmouthu na březích řeky Connecticut počítalo?

Při pokeru se bavil jedině Frankie. Hlasitě vykládal, žvýkal žvýkačku, smál se a vyhrával. Nedokázal však svou veselostí nakazit Kristinu. Ta cítila, jak jí tíživé chmury pronikají až do prstů.

Ostatní drželi karty jako štít. Obvykle probíhala hra v uvolněnější atmosféře. Kristina nevěděla, co trápí zbývající tři kamarády, ale věděla, co trápí ji.

„Tak co, Alberte,“ prohlásila po třetím kole. „Jak sis dneska odpoledne popovídal s Frankiem?“

Všichni se na ni podívali. Překvapilo je, že Kristina oslovila přímo Alberta. Přišlo jim to divné, protože to většinou nedělala. A najednou přišla s otázkou podmalovanou neznámým významem.

Frankie se zadíval do karet a vypustil žvýkačkovou bublinu. „Dvě karty pro mě,“ požádal, vzal si dvě karty od Alberta a pohlédl do jeho nepohnutého obličeje. Conni se netvářila nepohnutě. A Jim to jenom předstíral.

„Kolik je hodin?“ zeptal se Jim.

Frankie se podíval na hodinky. „Za deset minut jedenáct.“

„Aha,“ odtušil Jim a zadíval se do karet. „Tohle bude moje poslední runda.“

„Co se děje? Máš už po večerce?“ zavtipkoval Frankie.

Jim neodpověděl.

Kristina trvala na svém. „Frankie, jak sis dneska odpoledne popovídal s Albertem?“

„Alberte?“ nasadil Frankie svůj přívětivý úsměv. „O čem to, krucinál, mluví?“

„Ano, o čem to mluvíš?“ přidala se Conni.

Kristina povytáhla obočí a probodla Alberta pohledem. „Alberte?“

Albert se dál díval do karet. „Co se děje, Kristino?“ otázal se unaveně.

„Jak sis popovídal?“

„Nesešli jsme se. Frankie nebyl doma.“

Kristina přikývla a podívala se na své karty – kárová královna, tři esa a piková královna. „Žádné další karty,“ oznámila a posunula doprostředka stolu zbývající peníze. „Zvyšuju sázku.“ Conni s Jimem složili karty. Albert s Frankiem se na ni podívali a Frankie zvýšili sázku o tři centy. Kristina si půjčila peníze od Conni, aby s ním držela krok.

Měl čtyři krále.

Kristina odhodila karty. „Vážně to nechápu,“ prohlásila. „Jsem si úplně jistá, že jsi říkal, že si s tebou Frankie potřebuje promluvit. Jako muž s mužem, pamatuješ?“

Albert ji probodl pohledem z druhé strany stolu. Frankie se poškrábal na hlavě a zeptal se: „Alberte, o čem to mluví?“

„Přesně tak, Kristino,“ ozvala se Conni. „O čem to mluvíš?“

Jim zůstal zticha. Stejně jako Kristina. „Patrně o ničem,“ pohlédla významně na Alberta. „Mluvím o ničem?“

„Ano,“ potvrdil Albert. „O ničem.“

Frankie udělal velkou bublinu a zamíchal karty. „Jak dobře víš, Krissy, Albert je u mě vždycky vítaný.“

„Ale ne dneska odpoledne, není-liž pravda, Frankie?“ vedla si Kristina svou. „Dneska odpoledne ses učil s Conni.“

Conni odložila karty. „Mně by zase zajímalo, Kristino, co je ti do toho?“

„Dobrá otázka,“ prohodil Jim směrem ke Kristině.

„Dobře, nechme toho,“ opáčila Kristina.

„Ne, nenecháme toho,“ prohlásila Conni. „Teď jsem zvědavá“

„Vážně?“ odtušila Kristina. „Ty jsi zvědavá?“ Vzala od Frankieho balíček karet a podala ho Conni. „Rozdáváš.“

Conni odsunula karty stranou. Jim s Albertem položili ruce na stůl. Frankie počastoval všechny zmateným pohledem.

Albert se naklonil ke Conni a tiše upozornil: „Conni, rozdáváš.“

Conni nechala karty bez povšimnutí. „Už se mi nechce hrát,“ oznámila.

„Constance, no tak,“ vyzval ji Albert. Constance jí říkal, jenom když se zlobil.

„No tak, no tak!“ vykřikla Conni. „Co se děje, Alberte? Chci vědět, co se to tady děje!“

Kristina napjatým hlasem požádala: „Ano, Alberte. Tak jí to pověz.“

Albert po ní střelil černýma očima. „Nemám, co bych povídal.“

Frankie se postavil, stále s úsměvem. „Víte co? Opravdu myslím, že nastal čas, abych šel. Nejvyšší čas, abych rychle a neprodleně odešel.“

Albert se také postavil. „Neodcházej, člověče. To je blbost.“

Frankie se usmál a obrátil se k ostatním hráčům u stolu. Dotkl se pomyslného klobouku. „Dobrou noc, dámy a pánové. Přálo mi výjimečně štěstí, tak si nechte na oslavu mou výhru.“

„Děkujeme, ne,“ zabrblala Kristina.

Frankie ji zatahal zlehka za vlasy. „Nepřišel jsem dneska večer jenom kvůli pokeru, ale také kvůli jisté tradici, která se tady dodržuje, když sněží.“ Rozpřáhl paže, jako by balancoval na trámu, zavřel oči a vydal se po špičkách po neexistující lince na špinavé dřevěné podlaze. „No tak. Všichni kluci u nás v domě se opijí a dívají se. Čekají na to celý rok. Vsadím se, že polovina z nich už stojí u okna ve Felbergu a čeká na tebe.“

„Jsou opilí?“

„Od září,“ zavtipkoval Frankie a Kristina se usmála. „Budou muset ještě počkat,“ řekla. „Nejsem na rozdíl od nich opilá.“

Conni si podrážděně odfrkla. Albert si zase sedl, naklonil se k ní a velice tiše požádal: „Vykašli se na to.“

„Ne, nevykašlu se na to,“ odmítla Conni nahlas a bojovně.

„Vykašli se na to,“ zopakoval Albert ještě tišeji a klidněji.

„Ne,“ prohlásila Conni naštvaně. „Nevykašlu se na to, dokud mi neprozradíš, co se děje.“

„To je moje narážka!“ vykřikl Frankie radostně. „Odcházím! Krissy, nádherně sněží. Buď tak hodná a co nejrychleji se opij. Koukej, zbyl ještě miller. Budu na tebe čekat v knihovně. Pořídil jsem si dalekohled.“ Sáhl do kapsy kabátu a vytáhl pozlacené dámské kukátko. „Půjčil jsem si ho od své drahé matky. Ptala se, na co ho potřebuju, tak jsem vysvětlil, že se v opeře nikdy neděje tolik zajímavých věcí jako v Dartmouthu, a ona odvětila, že se mi alespoň dostane vzdělání. Ach ano, skvělého, opravdu skvělého vzdělání, řekl jsem.“ Frankie si přiložil kukátko na oči. „Uvidím tě dneska v noci?“

Kristina se musela usmát. Dokonce se napila piva. „Frankie, kdy toho necháš? Proč tě zajímá, že chodím po mostě?“

„Děláš si legraci? Stal se ze mě hrdina Frat Row. Nemusím týden na přednášky a každý mi nechá opsat poznámky. Hrdinové jsou oblíbení!“

Kristina ho poklepala po paži. „Ano, Frankline. Hrdiny má každý rád. Budeš na mě dávat pozor, až budu na mostě? Postaráš se, abych nespadla?“ Pohlédla na Conni, která zrudla a uhnula očima.

Frankie tam stál a škrábal se rozpačitě na hlavě. „Do tohohle se nebudu motat, ne, děkuju, nezatahujte mě do toho, pěkně prosím. Na shledanou!“

„Koukej vypadnout, Absalome,“ vyzval ho Albert.

„Nepřeju si nic jiného, než abych odsud vypadnul,“ opáčil Frankie a všiml si Albertova výrazu. „Po ničem jiném netoužím. A myslím to smrtelně vážně. Na shledanou!“

Před odchodem ještě mrkl na Kristinu a pozvedl kukátko. „Uzavřeli jsme dohodu,“ šeptl. „Pořádně se napij.“

„Jo, jo,“ zasmála se Kristina.

Frankie odešel a zbývající čtyři přátelé zůstali tiše sedět, pohledy upřené na karty na stole. Ticho prolomila až Kristina. „Chcete ještě hrát?“ zeptala se. Nepodařilo se jí však prolomit napětí.

Conni odsekla: „Nemáš přece čas. Slíbila jsi procházku po mostě a musíš dostát slovu.“

„Uklidni se, Conn,“ poradila Kristina. „Všichni to berete moc vážně.“

„To není pravda,“ odvětila Conni. „Řekla bych, že to neberu dostatečně vážně. Stejně jako Jim.“

Kristina se podívala na Jima. „Myslím, že Jim je v pohodě. Že ano, Jimbo?“

„Nemohli byste mě z toho vynechat?“ požádal Jim netrpělivě. Zničehonic vstal, aniž by se na kohokoliv podíval. „Zapomeňte na to. Prostě na to zapomeňte.“ Všichni k němu otočili uražené, překvapené obličeje.

Conni se zvedla a pak se zase se zaduněním posadila. Začala si hrát nervózně s kartami. „Jime, co se děje?“

„Nic,“ řekla Kristina

„Nechte toho,“ pravil Albert.

„Nechci toho nechat,“ zaječela Conni a vyskočila ze židle. Karty se rozlétly po podlaze. „Jsem přesvědčená, že se tady něco děje, něco hodně nedobrého, mně přímo před nosem, a přísahám, že jestli mi okamžitě nepovíte, co – co –“ zakoktala se.

Conni nevyhrožuje nadarmo, napadlo Kristinu.

„Okamžitě,“ zopakovala Conni. „Už mám těchhle her plné zuby.“

Kristina zahrála úžas a vytřeštila na ni oči, ale Conni si všimla, že Albert ji ústy požádal nech toho. Kristina ho ignorovala.

„Proč – proč –“ Conni bojovala se slovy. „Proč jí něco naznačuješ?“ téměř zaječela. Mluvila k Albertovi, ale dívala se na Kristinu. Třásly se jí ruce.

Byla jediná, kdo stál. Nikdo jí neodpověděl. Nikdo se na ni nepodíval.

„Okamžitě, okamžitě,“ pokračovala Conni žalostně a lapala po dechu. „Chci vědět, co se děje, a neodejdu, dokud mi to někdo neprozradí.“ Zvedala se jí hruď a ramena.

„Conni,“ oslovila ji Kristina. Také se postavila. „Tohle není vhodné místo na podobný rozhovor.“

„Nesmysl!“ vykřikla Conni. „Tohle místo je stejně dobré jako jakékoliv jiné, Kristino. Chci, abys mi pověděla pravdu.“

Kristina položila ruku na rameno Jimovi, který si to nenechal líbit a také vstal. Byl vyvedený z míry a v zelených očích se mu zračila nejistota a hněv. „Tomuhle říkáte rozhovor? O čem chceš znát pravdu, Constance?“

„Pravdu o Kristině a Albertovi,“ sdělila Conni.

Jim stál němě vedle Kristiny, jako by špicoval uši, aby slyšel, co odpoví.

Kristina půl minuty mlčela a pak konečně řekla: „Já bych zase chtěla znát pravdu o tobě a Jimovi.“

„O mně a Jimovi?“ Conni ta otázka spíš podráždila, než zneklidnila. „O čem to, krucinál, mluvíš?“

„Ach, zapomeň na to,“ mávla Kristina zdravou rukou a napodobila Jima. „Prostě na to zapomeň.“ Otočila se k odchodu a pak se zastavila. „Jen tak mimochodem, Conni – Albert stojí přímo před tebou. Proč se nezeptáš jeho?“

„Protože se ptám tebe,“ odvětila Conni. Na Alberta ani nepohlédla.

Jim ustoupil od Kristiny. „Conni, nedělej ze sebe takového pitomce,“ okřikl ji hrubě. „Copak to není jasné? Právě ti to řekla.“

„Slyšela jsem,“ odpověděla Conni.

„Právě ti to řekla!“ zařval Jim a otočil se ke Kristině. „Není-liž pravda? Dávej dobrý pozor, nechci, abys mi už někdy něco říkala!“ Obličej měl zarudlý a pokřivený hněvem. „Nikdy,“ zasyčel. „Nechci, abys mi cokoliv říkala, je ti to jasné? Nechci, aby ses ke mně přibližovala, nechci, abys mě prosila, abych ti šel vyvenčit psa, nechci, abys mě žádala, abych ti pomohl s učením. Nechci, abys na mě mluvila, je ti to jasné?“

Conni nebyla jediná, kdo na něj zíral s otevřenými ústy. Takže Jim se dokázal rozčílit i kvůli něčemu jinému než kritice Dartmouth Review, prezidentovi a zločinu. Rozhodně si ale uměl vybrat vhodný moment. Několik studentů se přišlo podívat na televizi a vyslechli celý jeho výbuch. Postávali rozpačitě ve dveřích.

„Jime, člověče –“ začal Albert, ale Jim mu skočil do řeči.

„Táhni k čertu,“ rozkřikl se a ukázal na něj prstem. „Nevím, jaké zvrácené hry hraješ, nechci se jich ale účastnit. Nechci v nich mít sebemenší místo.“

Albert na něj z výšky pohlédl a Jim se otočil na patě a zamířil ke dveřím. Protlačil se kolem tří studentů, kteří mu nestihli uhnout včas z cesty. Na prahu se ještě otočil a Kristina zachytila jeho pohled. Podíval se na ni nejen rozzlobeně, ale téměř s nenávistí.

„Vidíš, co jsi způsobila?“ obrátila se Kristina ke Conni.

„Já?“ opáčila Conni mnohem mírněji. Jako by ji Jimovo obvinění, že je úplně pitomá, a následný výbuch spíš uklidnily, než urazily.

„Takže Jim si myslí, že mu zahýbáš,“ pravila s přímostí a vyrovnaností, které jen podtrhly význam jejích slov. Očividně se snažila zapomenout, s kým měla Kristina podle Jima zahýbat.

„Už vás mám obou plné zuby,“ prohlásil Albert. „Jdu k sobě na pokoj.“

„Alberte, počkej,“ zavolala Conni. Kristina nic neřekla.

„Ne, nech toho, už mě to unavuje. Už mě unavuje, jak mě obviňujete, že dělám šílené věci,“ prohlásil Albert, i když jeho nikdo z ničeho neobvinil. „Unavuje mě, jak na mě ukazujete prstem a nevěříte mi, když říkám, že jsem nic neprovedl,“ dodal. „Jestli tě tak štvu, Conni, rozejdi se se mnou. Nebo co by bylo ještě lepší, rozejdi se se mnou a vrať se k Jimovi. Slyšel jsem, že je volný. Nevěříš mi a to je pro mě nesnesitelné. Nechci vztah, který není založený na důvěře. Buď mi budeš věřit, nebo mě opustíš, rozhodnutí záleží na tobě. Jsem už z těchhle her unavený.“

„Nechci tě opustit,“ pravila Conni tiše. „Chci jenom, abys mi řekl pravdu, a pak už se tě nebudu nikdy ptávat a nebudu o tobě pochybovat.“

Kristina čekala, bez zvědavosti či napětí. Znala Alberta a věděla, že pravda nepatří k jeho ctnostem. Věděla, že nikdy neřekne pravdu. Měla podezření, že to ví i Conni, ale tohle byl její kategorický imperativ – popírání. Albertův život je založený na věčné dvojznačnosti. Jeho slovo je bez záruky, nemá váhu, opěrné body ani reálný základ, ale Conni úplně stačí. Kristina čekala, že si Albert Conni podmaní a prosadí svůj imperativ.

Albert Maplethorpe ji nezklamal.

Otevřená konfrontace skončila fiaskem. Změnilo se pouze to, že nikdo s nikým nemluvil. Takhle daleko nikdy nezašli.

Kristina se vrátila nahoru. Když vstupovala do svého pokoje, bylo čtvrt na dvanáct.

Stále hustě sněžilo. Kristina nesmírně litovala, že se nenapila natolik, aby se šla projít po mostě. Čekal na ni Frankie Absalom. S hlubokým povzdechem se posadila k počítači a zvažovala, jestli se nepustit do článku o trestu smrti pro Review. Chtělo se jí ale do postele a nepřála si nic jiného, než aby ji přestalo bolet a mučit srdce.

Ve tři čtvrtě na dvanáct šla vyvenčit Aristotela a vrátila se pět minut po půlnoci.

Polekalo ji zaklepání na dveře. Rozbušilo se jí srdce. Co se to se mnou děje? pomyslela si.

To zaklepání znělo lehce a mírumilovně. Mohl to být pouze jeden ze tří lidí a Kristina nechtěla ani s jedním z nich mluvit. Zůstala sedět. Čekala, jestli nepozná, kdo klepe.

Zaklepání se zopakovalo.

Kristina neochotně pootevřela. „Jime –“ nadechla se.

Byla to však Conni. Vypadala neupraveně a měla rozcuchané vlasy. V modrých očích se jí zračila snaha o úsměv, ale Kristina viděla, že se přemáhá.

Kristina otevřela dokořán. „Pojď dál.“

Conni zavrtěla hlavou. „Ne, musím hned zpátky. Čeká na mě Albert. A musím také ještě zabalit. Jenom nás napadlo, že bys chtěla tohle.“ Conni napřáhla ruku schovanou za zády. Držela v ní láhev Southern Comfortu, kterou dostala Kristina k narozeninám. „Napadlo nás, že se ti bude hodit, až odjedeme. Nabídla jsem se, že ti ji přinesu. Stejně jsem s tebou chtěla mluvit.“

Kristinu zaplavila teplá vlna úlevy. Vděčně si vzala láhev a odhodila ji na postel. „To jsi hodná. Děkuju.“

„Chtěla bych se omluvit,“ prohlásila Conni se sklopenýma očima.

„Pojď dál,“ zopakovala Kristina. Aristoteles vrtěl ocasem. Conni stála jako přimražená. „Nemáš se za co omlouvat,“ řekla jí Kristina.

„Albert tvrdí, že bych se měla omluvit, a myslím, že má pravdu.“

„Nemáš se za co omlouvat,“ zopakovala Kristina pevně.

„Ale ano, mám. Musím se omluvit. Ta scéna byla úplně zbytečná. Nevím, co to do mě vjelo.“

„Víš to moc dobře,“ odvětila Kristina. „Dobře víš, co to do tebe vjelo. Proč pořád předstíráš, že se nic neděje?“

Kristina zahlédla, jak se v Conniných očích mihl strach. Jako by takový rozhovor nechtěla vést den před svým zasnoubením o Díkůvzdání. „Nic nepředstírám.“

„Ale ano, předstíráš,“ vypálila Kristina. „Proč?“

„Nic nepředstírám!“ vykřikla Conni a pak o tišeji dodala: „Co bych podle tebe měla předstírat?“

Kristinu rozbolelo celé tělo. Naklonila se a zašeptala: „Namlouváš si, že není pravda, co je pravda, Conni.“

Conni sebou cukla a odvrávorala ode dveří, jako by jí Kristina dala políček. Trvalo jí několik vteřin, než se vzpamatovala. „Lžeš. Vím, že lžeš. Nikoho nepodezírám. Jsou to jenom normální pochybnosti, které patří ke každému vztahu. Věřím mu. Jak bych mu mohla nevěřit? Kdybych mu nevěřila, nemohla bych s ním zůstat. Kdybych mu nevěřila a zůstala s ním, nemohla bych si vážit sama sebe. Musím mu důvěřovat, chápeš?“

Kristina potřásla hlavou a odtušila: „Ano, chápu.“

Conni jí zničehonic vlepila facku. Kristině naskočila jasně červená skvrna na tváři a než stihla uhnout, dostala facku z druhé strany.

Teď se zapotácela ona. „Co to děláš?“ vyjekla. „Co tě to proboha napadlo?“

„Zasloužíš si víc,“ prohlásila Conni. „Za to, že se nás snažíš rozeštvat. Považovala jsem tě za kamarádku.“

„Jsem tvoje kamarádka,“ odvětila Kristina a promnula si tvář.

„Nejsi,“ vedla si svou Conni. „Jinak bys věděla, jak moc Alberta miluju.“

„Vím, jak moc ho miluješ,“ řekla Kristina. „A vím také věci, o kterých nemáš tušení.“

„Nic nevíš. Vůbec nic. Jsi krutá. Máš úplně všechno. Já chci jenom Alberta. Copak nevidíš, jak je slabý?“

Kristina se zasmála. „Slabý? Albert? Conni, je to nejsilnější člověk, jakého znám.“

„Je slabý. Nerozumí svému vlastnímu srdci.“

„Lépe než kdokoliv jiný. Lépe než ty, lépe než já. Albert je upřímný jenom sám k sobě. Také to jednou poznáš.“

Conni se vrhla dopředu, popadla Kristinu za vlasy a zprudka zatáhla. Tentokrát však byla Kristina připravená. Musela si dát před tělo pravičku a naklonit hlavu, ale podařilo se jí popadnout Conni také za vlasy a vší silou trhnout. „Nech toho,“ vyrazila ze sebe. „Nech toho, chováš se jako blázen!“ Conni ji nepustila. Kristina jí zaryla nehty do pokožky pod okem, aby ji setřásla, a Conni vykvikla bolestí.

Conni ji pustila. Kristina ji stále držela za vlasy.

„Dávej dobrý pozor, něco ti povím,“ vyzvala ji. Stála hodně blízko a dívala se na Conni seshora. „Vždycky se naštveš jenom na mě, ale říkám ti, že nejsem správná osoba, na kterou by ses měla zlobit.“

„Pusť mě,“ zašeptala Conni důrazně. „Pusť mě!“

Kristina ji pustila. Conni měla na levé tváři krvavé škrábance.

Sáhla si na poraněný obličej. Kristina couvala do pokoje.

Conni lapala po dechu. Tiše a nenávistně zasyčela: „Teď ti něco povím. Zeptala jsem se Alberta, jak to mezi vámi dvěma vypadá, a víš, co mi odpověděl?“

„Samozřejmě že vím,“ řekla Kristina.

„Všechno popřel.“

„Samozřejmě že to popřel.“

„Mám teď dvě možnosti – buď věřit příteli, kterého miluju a kterého si chci vzít, nebo věřit tobě, pouhé kamarádce. A rozhodla jsem se věřit Albertovi, protože s tím můžu žít. Jasné? A už se o tom nechci nikdy bavit.“

„Dobře,“ souhlasila Kristina. Uvnitř jí bylo strašně. Strašně kvůli jí samé, strašně kvůli Conni a zuřila kvůli Albertovi.

Conni ustoupila, ruku stále na tváři, a pak se otočila a rozběhla se chodbou k požárním dveřím.

Kristina by jí nejradši řekla, dobře Conni, takže ty si myslíš, žes to vyřešila. Rozhodla ses mezi bolestným skokem do propasti a sladkou oslepující mlhou nevědomosti. A jestli se někdy rozzuříš, rozzuříš se na mě, ne na něho.

Kristina se posadila na postel a přemýšlela o Conni.

Pak se podívala na hodiny.

Půl jedné.

Kristina se pomalu svlékla. Hruď jí svírala taková tíže, že sebou hodila na postel. Popadla láhev od Conni, podržela si ji mezi nahýma nohama a odšroubovala uzávěr. Chystala se napít, ale ta otevřená lahve jí najednou přišla odporná. Porozevřela nohy a nechala ji vypadnout na zem. Nechtěla ten hnusný likér, ani když věděla, že by jí odlehčil u srdce a pomohl při chůzi po mostě.

Zhasla světlo a přistoupila k oknu. Nadýchaný, panenský sníh vypadal nádherně. První sníh roku. Studenti by v něm normálně řádili, ale tu noc odjeli všichni domů nebo už spali. V knihovně Feldberg naproti Hinmanu se pořád svítilo. Kristinu napadlo, jestli Frankie skutečně nečeká, až vyjde na most.

Rozhodla se, že to udělá. Kráčet ve sněhu po zídce mostu, pod vlivem alkoholu, který ji zbavoval všeho zlého uvnitř, v sobě mělo cosi magického. Připadala si vždycky jako bezkřídlý pták těsně před vzlétnutím, zajedno s přírodou, kroky utlumené sněhem. Alkohol v krvi ji uklidňoval do takové míry, že byla připravená, setkat se v kterémkoliv okamžiku se svým stvořitelem.

Předcházející den si ale uvědomila, že není vůbec připravená.

A teď měla strach. „Odpusť mi,“ zašeptala. „Odpusť, že žiju, že se s tebou ještě nechci setkat, že chci žít. Milovaný bože. Chci žít dobře. Jenom nevím jak.“ Sklonila hlavu. „Prosím, ukaž mi jak.“

Předchozí den dostala další šanci na život a hodlala ji využít. Dostala šanci chovat se správně, žít správně. Ale jak?

Vzdej se Alberta, pomyslela si. Vzdej se ho. Ať si ho nechá Conni, dovol jí, aby si ho nechala a pokračuj ve svém životě. Bez něho.

Pouliční lampy vrhaly na modrobílý sníh osamělé žluté stíny.

Obvykle chodila po mostu bosa, ale to bylo před tím, než si koupila černé boty. Konečně si mohla obout něco slušného. Bolelo ji rameno a žebra a boty se jednou rukou proklatě špatně nazouvaly, nakonec to ale zvládla.

Když měla jednu zašněrovanou, ozvalo se zaklepání na dveře.

Kristině se rozbušilo srdce. Ještě před druhým zaklepáním oddechovala jako po dlouhém závodě.

Nechtělo se jí otevřít. Ale Aristoteles vrtěl ocasem, jako by očekával jediného člověka, a Kristina tomu člověku chtěla popřát hezké svátky. Popřát mu nádherný dlouhý víkend v Cold Spring Harbor.

Za dveřmi stál Albert.

„Pojď dál,“ pozvala ho Kristina, až na jednu botu úplně nahá. Zoufale se jí ho chtělo dotknout.

„Přišel jsem se podívat, jak se máš.“

„Mám se skvěle,“ odpověděla Kristina, zacouvala dovnitř a posadila se vedle své druhé boty na postel.

„Napadlo mě, že se půjdeš projít po mostě,“ řekl Albert. „Téhle výzvě jsi nikdy nedokázala odolat.“ Albert sebou hodil bezstarostně do křesla a rozhlédl se po pokoji. Zastavil se pohledem na lahvi Southern Comfortu, která vytékala na koberec.

Kristina se tiše zeptala: „Kam máme namířeno, Alberte?“

„Nikam, Rocky. To dobře víš.“ Albert se podíval z okna, natáhl se a zavřel ho. „Je zima,“ konstatoval.

„Nech ho otevřené,“ požádala Kristina. „V noci je mi vždycky hrozné horko.“

Albert se postavil. „Kdybychom se zítra neviděli, přeju ti hezký Den díkůvzdání.“

„Ano,“ odpověděla Kristina a uhnula očima, slzy na krajíčku. „Děkuju. Přeju ti to samé. Hezký Den díkůvzdání.“

„Jsi si jistá, že nechceš jet s námi?“

Kristina konečně vzhlédla. „Ano, jsem si jistá, Alberte. Naprosto jistá.“

Albert k ní přistoupl a Kristina ucukla před jeho rukou. Dívala se na něj se směsicí hněvu, lítosti a lásky, svádějícími bitvu v přední linii její duše.

Albert se jí pokusil ještě jednou dotknout, ale Kristina se odtáhla ještě dál a Albert to vzdal. „Ukaž, pomůžu ti s tou botou,“ nabídl jemně.

Kristina mu to dovolila. Albert před ni poklekl a ona mu podala nohu. Byla nahá a viděla, že se na ni s lehce pootevřenými rty roztouženě dívá.

„Chceš, abych ti ji zavázal?“

„Ano, prosím,“ požádala Kristina a Albert uposlechl. Pak před ní zůstal ještě chvíli klečet. Přejel jí rukou po stehně, ale Kristina stáhla nohy a pokusila se uniknout. Albert ji pohladil po obličeji.

„Co se ti stalo s tvářemi? Máš je celé červené.“

„To jsi mi udělal ty, Alberte. Ty tváře mám červené kvůli tobě,“ odvětila Kristina. Albert na ni nenaléhal a Kristina neposkytla žádné další vysvětlení. Albert se zvedl z podlahy a vykročil ke dveřím. „Na shledanou, Rocky.“

„Na shledanou,“ odpověděla Kristina a odvrátila se od něj. „Uvidíme se, až přijedete zpátky.“

Albert ji několik vteřin pozoroval a pak odešel.

Kristina padla na záda, s botami na nohou, a zadívala se na strop. Plaval jí před očima. Neplač, nakázala si. Přestaň se cítit tahle mizerně. Vzpamatuj se, půjdeš se projít do mrazu. To ti určitě zvedne náladu.

Za pár minut vstala, šťouchla nohou do Aristotela a zamířila ke schodišti.

Vyšla bočním východem. Zakousla se do ní zima a ženoucí se sníh. Rychle si přikryla rukou prsa. Koukej sebou hodit, pomyslela si. Věděla ale, že nesmí pospíchat. Musí vážit každý krok a pohybovat se jako ve zpomaleném filmu. Celý den ji pronásledovala bolest a trápily ji pochmurné myšlenky. Doufala, že zima je otupí a bude se cítit lépe.

Vzhlédla k oknům knihovny Feldberg a pokusila se zjistit, jestli u jednoho z nich nestojí Frankie. Její noční strážný. Neslíbil ale, že bude dávat pozor celou noc. Kristina se usmála, aby odehnala duchy, pokřižovala se a zastavila se na kraji mostu.

Šup nahoru, Kristino, šup nahoru. Kamenná zídka byla metr vysoká a skoro šedesát centimetrů široká. Kristina na ni pomalu vylezla, vytáhla se na pravé koleno a postavila se. Pokusila se roztáhnout paže, uposlechla ji však jen pravička.

Nechala levou paži svěšenou a udělala první pokusný krok. Pak druhý, třetí, čtvrtý. Odříkávala Macbetha: „Ty, poctivá a pevná zemi, neposlouchej, kam moje kroky jdou, mám strach, že tvé kameny promluví.“[1] Kdyby spadla na tomhle konci, nebylo by to tak strašné. Od povrchu mostu napravo ji dělil jenom metr a pouze metr od zasněženého svahu nalevo. Levá strana pak však začínala prudce klesat a končila veřejnou příjezdovou cestou. Kristina postupovala po hraně mostu, zavěšená dvacet metrů ve vzduchu, jako nahý pták s jedním roztaženým křídlem. Kladla před sebe opatrně dlouhé nohy v černých botách a zanechávala za sebou stopy ve sněhu na zídce, tmavé oči upřené přímo před sebe, a nejistě recitovala: „Mám strach, že tvé kameny promluví a zhatí strašný záměr, kterému přeje čas.“

V černých botách jí tolik neklouzala chodidla, ale srdce se jí přesto svíralo hrůzou. „Já vyhrožuju, a on žije. Žár činu hasí chladná litanie.“ Zachvěla se, vyklonila se do strany a nepodařilo se jí vybrat pravou paží rovnováhu. Navzdory zdravému rozumu se pokusila zvednout levou paži, trhla sebou prudkou bolestí, a jak se zapotácela, uklouzla na sněhu a upadla.

Uklouzla do strany a dozadu a uhodila se pravou nohou o ostrou hranu kamenné zídky. Měla pocit, že se jí rozskočí srdce. Chvíli zůstala jen sedět podivně zkroucená na zídce, příliš vyděšená, než aby se pohnula, a pak se spustila centimetr po centimetru na most.

Panebože, panebože, drmolila stále dokola. Srdce jí pořád bušilo jako zběsilé. Panebože, to bylo těsné. Panebože, to bylo těsné.

Ještě nikdy neměla takový strach, dokonce ani při bouračce.

Tak tohle vážně není legrace, pomyslela si. Daleko zábavnější je prohrávat proti Frankiemu při pokeru. Díky bože, že jsem v pořádku. Zaplavila ji obrovská úleva a černá hrůza, která se vyřinula z jejího nitra.

Došla nejistě na druhý konec mostu a neslyšně přitom šeptala: „Půjdu a bude to. Zvon zve mě dál. Neposlouchej ho, Kristino. Zvoní, abys šla do nebe, nebo rovnou do pekel.“

Za knihovnou Feldberg se táhla podél okraje borovicového lesa úzká stezka. Zadní vchod do knihovny osvětlovala jedna žlutá žárovka.

Jsem šílená, pomyslela si Kristina. Šílená. Tohle bylo naposledy. Nikdy, už nikdy to neudělám. Spencere Patricku O’Malleyi, slibuju, že budu žít tak dlouho, abych s vámi mohla na večeři.

Kristina si oprášila sníh z hrudi, pokřižovala se a poděkovala bohu. Vykročila zpátky k Hinmanu a najednou měla pocit, že ji někdo volá. „Kristino… Kristino…“ Rozhlédla se, ale neviděla, odkud ten hlas vychází. Musí se mi to jenom zdát, pomyslela si a pohlédla do temnoty. V ten okamžik se jí zastavilo srdce.

1 Macbeth (William Shakespeare) v překladu Jiřího Joska (poznámka redaktora).

Část II

SPENCER

PATRICK

O’MALLEY

,Vox Clamantis in Deserto‘

(Hlas volajícího na poušti)

Běsni jen, běsni a zuř proti soumraku

Dylan Thomas

4.

V lese a na zdi

Spencer se díval do prázdného protokolu o dopravní nehodě Kristiny Kimové a upíjel sedmý šálek kávy. Myslel na Kristinu celý týden a doufal, že přijde příští den na večeři, na které se domluvili. Vůbec se mu neozvala a bylo už úterý, týden po Díkůvzdání.

Minulé úterý se s ním spojila pojišťovna druhého řidiče zapleteného do nehody a Spencer zavolal Kristině na kolej. Nevzala to, tak usoudil, že je na přednášce. Když jí zavolal v úterý večer z domova a opět to nevzala, usoudil, že se ještě nevrátila z dlouhého víkendu.

Co když se ale vrátila a jenom s tebou nechce mluvit? Ten znepokojující pocit byl v rozporu s tím, co se mezi nimi odehrálo, když se viděli naposledy – Spencerovi přišlo, že Kristina přijala pozvání se stejnou radostí, s jakou si on vyslechl její odpověď. Je možné, že jsem se zmýlil? Spencer si myslel, že ne. Ze zamyšlení ho vytrhl dispečer.

„Tracy, právě nám zavolali kvůli něčemu na univerzitě,“ oznámil domácím telefonem.

„Kvůli něčemu?“ otázal se Spencer roztržitě. Pak zpozorněl a potom se rozčílil. „Něco je velice neurčitý výraz, Kyle. Co přesně se stalo?“

„Promiň, víc toho nevím,“ omluvil se Kyle. „Zavolal jeden student, velice rozrušený, a řekl, že si myslí, že našel něco, co by mohlo patřit někomu jinému. Něco na ten způsob.“

Spencer obrátil oči v sloup. „Něco na ten způsob?“

Kyle se odmlčel. „Patrně to nebude nic důležitého, ale měl by ses tam zajet podívat.“

„Víš, jak se ten student jmenuje?“

„Ano, představil se jako Milton Johnson.“

Spencer zavřel nevyplněný protokol o Kristinině nehodě a nacpal ho do zásuvky. Pak se postavil. „Kyle, koho jsi tam už poslal?“

„Fell se nacházel nedaleko. Tak jsem tam poslal jeho.“

„Skvělé,“ zamumlal Spencer. Potom hlasitěji dodal: „Tak mu vysílačkou pověz, že tam jedu.“ Pak sáhl po bundě, a zatímco si ji oblékal, mnohem tišeji řekl: „Možná, možná si myslí…“

Po cestě k autu zaklepal na dveře šéfa. Byly pootevřené, ale Spencer se už dávno naučil, že si nesmí moc dovolovat, dokonce ani strčit do dveří.

„Šéfe?“

Zabručení v kanceláři. To bylo dobré znamení. Spencer vešel dovnitř. „Šéfe, jedu na univerzitu. Zavolal nějaký student a oznámil, že našel něco divného.“

„Něco divného?“ opáčil jeho šéf nevrle. Seděl za lesklým kovovým stolem, šedivý a obtloustlý, a Spencer nedokázal říct, co vypadá víc nepatřičně, psací stůl nebo šéf Gallagher. Oba měli irské předky a pojilo je irské kamarádství, které občas posílili u skleničky whiskey. Spencer si byl jistý, že šéf pro něj má slabost, protože ho povýšil na detektiva seržanta dřív než jeho partnera Willa Bakera, který byl služebně starší. Choval se k němu ale se stejnou strohostí jako ke každému jinému na oddělení.

„Tak na co čekáš? Na kluky z Concordu?“

„To rozhodně ne, šéfe,“ odpověděl Spencer rychle.

„Výborně. Tak se tam jeď podívat. Požádej o pomoc Willa.“

Spencer si nemyslel, že by na prohlídku ztraceného a nalezeného předmětu potřeboval svého partnera. „Provedu.“

Spencer už skoro prošel skleněnými dveřmi na ulici, ale pak se otočil a zavolal na Kyleho za neprůstřelným sklem kanceláře dispečera: „Kam?“

„Prosím?“ podivil se Kýle.

„Kam mám jet?“ křikl Spencer a o pár kroků se vrátil.

Dispečer se podíval do zápisu. „Do lesa za knihovnu Feldberg. Mezi Tuck Drive a Feldbergem.“

Spencer odešel. Nevěděl, kde je knihovna Feldberg, ale věděl, že Tuck Drive je tmavá, klikatá cesta vedoucí mezi třicetimetrovými borovicemi dolů k řece.

Usoudil, že nejlepší bude, když se tam rozjede a bude se dívat po Fellově autu – bílém Fordu Crown Victoria s chrpově modrými pruhy.

Když kráčel ke svému autu, přepadl ho nepříjemný pocit. Knihovna Feldberg. Hinman je kousek od řeky. Patří ke studentským kolejím, kterým se říká River Cluster. Les u Hinmanu spadá prudce dolů k Tuck Drive.

Hinman. Spencer přidal do kroku.

Jeho světle modrý Chevrolet Impala, rezavý a otlučený, stál u budovy vedle hanoverského společenského klubu a golfového hřiště. Policie a hasičský sbor měli už několik let moderní kanceláře v jedné společné budově, ale Spencerovi vyhovovaly víc staré časy. Policejní oddělení dřív sídlilo ve vlastní staré budově se starým nábytkem, starými dřevěnými podlahami, oprýskanými okenními rámy, těžkými vrzajícími dveřmi a toaletami s nádržkami vysoko u stropu a splachovacími řetízky z devatenáctého století. Nebyla sterilní a nebyla čistá, ale Spencerovi připadalo, že se hodí k práci a životu v malém starém městě.

Vycouval, zahnul doprava na silnici číslo 10 a rozjel se opatrně k univerzitě. Silnice byly posolené, ale přesto klouzaly. Zabočil doprava do College Street a zůstal stát za autem, které uprostřed vozovky čekalo, až se uvolní místo na parkování. Spencer zatroubil. Auto se nepohnulo. Stačilo ale jedno zakvílení červené sirény a řidič čekajícího auta usoudil, že radši zaparkuje někde jinde.

Zasněžené vánoční stromky lemující travnaté náměstí před knihovnou Baker vypadaly slavnostně. V noci se bude ve sněhu na jejich větvích odrážet vánoční osvětlení. Spencer občas zahlédl, jak se o prosincových večerech třpytí.

Tuck Drive zela prázdnotou. Spencer se rozjel k loděnici u řeky Connecticut, ale nic nezahlédl. Dokonce ani Fellovo auto.

Silnici, stromy a loděnici pokrýval sníh. Hanover měl za sebou týden mrazivého počasí, po sněhové bouři, která se přihnala před Dnem díkůvzdání a nadělila městu sedmdesát centimetrů zimy. Předešlou noc mělo podle předpovědi opět sněžit, ale napadly jen čtyři centimetry.

Spencer otočil a rozjel se zpátky po Tuck Drive. Mezi stromy na svahu vedle odbočky na most zavěšený nad veřejnou příjezdovou cestou zahlédl skupinku lidí. Rozpoznal Fellovu čepici a černou košili jeho uniformy. Zaparkoval na Tuck Drive, nechal blikat policejní světla a vykročil ke svahu.

„Počkat, počkat!“ zavolal Fell, když si ho všiml. „Opatrně.“

Ray Fell mě nabádá, abych byl opatrný. To je skoro legrační, až na to, že se tváří vážně. Jako bych nevěděl, že se mám chovat opatrně. Spencer zamířil nahoru do svahu, v desetimetrovém odstupu od skupinky.

Do bot se mu nahrnul sníh a promáčel mu ponožky. Byla mu zima na nohy. Zatracené boty. Škoda krávy, ze které je vyrobily.

„Co se děje?“ zeptal se, když dorazil k Fellovi.

„Ještě nevím,“ odpověděl Fell. „Udržuju na uzdě diváky.“

Spencer pohlédl na skupinku studentů. Vůbec se nehýbali, jen přešlapovali z nohy na nohu. Nevypadali, že by potřebovali držet na uzdě. Jeden stál o něco stranou a působil ztraceně. Spencer si udělal v duchu poznámku, že to bude patrně Milton.

„Co se stalo?“ zeptal se.

„Ještě nevím. Čekal jsem, až dorazí někdo od vás.“

„Kde máš partnera?“

„Je nemocný.“

„Kde je Milton?“

„Kdo?“

„Student, který zavolal,“ objasnil Spencer trpělivě. „Milton Johnson.“

Fell ukázal na ztraceně vypadajícího kluka. Spencer přikývl. „Už jsi s ním mluvil?“

„Ano. Zavedl mě tamhle dolů,“ ukázal Fell rukou. „Nejsem si jistý, seržante Tracy. Myslím, že se mu jenom něco zdálo. Nic jsem tam neviděl.“

„To je v pořádku, Rayi,“ odvětil Spencer s o něco menší trpělivostí. „Půjdu se tam podívat. Co kdyby ses vrátil k autu a přinesl pro jistotu policejní pásku a nějaké deky?“

„Deky?“

„Ano, Rayi, nechceme přece šlapat po důkazech.“

Spencer pozoroval, jak se Ray vleče kolem Feldbergu, a pak se otočil k lesu. Břízy a duby byly šedivé. Jehličnaté stromy se prohýbaly pod tíhou sněhu. Spencer si všiml starých stop na zemi, pod dvěma centimetry čerstvého sněhu z předešlého dne, vedoucích dolů ze stezky. Prošel mezi dvěma mladými norskými borovicemi a zastavil se. Sledoval očima stopy, metr a půl, tři metry, pět metrů dolů ze svahu ke skupince jehličnanů. Něco tam leželo. Spencer přimhouřil oči a vytáhl z kapsy propisovačku a blok. Měl studené ruce a neobratně si je mnul. Stále se přitom díval dolů. Co to je? pomyslel si. Rozbušilo se mu srdce. Co to je?

Pak spustil ruce k tělu. Blok a propisovačka mu upadly na zem.

Hned vedle jehličnanů, na okraji zasněženého pahrbku, trčely ze sněhu dvě černé boty.

Ne, projelo mu hlavou. Ne. Vydal se klopýtavě po stezce. Ne, nejsou to boty. Jsem moc daleko. Jsou to jenom černé kameny nebo čepice nebo igelitové pytlíky nebo odpadky, které někdo zahodil ze silnice. Sestupoval pomalu ze svahu.

Jsou to jenom černé pařezy. Šálí mě smysly. Jsem přepracovaný. Mám za sebou dlouhý den a potřebuju se napít. Spencer O’Malley se zastavil tři metry od pahrbku a vytřeštil oči na boty. Panebože. Zatraceně. Ach, ne.

Spencerovi se líbilo, jak vypadá Dartmouth Hall za deštivého počasí, dokonalé nabílené stěny zdůrazněné širokými černočernými okenicemi, jako jarní sníh probleskující mezi mokrými zelenými stromy. Právě Dartmouth Hall ho upoutala, když spatřil poprvé Hanover.

V zimě však černé okenice vykukovaly ze sněhu stejně pochmurně jako černé boty z pahrbku.

Okenice ho ale neděsily, nešel z nich strach, neproměňovaly ho z detektiva na pouhou lidskou bytost, na pouhého muže. Když zahlédl ty boty, s hrůzou a sebeopovržením si uvědomil, že není dokonce ani muž, že je jenom obyčejný kluk, který si hraje na detektiva a doufá, že ho nikdo neprokoukne.

Spencer se pokřižoval a tiše dvakrát odříkal Zdrávas Maria.

Fell na něj volal cosi ze stezky a Spencer mu pokynul, aby k němu přišel. Zůstali stát jeden vedle druhého. „Přinesl jsi ty deky?“ zeptal se Spencer ochraptěle a pak si odkašlal.

„Ano,“ odpověděl Fell a jednu mu podal. „Budeme je potřebovat?“ Netečně upíral oči na pahrbek.

Spencer položil deku na zem před pahrbek a zašátral v kapse po bloku a papírovém kapesníku. „Myslím, že jsme našli tělo,“ oznámil.

Fell se zadíval pozorněji. „Opravdu?“ otázal se překvapeně. „Kde?“

Spencer nenašel kapesník. Jeho blok ležel pořád nahoře na kopci. „Rayi,“ pravil. „Vidíš před sebou pár bot?“

„Pár bot?“ Fell se ještě jednou podíval. „To jsou boty?“

„Ano,“ potvrdil Spencer. „Co ti připomínají?“

„Nevím,“ odpověděl Fell. „To je to, co mi Milton ukazoval? Podíval jsem se, kam ukazuje, ale nic jsem neviděl.“

„Ne, nic jsi neviděl,“ potvrdil Spencer. „Postarej se, aby sem nikdo nechodil, běž nahoru na kopec a počkej tam na mě.“

„Co chcete udělat?“

„Prostě na mě počkej nahoře, Rayi.“

Spencer chvíli nepohnutě stál a pak pomalu přistoupil k okraji deky před pahrbkem. Zblízka působily boty na pozadí bílého sněhu děsivě černě.

Všechno ostatní ale vypadalo naprosto přirozeně a pahrbek jako obyčejná závěj. Spencer byl najednou úplně přesvědčený, že je to závěj. Pak si vzpomněl, jak před několika dny viděl na hlavní třídě někoho ve velice podobných botách. S obrovskou úlevou a zatajeným dechem přidřepl k pahrbku. Není to ona, není to ona.

Navlékl si kožené rukavice a začal odhrnovat sníh. Nejprve pomalu a pak stále rychleji a rychleji. Jako šílený hrabal v pahrbku. Necítil nic jiného než tvrdý sníh a říkal si, to nic není, jenom boty, někdo si udělal legraci, a pak nahmatal cosi, co nebyl sníh.

Zavřel oči, odhrnul sníh a dotkl se rukavicí lidské ruky. Pokleslo mu srdce. Otevřel oči a tiše, bolestně zasténal.

Byla to Kristinina ruka. Dlouhé prsty bez prstýnků, ztuhlé a nepoddajné. Krásné nehty polámané, červený lak oprýskaný. Ruka nebyla ani sevřená, ani roztažená, jen ztvrdlá jako z mrazáku, jako led, jako kus masa. Spencerovi se roztřásla hlava. Trhaně mu poskakovala a on ji nedokázal zastavit. Styděl se za to, jako za všechno, co neměl pod kontrolou. Věděl, že takhle hýbe hlavou jen v okamžicích, když se dostane do extrémní situace. A věděl, že musí vzít rozum do hrsti. Až na poskakující hlavu působil navenek úplně klidně.

Pomalu si stáhl rukavice, zvedl zmrzlou paži, vzal do dlaní ztuhlou ruku a pevně ji stiskl.

Ze suchého hrdla mu uniklo další zasténání.

Jemně položil ruku a postavil se. Opět mu začala skákat hlava.

Stál se spuštěnými pažemi v lese a snažil se nemrkat. Přál si, aby odešel hlouček přihlížejících. Přál si, aby odešel i Fell. Chtěl zůstat s Kristinou nějakou chvíli o samotě. Než se jí zmocní koroner, pohřební služba, posila z Concordu a jednotka pro vyšetřování závažných zločinů. Než ji pohltí země či pec. Roztřásla se mu kolena. Prosím, drahý bože, zašeptal. Dovol mi, abych se toho chopil jako muž, abych se jako muž zhostil své práce. Vím, že to dokážu. Vím, že to dokážu, a vím, že se mi to podaří.

Silou vůle se přinutil ke klidu a zaposlouchal se do zvuků lesa. Co se stalo?

Nebyla zlomená jediná větvička. Dokonce ani jehlička, ani keřík. Všechno pokrýval sníh. Co udělala? Přišla sem umřít? Prostě sem přišla, lehla si do sněhu a umřela? Zakopla, uhodila se do hlavy, ztratila vědomí a umrzla? Ten pahrbek je dokonalý a symetrický. Takové pahrbky dokáže vytvořit jen sněhová bouře, a když se pak přežene, přenechává je neporušené slunci.

Stopy sotva zasypané sněhem ale svědčily o tom, že u ní někdo ještě minulý den odpoledne byl. Spencer zamžoural do sněhu, aby lépe viděl. Napravo od otisků bot se rýsovaly ještě jiné stopy. Malé, kulaté, po nohách bez bot a se čtyřmi prsty.

Spencer se zhluboka nadechl, přikývl a vrátil se nahoru na kopec k Rayi Fellovi.

„Co se to tady děje?“ zeptal se Ray nervózně.

„Máme –“ Spencer se zarazil, aby zněl vyrovnaně, až bude pokračovat. „– máme tam dole mrtvolu, Rayi. Buď tak hodný a zavolej okamžitě Willovi, do nemocnice a pohřební službu. Ach, a přines mi fotoaparát a ještě nějaké deky.“

Jakmile poznal Kristininu ruku, pochopil, že není naděje, a chtěl ji dostat co nejdřív ze sněhu.

„Mrtvolu?“ Ray zalapal po dechu a oči se mu rozzářily nepřiměřeným nadšením. „Páni! To je tedy něco.“

Spencer zaskřípal zuby. „Mrtvolu, Rayi,“ zopakoval nahlas. „Chápeš, co to znamená? Znamená to, že někdo umřel. Zajímalo by mě, jestli bys byl takhle nadšený, kdybys musel zavolat jejím rodičům a sdělit, že přišli o dceru.“

Ray zrudl hanbou. „Promiňte –“

„Dojdi prosím do auta, zavolej Willovi a všem ostatním a přines mi fotoaparát.“

Ray vypadal popleteně.

„Raymonde, ten fotoaparát!“ popohnal ho Spencer.

Fell měl vozit fotoaparát za všech okolností v hlídkovém voze, ale neměl ho u sebe. Blekotal cosi o zimě, o tom, jak ho nechtěl nechávat v takovém počasí v autě, a o tetičce, která si přála vidět, s čím policisté pracují při vyšetřování zločinů.

Spencer mávl netrpělivě rukou a požádal: „Běž do auta a přines další deky. Alespoň deky snad máš. Nebo chtěla vidět tetička i je?“

„Ne, nechtěla,“ odvětil Ray Fell. „Mám nejdřív zavolat Willovi, nebo přinést deky?“

„Obojí, Rayi, udělej obojí,“ vyzval ho Spencer a odvrátil se. Sehnul se pro blok a propisovačku, které mu o kousek dál upadly. Zatracený Ray.

Zaznamenal čas svého příjezdu, všechno co viděl, jak vypadaly pahrbek, černé boty, otisky nohou, otisky pacek a ruka. Pak si šel promluvit se studenty.

„Který z vás je Milton Johnson?“

Malý hubený kluk v pozadí zvedl ruku, jako by byl ve třídě.

Spencer si povzdechl a pokynul mu, aby přistoupil blíž. „Nemusíte zvedat ruku,“ objasnil. „Stačí, když budete mluvit. Vy jste…“

„Milton Johnson“ sdělil kluk a okamžitě uhnul očima.

„Miltone, prokažte mi laskavost a dívejte se na mě, když se mnou mluvíte. Je vám to jasné? Máme tady mrtvé tělo, a když se na mě nedíváte, mohl bych mít pocit, že s ním máte něco společného. Chápete?“

Očividně vyděšený Milton rychle zamrkal, neschopný přestat klapat zuby, ale podařilo se mu podívat se na Spencera.

„Výborně, Miltone. Kdy jste si toho všiml?“

„Před – před několika hodinami,“ vykoktal Milton.

„Čeho přesně jste si všiml?“

Milton ukázal na okna Feldbergu v prvním patře. „Seděl jsem na parapetu odpočívadla v prvním patře a dělal jsem si přestávku. Díval jsem se z okna. Neučil jsem se. Vyhýbal jsem se učení, neměl jsem na něj náladu.“

„Chápu,“ povzbudil ho Spencer.

„Prostě, prostě…“ Milton měl tiky a celý se chvěl.

„Studujete strojírenství, Miltone?“

„Ano, strojírenství,“ odpověděl Milton rychle. „Proto jsem byl v technické knihovně. Je tam spousta místa. A ticho.“

„Pokračujte, Milione,“ pobídl ho Spencer.

„Ano. Dobře, dobře.“ Milton se poškrábal na tváři a pak ve vlasech pod kapucí kabátu.

Spencer byl rád, že se mu jenom třese hlava, když je nervózní. Strojaři si možná můžou dovolit víc nešvarů. Nedokázal si představit policajta, který by byl takový uzlíček nervů.

„Takže jsem tam seděl u okna, byl hezký slunečný den a díval jsem dolů na stromy, duchem někde úplně jinde. Víte, jak to myslím?“

„Ano. Pokračujte.“

„A něčeho jsem si všiml. Z prvního patra se nedalo poznat, co to je, pořád jsem se na to ale musel z nějakého záhadného důvodu dívat. Posedla mě zvědavost. Víte, jak to myslím?“

„Pokračujte. Co jste si myslel, že to je?“

„O to právě jde. Nic mě nenapadalo. Bylo to zvláštní… ale připomínalo to špičky bot. Dokonce i odtamtud.“ Milton ukázal rukou.

„Tak jste šel dolů.“

„Ano.“

„A co bylo dál?“

„Opatrně jsem obešel zezadu knihovnu a zastavil se zhruba tamhle –“ Milton ukázal několik metrů daleko od místa, kde stáli, „– a podíval jsem se dolů a pořád jsem měl pocit, že to jsou boty. A z tohohle úhlu jsem si také všiml toho pahrbku. Napadlo mě, že pod ním třeba někdo leží. Tak jsem zavolal na policii. Řekl jsem, že nevím, co to je.“

„Ano, zachoval jste se naprosto správně, Miltone, a jsme vám za to vděční. Jak moc jste říkal, že jste se k tomu pahrbku přiblížil?“

„Došel jsem jenom támhle.“ Milton ukázal asi metr dvacet před sebe, na vyšlapanou stezku.

„Dobře. Budete muset k nám na stanici, abychom sepsali protokol. Budete tak hodný?“

Milton se opět proměnil v uzlíček nervů. „Ano, ano, jistě.“

„Miltone, ještě poslední otázka,“ prohlásil Spencer a zapsal si rychle do bloku obsah jejich konverzace. Měl ledové ruce a sotva s nimi hýbal. „Máte psa?“

Ostatní studenti se zahihňali. Milton se poškrábal na krku, pak na ruce a pak na druhé. Působil malý a neduživý.

„Ne, pane, nemám psa.“

„Milton je na psy alergický,“ vysvětlila dívka v černém vlněném kabátě.

„Milton je alergický úplně na všechno,“ přisadil si někdo další a Milton se začal jakoby na důkaz oněch slov zuřivě drbat.

„Chápu,“ pousmál se Spencer. „Miltone, přijdete do styku s hodně psy?“

„Nepřijdu. Znáte ale Hanover, pane. Ty potvory jsou úplně všude. Snažím se jim co nejvíc vyhýbat.“

„To je od vás moudré,“ pochválil Miltona Spencer a podíval se do poznámek. „Bydlíte v Mass Row, je tam hodně psů?“

„Není. Psi jsou na kolejích zakázaní.“

„Aha,“ zpozorněl Spencer. „Najdou se studenti, kteří se tím neřídí?“

„Spousta,“ vložila se do rozhovoru opět dívka v černém kabátě. „Je to jedno z pravidel, která se jen těžko prosazují. Porušuje ho příliš mnoho lidí.“

„Ještě jedna otázka,“ pravil Spencer. „Nebyl jste tady náhodou i včera?“

„Včera? Ne, nebyl.“ Milton zavrtěl hlavou a pak s ní nedokázal přestat vrtět. „Včera jsem nešel do Feldbergu,“ dodal a vrtěl přitom stále hlavou. „Příliš mnoho přednášek. Učil jsem se doma. Proč? Vy si myslíte, že jsem tady byl?“

„Pokud jste tady nebyl, Miltone, tak si to nemyslím. Uklidněte se. Jestli chcete, můžete jít domů. Někdo vám během dneška zavolá. Doufám, že vám to nevadí.“

„Kdepak, kdepak, žádný problém,“ pokusil se Milton o statečný tón, ale cukaly mu přitom ruce.

Spencer čekal netrpělivě na Raye.

Když se konečně vrátil s dekami, vzali policejní pásku a několik minut ji společně natahovali dvacet metrů kolem pahrbku. Spencer se snažil soustředit na práci a nemyslet na nic jiného. POLICEJNÍ ZÓNA – NEVSTUPUJTE stálo černým písmem na pásce, která se až na ten nápis velice podobala žlutým mucholapkám zavěšeným na stropě v matčině kuchyni.

Když ovíjeli pásku kolem provizorních sloupků z propletených větviček, probořil se Spencer ledovou krustou a zajel až po koleno do sněhu. Na kratičký, absurdní okamžik ho napadlo, jestli černé boty ochránily Kristinu před zimou a vlhkem.

Pohlédl na jejich nedokončené dílo. Museli ulomit několik větví, aby se jim podařilo protáhnout pásku mezi stromy. Větve se teď válely na zemi, rušivé na běloskvoucí pokrývce. Policejní páska nadělala větší škodu než smrt.

Když byli hotoví, podlezli pod žlutou páskou a rozprostřeli na místě činu ještě dvě další deky, aby nezničili důkazy.

„Opatrně,“ napomenul Spencer Fella, když zahlédl, jak šlápl do sněhu. „Nevidíš ty stopy?“

Fell si stoupl zpátky na deku a přidřepl. Stop byly asi metr a půl od pahrbku.

„Nějaké stopy vidím,“ řekl pomalu. „Vypadají ale staré.“

Spencer, také na patách, se k němu otočil. „Rayi, to je dobře. Potřebujeme, aby byly staré.“

„Hodně staré?“

„Přesně tak. Ta dívka –“ zarazil se. „To tělo tady neleží od dnešního rána. Je zapadané sněhem. Pamatuješ si, kdy naposledy pořádně sněžilo?“

„Ne tak úplně přesně,“ odpověděl Fell nejistě. „Sněžilo včera v noci.“

„Ano, to je pravda. Sněžilo ale natolik, aby sníh zakryl celé tělo?“

„To nevím,“ řekl Fell naprosto klidně. „Nebyl jsem včera v noci venku.“

Spencer se narovnal a se stejným klidem ho upozornil: „Rayi, měl jsi včera směnu od čtyř do půlnoci. Jak to myslíš, že jsi nebyl venku?“

Fell se začervenal. „Myslím to tak, že jsem nevystoupil z auta.“

„Ty jsi seděl v autě a neviděl, že sněží?“

„Viděl jsem, že sněží.“

„Nesněžilo ale moc,“ řekl Spencer a ustoupil. „Ráno v rádiu hlásili, že napadly čtyři centimetry. Myslíš, že čtyři centimetry by stačily na pokrytí lidského těla?“

Fell uhnul pohledem a odpověděl: „Ne, nestačily.“

Spencer přikývl. „Dobře. Jsem stejného názoru. Rozumíš tedy, co se ti snažím vysvětlit? Dávej pozor na ty stopy.“

Sněhová bouře před Dnem díkůvzdání byla natolik silná, aby ji zasypala, pomyslel si a pohlédl na pahorek. Kolem města se udělaly dvoumetrové závěje. Spencer se zachvěl. Leží tady od Díkůvzdání? Nenápadně se pokřižoval a trhl proti své vůli několikrát hlavou. To není možné.

Ze zadumání ho vytrhl příjezd jeho partnera Willa Bakera, lékaře z Dartmouth-Hitchcocku a dvou sanitek.

„To potřebujeme dvě sanitky?“ zeptal se Spencer Willa, téměř holohlavého, břichatého muže s kozí bradkou, který podlezl pod páskou a postavil se vedle něj.

„Ray se nedokázal přesně vyjádřit. Nevěděl, kolik těl jsi našel.“

Spencer potřásl hlavou. „Našel jsem jenom jedno,“ sdělil podrážděně. „A nemyslím, že by ta holka potřebovala celou nemocnici.“

Will se na Spencera pátravě zadíval. „Co se to s tebou děje? A jak víš, že je to holka?“

„Neřekl bych, že muži mají dlouhé, nalakované nehty,“ odsekl Spencer.

„Ty ses toho těla dotkl?“ ozval se Ray Fell s lehkou nechutí v hlase.

Spencer se rozhodl, že ho bude ignorovat. „Nebyl bys, Rayi, tak hodný a nešel vyzpovídat ostatní studenty? Zapiš si jejich telefonní čísla.“

Pak natáhl ruku k Willovi a požádal: „Kde je ten foťák?“ Will mu podal Nikon 28-85. Oba muži přidřepli před pahrbek. „Tak co tady máme?“ otázal se Will tiše.

„Mrtvou dívku,“ odpověděl Spencer.

„Aha.“ Will se odmlčel. „Tracy, kdo jí vyhrabal ruku?“

Spencer se teprve po krátkém zamyšlení přiznal: „Já.“

„Proč?“

„Potřeboval jsem vědět, co tam leží,“ odpověděl Spencer.

Will mu věnoval postranní pohled. „Ty boty ti nic neřekly?“

„Ne,“ odvětil Spencer a už to dál nerozváděl. „Podívej,“ vyzval Willa a ukázal na stopy vedle pahorku.

Will si je pozorně prohlédl. „Kdo je tady podle tebe zanechal?“

Spencer řekl: „Někdo šel na procházku se psem a narazil na mrtvé tělo.“

„Ty myslíš, že to byl pes?“

„Co jiného by to mohlo být? Vlk? Puma? Liška? Kolik jich tady v okolí žije? Ty otisky tlap jsou těsně vedle otisků bot.“

„Vedle otisků bot?“

„Kvalitních zimních bot. Módních. S hlubokými drážkami, silnou podrážkou a značkou výrobce na podpatku. Doc Martens. Přibližně velikost deset. Na holku trochu moc velké. Nejspíš kluk. Tak metr osmdesát vysoký. Ne moc těžký. Jenom něco přes sedmdesát kilo.“

Zatímco Spencer mluvil, všiml si ještě něčeho jiného. Malé díry po straně pravé boty, asi tak deset centimetrů hluboké, jako by tam zuřivě hrabalo nějaké zvíře a snažilo se dostat k tomu, co leží pod sněhem. Téměř slyšel, jak to zvíře zoufale kňučí. Odhrnul něco sněhu kolem díry a našel rýhy v ledové krustě. Někdo se to zvíře snažil odtáhnout pryč a ono se bránilo.

Napřímil se a vztyčil hlavu, aby se mu neroztřásla. „Ne nějaký cizí pes,“ prohlásil. „Ale její pes.“

Vyfotografovali okolí, ze všech stran pahrbek, otisky nohou, otisky pacek, rýhy ve zledovatělém sněhu a vyhrabanou díru. Pak Spencer celý roztřesený pozoroval, jak paramedici v bílých oblecích vyhrabávají rukama v rukavicích mrtvé tělo a dávají přitom pozor, aby neházeli sníh na stopy.

Nejprve odhalili boty, zašněrované na nahých kotnících, pak nahá lýtka a kolena. Spencer se modlil, aby na sobě měla nějaké oblečení, ale když se paramedici dostali k nahým stehnům, začal se obávat nejhoršího.

S pocitem beznaděje si vytáhl zpod nohou deku, připravený, že ji přikryje. Panebože, byla nahá, celou dobu ve sněhu a nahá. Pálily ho oči.

Paramedici taktně přestali a obrátili se k němu. Spencer na ně jen němě zíral a svíral deku. Will ho poklepal po zádech. „To je v pořádku, člověče,“ řekl. „Pokračujte,“ dodal směrem k paramedikům.

Spencer nechtěl vidět, jak odhrabují sníh z jejích genitálií. Odvrátil se. Pak upustil deku a vytrhl Willovi fotoaparát. Nepřál si nic jiného než sedět už pár hodin na vysoké stoličce v potemnělém baru a držet skleničku něčeho ostrého.

„Opatrně,“ požádal téměř neslyšně paramediky. „Prosím. Buďte opatrní.“

Paramedici odkryli nahé břicho, ruce, paže a hrudník a jemně odhrnuli sníh ze zmrzlých bílých ňader. Spencer pozvedl fotoaparát. Třásl se mu v rukách.

Paramedici začali odhalovat ramena a krk.

„Opatrně!“ zařval Spencer. „Krucinál, žádal jsem vás, abyste dávali pozor!“

Paramedici se otočili a vytřeštili na něj oči. Will sklonil hlavu a položil mu ruku na záda.

„Chcete to udělat sám?“ zeptal se ho jeden z paramediků.

Spencer by to za jiných okolností udělal. Za jiných okolností by mu ale nezáleželo na tom, jak moc jsou paramedici opatrní. Zavrtěl hlavou. „Jenom dávejte pozor, to je všechno,“ pravil mnohem tišeji.

Nedokázal se na ni dlouho dívat a neustále uhýbal očima. Byla celá pohmožděná. Měla poškrábaná kolena a lýtka a tmavé modřiny na žebrech. Ta zranění si mohla přivodit při dopravní nehodě. Ale na druhou stranu, mohl ji také zmlátit nějaký maniak. Jak jinak by se ocitla nahá uprostřed lesa?

Levá paže zůstala i po smrti nepřirozeně pokroucená, jako by někdo zavřel nakřivo sklenici od marmelády.

„Opatrně,“ mumlal neustále dokola. Pozvedl fotoaparát a spotřeboval další film. Obcházel kolem mrtvého těla, přibližoval se a ustupoval a díval se na ně pouze hledáčkem nikonu.

Will se k němu zezadu postavil. „Není to na tebe moc, Spencere?“

„Samozřejmě že není,“ odpověděl Spencer. „Všechno je v pořádku.“

„V tom případě bych chtěl, aby ses na něco podíval.“ Spencer s Willem poklekli k tělu, jako by se chtěli pomodlit za mrtvou nebo si prohlédnout důkazy.

Spencer se skutečně modlil. Rychle a němě odříkal Zdrávas Maria a teprve pak odpověděl Willovi. Konstatoval to, čeho si všiml jeho partner. „Má zavřené oči.“

„Přesně tak,“ potvrdil Will. „To je dost neobvyklé, nemáš pocit?“

„Takřka nemožné.“

„Co když usnula a ve spánku zmrzla?“

„V takovém počasí se nikdo neukládá ke spánku,“ prohlásil Spencer.

„Stejně jako se v takovém počasí nikdo nechodí procházet nahý,“ upozornil Will. „Přesto tady leží jenom v botách a má zavřené oči.“

Spencer se postavil a otočil se k Willovi. „Myslím, že ji někdo zabil. A ten, kdo ji zabil, jí také zavřel oči.“

„Jak moc je to pravděpodobné?“ odvětil Will pochybovačně. „Zavírají násilníci svým obětem oči? A kde má oblečení?“

Spencer se nadechl k podrážděné odpovědi, ale byla mu příliš velká zima a byl příliš zdrcený. Proč na Willa štěkat? Není to jeho vina, že Kristina je po smrti.

Paramedici dostali rozkaz vrátit se nahoru na kopec a počkat na policii a doktora. Doktor ohledal tělo a prohlásil Kristinu Kimovou za mrtvou, ve tři čtvrtě na čtyři odpoledne ve čtvrtek druhého prosince tisíc devět set devadesát tři.

Paramedici volali na detektivy. Chtěli se vrátit do tepla. Spencerovi nakonec došla trpělivost. „Počkejte, prosím,“ zakřičel na ně. „Hned budeme hotoví. Pak ji můžete odvézt.“

„Jak jí je?“ zavolal jeden ze studentů dolů.

Spencer zaslechl, jak někdo v odpověď křikl: „Už to má spočítané,“ a uvědomil si, že ta slova pronesl právě on. Marně se je snažil vypudit z hlavy. Jak jenom můžu být tak necitelný? Nebude mě i ve snech pronásledovat vlastní cynický hlas? Už to má spočítané. Viděl jsem tolik mrtvých, že jsem necitelný vůči bolesti, dokonce své vlastní? Dokonce i vůči bolesti jejího psa – Spencer nepochyboval o tom, že ten pes byl její – psa, který seděl na pahorku, hrabal packami, naříkal, kňučel a odmítal se pohnout, s takovou vehemencí, že ho museli od jeho zmrzlé paničky odtáhnout.

Spencer zaslechl, jak student opět křikl: „Jak jí je?“ a došlo mu, že se přeslechl. Student se ptal: „Kdo to je?“ Spencerovi vyhrkly slzy do očí. Tentokrát neodpověděl.

Do tmy zbývala zhruba hodina a v lese za severní stěnou knihovny se už začínalo stmívat.

Spencer s Willem si prohlíželi stromy, sníh, podrážky Kristininých bot, její ruce, nehty, oči a vlasy. Vypotřebovali pět ruliček filmu. V naprostém tichu uplynulo tři čtvrtě hodiny.

Will se nakonec Spencera v houstnoucí temnotě zeptal: „Tak co si myslíš, Tracy?“

Spencer se soustředil na svůj hlas, aby se mu nezlomil. „Je to zvláštní, co říkáš? Nic jsme tady nenašli.“

„Vůbec nic. Až na poranění na jejím těle.“

„Ano.“ Spencer by nejradši řekl, že ta poranění jsou stará, ale nechtělo se mu Willovi vysvětlovat, odkud to ví. „Ale její nohy –“ odmlčel se a pokoušel se uklidnit. „Nemá je roztažené. Nevypadá, že by jí někdo ublížil. Není zastřelená, pobodaná ani nemá podlitiny na hrdle.“

„Možná zemřela na otravu,“ navrhl Will.

„Copak jsme v antickém Řecku?“ podivil se Spencer. „Co jiného se mohlo stát?“

„Opila se, spadla dolů a umřela?“

„Na zádech? A nahá? Nenapadá tě něco jiného?“

Stáli těsně u těla. Spencer se na něj nedíval.

Will tiše pravil: „Znala toho násilníka.“

A Spencer se po chvíli mlčení zeptal: „Kde jsou stopy jejích nohou?“

Will pokrčil rameny. „Pod sněhem?“

„Ano. Ležela pod sněhem, jako by sem nepřišla, nepřipotácela se, ale přiletěla. Jestli ji někdo zabil, kde jsou jeho stopy?“

„Pod sněhem,“ zopakoval Will.

„Ano. Útočník věděl, co dělá. Byl opatrný. Nezanechal po sobě žádné stopy.“

Will pokynul paramedikům a pak se otočil ke Spencerovi. „Najdeme ho, Tracy. Vražda není hračka.“

„Je to hračka, Wille.“ Spencer ukázal na Kristinino tělo. „Podívej, jaká je to hračka.“

„Myslel jsem to jinak. Není hračka nezaplést se do podrobností. Plánování znamená lhaní a lhaní znamená dobrou paměť. Uvidíš. Najdeme ho.“

Spencer se odvrátil, zadíval se do lesa a přikývl.

Paramedici přinesli nosítka. Spencer jim pomohl zvednout Kristinu na šedivou plachtovinu. Sebral ze země bílou deku, sklepal z ní sníh a přikryl tělo. Will odešel nahoru pomoct Rayovi se zpovídáním studentů. Spencera zajímal Kristinin pes. Kdo s ním chodil na procházku? Požádal Willa, aby to zjistil. Důrazně mu ale připomněl, že se jedná o podezřelé úmrtí, tak je třeba položit nejrůznější otázky. Čím méně času mají lidé k tomu, aby si něco vymysleli, tím lépe.

Paramedici vynesli Kristinino zakryté tělo nahoru do kopce, kolem zvědavých studentů, kolem řadových policistů k sanitce s blikajícími světly na konci kamenného mostu. Řidič zapnul sirénu a vyrazil k Dartmouth-Hitchcocku. Nedaleko se už stačil shromáždit poměrně velký dav zvědavců.

Spencer stál úplně sám s rukama v kapsách. Vyndal z nich kožené rukavice a navlékl si je. Díval se za odjíždějící sanitkou a všiml si přitom drobné dívky, která vyklouzla z postranních dveří Hinmanu. Nebylo na ní nic nápadného – byla malá a byla už tma. Nápadné bylo, že bez zastavení minula dav zvědavců i sanitku. Dokonce to vypadalo, že sklopila pohled a přidala do kroku. Zvědavost je lidem vrozená stejně jako mrkání. Spencer nechápal, jak se dokázala ovládnout a neočumovat. Odporovalo to jeho zkušeností detektiva seržanta i lidské bytosti.

Za Feldbergem už nikdo nepracoval. Byla příliš velká tma. Baker s Fellem skončili. Spencer varoval studenty na mostě, že prostor za páskou je chráněná policejní zóna a každý kdo do ní pronikne, bude zatčen a obviněn z ničení důležitých důkazů, což je těžký přestupek, který se trestá několika měsíci vězení. Na studenty to učinilo dojem.

„Kdo to je?“ zeptal se někdo.

„Dívka jménem Kristina Kimová. Znáte ji?“

Vzadu se rozplakala jakási dívka. Spencer na ni posvítil a prodral se davem.

„Znamená to ano?“ zeptal se jemně. „Vy ji znáte?“

Dívka si otřela obličej. Spencer čekal. Třásl se zimou. Byl už příliš dlouho venku. Za temného prosincového večera nepomáhala ani teplá bunda. Muselo být nejméně deset pod nulou.

„Znám ji,“ potvrdila konečně dívka. „Panebože, byla nejlepší basketbalovou hráčkou, jakou kdy Dartmouth měl. Byla prostě nejlepší. Minulý rok udělala dartmouthský rekord čtyřiasedmdesát bloků. Za každou hru dala průměrně dvacet třicet bodů. Myslím, že minulý rok, když Dartmouth získal titul Ivy League, uhrála dvacet sedm bodů.“

Dívka potřebovala nějaký čas na uklidnění. „Myslíte, že ji někdo zabil? Někdo z jiné univerzity?“ zeptala se po chvíli.

„Prosím? Protože nechtěl, aby proti nim vyhrávala?“ odvětil Spencer. Měl co dělat, aby se neusmál.

„Nemáte tušení, jak vážně bere Ivy League sporty.“

„Ne, to patrně nemám,“ souhlasil Spencer a poklepal dívku po rameni. „Uklidněte se, prosím. Víte, s kým se stýkala? Zmínila se –“ Spencer se kousl do jazyka. Co to tady vykládám? Kristina se v EBA zmínila o bývalé spolubydlící, proč to ale vyprávím téhle dívce? Pohlédl na Willa Bakera, který si ho zvědavě prohlížel.

Spencer pokrčil rameny a potřásl hlavou.

Dívka přestala plakat.

„To není důležité. Zapomeňte na to,“ pokusil se zamluvit přeřeknutí. „Znáte někoho, s kým se přátelila?“

„Počkejte.“ Dívka si promnula čelo a zamyslela se. „Nevzpomínám si. Myslím, že chodila s redaktorem Dartmouth Review.“

Spencera bodlo u srdce. Takže ona s někým chodila. Byl jsem pěkný blázen, když jsem si myslel, že je volná.

„Víte, jak se jmenuje?“

„Jim. Nevybavuje se mi teď příjmení. Shore nebo něco takového. Možná Shaw.“

Spencer se hlasitě zeptal: „Je tady někdo z Hinmanu?“

Jedna osoba zvedla ruku.

„Není to zajímavé?“ prohodil Spencer k Willovi. Natolik nahlas, aby ho všichni slyšeli. „Hinman je nejbližší kolej, vlastně jediná budova v bezprostředním okolí, kromě knihovny, kterou, jak studenti přiznali, nikdo nepoužívá. Přesto se na místě činu sešlo dvacet lidí odněkud odjinud. To je podle mě velice zajímavé. Jsi, Wille, stejného názoru?“

Will byl stejného názoru.

Přihlásilo se šest dalších lidí.

Spencer si zapsal jejich jména a telefonní čísla. Vrtěl přitom hlavou. Čeho si mysleli, že dosáhnou, když zůstanou zticha? Muselo se jednat o nastávající právníky. Ani slovo bez právního zástupce.

Spencer poděkoval dívce za spolupráci, položil ostatním zběžnou otázku, kdy viděli Kristinu Kimovou naposledy naživu, a nedostalo se mu uspokojivé odpovědi, což ho nepřekvapilo.

Pak zůstali s Willem několik minut mlčky stát.

„Klobouk dolů,“ prohlásil Will. Byl dobrý, vyrovnaný policista, který nikdy nezvyšoval hlas. Dokonale se se Spencerem doplňovali. Držel Spencera na uzdě.

„Proč klobouk dolů?“ zeptal se Spencer.

„Jenom tak. Prostě klobouk dolů.“ Will nakrčil čelo. „Tracy, odkud krucinál víš, kdo je ta dívka? Odkud víš, že se jmenuje Kristina Kimová?“

Spencer se podíval po Fellovi, který stál opodál, šoupal nohama a očividně hořel nedočkavostí, aby se mohl zapojit do rozhovoru. Spencer ho přivolal a vysvětlil: „Před týdnem jsme za ní byli s Rayem kvůli dopravní nehodě, že je to tak, Rayi?“

„Za kým?“

„Za tou dívkou. Za Kristinou Kimovou.“

„Ach? Nepoznal jsem ji, seržante Tracy.“

„Samozřejmě že ne.“ Spencer si Raye pár vteřin prohlížel.

Ray se vypjal v ramenou a hlasitě sdělil: „Čekám na další příkazy.“

Spencer mu nařídil: „Vrať se na stanici, Rayi. Přijdeme tam za tebou.“

Will tiše upozornil: „Není špatný policajt, Spencere. Je na něj spolehnutí.“

„Fakt báječné spolehnutí.“

„Je jenom trochu… nezkušený.“

„Wille, všechno zapomene! Naprosto všechno. Zapomněl by přijít na svůj vlastní pohřeb.“

Will se usmál a ještě jednou zopakoval: „Klobouk dolů.“

Spencer se k němu naklonil a zeptal se: „Co máš pořád s tím kloboukem?“

„Vážně, nic. Jenom jsem si říkal, že ta Kristina – že by mohla být moje dcera.“

„Máš dva syny.“

„Víš, jak to myslím,“ opáčil Will. „Nějakou dobu tam už ležela. Jak dlouho si myslíš, že je mrtvá?“

„Kdy naposledy napadlo tolik sněhu, aby ji zasypal?“

Will se odmlčel. „Myslím, že při té sněhové bouři v úterý před Díkůvzdáním.“

Spencer němě přikývl. Nedokázal snést pomyšlení, že tam ležela devět dnů. Když od ní minulé úterý odpoledne odcházel, začínalo právě sněžit. To byla ještě naživu. Takže zemřela někdy mezi jednou hodinou v úterý odpoledne a středečním ránem, když přestalo sněžit.

„Ano,“ potvrdil po dlouhé chvíli. „To je myslím nejpravděpodobnější. Zemřela někdy před Díkůvzdáním.“

„Byla tenkrát v noci hrozná zima,“ pravil Will. „Musela okamžitě zmrznout. Sám jsi to viděl. Žádné známky rozkladu, žádné tmavofialové skvrny.“

„Mám nápad,“ pokusil se Spencer chabě o humor. „Co kdybychom ji rozmrazili? Třeba by obživla.“

Will zavrtěl hlavou. Spencer ho požádal, aby šel informovat děkana, že na škole došlo k úmrtí, a pokusil se vyzpovídat někoho, kdo ji viděl poslední týden. Pak si vzpomněl na basketbal. „Wille, buď tak laskavý a promluv si ještě s trenérkou basketbalového mužstva. Zjisti, jestli hrála Kristina při posledním zápase v sobotu.“ Jenom posílal Willa pryč. Věděl, že Kristina nemohla hrát. Viděl její rameno.

A Will se také mýlil, co se těch tmavofialových skvrn týkalo. Když pomáhal naložit Kristinu na nosítka, všiml si zadní strany jejích nohou. Měla je poseté černými modřinami a skvrnami, kalužemi sražené krve, která se tam usadila, když ustal krevní oběh. K rozkladu nedošlo, protože nenastala posmrtná ztuhlost, a posmrtná ztuhlost nenastala, protože Kristina zmrzla dřív, než k ní mohlo dojít. V nemocnici začne rozmrzat a zároveň se rozkládat.

Do Spencera se dala hrozná zima.

Počkal, až ho pustí postranními dveřmi do Hinmanu, a pak šel nahoru. Zastavil se ve třetím patře před Kristiným pokojem a zaklepal. Nebylo zamčeno, ale věděl, že bez povolení k prohlídce nemá právo vstoupit.

Pomalu otevřel a nakoukl dovnitř. V pokoji se svítilo. Na monitoru počítače se otáčel chránič. Postel zůstala rozestlaná. Všude se válely knihy a oblečení. Oblečení na posteli mohlo být to samé, které si svlékla večer, když zemřela. Na zemi u postele ležela láhev Southern Comfortu.

Spencer bojoval s pokušením vykašlat se na předpisy a jít dovnitř. Ale ovládl se. K čemu by to bylo dobré? Kdyby cokoliv našel, nemohl by to použít. Soud by nejprve vyhodil důkazy a šéf by pak vyhodil jeho, na ponoukání horlivců a puntičkářů z Concordu. Skončil by na dlažbě, bez důkazů a bez podezřelého.

Spencer zase neochotně zavřel.

A pak se rozhlédl po chodbě a zaklepal na dveře naproti Kristinině pokoji. Otevřel mu Asiat působící jako vzorný student. Spencer mu začal vysvětlovat, kdo je a co se stalo, ale student ho s ledovým klidem utnul.

„Počkat, počkat,“ řekl. „Asi jste si mě spletl. Chcete mluvit s ním,“ ukázal na jiné dveře. „Číslo tři sta devatenáct.“

„Proč číslo tři sta devatenáct?“

„Byli přátelé,“ odvětil student a začal zavírat. Spencer strčil nohu do dveří a vytáhl policejní odznak.

„Vaše chováni se mi nelíbí,“ oznámil pevně. „Jak se jmenuje obyvatel čísla tři sta devatenáct?“

Student pohlédl na Spencerovu nohu ve dveřích a pak na jeho odznak. „Maplethorpe. Albert. Smím zavřít?“

Spencer vytáhl nohu a dveře se zavřely.

Pomalu došel k pokoji tři sta devatenáct. Na světle fialových dveřích se vedle magnetické nástěnky skvělo umělecké vyobrazení boha smrti Anubise, děsivého se šakalí hlavou, a vedle něj bulharské přísloví Pokud se chceš utopit, netrap se v mělké vodě.

Neexistuje něco, co bych měl o Albertovi Maplethorpovi vědět? Napadlo Spencera. Zaklepal a otevřel mu hezký mladý muž s dlouhými vlasy. Měl na sobě pouze černé šortky.

Spencer mu ukázal policejní odznak. „Jste Albert Maplethorpe?“

„Ano,“ potvrdil mladík a stáhl si vlasy do ohonu.

„Kamarádíte se s dívkou, která bydlí na stejném patře jako vy, s Kristinou Kimovou?“

Mladíkovi se blýsklo cosi v očích. Co to jenom mohlo být? pomyslel si Spencer. „Ano, kamarádím,“ dostalo se mu kladné odpovědi.

„Byla dneska nalezená mrtvá.“

Dokonce i v slabě osvětlené chodbě bylo vidět, jak se mladík zatvářil. Jako by dostal tvrdou ránu do žaludku. Z obličeje se mu vytratila veškerá krev.

Bez otočení požádal: „Conni, pojď sem. Jde o Kristinu.“

Ve dveřích se objevila dívka. Také sotva oblečená, i když byla zima. „Co se děje? Co se stalo?“

„Tohle je detektiv…“

„Promiňte prosím,“ oslovil Spencer dívku. „Mohla byste mi prozradit, jak se jmenujete?“

„Conni. Constance Tobiasová,“ vykoktala dívka. Byla hrozně nervózní. Spencerovi svým způsobem připomínala vyjukaného Miltona.

„Co se stalo?“ zopakovala přidušeně.

Albert se k ní obrátil a tiše sdělil: „Kristina byla dneska nalezena mrtvá.“

Conni se zhroutila. Rozplakala se tak rychle, tak procítěně a tak hlasitě, že to Spencerovi vyrazilo dech. Albert ji vzal kolem ramen. „Uklidni se,“ zašeptal. „Uklidni se.“ Conni se rozplakala ještě úpěnlivěji.

Spencer ji velice pečlivě pozoroval. Conni se během několika vteřin proměnila ze zdánlivě normální dívky v hysterku.

Odkašlal si, a aniž z ní spustil oči, pravil: „Je mi nesmírně líto. Očividně jste ji znala.“

„Jestli jsem ji znala?“ vzlykla Conni. „Byla naše nejlepší kamarádka.“

Naše, zaznamenal Spencer. Tak to je zajímavé.

„Je mi vážně líto. Nebudu to protahovat.“

Conni nedokázala přestat plakat. Otřásala se a teklo jí z nosu. Albert ji držel kolem ramen, ale vůbec to nepomáhalo. Naopak, Conni plakala stále srdceryvněji.

Spencer je oba pozorně sledoval. Conni Tobiasová byla malá, hezká dívka, i když hezká jenom teoreticky. Její krása se dala v tu chvíli těžko posoudit. Hyzdil ji mokrý a rudý obličej. Měla na sobě černé tílko a šortky. Byla hubená a měla velká prsa. Spencer se podíval na její nahé nohy a dozadu do pokoje. Pokoušel se zahlédnout nějaké boty.

Vrátil se pohledem k Albertovi, který byl svalnatý, ale ne přehnaně vypracovaný, a pohledný, ale ne dokonalý. Všiml si malého zlatého kroužku v levém uchu a spletitého tetování na levé paži. To bylo zvláštní. Na Dartmouthu by se našlo jen pár studentů s tetováním. Spencer se na něj zadíval. Byl to opět Anubis, tentokrát s křídly, a pod sebou měl iniciály KM.

„Hezké tetování,“ poznamenal. „Kdo je KM?“

„Moje matka,“ odpověděl Albert. „Kay Maplethorpová.“

„Chápu,“ pronesl Spencer podezíravě. „To jste si tam nemohl nechat vytetovat prostě máma?“

Albert se na něj zářivě usmál a blýskl přitom bílými zuby. „Nechat si vytetovat máma je pro chlapa trochu moc patetické, nemáte pocit?“

„To není pravda,“ namítl Spencer. „Láska vůči matce je chvályhodná záležitost. Ctnost, díky které vás zvolí do úřadu.“

„Takové ambice zaplaťpánbůh nemám,“ řekl Albert.

Conni stále brečela. Spencer neměl důvěru k lidem, kteří reagují přehnaně na zdrcující zprávy. Za normální považoval zbělet nebo nedat najevo vůbec žádnou reakci. Od matek a otců očekával hysterické záchvaty. Od přátel je očekával daleko méně, ale tahle dívka se stále víc rozjížděla.

A také se nikdo nezeptal, co se Kristině stalo.

„Jste si jistý?“ vyhrkla Conni. „Naprosto jistý?“

„Slečno Tobiasová,“ pravil Spencer vyrovnaně. „To patří k mému povolání. Dokážu poznat, kdo je mrtvý a kdo živý. Vaše kamarádka byla nalezena zmrzlá ve sněhu, kde už zcela jasně několik dnů ležela. Nevíme ještě, jak zemřela, jsme si ale bohužel jistí, že je –“ Spencer polkl, protože mu to slovo nešlo vyslovit „– mrtvá.“

„Nechcete jít dovnitř?“ nabídl Albert.

Spencer se mu podíval zpříma do obličeje. Albert ho pozval buď kvůli tomu, že z ostatních dveří začínaly vykukovat zvědavé hlavy, které znemožňovaly soukromý rozhovor, nebo proto, že vypadal, že si potřebuje sednout.

„Ne, děkuju,“ odmítl. „Zajímalo by mě ale, jestli měla Kristina psa.“

„Psa?“ popotáhla Conni. „Ano. Psa. Měla psa. Kde je Aristoteles, Alberte?“

Oba se podívali za sebe do pokoje a pak jeden na druhého.

Spencer čekal. „Aristoteles je ten pes?“

Albert s Conni přikývli.

„Zvláštní jméno pro psa. Vy ho nepostrádáte?“

„Proč se ptáte, jestli měla psa?“ zeptala se Conni a otírala si při tom obličej.

Spencer zastával politiku neodpovídat na otázky, na které neměli ti, kteří je kladli, nárok. Nechal tuhle otázku bez odpovědi.

„Víte, kde ten pes je?“

„Tady není,“ sdělil Albert.

„To mi je jasné. Je to velký pes. Nejspíš labrador.“

„Ano, odkud to víte?“

Spencer neodpověděl ani na tuhle otázku.

Když byl malý, měl zlatého retrievera, starého a napůl slepého. Zemřel v zimě. K Spencerovým nejhorším vzpomínkám z dětství patřilo, jak pomalu hrabe prackami ve sněhu v jejich zahradě za domem.

„Alberte, Conni,“ pravil pevně, „nechci vědět nic jiného, než jestli jste toho psa viděli a kde by mohl být.“

„Možná ho má u sebe Jim,“ usoudila Conni nejistě.

„Jim Shore?“

„Jim Shaw. Její přítel,“ sdělila Conni truchlivě. „Spadla?“

„Spadla?“ Spencer okamžitě zpozorněl. „Co máte na mysli?“

„Nic, nic,“ zadrmolila Conni. „Jenom mě napadlo, že takhle umřela.“

„Odkud by měla spadnout?“ Spencer měl stále připravený zápisník.

„Z mostu,“ objasnila Conni. „Z toho příšerného mostu, po kterém chodí.“

„Z toho mostu u knihovny Feldberg?“ Spencer si pamatoval, jak pod ním projížděl. A také se pamatoval, jak po něm přešel za paramediky, kteří odnášeli Kristinu. „Proč by z toho mostu padala?“

Albert potřásl hlavou. „Chodila po zídce na okraji. Tam a zpátky.“

„Proboha proč?“

Albert pokrčil rameny. „Z legrace. Napila se a pak dělala tuhle blbost.“ Albert potřásl zprudka hlavou. „Napadlo nás, že tentokrát spadla.“

„Jak často to dělala?“

Albert i Conni pokrčili rameny. „Občas.“

„Když byla opilá?“

„Ano, v opilosti měla lepší rovnováhu,“ řekla Conni.

„Lepší rovnováhu?“ Spencer si udělal poznámku do bloku. Před další otázkou se zhluboka nadechl. „Byla – nahá –, když jsme ji našli.“ Když jsem ji našel. „Máte pro to nějaké vysvětlení?“

Albert prostě objasnil: „Chodila po tom mostě vždycky nahá.“ Zarazil se. „Spadla?“

Spencer tentokrát odpověděl. „Ne, nespadla. Proč chodila v mrazu nahá?“

„Nevíme,“ popotáhla opět Conni. „Ptali jsme se jí na to celé tři roky.“

„Aha. Kde bydlí Jim Shaw?“

„V prvním patře,“ řekla Conni. Spencer jim nakázal, že se mají okamžitě obléknout a dostavit se na policejní stanici, aby zodpověděli pár dalších otázek. Pak se otočil k odchodu.

„Ještě jedna věc,“ vzpomněl si. „Víte, kde bydlí její rodiče? Musím jim zavolat.“ Když se mu nedostalo odpovědi, dodal: „Někdo ji musí identifikovat.“

Conni se opět rozplakala. Albert vypadal hrozně. „Její otec je mrtvý. Nevíme, kde žije její matka,“ sdělil.

„Chápu,“ opáčil Spencer. „Víte, odkud pochází?“

Albert se od něho otočil ke Conni. „Conn, víš to? Víš, odkud Kristina pochází?“

„Myslím, že bydlela v New Yorku. Chodila na přípravku v Brooklyn Heights. I když si tím nejsem jistá,“ sdělila roztřeseným hlasem Conni.

„Ano, to je myslím pravda,“ otočil se Albert zpátky ke Spencerovi. Podíval se na něj neproniknutelným pohledem. „Brooklyn Heights.“

Spencer odcházel s tíživým pocitem.

Zaklepal na dveře Jima Shawa a pět minut čekal. Nikdo neotevřel. V pokoji panovalo ticho. Spencera napadlo, že Jim je na procházce se psem, tak se opřel o dveře a čekal. V chodbě se vynořil další student a zeptal se: „Můžu vám nějak pomoct?“

„Ne, děkuju,“ odpověděl Spencer přátelsky.

„Jestli čekáte na Jima, před chvílí jsem ho viděl. Nemám mu něco vyřídit?“ Student vypadal zvědavý.

„Ne, děkuju,“ zopakoval Spencer.

„Nevím, kdy se vrátí,“ dodal student. „Někdy je venku pěkně dlouho. Jste si jistý, že mu nemám něco vyřídit, nebo nechcete přijít později?“

„Úplně jistý,“ odvětil Spencer. Měl pocit, že se Jim vrátí brzy.

A nemýlil se. Za patnáct minut, zhruba v šest hodin, se vyřítil do chodby světle zbarvený labrador.

Rozběhl se ke Spencerovi a Spencer se sklonil a vřele ho podrbal. Měl psy rád a litoval, že nesmí mít ve svém bytě podobného kamaráda, jakého míval v dětství. A zatímco hladil psa, podíval se také dobře na boty jeho současného majitele.

„Hodný Aristoteles, hodný,“ pochválil psa, narovnal se a obrátil se k teple oblečenému mladíkovi v lyžařské čepici a se šálou kolem krku. „Jste Jim Shaw?“

„Nejspíš ano,“ odvětil mladík kysele a sundal si čepici a šálu. „Kdo jste vy?“

Spencer vytáhl průkaz a zamával jím Jimovi před obličejem. „Jedno nám musí být od začátku jasné,“ prohlásil. „Otázky kladu já. Musíte jít se mnou.“

„Proč? Nic jsem neudělal,“ ohradil se Jim hlasitě.

„V tom právě spočívá problém, Jime. Jsem přesvědčený, že jste toho buď udělal spoustu, nebo příliš málo. Ať tak, či onak, chci, abyste se mnou šel na policejní stanici, abych vám mohl položit pár otázek.“

„Nevím, o čem mluvíte,“ namítl Jim. Spencer se mu však díval do zčervenalého obličeje a do těkajících očí a dospěl k závěru, že Jim dobře ví, o čem mluví.

„Pojďte,“ vyzval ho.

„Nikam nepůjdu, dokud mi nepovíte, o co jde, a dokud u sebe nebudu mít svého právníka.“

„A kde je váš právník, Jime? Má hodně dartmouthských studentů právníky, kteří se dostaví na zavolání? Stihne to váš právník do hodiny? Protože v pět mi končí směna a nehodlám čekat ani vteřinu. Zatknu vás kvůli podezření, že jste spáchal hrdelní zločin, a nechám vás sedět v cele, dokud se nevrátím zítra ráno do práce. Nebo teď se mnou půjdete, abych na vás nemusel křičet v téhle klaustrofobní chodbě.“

Jim zůstal stát, celý zaražený.

„Co to má všechno znamenat?“ zeptal se po dlouhé chvíli, uhnul očima a zadíval se upřeně na Aristotela.

„Dívejte se na mě,“ napomenul ho Spencer. Nejradši by ho vzal za bradu a zvedl mu hlavu. Jim se na něj podíval. „Vaše přítelkyně Kristina Kimová byla nalezena mrtvá.“ Spencer se odmlčel, probodával Jima očima a čekal.

Jim zamrkal. Ještě jednou zamrkal, zhroutil se na dveře a zakryl si rukama obličej. Spencer si všiml, že se mu chvějí. „Ach ne, ach ne, ach ne,“ zalapal Jim po dechu. „Panebože, ach ne.“ Zvedala se mu ramena a Spencer dostal strach, že se rozpláče. Chtěl zůstat neoblomný a soucit by zhatil jeho záměr.

„Vzpamatujte se, Jime,“ vyzval mladíka o něco mírnějším tónem. „Je mi líto, že vám přináším špatné zprávy.“

Jimovi se stále zvedala ramena. Díval se stranou a Spencer litoval, že se on musí dívat na něj.

„Opravdu je mi to moc líto,“ pronesl procítěně. „Vím, že to pro vás musí být děsné.“

Jim pozvedl oči ke Spencerovi. Zamrkal a tiše pravil: „Není moje přítelkyně.“

Spencer zavrtěl hlavou. „To je v pořádku. Nestyďte se za svůj žal,“ poznamenal sarkasticky.

„Ne, ne, o to nejde,“ zadrmolil Jim. „Jenom chci, aby to bylo od začátku jasné, aby nedošlo k nějakému omylu.“

Jim stál omráčeně před svým pokojem. Aristoteles přecházel okolo. V chodbě se otvíraly a zavíraly dveře.

„Půjdu s vámi,“ svolil Jim nakonec. „Jenom mi dovolte, abych dal Aristotelovi do misky vodu.“

„Aristoteles musí s námi.“

„Proč?“

„Jime, jste zapomnětlivý. Pravidlo zní, že otázky kladu já a vy na ně odpovídáte. Já vám to jasné? Ten pes půjde s námi. Nejdřív se ale podíváme nahoru.“

„Kam nahoru?“

„Nahoru do Kristinina pokoje.“ Spencer nespouštěl oči z Jima. Jim sebou při vyslovení Kristinina jména viditelně trhl.

„Aristoteles je Kristinin pes, není-liž pravda?“

„Ano. Jak to víte?“

Vím úplně všechno, chtělo se Spencerovi říct, ale nebyla to pravda. Skoro nic nevěděl.

Jim tiše řekl: „Zahlédl jsem venku policejní auta. Když jsem viděl vás, napadlo mě, že jde o Kristinu.“

Spencer naklonil hlavu, aby mu nezačala poskakovat. „Tušil jste správně. Jde o Kristinu.“

Když vyšli nahoru, začal Aristoteles kňučet. Lehl si v chodbě a odmítal se pohnout či vejít do pokoje.

Jim se obrátil zády ke Spencerovi. Nevydal ze sebe jedinou hlásku. Spencerovi připadalo, že se dívá na film o něčím žalu a má přitom vypnutý zvuk.

Jimova zvedající se ramena prohlubovala jeho vlastní zármutek. Bylo mu toho mladíka nesmírně líto.

Spencer vytáhl z kapsy ruličku žluté mucholapky, té s nápisem POLICEJNÍ ZÓNA – NEVSTUPUJTE, a natáhl přes kliku, od jedné strany dveří ke druhé.

„Hotovo,“ prohlásil a utrhl pásku zuby. „Pojďme.“

Vyzvedli Conni s Albertem, odvedli Aristotela zpátky k Jimovi na pokoj a vyrazili na policejní stanici.

Spencer odvedl Conni do jedné malé místnosti, Alberta do druhé, nakázal jim, aby počkali, a slíbil, že za nimi za chvíli přijde.

Jima odvedl do obdélníkové místnosti vzadu v budově. Zeptal se Willa Bakera, co se dozvěděl od studentů z Hinmanu, a požádal ho, aby se zúčastnil výslechu. Přinesli si kazetový magnetofon a kávu, nabídli i Jimovi, ale ten odmítl.

Usadili se na nepohodlné plastikové židle k bílému kulatému stolu, nad kterým svítila jediná žárovka v místnosti. Will seděl po Spencerově levém boku. Spencer neslyšně proklel moderní stoly. Ubíraly na váze jakémukoliv vyptávání. Ten bílý vypadal spíš jako jídelní stůl v kantýně nějaké firmy na předměstí.

Odkašlal si.

„Jime Shawe, tohle je můj partner detektiv Will Baker. Pracuje se mnou na tomhle případu.“

Will přikývl. Jim se ani nepohnul. Spencer se pokusil odlehčit atmosféru malým žertem. „Znáte dartmouthskou knihovnu? Jmenuje se po Willovi.“

Jim zvedl oči, ale nic neřekl.

Spencer se podíval na Willa, protáhl obličej a opřel se o opěradlo. „Dobře, tak se do toho pustíme. Povězte nám něco o sobě.“

„Co byste chtěl slyšet?“

„Cokoliv, Jime. Nemáme žádné zvláštní přání. Povězte nám, cokoliv chcete.“

Jim si také odkašlal. Ruce držel pod stolem. Pustil se do vyprávění. „Narodil jsem se v Bonnu v Německu –“

„Vy jste Němec?“ skočil mu do řeči Spencer.

„Americkým rodičům. Můj otec byl viceprezident mezinárodní pobočky Coca Coly. Hodně jsme cestovali, a když táta odešel do důchodu, přestěhovali jsme se zpátky do Wilmingtonu, odkud moje rodina pochází.“

„Máte sourozence?“

„Mladšího bratra.“

„Kde bydlí?“

„Také ve Wilmingtonu. Pracuje pro Delaware National Bank.“

„Aha.“ Spencer se odmlčel a probíral se poznámkami. Will si tiše mnul ruce a Jim se díval na Spencera. Byl to pohledný mladík. Měl na sobě košili s bílým límečkem, tmavomodrý vlněný svetr a tvídovou bundu. V hluboko posazených očích se mu střídaly inteligence, podráždění, vzdor a strach. Světle hnědé vlasy měl po straně rozdělené pěšinkou a sčesané dozadu. Vypadal jako dobrý syn a student.

„Jime, jak už víte, Kristina Kimová je mrtvá.“

Jim se ani nepohnul.

„Můžete nám povědět, kdy jste ji viděl naposledy? Potřebuju, abyste si na všechno vzpomněl a nevynechal jedinou podrobnost.“

Jim sebou trhl. „Muselo to být minulý týden.“

„Kdy minulý týden?“

„Před Díkůvzdáním.“

„Dobře. Před Díkůvzdáním. V neděli? V pondělí? V úterý?“

„Řekl bych, že v úterý.“

„Jime,“ pravil Spencer. „Nesnažím se vás navést na správnou odpověď. Chci, abyste mi pověděl, co víte. Pro případ, že nerozumíte, jak to funguje, vám to ještě jednou vysvětlím. Budeme tady sedět a klást vám hodně otázek. Vy na ně budete plně a pravdivě odpovídat a doplníte každou podrobnost, na kterou se zapomeneme zeptat. Budete mít díky tomu čisté svědomí a my vás na oplátku nezavřeme. Chápete?“

„Řekl jsem vám, že v úterý.“

„Proč v úterý?“

„Protože ve středu jsem odjel domů a potom jsem ji už neviděl.“

„Jste si jistý?“

„Naprosto.“

„Kdy v úterý?“

„Pozdě. Zhruba v jedenáct. Hráli jsme večer karty.“

„Ve společenské místnosti Hinmanu?“

„Ano, jak to víte?“

„Kdo všechno?“

„Já, Kristina, Albert, Conni a Frank.“

„Kdo je Frank?“

„Frankie Absalom, Albertův dobrý kamarád. Conni byla před několika lety Kristinina spolubydlící.“

„S Conni jsem se setkal. A Albert?“

„Albert je Connin přítel,“ sdělil Jim.

Spencer si všiml, že sebou přitom cukl.

„Jak dlouho spolu chodí?“

„Několik let.“

„Takže…“ Spencer pohlédl na Willa. „Jaký má Albert vztah ke Kristině?“

Jim znervózněl a Spencer se ho musel zeptat dvakrát, než odpověděl. „Nejspíš přese mě a přes Conni. Byli jsme dobří kamarádi.“

„Byli?“

„Jsme. Jsme dobří kamarádi.“

„Řekl jste přes vás?“

„Ano. V prvním ročníku jsme spolu s Albertem bydleli.“

„Takže Albert byl váš spolubydlící a Kristina bydlela s Conni.“

„Ano, to souhlasí. Nemohl bych dostat sklenici vody? Mám sucho v krku.“

Will přinesl sklenici vody. Jim ji okamžitě celou vypil. Will se bez ptaní zvedl a došel pro džbánek. Zatímco byl pryč, Spencer a Jim nemluvili.

Jakmile se Will posadil, vrátil se Spencer k tématu. „Kdy jste říkal, že jste se všichni seznámili?“

„V prvním ročníku.“

„Jak?“

Spencer viděl, že se Jim nutí do klidu. Není to pro něj lehké, pomyslel si. Dostávám z něj právě přiznání?

„Nevím, jak jsme se seznámili,“ odpověděl Jim konečně. „To je těžká otázka.“

„To je těžká otázka?“ zopakoval Spencer nevěřícně. „Jime, něco vám povím. Není to těžká otázka.“

„Zapomeňte na to. Ničemu nerozumíte,“ řekl Jim a potřásl hlavou.

„Vysvětlete mi to.“

„Nechápu, proč by to mělo být důležité.“

Spencer se otočil a pohlédl významně na Willa. Will Jima upozornil: „Jdete mému partnerovi na nervy, Jime. Není na vás, abyste rozhodoval, co je důležité. Nespolupracujete a začínáme mít podezření, že něco skrýváte.“

„Nic neskrývám. Jenom –“ Jim se odmlčel. „Jenom si nejsem jistý, jak k tomu došlo,“ řekl. „Myslel jsem si, že jsem se seznámil s Conni a Kristinou a představil je Albertovi…“

„Ale…“

„Ale nic. V prvním ročníku jsem o Díkůvzdání zahlédl Conni a Kristinu vycházet z Alumni Gym. Abych byl naprosto upřímný,“ Jim si odkašlal, „jako první se mi líbila Conni. Byla menší a připadala mi přístupnější. Kristina – myslel jsem si, že je mimo mou ligu, upřímně řečeno. Vyšla do třeskuté zimy v cyklistických šortkách a přiléhavém tílku.“

„Vy jste si myslel, že je mimo vaši ligu, protože vyšla ve sportovním oblečení?“ podivil se Spencer.

„Ne, ne,“ odvětil spěšně Jim. „Líbila se mi, to bezesporu. Po cestě do Mass Row, kde jsme tenkrát všichni bydleli, jsme si začali povídat, a když jsem řekl, že mám spolubydlícího, dívky se rozchichotaly.“

„Takže přece jenom, Jime, víte, jak jste se seznámili.“

„Nerozumíte tomu,“ namítl Jim.

„Byli jste s Albertem dobří kamarádi?“

„Velice dobří kamarádi. Hned jsme si padli do noty. Byli jsme skvělí spolubydlící.“ Jimovi se nedařilo zakrýt napětí v obličeji. Kousal si spodní ret. „Conni byla nesmírně přátelská. Kristina byla zábavná, ale ne tak přátelská, víte, jak to myslím?“

Spencer mu rozuměl: Kristina byla příliš krásná na to, aby musela být přátelská k neznámým lidem.

Až na tebe. K tobě byla přátelská. Spencer se přistihl, že si také kouše spodní ret.

Věděl, že bude muset brzy změnit téma a přejít k závažnějším záležitostem, ale ještě pár minut si chtěl představovat Kristinu v přiléhavých šortkách, jak se chichotá a je naživu.

„Doufal jsem, že se s nimi zase potkám, a skutečně netrvalo dlouho a narazili jsme na ně s Albertem v Thayer. Procházely kolem nás s tácy v rukách. Nevyšlo to ale, jak jsem si představoval. Než jsem na ně stačil zamávat, zamával na ně Albert. Přišly k nám a sedly si k našemu stolu. Albert pravil: ‚Kristino, Conni, tohle je můj spolubydlící Jim‘.“

„Co na tom bylo divného?“

„Nepředstavil by mi je, kdyby je už neznal.“

„Je to malá univerzita.“

„Ano, já vím. Nikdy mi ale neobjasnil, jak je potkal. To se nikdy nevysvětlilo. Každopádně jsme se s nimi s Albertem spřátelili a brzy –“ Jim se zakoktal a přestal mluvit.

„A brzy?“ pobídl ho Spencer.

Jim si nalil další sklenici vody a obrátil ji do sebe. Teprve potom pokračoval: „Začal jsem s Conni něco jako chodit.“

„Vy s Conni?“

„Ano.“

„A Albert začal chodit s Kristinou?“

„To jsem předpokládal. Říkal jsem si, že by bylo skvělé, kdybychom se takhle spárovali.“

„Ale…“

„Ale… Albert s Kristinou si nepadli do oka.“

„Ach.“

„Ano. Jednou v noci jsem se na to Alberta zeptal a Albert se netvářil nadšeně. ‚Nesouhlasí chemie‘ objasnil.“

Spencer viděl, že Jim bojuje s každým slovem. „Tak co se stalo, že jste nakonec začal chodit s Kristinou?“

„Neklapalo nám to s Conni tak, jak jsem doufal.“ Jim polkl a dodal: „Neušlo mi, že jí učaroval Albert.“

Spencer přikývl. „Chápu. A učarovala ona jemu?“

„To bych neřekl. Viděl jsem, jak spolu vychází z knihovny Baker, jak spolu chodí do Lou’s, jak si povídají. Conni tvrdila, že jsou jenom kamarádi, ale poznal jsem, že se jí Albert líbí.“

Spencer potřásl nevěřícně hlavou. Kristina Kimová byla Jimova cena útěchy. To bylo téměř k smíchu.

„Myslel jsem si, že Conni není Albertův typ, ale jak jsem to mohl vědět?“ otázal se Jim. „Od té doby spolu chodí, a pokud vím, tak se o Díkůvzdání zasnoubili. Asi jsem tenkrát špatně pochopil situaci.“

„Co se stalo s vámi a Albertem?“ zeptal se Spencer.

„Nějakou dobu zůstalo všechno při starém. Dál jsme se kamarádili.“

„To pro vás muselo být dost drsné,“ podotkl Will soucitně.

Jim přikývl. „Albert se uprostřed jarního semestru odstěhoval a začal bydlet s Frankiem.“

„A vy jste začal chodit s Kristinou.“

„Ano,“ potvrdil Jim unaveným hlasem.

„Jaký vztah teď máte s Conni?“

„Dobrý. Jsme přátelé.“

„Co Albert?“

„S tím mám také dobrý vztah,“ řekl Jim rychle.

„Takže jste přátelé.“

Jim se zarazil. „Menší přátelé,“ pravil, aniž by to dál rozvinul.

„Řekl jste, že Kristina není vaše přítelkyně. Kdy jste se rozešli?“

„V pondělí.“

„V pondělí před Díkůvzdáním?“

„Ano.“

„V pondělí před tím, než zemřela?“

„Vlastně to bylo v úterý ráno.“

„V úterý ráno?“

„Brzy ráno v úterý. Za svítání přišla za mnou na pokoj.“

Spencer se malinko uvolnil. Před očima se mu mihla představa, jak Kristina umírá několik minut po té, co se rozešla s Jimem, se kterým tři roky chodila. To nevypadalo pro Jima moc dobře.

„Ona se s vámi rozešla?“

Jim pokrčil rameny, přikývl a natáhl se po sklenici. „Přestali jsme si rozumět.“

Spencera napadlo, jestli nebyl jedním z Kristininých důvodů, ten nejmenší, on sám. Už se to nikdy nedozví.

Will do něho pod stolem šťouchl. „Smím?“ požádal pouze ústy.

„Jsi na řadě,“ odpověděl Spencer.

„Jime,“ začal Will. „Mluvil jsem s několika lidmi z Hinmanu, abych zjistil, kde se Kristina večer před svou smrtí pohybovala – v úterý – a pár studentů mi prozradilo, že jste se ten večer silně pohádali ve společenské místnosti a vy jste vyrazil ven.“

„Ach, tohle,“ mávl Jim ledabyle rukou, ale Spencerovi neušlo, že se mu ta ruka chvěje. „Řekl jsem jen pár slov. Nic to v podstatě nebylo.“

„Vážně? Ten svědek tvrdí, že jste se pěkně rozzuřil.“

„Ne, nerozzuřil jsem se.“ Víc podrobností ale Jim neposkytl. Spencer s Willem si vyměnili pohled.

„Jime,“ pravil Spencer, „možná jsem se dost jasně nevyjádřil.“

„Řekl jsem vám, že to nic nebylo,“ odsekl Jim popuzeně.

„Koho se snažíte chránit?“

„Cože? Nikoho!“

„Chráníte sám sebe?“

„Nechráním vůbec nikoho.“ Jim mluvil hlasitě, celý rozpálený, a očividně nebyl ve své kůži.

„Jime, zabil jste Kristinu Kimovou?“

„Ne!“ vykřikl Jim vysoký hlasem.

„Víte, kdo to udělal?“

„Ne!“ vykřikl ještě jednou Jim. Potil se v obličeji.

Spencer přikývl a pokračoval: „Řekl jste, že jste minulé úterý hráli karty. Když jste se vyřítil ven, kolik bylo hodin?“

„Asi tak jedenáct.“

Spencer pohlédl na Jimovo zápěstí. „Nosíte hodinky, Jime?“

Jim si vytáhl rukávy, aby ukázal, že nenosí.

„To nemáte ve společenské místnosti Hinmanu hodiny?“

„Před několika měsíci přestaly jít. Zeptal jsem se Frankieho, kolik je.“

„Kam jste šel, když jste opustil společenskou místnost?“

„Zpátky k sobě na pokoj.“ Jim ztěžka polkl.

„Balil jste? Učil jste se? Zavolal jste Kristině?“

„Ne… trochu jsem se učil. Byl jsem unavený. Nepamatuju se. Myslím, že jsem si šel lehnout.“

„A po celou noc jste ani jednou neodešel z pokoje?“

Jim zůstal velice dlouho zticha. „Ne,“ odpověděl. „Z pokoje jsem ani jednou neodešel.“

Spencer se postavil. „Mám vám přečíst práva a zatknout vás kvůli vraždě Kristiny Kimové?“

„Ne, ne!“ vykřikl Jim. „Nezabil jsem ji. Říkám vám, že jsem ji nezabil.“

„Tak proč chcete právníka, Jime?“

Jim nenalézal slova. Spencerova netrpělivost a podezření se blížily ke kritické hranici. „Jime!“ zařval Spencer. „O co vám jde, chcete strávit dvě noci v cele? Můžu vás tady držet čtyřicet osm hodin a pokračovat zatím ve vyšetřování. To je to, co chcete? Hodláte se stát právníkem? Politikem? Budoucím prezidentem? Budoucí prezidenti nechodí do vězení, Jime!“

Spencer se zase posadil. Jim byl tak rozrušený, že nedokázal promluvit.

„Odpovězte,“ vyzval ho Spencer s pronikavou naléhavostí. „Vzpamatujte se. Čeho se bojíte, pokud jste ji nezabil? Povězte nám, co jste dělal v úterý v noci.“

„V úterý? Panebože, vůbec nic. Vždyť jsem vám to už pověděl. Neopustil jsem pokoj,“ zadrmolil Jim.

„Můžete to dokázat?“

„Co máte na mysli?“

„Můžete dokázat, že jste neopustil pokoj?“

Jimovi se třásly ruce. „Nemůžu,“ odpověděl. „Jak bych mohl něco takového dokázat? Až do rána jsem zůstal u sebe na pokoji. Úplně sám.“

„Nemluvil jste s někým?“

„Osobně?“

„Osobně, po telefonu, jakkoliv.“

„Ne. Byl jsem nějakou dobu vzhůru. Začal jsem balit a pak jsem šel spát. Nic jsem neviděl ani neslyšel.“

„Co jste například neviděl ani neslyšel?“ zeptal se Spencer podezíravě.

„Prostě – prostě nic.“

„Takže nikdo nemůže dosvědčit, kde jste se nacházel poté, co jste vyrazil v jedenáct ze společenské místnosti?“

„Spal jsem, kristepane! Kdo může kromě mě dosvědčit, že jsem spal?“

Will tiše upozornil: „Podle toho, co říkáte, nemáte alibi.“

Jim vypadal tak zdrceně, že se ho Spencerovi zželelo. „Dobře, dobře. Co následující ráno? Co jste dělal potom?“

„Následující ráno přestalo sněžit, tak jsem zabalil zbytek věcí a vyrazil domů.“

„V kolik hodin jste vyjel?“ zeptal se Spencer.

„Nejsem si jistý.“

„To pro vás musí být obtížné, chodit na přednášky a nikdy nevědět, kolik je hodin,“ podotkl Spencer.

„Mám hodinky, jenom je nenosím. Nenosím vůbec žádné šperky,“ dodal Jim.

„Viděl jste Kristinu ve středu ráno?“ Spencer si byl jistý, že ji Jim neviděl.

Jim zavrtěl hlavou.

„Viděl jste jejího psa?“

„Ano, pes byl u ní v pokoji. Neměl radost, že mě vidí. Dokonce ani neseskočil z postele.“

„Jak ten pokoj vypadal?“

„Však víte –“

„Ne, nevím.“

„Byl v něm hrozný nepořádek.“

„Co jste udělal se psem?“

„Nic. Pohladil jsem ho a odešel.“

„Bylo neobvyklé, že Kristina není u sebe v pokoji?“

Jim zavrtěl hlavou. „Vůbec ne neobvyklé.“

„Zaklepal jste u Alberta?“

„Proč bych u něj měl klepat?“ vypálil Jim dost nezdvořile.

Spencer si ho upřeně prohlížel lenivým, chladným pohledem.

„Nevím. Abyste se rozloučil s kamarádem? Abyste se zeptal, kde je Kristina?“

„Ne, nezaklepal jsem u něj.“

„Protože vás to nenapadlo, nebo protože jste nechtěl?“

Nastala přestávka. „Nenapadlo mě to.“

„Takže jste odjel.“

„To souhlasí.“

„Kdy jste se vrátil?“

„V neděli večer.“

„Doufám, že jste hezky oslavil Den díkůvzdání,“ poznamenal Spencer kousavě.

„Měl jsem se poměrně dobře,“ opáčil Jim.

„Co jste udělal, když jste se vrátil?“

„Jak to myslíte? Ptáte se, jestli jsem vybalil?“

„Něco na ten způsob. Vybalování mě moc nezajímá. Chtěl bych vědět, jestli jste šel za Kristinou.“

„Ano, šel.“

„A?“

„A co? Nenašel jsem ji.“

„Samozřejmě že nenašel,“ řekl Spencer. „Už napadl sníh.“

Jim se na Spencera nechápavě podíval.

Spencer by se nejradši natáhl přes stůl, popadl ho za bílý límec košile a zatřásl s ním. Zaplaťpánbůh, že vedle něj seděl Will. Jinak by dal průchod svému irskému temperamentu. Přesně z toho důvodu Willa potřeboval. Partnerova pevná ruka na jeho zádech měla stejný účinek jako počítání do deseti a hluboké dýchání.

Přimět Jima k mluvení bylo obtížné, ale co bylo ještě důležitější, Spencer měl pocit, že Jim něco skrývá. Něco si nechával pro sebe a Spencera to dovádělo k zuřivosti. Chtělo se mu ho varovat, že rozumbrada, který si myslí, že je chytrý, nesmírně chytrý, si může pěkně naběhnout, pokud před Spencerem O’Malleym tají informaci o mrtvé dívce.

„Jime, povězte mi jednu věc. Šel jste za ní a nebyla u sebe na pokoji. Jak vám ten pokoj připadal?“

„Nepamatuju se. Nejspíš stejný jako předtím.“

„Ano, nejspíš,“ opáčil Spencer sarkasticky a Will mu položil zlehka ruku na paži. Aby ho utišil? Podpořil? Uklidnil? Uklidnit rozhodně potřeboval.

„Byl tam pes?“

„Ne, pes tam nebyl.“

„Dobře, pes tam byl v úterý v noci, ale nebyl tam v neděli. Co jste z toho vyvodil?“

„Napadlo mě, že ho vzal někdo na procházku.“

„Někdo… například Kristina?“

„Třeba. Ale spíš Albert.“

„To se s venčením všichni střídáte?“

„Ano, něco na ten způsob.“

Spencer upřel na Jima zatím nejdelší pohled. Opravdu si přál, aby tomu nafoukanému mizerovi došlo, že ho každou minutu odhalí. To nemůže dát najevo alespoň trochu úcty a uvědomit si, jak může tenhle výslech skončit?

Spencer čekal, že bude pokračovat, ale Jim si očividně myslel, že odpověděl a nehodlal otevřít ústa, dokud nepřijde další otázka.

„Jime, šel jste se podívat, jestli má Albert toho psa?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Protože bylo jasné, že pokud je s ním na procházce, nebude u sebe na pokoji.“

„Aha. Tak co jste udělal?“

„Nic. Vrátil jsem se k sobě dolů.“

„Nedivil jste se, u koho ten pes strávil celé čtyři dny?“

„Samozřejmě že ne. Domníval jsem se, že ho u sebe měla Kristina.“

„Právě jste ale řekl, že její pokoj vypadal úplně stejně jako ve středu ráno.“

„Nevěnoval jsem tomu moc pozornost. Co já vím? V obou případech v něm byl hrozný nepořádek. Moc jsem si ho neprohlížel.“

Spencer pokračoval: „Co jste udělal potom?“

„Vrátil jsem se k sobě. Než jsem zhasnul, zavolal jsem Kristině na pokoj.“

„A co se stalo?“

„Nebyla tam.“

„Dobře.“ Spencer přešel k dalšímu dni. Škrábal přitom nehty zespodu do stolu a Will si dělal pilně poznámky. Spencer si je přestal dělat, protože ho plně zaměstnávalo pozorování Jima. „Tím se dostáváme k pondělí.“

„Pondělí,“ zopakoval Jim. „Na pondělí se moc nepamatuju.“

„Úterý?“

„Ne,“ odvětil Jim chabě. „Na úterý se také moc nepamatuju.“

„Středa. Ta byla včera. Pamatujete si na středu?“

„Moc ne,“ pravil Jim.

Spencer viděl, že nespouští pohled ze svých rukou, které měl položené na stole.

„Dobře, pojďme to probrat krok za krokem. Doslova. Souhlasíte?“

„Jasně,“ potvrdil Jim.

Spencer zvýšil nátlak. „Viděl jste Kristinu v pondělí?“

„Ne.“

„Věděl jste v pondělí, že je už mrtvá?“

„Ne, samozřejmě že ne!“

„Povězte mi – víte, jak umřela?“

Jim se opět díval na ruce roztažené na stole. „Ne,“ pravil. „Nevím, jak umřela.“

„Vy nevíte, jak umřela?“

„Už jsem vám řekl, že nevím.“

„Jistě, jistě. Abych byl upřímný, něco by mě nesmírně zajímalo – říkáte, že nevíte, jak umřela, a já vám to musím věřit – něčemu ale nerozumím. Proč nechcete vědět, jak umřela?“

Jim odvrátil pohled.

„Jime, opravdu potřebuju, abyste mi věnoval pozornost. Dívejte se prosím na mě, když s vámi mluvím. Je pro mě velice nepříjemné, že se mi nedokážete podívat do očí.“ Pro Spencera to bylo víc než nepříjemné. Vzbuzovalo to v něm podezření a vztek.

Jim na něj krátce pohlédl, ale dlouho ten pohled nevydržel.

„Jime, položím vám další otázku. Když jsem přišel k vašim dveřím, abych vás informoval, že přítelkyně, se kterou jste tři roky chodil, umřela, bylo to poprvé, co jste o tom slyšel?“

Jim otevřel ústa, aby promluvil, a pak je zase zavřel.

„Ano,“ odpověděl po minutě. „To bylo poprvé, co jsem o tom slyšel.“

„Hrajete se mnou nepoctivou hru?“

„Ne!“

„Proč jste se mě tedy nezeptal, jak zemřela?“

„Protože jsem si myslel, že to vím.“

„Co jste si myslel?“

„Myslel jsem, že spadla z toho zatraceného mostu.“

„Proč jste si to myslel?“

„Protože jsem tři roky napůl čekal, že se to stane.“

„Vážně?“

„Ano.“

„Chcete tím říct, že jste se domníval, že je jenom otázkou času, kdy umře, takže jste nebyl překvapený?“

„Něco na ten způsob,“ odpověděl Jim tiše.

„Myslel jste si, že po tom mostě chodí, aby umřela?“

„Něco na ten způsob,“ zopakoval Jim ještě tišeji.

„Domníváte se, že chtěla umřít?“

Jim zavrtěl prudce hlavou. „Ne, když nepila. A dokonce i tak… milovala život.“

„Ale ne, když pila.“

„Když pila, milovala ho méně.“

„Pokud byla tak plná života, proč dávala svůj život v sázku tím, že chodila po kamenné zídce dvacet metrů nad betonovou cestou?“

„Nevím. Jmenovala mi několik důvodů. Ani jeden z nich nedával smysl.“

„To si dokážu představit,“ opáčil Spencer. Začínalo mu být toho kluka trochu líto. Musely se v něm odehrávat strašné věci, pod tou jeho hadí kůží.

„V tom případě vám musím, Jime, oznámit, že Kristina nezemřela tak, že spadla z mostu.“

Jim nezvedl pohled od svých rukou a Spencer si pomyslel, počkat. Vždyť on už to ví.

„Jime, ještě několik otázek týkajících se uplynulých tří dnů. Řekl jste mi, že jste Kristinu neviděl.“

„Ne.“

„Vrátil jste se k ní na pokoj, abyste se podíval, jestli tam je?“

„Ano. Nebyla tam.“

„Kolikrát jste tam zašel?“

„Jednou v pondělí a jednou v úterý.“

„Co ve středu? To bylo včera, pamatujete si?“

„Nevím,“ odpověděl Jim vyhýbavě. „Myslím, že ve středu jsem tam nešel.“

„Proč ne?“

„Nevím. Nejspíš jsem měl hodně práce.“

„To vás ani na okamžik nenapadlo, že je divné, že Kristina není u sebe na pokoji?“

„Občas se vypařila. A také to bylo hned po Díkůvzdání. Řekl jsem si, že možná odjela a ještě se nevrátila.“

„Co ten pes?“

„Co je s ním?“

Jim se opět obrnil. Byl ve střehu.

„Viděl jste toho psa po neděli?“

„Samozřejmě. Šel jsem ho vyvenčit.“

„Venčil jste ho každý den?“

„Ano.“

„A kde Aristoteles zůstal, když jste s ním nebyl na procházce?“

„U mě.“

„To nebylo divné?“

„Kristina nebyla očividně zpátky. Tak jsem se postaral o psa.“

„Nezajímalo vás, kde Kristina je?“

„Měl jsem hodně práce. Moc jsem o tom nepřemýšlel.“

„Viděl jste se po Díkůvzdání s Albertem a Conni?“

„Ano, jednou nebo dvakrát.“

„Nezeptal jste se jich, kde Kristina je?“

„Ne, nezeptal.“

„Proč?“

„Prostě jsem se nezeptal. Měl jsem hodně práce, byl jsem zaneprázdněný.“

Spencera opět přepadl nepříjemný pocit. „Jime. Odpovězte. U koho ten pes zůstal přes Díkůvzdání?“

„Nevím,“ odpověděl Jim. „Myslím to vážně. Nevím.“

„Co chcete říct tím ‚myslím to vážně‘? Nemyslel jste to až do téhle chvíle vážně, když jste říkal ‚nevím‘? Protože ‚nevím‘ jste řekl několikrát. Mám podezření, že jste říkal ‚nevím‘, ale měl na mysli něco jiného.“

„Ne, ne,“ odvětil Jim rychle. „Prostě jsem o tom předtím nepřemýšlel a nevím to ani teď. Předpokládal jsem, že Conni a Albert vzali psa s sebou.“

„S sebou kam?“

„Ke Conniným rodičům. Jeli tam na Díkůvzdání“

„Proč by ho brali s sebou?“

„Nevím,“ řekl Jim a Spencer si uvědomil, že po půl hodině vyslýchání toho ví méně než na začátku. Byl tak popletený, že málem zapomněl nejdůležitější věc. Středa. Středa, než napadly na čísi boty dva centimetry sněhu, než napadly dva centimetry sněhu na psa, který vyhrabal díru v zemi, aby se dostal ke své zmrzlé paničce.

„Šel jste na procházku se psem v pondělí?“

„Ano, určitě.“

„Šel jste s ním na procházku v úterý?“

„Ano, šel. Byl se mnou.“

„Šel jste s ním na procházku ve středu?“

Nastala krátká pauza a pak Jim odpověděl: „Ano, myslím, že ano.“

„Pamatujete si, kam jste s ním šel?“

„Kolem dokola. Nepamatuju si přesně.“

„Kam s ním obvykle chodíte?“

„Všude možně. Občas ho beru k řece.“

„Jakou cestou tam chodíte z Hinmanu?“

„Přes les. Za Hinmanem vede úzká stezka. Chodíme po ní dolů.“

„Šel jste po ní dolů ve středu?“

„Nevím. Vážně si nepamatuju.“

„Opravdu?“ odtušil Spencer. „Opravdu si nepamatujete? A myslíte to tentokrát vážně?“

Jim pohlédl na ruce a Spencer se sklonil krátce pod stůl a pak narovnal hlavu a prohlásil: „Hezké boty, Jime. Co je to za značku?“

Jim na něj vytřeštil ohromeně oči. „Prosím?“

„Hezké boty, Jime. Co je to za značku?“

Jim střelil očima po botách a pak se rychle podíval po Spencerovi O’Malleym, který měl teď také ruce na stole. Svíral jimi kulatý okraj, ale jen proto, aby je nezatnul v pěst. Jejich pohledy se setkaly a Spencer věděl, že Jim přesně, přesně, ví, na co Spencer naráží.

Jim si zhluboka povzdechl, sundal ruce ze stolu, položil si je do klína a tiše sdělil: „Doc Martens.“

5.

Blízcí přátelé

Spencer probodával Jima očima.

„Co jste to, Jime, řekl?“ pronesl tiše. Tyhle ruce, které teď leží na stole, už možná nikdy nebudou psát písemky, pomyslel si. Je velice dobře možná, že budou dvacet pět let skládat vězeňské prádlo.

„Podívejte,“ vysoukal ze sebe Jim nakonec s obtížemi. „Povím vám, co se stalo. Ale… nezatýkejte mě.“ Rozhostilo se dlouhé ticho. „Prosím.“

„Nejsem si jistý,“ opáčil Spencer. „Měli bychom vás zatknout?“

„Ne, neměli,“ odpověděl Jim okamžitě. „Nezabil jsem ji.“

„Zcela na rovinu vám něco řeknu,“ prohlásil Spencer. „Jestli jste ji zabil, budete potřebovat právníka.“

Jim uhodil do stolu. „To je to, co si myslíte?“ vykřikl rozezleně. „Že jsem ji zabil? Skutečně si myslíte, že tohle vám řeknu? Mýlíte se. Nemůžete se víc mýlit.“

„Teď mluvíte jako skutečný budoucí právník,“ odtušil Spencer. „Jime, musíte vědět, že i vrazi vehementně popírají vinu. Nevinen, nevinen, nevinen, prohlašují během přelíčení, během zmatečních soudních řízení a během odvolání, zatímco sedí ve vězení. Tohle slovo nic neznamená. Co nám chcete říct?“

„Všechno.“

„Dobře,“ souhlasil Spencer. „Jenom vás varuju, že pokud jste ji zabil, budete potřebovat právníka.“

„Já vím! Myslíte, že to nevím? Chystám se studovat práva, prokristapána. S kým si myslíte, že mluvíte?“ rozhořčil se Jim.

Spencer se k němu naklonil. „Povím vám, s kým mluvím,“ řekl. „Mluvím s klukem, který se rozešel se svou přítelkyní a pak se s ní ten večer, co umřela, pohádal. Pohádal se s ní a potom na čtyři dny odjel, a když se vrátil, nebyla u sebe na pokoji. Samozřejmě že tam nebyla. Byla mrtvá. Ten kluk tuší, že se něco stalo, ale odmítá si kvůli tomu lámat hlavu. Tak chodí na přednášky, bere na procházky psa, jí, spí, předstírá, že je všechno v pořádku. Až na to, že ví, že něco je sakra v nepořádku. Protože ji celé dny nikdo neviděl. Ani on, ani jeho přátelé Conni a Albert. A pak jde ve středu se psem do lesa, pes zachytí stopu, zatáhne ho za Feldberg, kde se vrhne na metrovou hromadu sněhu, ze které trčí černé kožené boty jeho paničky. Začne kňučet a hrabat ve sněhu. Kluk ho odvleče. Potvrdily se jeho nejhorší obavy. Kristina je nejen nezvěstná, ale i mrtvá.“ Spencer se odmlčel. Prudce se mu zvedal hrudník. „Moje otázka zní, proč jste nás okamžitě nezavolal?“

Jim zatnul pěsti, bílý jako křída. „Nevím,“ odpověděl.

Spencer se zasmál. Will sebou trhl. Jim se přikrčil. Pak Spencer zvážněl. „Pojďme to zkusit jinak, Jime. Během následujících patnácti minut neřeknete ani jednou ‚já nevím‘. Myslíte, že to dokážete?“

Jim zůstal zticha.

„Souhlasí to, co jsem právě popsal?“

Jim se zmohl na pouhé přikývnutí.

„Povězte, proč jste nám o tom neřekl?“

Jim zhluboka, procítěně vydechl. „Protože jsem se děsně bál.“

„Čeho jste se bál?“

„Já ne-“

„Jime! Ne. Čeho jste se bál?“

„Bál jsem se, že se mi něco stane.“

„Vám?“

„Ano. Měl jsem strach, že budu nařčen, že za to můžu já.“

„Za co?“

„Za její smrt.“

„Jime, pokud jste nevinný, nikdo vás z ničeho nenařkne.“

„Vždyť se to právě děje! Snažíte se mi to hodit na krk. Nic jsem neprovedl, a přesto se děje přesně to, z čeho jsem měl hrůzu.“

„Jak můžeme vědět, že jste nic neprovedl?“

„Říkám vám to.“

„Jak můžeme vědět, že jste ji v úterý před Díkůvzdáním nezabil a včera se šel podívat, jestli tam ještě leží?“

„Proč bych to dělal? Ve sněhu zůstaly otisky mých bot. Dá se zjistit, že ten pes patřil Kristině. Proč bych se vracel na místo činu? To bych nikdy neudělal.“

„Tvrdíte, že kdybyste ji zabil, nikdy byste se nevrátil na místo činu?“

„Přesně tak,“ odsouhlasil Jim opatrně. „To bych neudělal.“

Spencer se obrátil k Willovi. „Wille, jsi ženatý?“

Will pomalu přikývl, jako by si nebyl jistý, co to má s celou záležitostí společného.

„Wille, kdyby byla tvoje manželka osm dnů nezvěstná, dělal by sis starosti?“

„Děsné.“

„Zavolal bys nám?“

„Okamžitě.“

„Wille, kdybys našel svou manželku ve sněhu za vaším domem, nechal bys ji tam ležet a doufal, že ji nenajdou, dokud nezačne tát?“

„V žádném případě.“

Spencer se obrátil zpátky k Jimovi. „Vidíte, Will by se zachoval správně. Nemáte ten pocit, Jime?“

„Lidé reagují různě,“ opáčil Jim. „A nebyla moje manželka.“

„Chcete tím říct, že jste ji nemiloval?“

„To netvrdím. Jenom jsme si nebyli… tak blízcí.“

Ne tak blízcí, zopakoval Spencer neslyšně. Nejradši by zaklel. Otočil ale místo toho hlavu k Willovi a zeptal se: „Wille, znal jsi Kristinu Kimovou?“

„Vůbec ne,“ odpověděl Will a počastoval Spencera významným pohledem.

„Kdyby ses šel projít do lesa za Feldbergem a našel její tělo, ohlásil bys to?“

„Bez prodlení.“

„I kdybys nebyl policajt?“

„Jistě.“

Spencer oslovil chladně Jima: „Sám jste přiznal, že jste chodil každý den do jejího pokoje, abyste zjistil, jestli tam je. Na to jste si byli očividně dost blízcí. Ale nebyli jste si blízcí natolik, abyste oznámil, že je mrtvá?“

Jim zavrtěl hlavou. „Prostě tomu nerozumíte.“

„To máte naprostou pravdu,“ vyštěkl Spencer. „Rád bych tomu však rozuměl. Rád bych pochopil, proč měl jednadvacetiletý kluk takový strach, že nechal ležet svou přítelkyni zmrzlou ve sněhu.“

„Měl jsem strach kvůli sobě,“ sdělil Jim. „Vím, že to zní děsně –“

„Ano, to zní děsně,“ potvrdil Spencer.

„Já vím. Ale je to pravda. Nevěděl jsem, co udělat. Propadl jsem panice. Nedokázal jsem na to přestat myslet. A když jsem si dneska uvědomil, jak špatně to bude působit, bylo už pozdě, abych vám zavolal.“

„A napadl sníh,“ upozornil Spencer.

Jim se začervenal, jako by konečně pochopil, kam Spencer míří.

„Ano, napadl sníh,“ souhlasil chabě.

„A co ten sníh pro vás znamenal?“

„Ten sníh znamenal,“ řekl Jim tak slabým hlasem, že spíš jenom zašeptal, „že možná zakryl stopy a zakryl také její boty…“

„A?“

„A co?“

„A kdyby zakryl stopy a její boty, co by bylo potom?“

„Potom by možná nějakou chvíli trvalo, než ji najdou, a nevedla by žádná stopa ke mně.“

Spencer a Will se zahalili do ledového mlčení a vyměnili si pohledy. Will zavrtěl hlavou. Spencer zavrtěl hlavou a obrátil oči v sloup.

„Jime, nevěřím vlastním uším. Skutečně nevěřím. Nejde mi na rozum,“ zvýšil Spencer hlas, „že jste našel člověka, který vám byl tři roky blízký, mrtvého a zmrzlého a stáhl jste ocas mezi nohy, zalezl do nory a doufal, že ji nikdo nenajde.“

Jim zavřel oči

„Chystal jste se pak po měsíci po dvou, řekněme v době zimního karnevalu, sdělit Conni a Albertovi, že jste Kristinu nějakou dobu neviděl,“ Spencer zaskřípal zuby. „Nebo jste si myslel, že si ničeho nevšimnou?“

Jim si promnul zavřené oči. „Tohle byl nejdelší den mého života,“ řekl nakonec. „Vynechal jsem dneska všechny přednášky. To jsem ještě nikdy neudělal. Byl jsem hrozně rozrušený.“

„To je nám opravdu líto,“ prohlásil Will hlasitě. Tentokrát musel položit ruku na rameno Spencer jemu.

„Celý den jsem se schovával v knihovně,“ pokračoval Jim. „Kdyby nebylo Aristotela, který čekal zavřený u mě v pokoji, zůstal bych v knihovně až do rána. Když jsem se vrátil z procházky a zahlédl, jak stojíte před mými dveřmi, hrozně se mi ulevilo. Dříve či později bych se s vámi stejně spojil. Nedokázal bych takhle žít.“

„Vážně nedokázal?“ prohodil Spencer. „Lžete, jako když tiskne. Jedenáct let už dělám policistu. Víc než třetinu svého života. Chápu zločiny z vášně. Chápu žárlivost a chápu chamtivost. Chápu hněv a pomstu a vydírání. Nerozumím ale tomu, že mladík, který má před promocí a chystá se na práva, mladík, jehož život se v budoucnosti stane předmětem pečlivého zkoumání, vzal do zaječích a utekl od své zmrzlé nahé přítelkyně. To je pro mě nepochopitelné.“

Spencer se obrátil ke svému partnerovi. „Wille, ty to chápeš?“

„Vůbec ne,“ odpověděl Will.

Spencer se postavil. „Jime, budete si muset sehnat právníka. Dobrého právníka.“

Jim přikývl, oči upřené na stůl.

„Nemáme jiné podezřelé, Jime. Jenom vás. Chápete, co vám říkám?“

Jim zůstal sedět u stolu, celý zdrcený, a aniž vzhlédl, pravil: „Nechápu.“

„Ne, to asi skutečně nechápete,“ odvětil Spencer a pokynul Willovi, aby Jima odvedl z místnosti. „Jen tak mimochodem, musíme se spojit s její rodinou.“

„Ano,“ odpověděl Jim omámeně. Will mu pomohl vstát. „Moc o své rodině nemluvila.“

„Navštěvovala ji o Vánocích a Díkůvzdání?“

„Ne,“ sdělil Jim smutně. „Občas jezdila se mnou. Někdy zůstala v Dartmouthu. Jednou jela, tuším, s Conni a Albertem ke Conniným rodičům.“

„Chcete tím říct, že nemá matku ani otce?“

„Nevím. Myslím, že její otec umřel. Nemluvila o své rodině.“

„Měla jiné příbuzné? Bratry? Sestry? Prarodiče? Tety?“

Jim se poškrábal na hlavě. „Myslím, že babička umřela tohle léto.“

„Umřela? To nám moc nepomůže. Někdo ji musí identifikovat, než přistoupí soudní lékař k pitvě. Máme samozřejmě čas.“ Spencer se odmlčel. „Nejdřív musí rozmrznout.“

Jim se otřásl.

„Kde bydlela její babička?“

„Blízko u nějakého jezera na východě odtud. Ne moc daleko, u velkého jezera. Nepamatuju se, jak se jmenuje. Je to dlouhé, divné jméno. Nejspíš indiánského původu.“

„Jezero Winnipesaukee?“ navrhl Will

„Ano, to je ono!“ vykřikl Jim.

Spencer přikývl. „Wille, odeber panu Shawovi krev a vzorek vlasů. A vlákna z jeho svetru a otisky jeho bot Doc Martens.“

„Dobře,“ přislíbil Will a pak se naklonil ke Spencerovi a zeptal se: „Co bude s těmi dvěma?“

„Ach, ano. Ti dva.“ Spencer na ně zapomněl.

Zatímco se Will zabýval Jimem, nakoukl do místnosti, kde čekal Albert a uklidnil ho: „Nebojte. Nezapomněli jsme na vás. Mějte jenom ještě chvíli strpení.“

Albert přikývl.

„Nepotřebujete na záchod?“

„Nedostal jsem nic k pití, takže odpověď zní ne,“ opáčil Albert.

Spencer mu přinesl kávu a pak zašel za Conni, aby jí sdělil, že to bude ještě chvíli trvat.

Potom Spencer s Willem odvezli Jima do Dartmouth-Hitchcock Medical Centre, aby identifikoval Kristinu.

Jim po cestě Spencerovi řekl, že když hráli večer poker, došlo k zvláštní situaci, kterou nepochopil. Albert měl jít navštívit Frankieho a Frankie o tom neměl tušení. A Conni rozčílilo, že Kristinu zajímá, co měl Albert za lubem.

„A ne,“ pověděl Jim Spencerovi, „nevím, proč Kristinu zajímalo, co měl Albert za lubem.“

Spencer z toho byl zmatený.

Spencer pečlivě pozoroval, jak Jim kráčí k moderním hlavním dveřím nemocnice. Měl svěšená ramena a byl popelavý v obličeji. Sjeli společně výtahem do podzemí Dartmouth-Hitchcocku a prošli nehostinnými bílými chodbami zalitými neonovým světlem a dvoukřídlými dveřmi do další dlouhé chodby k neoznačeným šedým dveřím. Jako první šel Will, za ním Jim a Spencer uzavíral řadu. Spencerovi připadalo, že Jim není daleko zhroucení.

Márnice byla ponurá místnost s vysokými stropy a čistou dlaždičkovou podlahou.

Dlaždičky ne vždycky zářily. Občas na nich zůstaly stopy po tekutině z obětí procházejícími dveřmi márnice.

Ten den však byly vzorně čisté, což Spencer považoval za malé požehnání.

Službu konající zřízenec, malý hubený mužík, také celý šedivý, vytáhl zásuvku číslo 515. Většinu těla zakrývalo prostěradlo. Černé boty byly zřetelně vidět.

Jim tam chvíli statečně stál a pak se rozplakal. Spencer se chvíli díval němě na Willa, potom položil Jimovi ruku na záda a rázně ho poklepal. Nejradši by řekl: To je v pořádku, bál se ale, že ho zradí hlas.

Nakonec to udělal Will. Střelil pohledem po Spencerovi a řekl: „To bude v pořádku.“

„Nesmysl!“ vykřikl Jim a uhnul před Spencerovou rukou. „Je mrtvá! To není v pořádku. To je strašné.“

Zřízenec postával u zakrytého těla, v očích prázdný výraz.

„Ano,“ souhlasil Spencer tiše. „Je to strašné. Byla příliš mladá na to, aby umřela, a měla před sebou ještě dlouhý život,“ pravil dojatě. „Proto potřebujeme, abyste nám pomohl. Abyste nám pomohl odhalit, co se jí stalo. Abyste nám pomohl –“

„A k čemu to bude dobré? Život jí nenavrátí, ani když vám pomůžu.“

Spencer ustoupil. V očích se mu opět zračil chlad. Ten kluk je nemožný. „Máte naprostou pravdu. Nic jí nevrátí život. Ale když nám pomůžete, neskončíte možná ve vězení. Protože concordského státního zástupce bude zajímat, jak je možné, že jste od včerejška věděl, že je mrtvá, a nenahlásil to. Jak je možné, že jste týden věděl, že je nezvěstná, a nenahlásil ani tohle. Bude nesmírně zvědavý, to vám můžu říct už teď. Okresní státní zástupci jsou nesmírně zvědaví lidé.“

Jimův vzdorovitý výraz se změnil ve zlomený. „Dobře,“ pravil a ukázal na zakryté tělo. „Musím vidět ještě víc? Stačí mi boty, znám je.“

Ano, pomyslel si Spencer a dotkl se prsty bot.

„Spencere!“ zaprotestoval Will.

Spencer odtáhl pomalu ruku, pohled stále upřený na boty. „Mmmm,“ protáhl a podíval se přimhouřenýma očima na Jima. „Zajímavé.“

Jim se podíval na boty. „Cože?“

Spencer ustoupil. „Nic, nic,“ opáčil.

Jim se ohradil: „Je jasné, že je to ona. Musím vidět víc?“

Spencer ji také nechtěl vidět a chystal se říct ne, ne, nemusíte, zasáhl ale Will. „Ano, Jime,“ prohlásil, pohled upřený na Spencera: „Bohužel musíte.“

„Dobře,“ podrobil se Jim a strnul. „Ukažte mi ji a pak pojďme pryč.“

Malý zřízenec nadzvedl prostěradlo z hlavy. Pak odhalil celé tělo. Spencer stál u hlavy nosítek na kolečkách a díval se na Kristinu přímo před sebou a na Jima po svém levém boku. Zadržel dech. Nechtěl dát opět najevo city.

Přesvědčivější identifikace se jim nemohlo dostat, jim se podíval na tělo, odvrátil se a roztřásl se. Kristina byla nahá a ruce měla spuštěné podél těla. Byla stále zmrzlá, ale začínaly jí rozmrzat končetiny. Dostaly namodralý odstín, odlišný od zbytku těla, které zůstalo ještě bílé. Spencer musel položit otázku Je to Kristina Kimová? ale nedokázal promluvit. Kývl na Willa a ten se zeptal: „Jime, je to Kristina Kimová?“

„Ano,“ potvrdil Jim zlomeně, aniž se otočil. „Je to ona.“

Spencer sice zaznamenal – s bolestí v srdci – Kristininu namodralou pokožku a bělost jejího obličeje, ale největší pozornost věnoval Jimovi. Chtěl vidět, co se mu zračí v očích. Slzy a třesoucí se ramena mohly stejně dobře znamenat výčitky jako žal.

Uslzený Jim se otočil zpátky k tělu. Prudkým pohybem si otřel obličej a zeptal: „Co se s ní stane teď?“

„Nic,“ sdělil Spencer. „Nic dokud nerozmrzne. Možná v sobotu. Už byl informován soudní lékař v Concordu.“ Poslední věta vyzněla spíš jako otázka než konstatování. Spencer se podíval na Willa, který pokrčil rameny.

„Fell měl zavolat koronerovi.“

„A do kanceláře okresního státního zástupce?“

Will přikývl a potvrdil: „A do kanceláře okresního státního zástupce.“

Spencer se obrátil k Jimovi a prohlásil: „Něco vám povím, Jime. V kanceláři státního zástupce pracují velice ambiciózní lidé. Čím víc zločinců pošlou za mříže, tím lepší mají pověst. Dokážete si představit, jak to funguje?“

Jim vypadal, že vůbec neposlouchá. Sotva přikývl.

„Ze všeho nejvíc milují vraždy. Těch se tady moc nestává. Nevím, jak to vypadá v okolí Wilmingtonu, ale když dojde k podezřelému úmrtí v téhle části země, je z toho obrovská záležitost. Dostane se na přední stránky novin, jestli víte, jak to myslím.“

Jim se nepohnul.

„Pokud dojde k úmrtí nešťastnou náhodu, je všechno v pořádku,“ pokračoval Spencer. „Pokud však pitva prokáže opak, nebudou naši přátelé z Concordu spát ani jíst, dokud nedostanou pachatele. Je vám to jasné?“

„Proč jste si tak jistý, že to byl pachatel, a ne pachatelka?“ otázal se Jim.

„Jime, Jime. Berete si to moc osobně. A doslova. Zkuste se uvolnit. Ještě nevíme, jestli neumřela nešťastnou náhodou.“

„Nešťastnou náhodou?“

„Ano, jistě, mohla to být nešťastná náhoda,“ odvětil Spencer. „Pitva třeba ukáže, že byla opilá. Mohla vypít celou láhev Southern Comfortu, přejít přes zídku, vydat se zpátky lesem a tam zkolabovat. Vlivem alkoholu jí bylo teplo a neuvědomovala si, že stále víc vychládá. Posadila se do sněhu a usnula. Mohlo se to stát.“

„Opravdu?“ vyhrkl Jim s takovou nedočkavostí a nadějí, že se Spencerovi udělalo téměř fyzicky špatně.

„Ne,“ pravil smutně. „Ne. Ale na tom teď nezáleží. Chápete, jak důležité je vaše svědectví? Nemá cenu měřit její tělesnou teplotu. Bylo by to úplně k ničemu. Irelevantní. Nic bychom tím nezjistili. Devět dnů ležela zmrzlá na kost pod metrem sněhu.“

„Ale aspoň bychom věděli, kdy…“ Jimovi se vytratil hlas, jako by ta slova nedokázal pronést v Kristinině přítomnosti.

„Zemřela?“ dokončil Spencer z ohledu na jeho zábrany. „Víme to? Mám pocit, že nevíme vůbec nic.“

Jim ustoupil od nosítek z nerez oceli a zamrkal, aby si osušil oči. Spencer dal rukou znamení zřízenci, že jsou hotoví.

Doufám, že ten zřízenec nemá ve zvyku usínat na veřejných místech, pomyslel si Spencer. Někdo by si ho mohl splést s mrtvolou.

Zřízenec zakryl šedobílou pokrývkou nejprve nohy, pak nahé břicho, zmrzlá ňadra a nakonec ji přetáhl přes obličej a mokré černé vlasy. Spencer sklonil hlavu.

„Pojďme,“ zavelel. „Víte, co udělám? Pošlu vás brzy domů, nejdřív si ale ještě musím promluvit s vašimi přáteli Albertem a Conni. Požádám vás, abyste přišel zítra. Nevstupujte do Kristinina pokoje. Hned zítra ráno se dostavíme s povolením k domovní prohlídce. Je vám všechno jasné? Pevně ve vašem zájmu doufám, že se potvrdí vaše verze příběhu. Tak jdeme.“

„Proč to děláš?“ zeptal se Will Spencera šeptem po cestě k autu. „Je to proti předpisům. Rozhodně by měl zůstat přes noc u nás.“

„Je to chudák, vyděšený kluk,“ odpověděl Spencer šeptem. „A myslím si, že to neudělal.“

„Ty si myslíš, že to neudělal? Proč?“

„Protože pochybuju, že by vrah chodil opakovaně ke Kristině na pokoj. Jaký by to mělo smysl?“

V autě Spencer pravil: „Ještě jednou se vás ptám, ten pes s vámi nebyl o Díkůvzdání?“

„Ne,“ odpověděl Jim ze zadního sedadla.

Vrátili se společně na policejní stanici. Uplynulo už několik hodin a stanice se skoro vyprázdnila. Albert s Conni zůstali oddělení ve svých místnostech.

Spencer strčil hlavu do dveří, aby se podíval na Conni. „Jste v pořádku?“

„Panebože!“ vykřikla Conni. „Sedím tady už celou věčnost.“

„Za pár minut jsem u vás,“ přislíbil Spencer. Chtěl si nejdřív promluvit s Albertem.

„To jste řekl i posledně,“ namítla Conni. „Nemohla bych dostat alespoň něco k jídlu nebo –“

„Ne, Conni, to byste nemohla,“ odmítl Spencer, když zavíral dveře. „Nejste tady v restauraci.“ Přesto jí přinesl sklenici vody a kávu.

Šli si s Willem promluvit s Albertem, který se tvářil vyrovnaně. Spencer věděl, že vyrovnanost ještě neznamená vnitřní klid nebo nevědomost. Znamenala jen, že dotyčný se umí před ostatními ovládat a skrývat své osobní slabůstky. Bylo osm hodin. Spencera pořád čekala spousta práce a padala na něj únava. Narovnal si pouzdro se zbraní, aby se mu lépe sedělo, a pak si ho úplně sundal.

Albert se otázal: „Potřebujete, aby ji někdo identifikoval?“

Spencer otevřel poznámkový blok a pomalu sdělil: „Už ji identifikoval Jim Shaw. Potřebujeme, aby dal někdo souhlas k pitvě a vyžádal si tělo. Můžete to udělat?“

Albert zavrtěl hlavou. „Napadlo mě, že potřebujete, aby se na ni podíval ještě někdo jiný.“

Spencer o tom chvíli uvažoval: „Dostalo se nám jednoznačného potvrzení její identity. Nepotřebujeme druhé.“

Albert pokrčil rameny, zadíval se přímo před sebe a posunul se na židli. Spencer ho pozoroval. Albertovo chování, pevný pohled a stoicismus v sobě měly cosi působivého a seriózního. V téhle části země neumírají mladí lidé každý den. Nejsou to ulice New Yorku. A Kristina byla Albertova kamarádka. Přesto zachovával klid. Nepůsobil tak poraženecky jako Jim a neuhýbal očima.

Než stačil Spencer promluvit, vyjádřil Albert lítost nad tím, co se stalo, a přislíbil, že udělá všechno proto, aby pomohl.

„Za to vám budeme samozřejmě vděční,“ pravil Will Baker, který se posadil vedle Spencera a naproti Albertovi.

„Pro Jima Shawa to bylo velice těžké,“ dodal Spencer.

„Je to těžké pro nás pro všechny“ odtušil Albert a Spencer si byl v tu chvíli jistý, že Albert mluví o sobě. Zapnul kazetový magnetofon.

„Alberte, než se dostaneme ke Kristině, povězte mi něco o sobě.“

„Co byste chtěl vědět?“

„Odkud pocházíte?“

„Z Clairtonu v Pensylvánii.“

Spencer přikývl. „O tom místě jsem ještě nikdy neslyšel. Kde žijí vaši rodiče?“

„Nevím. Možná pořád tam. Nejsme ve styku.“

„Vy nejste ve styku se svou matkou?“

„Ne.“

„Proč ne?“

Albert pokrčil rameny. „Prostě s ní nejsem ve styku,“ odpověděl pomalu.

„Byla pro vás natolik důležitá, že jste si nechal vytetovat na paži její jméno.“

„Byla moje matka, detektive.“

„Máte sourozence?“

„Ne.“

„Proč jste si vybral Dartmouth?“

Albert se pousmál. „Protože výsledky mých přijímacích zkoušek byly příliš dobré na Harvard.“

Spencer se neusmál. „Proč Dartmouth?“ zopakoval.

Albert se přestal usmívat. „Nevybral jsem si Dartmouth. Dartmouth si vybral mě.“

Spencer si Alberta chvíli prohlížel, za slabého hučení kazetového magnetofonu. Nemluvili. Albert vypadal jinak než před několika hodinami, nějakým způsobem o něco otevřenější, o něco sympatičtější. Hodilo se k němu tetování, náušnice, dlouhé vlasy i neproniknutelné černé oči. Byl klidný a vyrovnaný a Spencer necítil strach pod povrchem. Žádný strach z něho, žádný strach z výslechu, žádný strach z vězení. Působil jako mladík, který nemá co skrývat.

„Alberte, povězte mi,“ vyzval ho Spencer. „Jste s Jimem dobří kamarádi?“

„Ano, v prvním ročníku jsme spolu bydleli.“

„Seznámil jste se takhle s Kristinou a Conni? Přes Jima?“

„Chodili jsme s Kristinou na stejné přednášky o filozofii. Kristina byla Connina spolubydlící.“

Tím se to vysvětluje. Albert se seznámil s Kristinou na přednáškách. Je jenom zvláštní, že o tom Jim neví. Proč si s tím láme už tři roky hlavu, když stačily dvě vteřiny a jedna odpověď a všechno je jasné?

Will se postavil. „Mohl bych s tebou, Tracy, na okamžik mluvit?“ požádal.

Will za sebou zavřel dveře a v úzké chodbě se Spencera tiše zeptal: „Co to vyvádíš?“

„Prosím?“

„Proč se ho, proboha, vyptáváš na tohle? Vidím, že se v tom vyžíváš, ale tuhle informaci jsme už dostali od Jima a není tudíž relevantní.“

Will byl menší než Spencer, takže Spencer musel sklonit hlavu. „Wille, chci vědět, jestli oba vyprávějí to samé. Chci je nachytat při lži,“ objasnil.

„Záleží na tom?“ Will si promnul unaveně oči. „Tak jednoho z nich nachytáš. Jeden bude tvrdit tohle a druhý tamto. Zeptáš se na to také Conni, abys získal názor třetí strany. Co když zjistíš, že jeden z nich lže? Je to tři roky stará historka. Koho zajímá?“

„V tom se mýlíš, Bakere,“ prohlásil Spencer. „Je to dvě hodiny stará historka. Mladá dívka byla nalezená mrtvá a její tři nejlepší přátelé nenahlásili, že je devět dnů nezvěstná.“

„Nebyli tady!“ Will zvýšil hlas.

Hlas zvýšil i Spencer. „Neohlásili, že je nezvěstná! To je to, co mi vadí, Wille,“ dodal tišeji. „Nenahlásili, že se pohřešuje, a já zjistím proč.“

Will zaúpěl.

Zpátky u stolu pokračoval Spencer ve vyptávání: „Něco mi povězte, Alberte. Proč jste nezačal chodit s Kristinou? Jim chodil s Conni.“

Albert se pobaveně usmál. „To vám řekl? Dobře, zcela upřímně řečeno, nemůžu za to, že jsem se Conni líbil já. Jenom nechtěla Jima zranit. A Jim se Kristině opravdu líbil.“

„Jim řekl, že jste mu pověděl, že mezi vámi a Kristinou nefungovala chemie.“

„Ano, to jsem mu pověděl. Nechtěl jsem, aby se zlobil kvůli Conni a mně. Také jsem mu pověděl, že hodně přitahuje Kristinu.“

„To mi neprozradil.“

„To se nedivím.“

Will dloubl Spencera pod stolem.

Spencer položil Albertovi otázku, kterou už položil Jimovi. Kdy viděl naposledy Kristinu? Albert řekl, že ji viděl naposledy po pokeru v úterý večer. Po půlnoci se u ní zastavil, aby jí popřál hezké svátky Díkůvzdání.

„Byla s vámi Conni?“

„Ne, nebyla.“

„Vy s Conni chodíte, správně?“

„Správně.“

„Navštěvujete často jiné dívky po půlnoci na pokoji bez své přítelkyně?“

Albert na Spencera překvapeně pohlédl. „Jsme velice dobří kamarádi. Kromě toho bydlíme s Kristinou na stejném patře a Conni dole balila. Pozvala Kristinu, aby jela s námi, ale Kristina odmítla. Říkala něco o nějaké dívce v domě U Červeného dubu a basketbalovém zápasu v sobotu.“

Spencer si vzpomněl na Kristininy boty. „Její boty – všiml jsem si, že jedna je zašněrovaná a druhá rozvázaná. Když jste ji navštívil, nepomohl jste jí náhodou zašněrovat jednu botu?“

„Nepamatuju se,“ odpověděl Albert. „Je to možné. Zranila se při bouračce a bolela ji ruka. Možná jsem jí s těmi botami pomohl.“

„Máte na mysli s botou?“

„S jednou?“

„Druhá je rozvázaná.“

Albert se příjemně usmál. „Třeba se rozvázala sama od sebe.“

Spencer se na něj zadíval. „Třeba,“ odtušil.

Will upozornil: „Ed Landers odebere z těch bot otisky prstů, Tracy.“

Spencer přikývl a zeptal se: „Pokud budou ty boty poseté vašimi otisky prstů, pomůže vám to, abyste si vzpomněl?“

„Moc ne,“ odvětil Albert. „Událo se tolik věcí a tohle je skutečně bezvýznamná maličkost. Nemůžu si vzpomenout.“

„Alberte,“ pravil Spencer. „Když jste za ní přišel, byla nahá? Pamatoval byste si na tohle?“

„Jistě.“

„Byla nahá?“

„Nepamatuju se.“

„Chápu.“ Spencer se odmlčel. „Protože kdybyste klečel před nahou ženou, která není vaše přítelkyně, a zavazoval jí boty, určitě byste si na to pamatoval, není-liž pravda?“

„Myslím, že na to bych si pamatoval.“

„Ano. Já si také myslím, že byste si na to pamatoval. Nebude vám vadit, když vám odebereme otisky prstů? Vlasy a krev?“

„Nebude,“ odvětil Albert. „Samozřejmě že mi to nebude vadit.“

„Přišla vám Kristina normální?“

„Ano,“ odpověděl Albert. „Hezká jako obvykle.“

„Kam měla po půlnoci namířeno?“

„Nevím. Nic mi neřekla.“

„Zmínila se o tom, že chce přejít po zídce mostu?“

„Nevzpomínám si, že by se o tom zmínila.“

„Z té návštěvy u Kristiny si nepamatujete spoustu věcí.“

„Nepovažoval jsem ji za důležitou.“ Albert se usmál. „Proto mi moc neutkvěla v paměti.“

„Ještě pár otázek.“ Spencer sledoval Alberta zúženýma očima.

Albert kývl zdvořile hlavou a prohlásil: „S radostí udělám cokoliv, co by vám mohlo pomoct.“

Spencer se zeptal, co se stalo s Kristininým psem.

„Vzali jsme ho s sebou,“ objasnil Albert.

„Proč?“

„Nebylo to nic neobvyklého. Vzali jsme ho i o Díkůvzdání minulý rok. Kristina si od něj občas ráda odpočine a Connini rodiče mají obrovskou zahradu, po které může běhat.“

„Vy jste s sebou vzali Kristinina psa?“

„Ano.“

„Jak se měla Kristina dozvědět, že jel Aristoteles s vámi?“

„Neřekl jste, že Kristina byla mrtvá?“

Spencer Alberta pečlivě pozoroval. „Ano, to jsem řekl. Ale před odjezdem na svátky jste nevěděl, že je mrtvá. Nebo snad ano?“

„Samozřejmě že jsem to nevěděl.“ Albert se díval Spencerovi zpříma do očí.

„A Conni? Ta to také nevěděla?“

„Na to se musíte zeptat Conni,“ odvětil Albert s milým úsměvem.

„Zpátky k mé otázce. Jak jste dali Kristině vědět, že s sebou berete jejího psa?“

„Myslím, že Constance jí nechala vzkaz.“

„Kde?“

„Nevím. Na stole?“

„Vy jste k ní vešel minulou středu ráno na pokoj, abyste vyzvedl psa a nechal jí zprávu?“

„Já jsem to neudělal. Udělala to Conni.“

„Dobře.“ Spencer měl spoustu věcí, o kterých si chtěl s Conni popovídat. „A pak jste na čtyři dny odjeli.“

„Vlastně na pět. Vrátili jsme se v pondělí.“

„Správně. Předali jste Kristině psa?“

„Ne, nebyla u sebe. Vzal si ho Jim.“

„Nepřemýšleli jste, kde by mohla být?“

„Nevěděli jsme, že není k nalezení. Až Jim se nás zeptal, jestli jsme ji neviděli. A neviděli jsme ji.“

„Mluvíte za oba? Za Conni i za sebe?“

„Ano, protože jsme byli od minulého týdne pořád spolu.“

„Neoddělili jste se ani na vteřinu?“

„Ne.“

„Tu úterní noc, byli jste spolu také každou vteřinu?“

Albert se zatvářil zmateně. „O které úterní noci mluvíte?“

„O té úterní noci, kdy Kristina zemřela.“

„Ach, ta úterní noc.“ Albert se poškrábal na hlavě. „Řekl bych, že ano. Tedy ne každou vteřinu.“ Usmál se. Byl to otevřený úsměv. „Do koupelny jsme nešli společně.“

Spencer neskočil na lep. „Pamatujete se, kdy to bylo?“

Albert zavrtěl hlavou a příjemným hlasem sdělil: „Jenom jsem si dělal legraci. Nebyli jsme spolu každou vteřinu.“

„Pamatujete si na vteřiny, kdy jste nebyli spolu?“

„Jsem já nebo my oba podezřelí, detektive O’Malleyi?“ Albert se zeptal mírně, ale ztvrdly mu oči.

„V současnou chvíli patří k podezřelým i ten pes, Alberte, takže odpověď zní ano. Mám tělo, které leželo týden a půl pod sněhem, a tři přátele, které nezajímalo, kam se Kristina během té doby poděla. Nyní se snažím dát dohromady, co se stalo během noci, kdy byla patrně naposledy naživu. Copak jste si nedělali starosti, když jste ji nemohli najít?“

Do výslechu se vložil Will: „Mluvil jsem s trenérkou basketbalového mužstva. Byla velice překvapená, když se Kristina v sobotu nedostavila na první zápas sezóny. Dvě spoluhráčky se po tom zápasu šly údajně podívat ke Kristině na pokoj, jestli je všechno v pořádku. Trenérka Kristině v neděli zavolala, aby jí dala co proto, jak se sama vyjádřila. Byla hvězda týmu a prohráli bez ní proti UPenn.

V pondělí k ní ještě jednou zašlo několik dívek, ale nedělaly si moc velké starosti, protože Kristina byla známá tím, že nechodí na tréninky a občas vynechá i zápas. Tak jí v úterý a ve středu jenom volaly. Zavolaly dokonce i do domu U Červeného dubu.“

Spencer přikývl a napsal si poznámky. „To je zajímavé, Wille. Nemáte pocit, Alberte? Trenérka si dělá takové starosti, že jí zavolá a zavolá dokonce i na její pracoviště. Na rozdíl od vás. Snažím se přijít na to, proč Kristinini nejlepší přátele vůbec nevzrušilo, že je kamarádka čtyři dny nezvěstná. Proč jste to nikomu nenahlásili, dokonce ani studijnímu poradci, který mohl informovat policii?“

„To je spousta otázek,“ pravil Albert s úsměvem. „Na kterou mám odpovědět nejdřív?“

„Odpovězte na všechny.“

„Kristina vedla velice rušný život. Studovala dva hlavní předměty, psala pro Dartmouth Review, třikrát týdně pracovala, pětkrát týdně chodila na trénink a dvakrát týdně měla zápas. Často jsme se celé dny neviděli.“

„Opravdu?“ Spencer tomu nevěřil. „Naskytne se na takhle malé univerzitě hodně dnů, kdy se nejbližší přátelé nevidí? Já jsem chodil na univerzitu, kde studovalo osmnáct tisíc studentů, a ať jsem chtěl či nechtěl, pořád jsem se potkával s lidmi, které jsem neměl rád. A co se mých přátel týkalo, vždycky jsem si na ně našel večer čas. Vždycky jsem jim mohl zavolat. A čas si člověk najde vždycky. I když má dva hlavní předměty, pracuje v domě U Červeného dubu a hraje basketbal. Zejména, když má psa. Zejména těsně po delších svátcích.“

„Takhle jste možná žil vy,“ opáčil Albert. „Snažím se vám jenom vysvětlit, že máme všichni hodně práce.“

„Co ten večer? Úterní večer? Co se stalo, když jste hráli poker?“

„Nic zvláštního. Hráli jsme, odešel Frankie, potom Jim a Kristina šla patrně k sobě na pokoj. My s Conni jsme šli balit.“

„Počkat, počkat,“ ozval se Will. „Všechno probíhalo během té hry pokeru normálně?“

„Během té hry pokeru? Ano, úplně normálně.“

Will si vyměnil pohled se Spencerem. „Považujete za normální,“ otázal se, „že Jim Shaw se rozkřičel, naštval a vyrazil z místnosti?“

Albert nakrčil čelo, jako by se snažil upamatovat, a pak řekl: „Jo, tohle.“ Vydal ze sebe krátké zasmání. „To nic nebylo. Jenom se trochu rozčílil. To se stává.“

„Kvůli čemu se rozčílil?“

„Vážně si nevzpomínám. Kvůli nějaké blbosti.“

„Mělo to něco společného s vámi a Frankiem?“

„Se mnou a Frankiem?“ Albert se zatvářil nevěřícně. „Nesmysl. Vážně se nic nestalo. Všechno bylo v pořádku.“

„Aha,“ odtušil Spencer. „Co mělo znamenat to, že jste chtěl navštívit Frankieho a Frankie o tom neměl tušení?“

Albert na okamžik pobledl. „Tohle máte na mysli,“ pravil pomalu. „Ano. Frankie musel zapomenout, že jsme se domluvili. Šel jsem za ním, ale nebyl doma.“

„Jim řekl, že Frankie se učil s Conni, ale Kristina byla skálopevně přesvědčená, že Frankie je s vámi.“

„Ano,“ potvrdil Albert. „To bylo hodně překvapující.“

„Překvapující pro koho?“

„Pro mě. Netušil jsem, jaký povyk se kvůli tomu rozpoutá.“

„On se rozpoutal povyk?“

„Jenom malý, nic dramatického,“ usmál se Albert. „Nic, co by stálo za článek do novin, detektive.“

„Nechystám se napsat článek do novin,“ odvětil Spencer. „Potřebuju tu informaci pro sebe.“

„Samozřejmě.“

„Nechápu to. Proč by mělo Kristinu zajímat, jestli jste byl, nebo nebyl u Frankieho. Proč by ji mělo zajímat, co děláte?“

„Nevím. Právě proto mi to přišlo tak překvapující.“ Albert se opět usmál. Spencerovi už ten úsměv začínal jít na nervy.

Albert dodal: „V úterý odpoledne jsem se s ní potkal na ulici a řekl jsem jí, že se chystám za Frankiem. Chtěla jenom vědět, proč to nevyšlo.“

„Tak proč se Jim tolik naštval?“

„Nepřišel mi naštvaný.“

Will do Spencera šťouchl. „Dobře, to stačí,“ uzavřel Spencer téma. „Co jste tedy dělal, když Jim odešel?“

„Ještě chvíli jsme zůstali a pak odešla Kristina.“

„A vy s Conni?“

„Šli jsme do Connina pokoje zabalit.“

„Nezůstal jste tam ale celou noc?“

„Ne, uklízeli jsme s Conni pokoj a pak jsem si uvědomil, že si musím také zabalit, protože jsme chtěli vyjet co nejdřív ráno, tak jsem jí řekl, že jdu na chvíli k sobě.“

„V kolik hodin to bylo?“

„Asi tak o půlnoci.“

„A šel jste k sobě na pokoj?“

„Ne. Vrátil jsem se do společenské místnosti. Vzpomněl jsem si, že jsme tam nechali sklenici s drobnými na poker. Vzal jsem ji a šel zase nahoru.“

„Co bylo dál?“

„Zabalil jsem, poslouchal chvíli muziku a pak jsem se šel rozloučit s Kristinou.“

„Kolik bylo?“

„Přibližně půl jedné, tři čtvrtě na jednu.“

„V kolik jste odešel z jejího pokoje?“

„Nevím. Muselo to být kolem jedné.“

„To je hodně pozdě.“

„Ano, to je hodně pozdě.“

„A pak?“

„Znovu jsem sešel dolů do společenské místnosti.“

„Proč?“

„Dostal jsem chuť na pivo.“

„Byl tam ještě někdo jiný?“

„Ano, Tim. Hodný kluk. Díval se na Smrtonosnou past. Začíná v půl jedné. Tak jsem si otevřel pivo, trochu jsem si s ním povídal a podívali jsme se společně na film. Pak jsem si odskočil na záchod a šel nahoru za Conni.“ Albert se odmlčel. „Neměla zamčeno, ale nebyla na pokoji. Vrátil jsem se tudíž do společenské místnosti. Tim usnul, ale vzbudil jsem ho. Vysvětlil jsem mu, že přichází o dobrý film. Chvíli jsme tam spolu seděli a dívali se. Pil jsem pivo. Potom nakoukla dovnitř Conni. Hledala mě.“

„To bylo v kolik hodin?“

„Nevím. Počkejte. Film byl víc než za půlkou. Mohlo být tak tři čtvrtě na dvě. Ano, to souhlasí. Protože když jsme se vrátili ke Conni na pokoj, byly dvě hodiny.“

„Jak Conni vysvětlila, kde byla?“

„Conni řekla,“ začal Albert pomalu, „že mě hledala. Prý se podívala do společenské místnosti. Chtěla vědět, proč jsem se k ní nevrátil. Řekl jsem, že jsem u ní byl, ale nenašel jsem ji, tak jsem se šel ještě podívat na film.“

„Jak dlouho vás hledala?“

„Řekla, že půl hodiny.“

„Půl hodiny?“ Spencer se podíval na Willa. „To je dlouhá doba.“

„Já vím.“

„Kde vás hledala?“

„To neřekla. Nezeptal jsem se jí.“

„Tak co jste udělali, když vás našla?“

„Šli jsme k ní nahoru. Zůstal jsem tam. Ráno jsme odjeli na Long Island.“

„Viděl jste Kristinu kdykoliv od jedné hodiny ve středu v noci?“

„Ne.“

„Viděl jste ji ráno?“

„Ne.“

Spencer se nemohl dočkat, až si promluví s Conni.

Požádal Willa, aby vzal Albertovi otisky prstů, krev a vzorek vlasů.

„Chtěl bych si promluvit s Frankiem. Kde bydlí?“

„V domu jednoho z bratrstev. Phi Beta Epsilon. Na úplném konci Frat Row. Za prezidentským domem. Ale nezastihnete ho. Ještě se nevrátil.“

Spencer oživl. „Ještě se nevrátil? Proč?“

„Nevím proč.“

„Nemáte zkouškové období?“

„Máme.“

Spencer se zamyšleně poškrábal na tváři. „Kde bydlí jeho rodina?“

„Nevím přesně. Někde v Bostonu.“

Spencer měl pocit, že mu cosi ušlo, ale nevěděl co. Bylo to jen tušení.

„Poslední otázka, Alberte. Zabil jste Kristinu Kimovou?“

„Ne!“ prohlásil Albert bez zaváhání a procítěně. „Byla moje kamarádka.“

„Víte, kdo ji zabil?“

„To rozhodně nevím.“

Spencer i Will přikývli.

Když Albert odcházel, Spencer ještě poznamenal: „Před dvěma dny jsme řešili případ ztraceného voříška. Na několik hodin se zaběhl a jeho panička, jednadevadesátiletá vdova, propadla úplnému šílenství.“

„Ach, to je mi líto,“ odvětil Albert. „Podařilo se vám toho psa najít?“

„Ano, mrtvého,“ odpověděl Spencer. „Není ale škoda, že Kristina nepatřila jednadevadesátileté vdově?“

Spencer byl unavený a hovořil s Conni strohým tónem. Will mlčel. Conni sdělila, že pochází z Cold Spring Harbor na Long Islandu, a Spencer se pak nadlouho zadíval do poznámek. Předstíral, že je pročítá, ale ve skutečnosti myslel na Kristinu. Pověděla mu, že její bývalá spolubydlící je z Cold Spring Harbor. Pamatoval si to, protože byl policista a také proto, že pocházel z Farmingville na Long Islandu.

Cold Spring Harbor a Farmingville dělí propast velikosti Čínské republiky, i když obě města leží jen čtyřicet kilometrů od sebe.

Spencer Conni pověděl, odkud pochází.

„Farmingville,“ pravila a nasadila přemýšlivý výraz. „Myslím, že jsem o něm už slyšela. Není to někde u silnice 110?“

Ani náhodou, chtělo se Spencerovi říct. Zavrtěl ale jenom hlavou. Vy jste u silnice 110. „Pletete si to s Farmingdale.“

„Ach, ano,“ zachichotala se Conni. „Jsem to ale hloupá.“

Conni se pokusila zatáhnout Spencera do rozhovoru o Long Islandu: kdy tam byl naposledy, nestýská se mu, co ho přivedlo do Hanoveru? Spencer její švitoření ale vůbec neposlouchal. Potřeboval přejít k závažnějšímu tématu.

Nechal Willa, aby se zeptal, jak dlouho zná Constance Kristinu, jak k tomu došlo, že spolu začaly bydlet, jestli Conni zná někoho, kdo neměl Kristinu rád nebo kdo by jí chtěl ublížit.

„Ne,“ odpověděla Conni, potřásla přehnaně hlavou, povytáhla nabarvené obočí a pokusila se o co nejpříjemnější úsměv. „Byla hodně oblíbená. Každý ji měl rád. Úplně každý. Byla typ člověka, kterého si všichni hned zamilují.“ Conni se nepatrně zamračila a dodala: „Nešlo ji nemít rád. A byla také hezká.“

Spencer zatnul zuby. Nejradši by nahlas souhlasil, že Kristina byla, podle toho, jak ji poznal, skutečně velice sympatická. A velice krásná.

„Vím, že pár dívek na ni žárlilo. Ale jakmile jsme všichni zjistili, jak je milá, prominuli jsme jí, že je tak hezká.“ Conni se odmlčela. „Vím, že některé dívky ji za zády pomlouvaly, ale jednalo se o obyčejné drby. Proč si víc nečeše vlasy nebo proč se trochu nemaluje.“

„Normální žárlivost, řekl bych, ale ne důvod k tomu, aby ji někdo zabil.“

Conni vytřeštila oči. „Vy se domníváte, že ji někdo zabil? Tomu nevěřím. To není možné. Ne tady na Dartmouthu. Proč by to někdo dělal? Myslela jsem si, že to byla nešťastná náhoda.“

Spencer ji pozorně sledoval. „Opravdu? Co víte o její smrti?“

Conni vykoktala: „Nic. Jenom to, co jste mi řekl.“

„Moc jsem vám toho neřekl.“

Conni se sklonila a podrbala se na noze. Nepodívala se na Spencera, ani neodpověděla. Ví něco, z čeho ji svědí strachem, pomyslel si Spencer. Jim uhýbal pohledem, Albert se mi díval přímo do očí a Conni svědí nohy.

„Constance, kdy jste viděla Kristinu naposledy?“

Conni se narovnala a zadívala se do stropu, jako by tam hledala správnou odpověď. „To muselo být v úterý večer,“ sdělila. „Před Díkůvzdáním. Hráli jsme společně karty.“

„Jak to hraní probíhalo?“

„Dobře,“ řekla Conni, ale uhnula přitom pohledem. Jenom Albert se dokázal podívat Spencerovi přímo do očí. Jenom Albert se nevrtěl na židli a nedíval se na ruce. Jenom on působil uvolněně, zúčastněně a jenom on vydával správné zvuky. Možná příliš uvolněně, napadlo Spencera. Krucinál, tyhle děti mě dohánějí k šílenství.

„To bylo naposledy?“

„Ano,“ odpověděla Conni a uhnula zase pohledem. Tentokrát ji Spencer vyzval, aby se na něj podívala.

„Ano,“ zopakovala Conni tišeji. „To bylo naposledy.“

Lže, pomyslel si Spencer.

„Vyskytly se během toho hraní pokeru nějaké problémy?“

Conni nic neřekla. Zvažuje možnosti, poznal Spencer. Už ví, že jsem mluvil a Albertem.

„Žádné závažné.“

„Nepohádali jste se?“

„Ne, nepohádali, jenom nám pochodovaly nervy. Blíží se pololetí, Frankie nás vždycky obehraje, však víte, prostě takové hlouposti.“

„Chápu. Nevyřítil se Jim rozzuřený z místnosti?“

Conni zůstala chvíli zticha. „Ne, nebyl rozzuřený, a už jsme přestali hrát.“

„Vyřítil se z místnosti?“

„Ne tak úplně.“

„Pamatujete si, kvůli čemu se Jim ne tak úplně vyřítil z místnosti?“

„Ne, nepamatuju.“

„Jak se zdá, máte všichni hodně špatnou krátkodobou paměť,“ podotkl Spencer. „Není vám to na překážku, když se učíte na zkoušky?“

Conni se zasmála. „Ach, jste hrozně vtipný,“ pochválila Spencera. Spencer se však nezasmál. Connin smích mu přišel falešný.

„V kolik hodin jste se vrátila k sobě na pokoj?“

„Nepodívala jsem se na hodinky.“

„A poté jste Kristinu neviděla?“

„Ne.“

„Co jste po zbytek večera dělala?“

„Strávila jsem ho s Albertem.“

„Ve vašem pokoji, nebo jeho?“

„V mém,“ řekla Conni tiše.

„Takže jste odešli ze společenské místnosti a nehnuli jste se na krok od sebe?“

„Na chvíli jsme se rozdělili. Albert si šel zabalit.“

„Šla jste s ním?“

„Ne, zůstala jsem u sebe v pokoji.“

„Dobře. Co kdybyste mi pověděla, co všechno jste dělala, než jste si šla lehnout?“

„Opravdu si na to moc nepamatuju. Je už to nějaká doba.“ Conni vypadala, že nenalézá slova. Spencerovi se to vůbec nelíbilo.

„Povězte mi, na co si pamatujete.“

„Počkejte… Albert odešel k sobě na pokoj –“

„V kolik hodin?“ skočil Spencer Conni do řeči.

„Asi tak o půlnoci.“

„Dobře, a co bylo potom?“

„Potom? Nic. Zabalila jsem si, trochu jsem uklidila, připravila jsem si oblečení na cestu domů, šla jsem se umýt.“

„A co bylo dál?“

„Co bylo dál? Potom – potom, panebože, opravdu si nevzpomínám. Myslím, že jsem zavolala Albertovi na pokoj, abych se zeptala, kdy se vrátí dolů. Měl obsazeno. Počkala jsem několik minut a zkusila to znovu. Měl pořád obsazeno.“

„Kolik bylo hodin?“

„Zhruba tak za deset jedna. Pamatuju si, jak jsem si řekla, že je pěkně pozdě na to, aby ještě telefonoval.“

„Ano.“

Spencer čekal. Conni však nic neřekla, tak ji musel pobídnout, aby pokračovala.

„Pak jsem – pak jsem ještě chvíli počkala. Potom jsem zavolala Frankiemu, abych zjistila, jestli Albert netelefonuje s ním.“

„A co jste zjistila?“

„Netelefonoval s ním. Frankie neměl obsazeno a nevzal to.“

„Tak co jste udělala potom?“

„Zavolala jsem Jimovi. Taky to nevzal. To mě moc nepřekvapilo. Jim chodí hodně brzy spát. Napadlo mě, že je možná u Kristiny, že se možná udobřili.“

Spencer se podíval významně na Willa. Will přikývl. Tenhle Jim, pomyslel si Spencer.

„Co bylo potom, Constance?“

„Šla jsem nahoru za Albertem. Měl zamčeno a bylo u něj ticho. Tak jsem se vrátila dolů a ještě jednou zavolala a měl obsazeno. Tak jsem pochopila, že vyvěsil telefon nebo něco podobného.“

„Co bylo dál?“

„Pořád jsem nevěděla, kde je, tak jsem sešla do společenské místnosti.“

„Byl tam?“

„Ne. Nebo vlastně byl, ale odskočil si na záchod. Nezdržela jsem se dlouho. Jenom jsem nakoukla dovnitř a odešla.“

„Co jste viděla, když jste nakoukla dovnitř?“

„Smrtonosnou past v televizi. Jednoho kluka v křesle.“

„Bylo ve společenské místnosti zhasnuto? Nemohl v tom křesle sedět Albert?“

„Ne.“

„Jak víte, že si Albert odskočil na záchod?“

„Pověděl mi to. Pověděl mi, že si zašel dolů pro pivo a zaujal ho film.“

„Aha.“ Spencer usilovně uvažoval. Nic ho nenapadalo. „Co se stalo potom?“

„Vyběhla jsem nahoru, popadla kabát a šla ven.“

„Kam jste šla?“

„Nepamatuju se.“ Conni se dívala na ruce, na stůl, na Willa a zase na ruce. Ani jednou však nepohlédla na Spencera.

„Jak dlouho jste byla venku?“

„Asi tak dvacet, pětadvacet minut.“

„Albert řekl, že přibližně ve čtvrt na dvě šel k vám, ale nebyla jste na pokoji. A do společenské místnosti jste se vrátila až ve tři čtvrtě na dvě.“

Conni si promnula obličej. „Ano… to by mohlo souhlasit. Tak jsem byla venku třicet, pětatřicet minut.“

„Viděla jste během té doby Kristinu?“

„Ne.“ Conni zvýšila hlas. „Řekla jsem vám, že jsem hledala Alberta.“

„Proč jste ho hledala tak usilovně?“

„Nebyl u sebe v pokoji. Dělala jsem si starosti.“

„Starosti kvůli čemu? Že ho někdo unesl? Zabil? Přepadl? Kvůli něčemu takovému?“

Conni nervózně, nejistě odpověděla: „To nemůžu říct.“ Už dávno ji přešla veselá švitořivost.

„Zkuste to.“

„Nevím. Prostě jsem si dělala starosti. Řekl, že bude u sebe v pokoji, a nebyl tam.“

„To zní, jako byste se minuli. Šel se rozloučit s Kristinou –“

„On se s ní šel rozloučit?“ vykřikla Conni.

Áááá, pomyslel si Spencer. Věděl jsem to.

„Ano,“ potvrdil.

Conni zůstala chvíli zticha. Měla napjaté a bílé ruce.

„Bylo to jenom nedorozumění mezi mnou a Albertem,“ pravila nakonec. „Chápete, jak to myslím?“

„Nechápu,“ odvětil Spencer. „Ještě jednou se vás ptám, kde jste ho hledala?“

„Všude. Všude na pozemku univerzity.“

„Vzadu kolem knihovny Feldberg? Na mostě?“

„Ne!“ zvolala Conni. „Panebože, proč bych ho hledala tam?“

„Viděl vás někdo, jak hledáte v jednu v noci na pozemku univerzity Alberta?“

„Neřekla bych.“

„Také bych neřekl. Vánice, třeskutý mráz, velice pozdní hodina. Všichni spali.“

Až na Kristinu, která umírala.

„Jste si jistá, že vás nikdo neviděl?“

„Hodně jistá.“

„To nevypadá moc dobře.“

Ticho. Pak Conni váhavě, roztřeseně pronesla: „Je to pravda, přesně tohle se stalo.“

Spencera začínala bolet hlava. Byl to pro něj dlouhý den. V devět hodin večer míval obvykle po práci. Ta dívka před ním, drobná, elegantní, hezká, ho svými nicneříkajícími odpověďmi nesmírně dráždila.

Najednou si vzpomněl na malou dívku pospíchající pozdě odpoledne do Hinmanu. Co si z ní pamatuju? Velikost rozhodně souhlasí. Co jiného? Měla na sobě bundu. Ano, bundu s bílým D na zádech. Ano, to je ono.

Spencer Conni požádal, aby mu ukázala svou bundu. Byla to dartmouthská bunda. Takové bundy nosilo devadesát procent studentů, ale Spencer se přesto nemohl zbavit dojmu, že dívka pospíchající kolem hloučku čumilů a sanitky byla Conni Tobiasová.

„Dobře, pojďme se vrátit k Albertovi. Strávili jste společně noc?“

„Ano.“

„A následující ráno?“

„Vstali jsme, šli do Thayer na snídani a pak jsme odjeli na Long Island.“

„Pamatujete si, jestli jste viděla Kristinu ve středu ráno?“

Conni se zatvářila, že o tom přemýšlí. „Ne.“

Ne, samozřejmě ne, řekl si Spencer v duchu.

„Viděla jste to ráno Jima?“

„Ne.“

„Viděla jste Kristinina psa?“

„Ano. Vzali jsme ho s sebou.“

„Proč?“

„Nevím. Bylo nám ho líto.“

„Proč?“ Spencer se nehodlal vzdát.

„Řekli jsme si, že se mu u nás bude líbit.“ Nucený úsměv. „Máme hezkou zahradu.“

To určitě máte, pomyslel si Spencer. Vzorně upravenou jako nehty na ruce. Shrabané listí, sestříhané keře. Možná do uměleckých tvarů.

„Zavolala jste matce a zeptala se, jestli bude v pořádku, když přivezete psa?“

Conni mávla rukou. „Ach, mámě to nevadí. Když k nám Kristina přijela před dvěma lety na Vánoce, měla Aristotela také s sebou.“

„Constance, vy jste vzali Aristotela a neřekli Kristině, že ho odvážíte pryč?“

„Nechala jsem jí vzkaz.“

„Vy jste jí nechala vzkaz, že s sebou berete jejího psa?“

„Věděla, že ten pes bude mít radost.“

„Ano, ale jak jste mohli vzít jejího psa, aniž byste jí o tom řekli?“

„Albert se zmínil o tom, že se Kristině nechce mít toho psa během Díkůvzdání u sebe, protože přesně neví, co podnikne. Neustále pracuje nebo je na tréninku. Každopádně jsme byli přesvědčení, že jí to nebude vůbec vadit. Říkala jsem si, že spíš doufá, že to někdo nabídne.“

Spencer se pečlivě zamyslel nad tím, co právě slyšel. Nakonec se zeptal: „Odkud Albert věděl, že se Kristině nechce o Aristotela starat?“

„Nevím přesně.“ Connin hlas ztratil na jistotě.

„Víte, jestli měla na Díkůvzdání vůbec nějaké plány?“

„Ne, nevím. Říkala něco o tom, že se dívce, o kterou se stará, mají narodit během svátků dvojčata.“

„Dívce z domu U Červeného dubu?“

Conni přikývla. „Odkud to víte?“

Spencera napadlo, že tihle studenti by nutně potřebovali intenzivní lekci, kdo je vyšetřovatel a kdo vyšetřovaný. „To mi nepřipadá jako příliš mnoho práce,“ pravil nahlas. „Proč by se kvůli tomu nechtěla starat o psa? Nechystala se nikam odjet.“ Panebože, a to jsem si myslel, že jede na svátky za svou rodinou, zaúpěl Spencer v duchu. Jak se teď ukázalo, strávili jsme je oba v Hanoveru. Až na to, že Kristina pod metrem sněhu.

Spencer zatnul pěsti a položil si ruce ze stolu do klína, stále zaťaté. Nic se nezmění. Je příliš pozdě.

„Kristina byla vždycky ráda, když jsme byli po ruce a brali za ni Aristotela na procházku. Proto nikdy nezamykala.“

„Ona nezamykala dveře svého pokoje?“

„Ne, nikdy,“ potvrdila Conni a zapýřila se přitom. Spencerovi to neušlo.

„Takže jste popadli jejího psa, nechali jí vzkaz a odjeli. Kdy jste se vrátili?“

„V pondělí odpoledne. Vynechali jsme se na několik přednášek,“ přiznala Conni provinile,

„Vrátili jste psa Kristině?“

„Dali jsme ho Jimovi.“

„Viděl někdo Kristinu?“

„Já ne.“

„Bylo to neobvyklé?“

„Vůbec ne.“

„To bylo v pondělí. Viděla jste se s ní v úterý?“

„Ne!“

„Viděla jste se s ní ve středu?“

„Ne.“

„Viděla jste ji dneska?“

„Ne.“

„Aha. Takže jste ji neviděla čtyři dny a neviděla jste se s ní před Díkůvzdáním. To vás ani jednou nenapadlo, že se jí mohlo něco stát?“

„Ne, nenapadlo.“

„Jak často jste se obvykle vídaly?“

„Ach, každý den.“ Nastala dlouhá přestávka. „Pořád jsme spolu něco podnikaly. Byla tady na Dartmouthu moje nejlepší kamarádka.“ Conni to však pronesla bez nadšení, bez přesvědčení a bez lítosti, která se z ní při představě, že je ta nejlepší kamarádka po smrti, měla vyřinout jako slzy, které ronila na začátku večera. Osušila si suché oči, v naději, že to pomůže. Pohlédla Spencerovi do obličeje. Očividně to nepomohlo.

Spencer pokračoval: „Takže jste se obvykle vídaly každý den, ale najednou jste o ní neslyšela víc než týden, a nedělala jste si starosti?“

„Ne, jak už jsem řekla, občas zmizela a nikdo nevěděl kam.“

Tentokrát ale zmizela pořádně, nemáte pocit, Conni? měl Spencer na jazyku. Probodl Conni pohledem.

„Conni,“ pravil, „co tajíte?“

„Tajím?“ podivila se Conni hlasem vyšším než její obvyklý soprán. „Nic netajím.“

„Nic, Conni?“

„Vůbec nic.“

„Neprošla jste dneska pozdě odpoledne náhodou bez zastavení kolem přihlížejícího davu a sanitky?“

„O čem to mluvíte?“ podivila se Conni. „Co to má s čímkoliv společného?“

„Byla jste to vy, nebo nebyla?“

„Já?“

„Ano, vy.“

„Ach, já… ne, myslím, že jsem to nebyla já. Nepamatuju se na žádný dav. Ne, opravdu ne.“

„Aha. Když jsem mluvil s Albertem, pověděl mi, že když jste přišla k němu na pokoj, měla jste na sobě pořád bundu.“

Spencerovi bylo Conni téměř líto.

„Ano, ano,“ zadrmolila nervózně. „Teď si vzpomínám – měla jsem naspěch – tak jsem se nezastavila – i když to vypadalo, že se tam děje něco zajímavého – prostě… prostě jsem pospíchala.“

Čím víc se Conni červenala, tím byl Spencer klidnější. Opřel se o opěradlo a zkřížil paže přes prsa.

„Zajímala by mě jedna věc,“ oznámil. „Jak je možné projít kolem skrumáže přihlížejících, policejních aut a sanitky a nezastavit se a nezeptat, co se to tam děje?“

Conni odpověděla jen tím, že pokrčila ustrašeně rameny. Začínala Spencera čím dál tím víc rozčilovat. Vadily mu její afektovaně roztomilé manýry. Téměř zapomněl, jak ho štval Jim, který byl v porovnání s Conni úplná nula.

Zhluboka se nadechl a dodal: „Ještě pár maličkostí, Constance.“

Chvíli předstíral, že si zapisuje poznámky do bloku, ale ve skutečnosti dělal jen krátké tlusté čárky.

Potom vzhlédl a podíval se na Conni. „Máte na tváři pěkně velký škrábanec.“

Conni se rychle dotkla místa pod okem. Spencer zaznamenal, že se jí chvěje ruka. „Ach, tohle,“ prohodila. „To nic není.“ Bez dalšího vyptávání objasnila: „Hráli jsme si o víkendu s bratrem. Omylem mě škrábl.“

„To vidím. Muselo vás to pěkně bolet.“

„Kdepak. Nic to není.“

Spencer se předklonil, aby si ten škrábanec prohlédl zblízka a Conni nepatrně ucukla. Přesně tohle chtěl Spencer vidět, jak ucukne. Škrábanec si prohlédl už předtím.

„Conni, dovolte, abych se na něco zeptal. Zabila jste Kristinu Kimovou?“

Conni se zachichotala a pak smrtelně zvážněla. „Ne, samozřejmě že ne, poručíku.“

„Detektive,“ opravil ji Spencer.

„Detektive.“ Conni se na Spencera usmívala svýma modrýma očima.

„Dobře,“ prohlásil Spencer. „Nebude vám vadit, když vám odebereme otisky prstů, krev a vzorek vlasů?“

Conni viditelně znervózněla. „Vlasy a krev? Na co?“

„Jedná se o normální policejní postup. Úplně běžný,“ ujistil ji Spencer. „Nemáte se čeho bát. Vzorky vám odebere Ray Fell, jeden z našich dopravních policistů.“ Dělal si jenom legraci, zejména aby pobavil Willa, ale Conni se ani neusmála. A Will jenom odfrkl. „Ničeho se nebojte, Conni,“ zopakoval Spencer a postavil se. „Vzorky odevzdali dobrovolně i Albert s Jimem.“

„Opravdu? Jim také?“

„Jistě. Chtějí spolupracovat,“ oznámil Will.

„Máte nějaký důvod, proč je nechcete odevzdat?“ zeptal se Spencer.

„Samozřejmě že nemám,“ odvětila Conni po cestě ke dveřím.

Will jí odebral otisky prstů, krev a vzorek vlasů, stejně jako Jimovi a Albertovi, a Spencer si zatím zašel promluvit ještě jednou s Jimem.

„Poslední otázka, Jime, a pak můžete domů. Mluvil jsem s Conni, která mi pověděla, že vám v jednu hodinu ráno zavolala na pokoj a nebyl jste doma.“

Spencer čekal na odpověď, a když se mu žádné nedostalo, významně si odkašlal.

Jim promluvil. „Byl jsem doma. Jenom jsem vypnul telefon.“

„Proč jste to udělal?“

„Protože jsem nechtěl, aby mě někdo rušil.“

„Proč?“

„Byl jsem naštvaný, rozrušený a měl jsem mizernou náladu,“ objasnil Jim. „Prostě jsem chtěl být sám.“

„Kdo jste si myslel, že by vám mohl zavolat?“

„Nevím. Kristina. Albert. Kdokoliv.“

„To by za vámi prostě nepřišli, kdyby s vámi chtěli mluvit?“

„V tom bych jim býval nemohl zabránit. Mohl jsem alespoň vypnout telefon.“

„Chápu,“ zvedl se Spencer k odchodu. „Máte ho už zase zapnutý?“

„Ano.“

„Takže z toho, co jste mi řekl, vyplývá, že se s vámi v noci, kdy byla zavražděna vaše přítelkyně, nemohl nikdo spojit.“

Jim na to nic neodpověděl. Spencer vyšel z místnosti.

„Tak co myslíš, detektive?“ zeptal se ho Will o samotě v chodbě.

„Myslím, že pojedu domů, Wille, a zhroutím se do křesla. Co si myslíš ty?“

„Já si myslím, že pojedu domů a zhroutím se do postele,“ odpověděl Will.

„Neodvezl bys nejdřív domů ty děti?“

Spencer zamířil domů, utahaný až do morku kostí. Napadlo ho, jestli se nezastavit v Murphy’s Tavern. Nechtěl pít sám. Ale na druhou stranu se mu nechtělo ani s nikým mluvit. A v Murphy’s ho každý znal. Ať už chtěl, či nechtěl, musel by se s někým bavit. Tracy tohle, Tracy tamto. Rozhodl se mezi pitím o samotě a konverzací a odebral se domů.

Zvažoval, zda nezavolat matce. Stýskalo se mu po ní. Po matce se mu stýskalo po většinu života. Nevyčítal jí to, jenom se mu po ní stýskalo. Prázdnota, kterou po sobě zanechala Kristina, mu naháněla husí kůži a vyvolávala v něm přání zavolat domů, slyšet matčin hlas, slyšet, jak otec v pozadí opakuje: „Můžu? Můžu? Můžu už mluvit se svým synem?“

Mami, chtělo se mu říct, pokud mě najdou mrtvého, slib mi, že přijedete a nenecháte mě ležet na kovovém lůžku v márnici.

Spencera pálilo v krku.

Jeho malý byt byl tmavý a spartánsky zařízený. V ložnici měl jen matraci, noční stolek a prádelník a v obývacím pokoji starý gauč, televizi, nízký stůl a – jediný hodnotný kus, který si pořídil – pohodlné křeslo od La-Z-Boy.

Spencer sebou hodil do křesla, sáhl na podlahu a zvedl láhev whiskey. Starý dobrý Jack Daniels. Spencer měl, co se pití týče, jasno. Nepil víno, nepil ani moc pivo, ale chutnala mu whiskey.

Spencer zvažoval, jestli se nenapít přímo z lahve, ale odradily ho od toho dvě věci. Nepůsobilo by dobře, kdyby bůh viděl, jak seržant detektiv pije rovnou z lahve, a pamatoval si na láhev Southern Comfortu na podlaze v Kristinině pokoji. Láhev a žádná sklenička.

Tak vstal, došel do takzvané kuchyně – což byl ve skutečnosti jen oddělený prostor se sporákem a lednicí – a přinesl si umělohmotnou skleničku s nápisem PODÍVEJTE, KOMU JE TŘICET, kterou dostal před šesti měsíci od kolegů při oslavě narozenin, kterou pro něj uspořádali. Zhluboka se napil, zaklonil hlavu a zavřel oči. Okamžitě mu před nimi vyvstaly Kristininy černé boty na pozadí bílého sněhu. Černé a nehybné… a přesto do očí bijící. Volaly po odpovědích, volaly o pomoc, volaly po životě.

Až na to, že Kristina nevolala. Spencer by se vsadil o týdenní výplatu, že pitva prokáže, že Kristina moc nebojovala, když se setkala se smrtí.

Spencer se se stále zavřenýma očima zhluboka napil a poválel whiskey v ústech. Kristina Kimová vypila po půlnoci ve středu 24. listopadu láhev Southern Comfortu, svlékla se do naha, podrbala svého psa, vyšla ve svých nových černých botách do sněhu na mostě a vylezla na kamennou zídku. Přešla na konec mostu, seskočila ze zídky a místo toho, aby se vrátila domů, zamířila dál do lesa. Lehla si na záda do sněhu, s nohama přistisknutýma k sobě a s rozpaženými pažemi, jako by se učila létat, zavřela oči a umřela.

Spencer otevřel oči, rozhlížel se několik minut po tmavém obývacím pokoji, sledoval stíny na stěnách, mdlé světlo pronikající z Allen Street a hranatý tvar televize.

Potom se zvedl, hodil na sebe bundu a opustil byt.

Šel rychle, pohled upřený na sníh na zemi a na nohy. Minul Dartmouth Green, knihovnu Sanborn a zahnul doleva na Tuck Mall. Starý dartmouthský hřbitov měl po levé straně. Pouliční lampy u hřbitova nefungovaly a Tuck Mall na pravé straně vypadala zlověstně ve světle několika žlutých žárovek. Přímo před sebou měl Tuck School of Business, potřeboval se ale dostat za ni, tak zabočil doleva, prošel kolem parkoviště Feldbergu, kolem prázdného prostranství před kolejemi Hinman a McLane a před očima se mu vynořil most. Holý, tmavý, jako by zavěšený ve vzduchu. Prostředek nebyl moc osvětlený. Spencer pohlédl doprava. Na stromy, sníh a most dopadalo bílé světlo z vysokých oken knihovny Feldberg. Seděli za nimi studenti zahledění do knih. Spencer se podíval zamyšleně na okna, studenty a potom na most.

Udělal několik kroků dopředu a naklonil se přes okraj. Nic neviděl, jen černočernou temnotu, ale věděl, že má pod sebou strmý svah, který ubíhá k betonové cestě. Přešel pomalu po mostě, dotýkal se přitom hrubých kamenů zídky a vrátil se. Podíval se na hodinky. Trvalo mu to devadesát vteřin. Došel doprostřed mostu a zahleděl se na Feldberg. Okna a studenti byli jasně vidět. Kdyby přitiskli obličeje na sklo, viděli by jasně i oni jeho.

Spencer došel zpátky na druhý konec a pokusil se naklonit přes zídku. Nešlo to – byla v tomhle místě příliš vysoká. Spencer se vrátil na začátek mostu, kde mu zídka sahala pouze nahoru ke stehnům. Skoro sám nevěřil, co má v plánu. Vyskočil na zídku a podíval se na hodinky. Na zídce ležel sníh. Spencer doufal, že neklouže a že ho nepokrývá ledová krusta. Pomalu se vydal k temnotě k jehličnatým stromům na druhé straně. Měl roztažené ruce kvůli rovnováze a opatrně našlapoval. Podařilo se mu dostat se k cíli. Opět se podíval na hodinky a zjistil, že přejít po zídce mu trvalo dvě minuty.

Seskočil a s bušícím srdcem obešel Feldberg a vnořil se do tmy za ním. Kráčel pomalu a váhavě, protože ještě nikdy nezažil takové hrůzostrašné ticho, strnulost a černotu. Stromy stály naprosto nehnutě. Viděl jen jejich obrysy a stín. Z Feldbergu nedopadalo skoro žádné světlo. Bylo zhasnuté osvětlení na schodišti. Spencer neviděl ani stezku, ani stromy, ani policejní pásku před sebou. Vůbec nic. Naslouchal tiché temnotě, tušil nehybné jehličnany. Ty to ví, pomyslel si. Ví, co se stalo. Podívej, jak klidně tady stojí. Stojí a říkají si Nic neprozradíme. Nikdo se nás nezeptal. Tak nic neprozradíme. Známe ale odpověď.

Zvedala se mu hruď. Zaznamenal zvuk, lidský zvuk. Ozval se dvacet metrů dole na Tuck Drive. Rozumem mu to bylo jasné. Instinkt mu však napovídal, že v lese se ozývají hlasy, stahují se a jdou si pro něj. Někdo tady je, mezi vysokými temnými stromy, schovává se a čeká na něj. Měl pocit, že se o krok přiblížil smrti. O den, o měsíc, o rok.

Nemohl se ani otočit. Vydal se pozadu po stezce, co nejrychleji se odvážil, a dával pozor, aby nezakopl o kořen. Oddechoval tak prudce, že si musel položit ruku na hruď, aby se mu nerozskočilo srdce. Zpátky na mostě se obrátil a zamířil ostrým krokem domů.

O patnáct minut později seděl opět ve svém křesle a upíjel dlouhými, žíznivými doušky ze sklenice. Whiskey ho pálila v krku.

Co mohlo popadnout mladou nahou ženu, že vešla do temnoty? Nebyla jí zima? Nechtělo se jí vrátit domů?

Spencer se musel přemáhat, aby nechal otevřené oči. Zavřel někdo Kristině oči? Zavřel jí je, aby to vypadalo jako nehoda? Vrah by nezatlačil oči oběti. Vrazi nebývají většinou takhle útlocitní. Se zavřenýma očima bude ale Kristina vypadat, jako by usnula. Vrah byl možná někdo, kdo je nesmírně vyrovnaný nebo nesmírně vypočítavý

Nebo obojí.

Další doušek a sklenice byla prázdná. Spencerovi chyběla energie, aby si ji dolil. Prázdnota a bolest, kterou cítil v duši, se nedala zaplnit whiskey. A určitě se nedá zaplnit ani Southern Comfortem, dokonce ani celou lahví. Stejně jako se jím nedala zaplnit Kristinina prázdnota.

Kristina si nezasloužila umřít.

Co ale vím? Sotva jsem ji znal. Možná si zasloužila umřít. Smrt byl možná jediný způsob vykoupení. Není to ale moc pravděpodobné. Její smrt nevypadá jako vykoupení, vypadá jako obyčejná smrt.

Zemřela velice mladá.

Zemřela, než se navršil její čas, zemřela příliš brzy, neměla ještě zemřít, proč právě ona, to je hrozné, to je k nesnesení, příliš mnoho pro jednoho člověka, byla v rozkvětu života, byla plná života, tak plná života, dokonce neměla ještě ani děti, ale bůh ví, že je chtěla, bůh ví, že jsme se snažili, Andreo, Andie. Ty jsi byla také příliš mladá na to, abys umřela. Doufám, že si pamatuješ naši svatební cestu, našich pět dnů v Paříži, jak jsme seděli polapení v podzemí, protože metro zastavila hrozba bombového útoku, jak jsme se procházeli v dešti kolem Versailles, jedli norskou omeletu při výletu lodí po Seině a milovali se na staré posteli, která vrzala. Pět dnů. Chystali jsme se přijet ještě jednou, až skončí deštivá sezóna, možná na jaře. Ale na jaře jsi už byla mrtvá, čelní srážka při sto šedesáti kilometrech v hodině, když jsme tě našli, ležela jsi na zadním sedadle řidiče, který tě zabil. Proletěla jsi svým a jeho předním sklem. Kdyby nezemřel, vlastnoručně bych ho zabil. Byla jsi spolujezdkyně, řídila tvoje kamarádka, která přežila. Ta pro mě ale nic neznamená. Nenašel jsem ji na zadním sedadle jiného auta. Tam jsem našel jenom tebe.

Kdo zabil Kristinu? Andie, svým způsobem mi přirostla k srdci. Trochu mi tě připomínala. Vlasy a očima. Sladkým úsměvem. Také jsi měla černé kožené boty, ale neležela jsi devět dnů bez povšimnutí pohřbená pod sněhem, aniž by tě kdokoliv hledal. Když jsi umřela, všichni jsme o tom věděli. Neležela jsi tam devět dnů bez rodiny, která po tobě netruchlila.

Jak dlouho bude Kristina ležet v márnici, před pitvou a po pitvě, než si někdo přijede vyzvednout její rozmrzlé tělo a řekne: To jsem já, tahle dívka je moje, smím ji vzít s sebou? Miluju ji a bude si mi po ní stýskat. Je to moje dcera, panebože, moje jediné dítě. Nebo jedno ze sedmi, moje sestra, moje jediná sestra nebo moje nejstarší. Je to moje manželka. Byla moje manželka a já jsem ji miloval, pohřbil jsem ji a sám sebe společně s ní, a posledních pět let se snažím vyhrabat z hrobu, kousek po kousku, centimetr po centimetru. Domníval jsem se, že se mi to docela dobře daří, a díky tobě, Kristino, jsem se těšil na pátek, ale teď se zase těším, až nastane noc, těším se na noční zapomnění a také na pravé poledne, kdy slunce svítí tak jasně, že se nedá příliš smutnit.

Spencer usnul v křesle. Když se probudil, krátce před úsvitem, odpotácel se do postele. Pominuly dny, kdy usínal oblečený v křesle a zůstával v něm až do rána.

Probudil se v devět v pátek ráno, o hodinu pozdě do práce. Strašlivě ho bolela hlava. V takovém případě vždycky nejlépe pomohla silná káva s cukrem a mlékem. Neměl ale žádnou doma. Úmyslně. Pomáhalo mu to dostat se co nejdřív z domu. Ten den nebyl výjimka. Kromě toho si musel pospíšit, protože ho čekala spousta práce.

Oblékl si svůj jediný oblek. Podobný tomu, který měl na sobě na Andiin pohřeb. Osprchovaný, oholený a v bílé košili s usedlou kravatou vyšel z bytu, kde neměl kávu ani jídlo, a zamířil do místního Mobil Martu, ze kterého se linula téměř domácí vůně čerstvé kávy.

Z auta zavolal vysílačkou na stanici a odjel na hanoverskou radnici a do soudní budovy, kde získal povolení k prohlídce Kristinina pokoje.

Zatímco telefonoval s Kylem, zeptal se dispečera, jestli byl o neobjasněném úmrtí informován Concord. Dispečer řekl, že neví, ale patrně ano. Měl se o to postarat Kyle. Šéf Gallagher nebýval v pátek v kanceláři. Byl to jeho den, kdy hrál golf, jezdil sedmdesát kilometrů do Haverhillu na jednotku pro vyšetřování těžkých zločinů nebo občas navštěvoval Concord. Spencer se Kylea zeptal, co dělá šéf dneska. Dozvěděl se, že vybírá s dcerou v nákupním středisku šaty na biřmování nebo něco podobného.

Vážně skvělé, pomyslel si Spencer. Máme tady s největší pravděpodobností vraždu a vyšetřovací tým tvoří třicetiletý maloměstský policajt irského původu, Will, bývalý ošetřovatel, a Raymond Fell, který dává policejní fotoaparáty tetičkám. „Kdyby se dostavili vyšetřovatelé z Concordu, povězte jim, že jsem na univerzitě, a varujte mě vysílačkou. Kde teď vězí Fell?“ Fell jezdil hlídkovým vozem někde kolem Lebanonu. „Doufám, že zavolal Landersovi. Potřebuju, aby odebral otisky v pokoji oběti.“

„Landers je informován,“ potvrdil Kyle. „Dneska ráno zavolal. Kolem poledne bude k dispozici.“

První kroky zavedly Spencera do přijímací kanceláře v McNutt Hall, kde požádal o Kristininu přihlášku. Potřeboval zjistit, jestli má příbuzné. Úřednice mu nechtěla přihlášku vydat, protože obsahuje důvěrné informace. Spencer té vážné dívce vysvětlil, že důvěrnost ztratila na důležitosti. Teď je nejdůležitější, aby byla Kristina řádně pohřbena, až nadejde čas. Úřednice stále váhala a svolila, teprve když byla přivolána její nadřízená. Vytáhla Kristininu přihlášku, Spencer si ji vzal a posadil se do jednoho z velkých čalouněných křesel v útulné tiché místnosti.

Příjmení Kimová, křestní jméno Kristina. Nějaká další jména? NE, stálo na přihlášce. Datum narození 22. listopadu 1972. To souhlasí, právě oslavila jednadvacáté narozeniny, pomyslel si Spencer.

Pamatuju si, když bylo jednadvacet mně. Odjel jsem se svými šesti bratry a nejlepším kamarádem Mattem do Port Jeffersonu a ztřískal jsem se. Došlo k rvačce – nějakého kluka násilím svlékli a zamlátili přímo na hlavní třídě Port Jeffʼs. Byl jsem zpitý pod obraz, ale musel jsem provést zatčení. Pak jsem musel přivolat pomoc, protože jsem ty dva grázly nemohl odvézt na stanici. To byly moje jednadvacáté narozeniny.

Kristininy jednadvacetiny byly zároveň předposlední den jejího života.

Spencer pokračoval ve čtení přihlášky. Byla v ní uvedena adresa v Brooklynu v New Yorku. Spencer si udělal v duchu poznámku, že ji ověří. Přejel očima dolů. Potřeboval najít nejbližší příbuzné. Aha, tady to je – jméno matky: Katherine Morganová. Adresa: Neznámá.

Neznámá? Spencer se rychle podíval na otce. John Henry. Zesnulý. Sourozenci: žádní.

To bylo horší, než si představoval. Ale aspoň se nevynoří rodiče, kteří si přijeli pro tělo milované dcery. Panebože, ale přesto! Někdo ji musí odvézt. Spencer měl pocit, že osobně zodpovídá za to, aby Kristinu někdo vyzvedl. Přihláška vyvolávala víc otázek než odpovědí. Katherine Morganová? John Henry? A jak dál? John Henry Kim? Co to má znamenat?

Další informace v přihlášce byly ještě neužitečnější. Kristina chodila do přípravky v Brooklyn Heights. Studium financovala za pomoci příspěvků, malého úvěru, práce v domě U Červeného domu a na zbytek, pokoj a stravu, přispívala babička z matčiny strany, Louise Morganová. Adresa paní Morganové však chyběla. Je to ta babička, která bydlela u jezera Winnipesaukee?

Spencer se rychle podíval na vysvědčení ze střední školy a výsledky přijímacích zkoušek. Byly velice dobré. Kristina nebyla jen sportovní hvězda.

Spencer se rozhodl, že zajde do univerzitní ošetřovny na North Main Street poblíž bývalé nemocnice Mary Hitchcock Memorial Hospital. Chtěl se podívat, jaké kontakty udala Kristina pro případ nouze. Jediný kontakt byla Louise Morganová. Spencer věděl, že jí nemá cenu volat. Louise Morganová byla po smrti.

Ještě z ošetřovny zavolal na brooklynské informace.

„Kim,“ řekl. Křestní jméno nebo příjmení? Nějaké křestní jméno? Spencer odpověděl ne, protože mu přišlo hloupé zmiňovat se o Kristině.

V Brooklyn Heights žádní Kimovi nebydlí, sdělil operátor. Co takhle Morganovi? Morganovy máme tři. Spencer jim zavolal a dvakrát mu odpověděl záznamník a jednou překvapené je mi líto, žádnou Kristinu neznám. Nezanechal vzkaz. Co měl na záznamníky namluvit? Tady je Spencer O’Malley z hanoverského policejního oddělení v New Hampshire. Pokud se člen vaší rodiny jmenuje Kristina Kimová, zavolejte mi prosím na číslo bla, bla, bla. Nebo ještě lépe, proč nepovědět pravdu? Pokud se člen vaší rodiny jmenuje Kristina Kimová, musím vám oznámit, že umrzla ve sněhu, leží teď v hanoverské márnici a někdo musí vyzvednout tělo. To by bylo skvělé, Spencere. Panebože. Takhle opravdu vypadá zmizení beze stopy. Třeba to byla skutečně nehoda. Až na její nejbližší přátele a mě, ví vůbec někdo, že ta dívka existovala?

Spencer se rozhodl zkusit něco jiného. Zavolal do soukromé školy, kam chodila. Kristina Kimová. Ne, je mi líto. Kdy? Před čtyřmi lety? Malý moment. Aha, ano, Kimová, Kristina. Ano, chodila do naší školy. Adresa domů byla ta, kterou měl Spencer v ruce. Máte její telefonní číslo domů? Ano, ale čtyři roky staré. Lepší než nic, řekl si Spencer. Zavolal na to číslo a dozvěděl se, že je zrušené a nové neexistuje. Další slepý konec.

Nastal čas, aby použil povolení k prohlídce. Kristinin pokoj určitě odhalí víc, než se mu podařilo zjistit během dvou hodin na univerzitě.

Nemohl do toho pokoje ale sám. Počkal na Willa Bakera, který se dostavil s kriminalistickým technikem z Concordu.

Technik Ed Landers začal kouzlit s rukavicemi a práškem a Will Baker s blokem a plastikovými sáčky. Spencer netrpělivě čekal. Utíkal čas. Během čekání zavolal Spencer do novin New York Post, New York Daily News, New York Times a New York Newsday a požádal o pomoc. Dívka s trvalým bydlištěm v Brooklynu byla nalezená mrtvá za podezřelých okolností a nedaří se najít rodinné příslušníky. Nemohli by něco zveřejnit?

Pak se šel Spencer projít na Kristinin most. Za denního světla nevypadal vůbec tajemně. Nevylezl tentokrát na zídku, ale přešel jen pomalu na druhou stranu, zahnul doprava mezi stromy a došel po klikatící se stezce k místu činu. Odstranil žlutou pásku. Už nic nechránila. Jen stromy, sníh a zmrzlé borovice. Rozvrtaný sníh, ze kterého vyprostili Kristinu. Spencer se zastavil krátce na stezce a pohlédl k místu, kde předtím ležela. I za denního světla působilo tajuplně. O kousek dál sešel ze stezky, prokličkoval opatrně mezi stromy a vynořil se na Tuck Drive. Rozhlédl se. Tuck Drive ubíhala údolím mezi dvěma strmými zalesněnými svahy. Z jednoho se právě spustil. Přešel přes silnici a vydal se do protilehlého. Probojovával se mezi nízkými větvemi stromů a odhrnoval ostré jehličí. Sníh mu promáčel nevhodné boty. Vyšel celý zadýchaný a mokrý na opuštěném nejzápadnějším konci Webster Avenue. První dům na pravé straně byl Phi Beta Epsilon.

Jaká náhoda, pomyslel si Spencer, když klepal na dveře. Někdo zavolal, že má vstoupit. Spencer vešel dovnitř a ukázal klukovi ve špinavém, příliš velkém oblečení rozvalenému na gauči policejní odznak. „Je přítomen Frankie Absalom?“ zeptal se.

Dozvěděl se, že není. Frankie odjel na víkend domů.

„Vyřiďte mu prosím,“ požádal Spencer, „že ho hledal detektiv Spencer Patrick O’Malley a potřebuje s ním mluvit o naléhavé záležitosti, jakmile se vrátí.“

Kluk v obýváku přikývl a začetl se opět do své knihy, ale Spencer ho nenechal. „Věnujte mi pozornost,“ nařídil. „Je mi líto, že vás ruším, ale včera jsme vyhrabali ze sněhu mrtvé tělo a Frankie je jeden z posledních lidí, kteří tu dívku viděli naživu. Musím s ním nutně mluvit. Můžete mi pomoct?“

Ušmudlaný kluk zavrtěl hlavou. „Je mi líto. Nevím, kde v Bostonu bydlí. Zkuste jeho kamaráda Alberta, příjmení si nepamatuju.“

„Albert Maplethorpe?“

„Ano, to je on. Tráví spolu hodně času. Albert to bude vědět.“

„Už jsem se ho ptal. Neví to.“

Kluk pokrčil rameny. V rukách držel pořád rozečtenou knihu.

Spencer opustil Epsilon House a rozběhl se zpátky k McNutt, kde si vyžádal Frankieho přihlášku a zjistil z ní jeho adresu a číslo domů. Použil svou telefonní kartu a zavolal z automatu v přízemí. V budově panovalo ticho.

„Haló? Tady je detektiv Spencer Patrick O’Malley z hanoverského policejního oddělení. Můžu prosím mluvit s Franklinem Absalomem?“

„Ano. Stalo se něco?“ otázal se ustaraný mateřský hlas.

„Všechno je v pořádku,“ odpověděl Spencer. „Jenom potřebuju mluvit pár minut s Frankiem.“

„Chápu. Ano. Ano, samozřejmě. Myslím, že ještě spí, půjdu se podívat – malý moment prosím.“

Spencer zaslechl, jak mateřský hlas několikrát zavolal „Frankline!“, a pak se na jiné lince ozvalo ospalé „Prosím?“

„Frankie?“

„Ano.“

„Tady je detektiv Spencer Patrick O’Malley z hanoverského policejního oddělení. Máte pár minut čas?“

„Ano.“ Frankie přestal znít ospale.

„Mohla byste prosím zavěsit?“ požádal Spencer domnělou matku. „Nebudu mluvit dlouho.“

Nervózní mateřský hlas pravil „zajisté“ a druhý telefon oněměl.

„Frankie, jak dlouho jste už v Bostonu?“

„Od Díkůvzdání.“

„Proč tak dlouho?“

„Prostě – nevím. Potřeboval jsem si odpočinout.“

„Aha. Bohužel mám pro vás špatnou zprávu.“ Spencer se odmlčel. „Víte, proč volám?“

Žádná odpověď. Spencer čekal.

„Frankie?“

„Doufám – doufám, že je všechno v pořádku.“ Frankiemu se chvěl hlas.

„Není. Kristina Kimová byla nalezená mrtvá.“

Frankie se zprudka nadechl a Spencer neslyšel několik minut nic jiného než trhané oddechování proložené suchými vzlyky.

„Frankie?“

„A-a-ano?“ vydechl Frankie zlomeným hlasem. „Panebože –“

Uplynulo několik dalších minut. Spencer se podíval na hodinky. Půl jedné. Ed s Willem jsou už pravděpodobně hotoví.

„Frankie, je mi to moc líto. Moc mě mrzí, že vám přináším špatné zprávy. Jenom pár otázek a končím.“

„Jak?“ přerušil Frankie Spencera. „Co se stalo?“

Spencerovi tentokrát nevadilo odpovědět. Jak to vypadalo, Kristinina smrt zasáhla Frankieho rovnou do srdce. Spencer s ním soucítil.

„Našli jsme ji pod metrovou závějí.“

„Byla…“ Frankie nedokázal pokračovat. Po chvíli se zeptal: „Byla zraněná?“

Zraněná? To je zvláštní otázka.

„Jak… to myslíte?“ pravil Spencer pomalu.

„Chci tím říct…“ Frankie měl problém zformulovat slova. „Chci tím říct, víte, jak to myslím, byla zraněná?“

Spencer se nad tou otázkou ještě jednou zamyslel a rozšířil oči. Zahrabal v kapse, požádal Frankieho o moment strpení, vytáhl diktafon, zapnul ho a přiložil ho ke sluchátku. Pak řekl: „Frankie, ležela mrtvá pod sněhem. Spadá to do kategorie zraněná?“

Frankie neodpověděl, tak Spencer dodal: „Nebo jste myslel znásilněná nebo brutálně zavražděná?“

„Ano,“ vypálil Frankie.

„Ne,“ odpověděl Spencer stejně rychle. „Nebyla brutálně zavražděná. Můžu vám teď položit pár otázek?“

„Jistě,“ svolil Frankie. „Promiňte. Je to prostě…“ vzlykl. „Hrozné. Prostě hrozné.“

Spencer odsouhlasil, že je to hrozné, a zeptal se Frankieho, jestli si pamatuje, kdy viděl Kristinu naposledy.

„Kristinu?“ opáčil Frankie, jako by to jméno slyšel poprvé. „Naposledy?“

„Ano.“ Snažíš se získat čas, Frankie? pomyslel si Spencer. Litoval, že mu nevidí do obličeje.

„Tenhle týden jsem nebyl ve škole.“

„Frankie,“ pravil Spencer ostře, protože mu začínala docházet trpělivost. „Prosím. Naposledy, kdy jste ji viděl.“

„Dobře, musím trochu přemýšlet… řekl bych, že předtím, než jsem odjel domů.“

„Správně. Kdy jste ji viděl naposledy?“

„Snažím se vzpomenout.“ Frankieho hlas nabral jiné zabarvení. „V úterý večer jsme hráli karty.“

„Naposledy, kdy jste ji viděl, Frankie,“ zopakoval Spencer.

„Ano. Myslím, že v úterý.“

„Vy si to myslíte?“ otázal se Spencer podrážděně.

„Ano, to souhlasí.“

„Frankie, dávejte teď dobrý pozor. Nemám moc času. Našli jsme mrtvou dívku. Nepotěšilo by mě, kdybych pro vás musel jet do Bostonu, a nerad bych si myslel, že přede mnou něco tajíte. Tak spusťte. Naposledy, kdy jste ji viděl.“

Frankie se několikrát nadechl a teprve potom odpověděl: „V úterý. Nebo to bylo ve středu ráno?“ Frankie se zarazil a pak tiše přiznal: „Viděl jsem ji jít po mostě.“

Ano. Spencer si přitiskl levou ruku na srdce, v pravé stále diktafon. Ano.

„Vy jste ji viděl,“ konstatoval. „Výborně. V kolik hodin to bylo?“

„Počkejte,“ pravil Frankie, jako by hrál o čas. „Malý moment. Muselo to být tak v jednu ráno. Možná ve čtvrt na dvě. Přibližně v tuhle dobu.“

„V jednu, ve čtvrt na dvě. To je velice přesné. Odkud to víte?“

„Podíval jsem se na hodinky a řekl jsem si, že půjdu domů, protože je pozdě, a pak jsem se podíval z okna a zahlédl ji.“

„Proč jste se díval z okna?“

„Chtěl – chtěl jsem vidět, jestli půjde po zídce.“

„Vy jste na ni číhal?“ otázal se Spencer významně.

„Ne. Nic na tenhle způsob. Spíš, spíš jsem ji hlídal.“

„Dobře, povězte mi, co se stalo. Všechno.“

„Dobře. Všechno. Dobře.“

„Frankie, vy někoho kryjete?“ zvýšil Spencer hlas.

„Ne, nekryju.“

„Protože kdybyste někoho kryl, mohl byste se stát spolupachatelem vraždy.“

„Samozřejmě. Já vím. To mi nemusíte říkat. Je mi to jasné. Všechno vám povím. Minulé úterý jsme hráli karty. Jako obvykle jsem vyhrál. V místnosti ale panovalo napětí. Všichni jsme měli napnuté nervy.“

„Ano, o tom jsem něco slyšel.“ Spencer se pokusil Frankieho popohnat. „Měl jste se u sebe na pokoji sejít s Albertem.“

„Neměl. Došlo k nedorozumění.“

„Tvrdí, že jste na to zapomněl.“

„Jasně a Země je placatá. Nikdy na nic nezapomenu. Zejména bych nezapomněl,“ dodal Frankie se záhadnou dvouznačností, „že má ke mně na pokoj přijít Albert.“

Co to má znamenat? Spencer se rozhodl, že se musí s tímhle Frankiem setkat osobně. „Byla Kristina střízlivá?“ zeptal se nahlas.

„Naprosto. To vím. Vím to z několika důvodů. Políbil jsem ji na dobrou noc a netáhl z ní alkohol. Stěžovala si, že nemáme nic k pití – Murphy’s měl zavřeno.“

Spencera bodlo u srdce. Takže ona také chodila do Murphy’s?

S vypětím vůle se soustředil na Frankieho, který právě říkal: „Nabízeli jsme jí pivo, ale vzala si místo něj kolu. Takže vím, že byla střízlivá.“

„Měla u sebe na pokoji láhev Southern Comfortu.“

Frankie lehce znechuceným tónem oznámil: „Ano měla tohle pití ráda. Dali jsme jí jednu láhev k narozeninám. Nikdy se z ní ale nenapila, dokonce si ji ani nevzala s sebou.“

„Jak to víte?“

„Vím to, protože jsem se zastavil v úterý odpoledne u Conni a zahlédl jsem tu láhev na jejím psacím stole. Musela ji posunout, abychom měli místo na knihy.“

„Jak víte, že ta láhev nepatřila Conni?“

„Děláte si legraci?“ Frankie se zasmál. „Conni pije výhradně pivo.“ Pak se rychle opravil: „Samozřejmě jenom od té doby, co jí bylo jednadvacet.“

„Jo, jo, jo,“ odtušil Spencer. Utíkal čas. Musel jít.

„Conni vadilo, že jsme dali Krissy láhev likéru. Říkala, že Kristina z ní neměla radost. Několik minut jsme se o tom bavili.“

„U Kristiny v pokoji se na zemi válela vylitá láhev Southern Comfortu.“

„Vážně? Hmm. Conni ji možná přinesla Kristině po pokeru.“

„Ano,“ podotkl Spencer. „Možná. Pokračujte.“

„Během pokeru jsem do Kristiny svým způsobem ryl, aby se šla projít po mostě. Je to vážně pitomost, to, co dělá, ale kluci z Epsilonu se na ni hrozně rádi dívají, tak jsem ji k tomu občas pobízel. Ne moc často. Čas od času. Musela být ale vždycky hodně opilá. Kluci se pak shromáždili u okna ve Feldbergu a pozorovali ji. Byla to pro ně úžasná podívaná.“

„Vy jste ji také pozoroval?“

„Moc ne,“ odvětil Frankie nonšalantně. Příliš nonšalantně. „Vždycky jsem stál jako poslední v řadě. Jak už jsem řekl, ani jsem ji tak nepozoroval, jako spíš…“ Frankie hledal správná slova „…spíš jsem na ni dával pozor,“ dokončil váhavě. „Chodit po té zídce je opravdu nebezpečné, ale všichni z toho byli nadšení. Hlídal jsem ji, abych měl jistotu… to ale stejně není důležité –“

„Abyste měl jakou jistotu?“

„Vážně to není důležité. Abych měl jistotu, že nespadla. Ten večer v úterý řekla, že se možná půjde po té zídce projít. Tak jsem čekal.“

„Byla ale střízlivá.“

„Jak dlouho trvá, než se člověk přiopije?“ otázal se Frankie. „Jestli jí Conni přinesla tu láhev, mohla to Kristina zvládnout velice rychle.“

Spencer se Frankieho zeptal, proč Kristinu provokoval, aby dělala něco tak očividně nebezpečného. Zabila by se, kdyby spadla.

„Patrně ano,“ odvětil Frankie pomalu. „Měl jste ji ale na té zídce vidět. Plula po ní jako anděl. Když po ní chodila, stál při ní bůh.“

„Já bych ale řekl, že proti ní stála pravděpodobnost.“

„Ano. Kristina říkávala, že proti nám stojí celý náš život. V pondělí večer se vybourala v autě. Mohla být mrtvá už tenkrát. Neměl jsem o ni strach, když chodila po té zídce. Působila hodně jistě. Předváděla úplné divadelní představení. A vždycky se na konci otočila a došla zpátky. Tu noc jsem si každopádně nebyl jistý, jestli to udělá, a nechtěl jsem přivolávat kluky z Epsilonu, dokud to nebude na beton. Zabili by mě, kdyby přišli zbytečně.“

„Jistě, nikomu se nechce zbytečně do vánice,“ odtušil Spencer.

„Ano. A také jsem se musel učit. Tak jsem šel do Feldbergu. Učím se vždycky tam. Je tam klid a mám tam svoje oblíbené místo. V salonku v prvním patře s krásným výhledem na most. Vždycky si přitáhnu stůl a židli k oknu. Mám to místo rád, nikdo mě tam neruší. A tam jsem také seděl.“

Spencer zůstal zticha. Tajil se mu dech. Věděl, že slyší o posledních minutách Kristinina života a nedokázal se přimět k tomu, aby položil další otázku nebo aby Frankieho popohnal.

„Když jsem ji zahlédl,“ pokračoval Frankie, „byla už uprostřed mostu a šla hodně vratce. Dostal jsem strach, hned jak jsem ji uviděl. Dokonce jsem otevřel okno, ale pak jsem se rozhodl, že na ni nezavolám. Nechtěl jsem ji polekat. Tak jsem ji pár vteřin pozoroval a pak klopýtla. Uklouzla na sněhu a svalila se. Úplně se mi zastavilo srdce, ale neměl jsem dost času, abych zareagoval nebo cokoliv udělal. Uklouzla, ale podařilo se jí zachytit se zídky, vytáhla se zase nahoru a zůstala tam několik vteřin sedět. Musela být příšerně vyděšená.“

„Ona seděla nahá na sněhu?“

„Ano.“ Frankie musel pokrčit rameny. „Vím, že to zní divně. Studovala ale filozofii. V Tibetu se najdou muži, kteří do sebe bodají, polykají meče nebo chodí po rozžhaveném uhlí, a nic to s nimi nedělá. Kristina měla tenhle dar. Dokázala se obrnit proti zimě.“

Ne při posledním boji jejího života, pomyslel si Spencer.

„Pozoroval jsem ji,“ pokračoval Frankie ve vyprávění. „Pořád se sevřeným hrdlem. Pak jsem uviděl, jak seskočila ze zídky, což ještě nikdy neudělala. Vždycky se obrátila a došla zpátky. Pochopil jsem, že musí mít hrozný strach. Ulevilo se mi, když se dostala na konec mostu. Něco jsem na ni zavolal. Něco jako ‚hej Krissy, skvěle jsi to zvládla, jsi šílenec‘. Něco na ten způsob.“

„Slyšela vás?“

„Měl jsem pocit, že ano. Protože se zastavila a rozhlédla. Podívala se nahoru a potom do lesa za Feldbergem. Jako by nevěděla, odkud se ozval můj hlas. Tak jsem zavolal ještě jednou. Rozhlédla se kolem sebe.“

„A potom?“ Spencer měl ztuhlé prsty, jak svíral sluchátko.

„Potom se vydala po stezce za Feldbergem a zmizela z dohledu.“

„Ona šla do lesa?“

„Nevím. Patrně. Pak jsem ji už neviděl.“

„Co jste udělal?“

„Pomyslel jsem si, ty blázne. Zavrtěl jsem hlavou. Kristina měla hrůzu ze tmy. Kdykoliv jsme šli s jejím psem za Hinman, držela se mě jako klíště za rukáv.“

Spencer se otřásl. Rozklepala se mu ruka se sluchátkem. Vzpomněl si na černé dřevo prastarých jedlí douglasek.

Frankie pokračoval: „Zavřel jsem okno a pokoušel jsem se ještě chvíli učit. Bylo ale pozdě –“

„Jak pozdě?“

„Hodně pozdě. Sbalil jsem knihy –“

„Okamžitě?“

„Ano. Byl jsem unavený. Všechny jsem je zavřel. Uložil jsem je do batohu, oblékl si kabát, zapnul jsem ho, navlékl jsem si rukavice, nasadil si kapuci. Jak dlouho mi to mohlo podle vás trvat?“

„Zhruba pět minut?“

„Možná. Spíš ale sedm. Nebo osm. Ne, ne, osm je moc dlouho. Ne, počkejte, odskočil jsem si nejdřív na záchod. Ano. Takže patnáct minut. Ano, to souhlasí –“

„Vy jste strávil deset minut na záchodě?“

„Ano, přibližně. Umyl jsem si také ruce a obličej. Osm až deset minut. To by odpovídalo, protože když jsem se vrátil do Epsilonu, bylo za dvacet minut jedna.“

„Zhruba půl hodiny poté, co Kristina zmizela v lese?“

„Ano.“

„A to bylo všechno?“

„Ano, to bylo všechno.“

„Jste si jistý?“

„Ano.“

„Neviděl jste ještě někoho jiného?“

„Ne.“

„Viděl jste Kristinu ještě později?“

„Ne.“

Samozřejmě že ne. Byla už po smrti.

Spencer vypnul diktafon. Poskočila mu neovladatelně hlava a upustil sluchátko.

Will Baker a Ed Landers z kriminalistické laboratoře na něj čekali na parkovišti Feldbergu.

„Co jsi vyváděl?“ zeptal se ho Will klidným, ale pronikavým tónem.

Spencer povytáhl obočí. „Hledal vraha Kristiny, Wille. A co ty?“ Ed Landers byl vysoký muž s brýlemi ve zlatých obroučkách a s neobvykle dlouhýma a odstávajícíma ušima, kterých si byl dobře vědom. Nikdo v oddělení o nich nesměl žertovat, rozhodně ne před Edem. Spencer měl Eda rád. Byl to slušný člověk a dokonalý profesionál, který si nenechal jen tak něco líbit.

Spencer ho v Kristinině pokoji požádal, aby odebral otisky prstů z lahve od Southern Comfortu, a Baker ji uložil do plastikového sáčku. Láhev byla poloprázdná. Spencer našel opodál uzávěr a pak si klekl na všechny čtyři a očichal místo, kam se vylil likér. Koberec páchl plesnivinou. Jako oblečení tuláků na Penn Station v New Yorku. Jestli Kristina v noci před svou smrtí něco pila, tohle to nebylo.

Spencer prohledal metodicky celý pokoj. Začal oblečením na posteli a poklekl na zem. Co hledám? řekl si, když nahlédl pod postel. Co doufám, že najdu?

Na psacím stole objevil Connin vzkaz, položený nedbale na učebnici. Milá Krissy, vzali jsme Aristotela s sebou na Long Island. Škoda, že jsi nemohla jet s námi. Přeju ti hezký Den díkůvzdání. Tvoje Conni.

Spencer si ten vzkaz několikrát přečetl a pak ho podal Willovi. Ve skříni našel několik zajímavých tiskovin, které Will také uložil do sáčků. Časopisy People ze sedmdesátých a počátku osmdesátých let, časopisy Newsweek uspořádané tak, že vypadaly, že si je nedávno někdo prohlížel – číslo z 15. listopadu 1993 následovalo po čísle z 10. listopadu 1988 a to zase leželo pod číslem z 27. srpna 1993. Sbírku doplňovalo několik čerstvých časopisů Life a jeden Time s dalajlámou na obálce. A jedny noviny Greenwich Time s odtrženou nálepkou pro předplatitele. „Dej je do samostatného sáčku, Wille,“ požádal Spencer. K čemu by byly dívce z Brooklyn Heights Greenwich Time?

Probrat Kristininy papíry trvalo Spencerovi tři hodiny. Landers odebral téměř ze všeho otisky prstů, ale Spencer do nich nevkládal velké naděje. Nebylo moc pravděpodobné, že najdou na Kristinině bledém krku otisky prstů. Byl si jistý, že porovnání otisků prokáže, že se jejího stolu, židle a možná i postele dotkli všichni její tři přátelé a většina spoluhráček z basketbalového družstva.

Muži pracovali mlčky. Spencer občas požádal Willa, aby dal něco do sáčku, nebo Landerse, aby sňal otisky ze zásuvky či police ve skříni, ale Landers i Will dobře věděli, co dělají.

Zásuvky v Kristinině psacím stole a skříň obsahovaly pár osobních předmětů. Kristina měla několik univerzitních učebnic, semestrální práce, ale žádné zápisníky nebo diáře. Bloky, které používala při přednáškách, nebyly počmárané ani ozdobené malůvkami – překvapující u tak nepořádného člověka. Lajdácké a nepozorné poznámky jdou obvykle ruku v ruce s tím, jak vypadá pokoj, ale Kristina očividně patřila k výjimkám. Její poznámky byly nesmírně pečlivé a vedené krásným úhledným písmem. Jak může mít někdo s hřívou rozcuchaných vlasů, ledabylým oblečením a rozlitou lahví Southern Comfortu tak vzorné písmo?

Spencer hledal průkaznější, osobnější vodítka: fotografii, zrušený šek, výpis z bankovního účtu. Spencer O’Malley proklínal den, kdy se výpisy z účtu staly soukromou záležitostí. Vodítka v pokoji byla však stejně mlhavá jako Kristinina univerzitní přihláška. Tenhle pokoj pro ni představoval domov, a přesto si Spencer připadal, že hraje hru Cluedo se dvěma podezřelými a třemi chybějícími vražednými zbraněmi. Ten pokoj mu křičel přímo do tváře, že něco není v pořádku.

To, že v něm chybí osobní majetek, nemůže být náhoda. Tak zdánlivě nepořádná dívka by byla nepořádná na všechno. Kristina byla nepořádná jen navenek, uvědomil si Spencer. Téměř jako by tu nepořádnost ostentativně předstírala. Ale proč? Chtěla tím zakrýt, že ze svého pokoje s obrovskou pečlivostí odstranila všechno, co by mohlo prozradit, kdo a jaká ve skutečnosti je?

Zbavila se každičké věci, která na ni mohla vrhnout světlo, a vrhla tím na sebe víc světla, než by si bývala dokázala představit. Připomínalo to nádherně zabalený dárek, ze kterého se vyklube prázdná krabice. Kristina tu krabici každý měsíc, každý den, každou hodinu vyprazdňovala.

Proč odstraňovala ze svého pokoje veškeré stopy? Kdo k ní mohl v jakoukoliv denní hodinu vtrhnout?

Spencerovi se nepodařilo najít jedinou fotografii. Ani Rubikovu kostku, kazetu s nahrávkou Eagles, novinový článek či obrázek matky. Nenašel vůbec nic. Nejvíc ho však zarazilo, že nenašel žádné zrušené šeky, výpisy z účtu ani bankovní informace. Žádné stvrzenky z bankomatu. Žádné účtenky. Kristina Kimová byla opatrná osoba. Spencer prošel ještě jednou obsah její kabelky. Neobjevil v ní nic zajímavého. Jen mužskou náprsní tašku z hnědé kůže, starou a velice ošoupanou. Platební kartu New Hampshire Savings Bank, která Spencerovi prozradila, že nějaké bankovní informace jsou přece jen k mání. A kartu American Express. A zelenou debetní kartu Dartmouthu. Tři dolarové bankovky. Složený, prázdný list papíru. A to bylo všechno. Chyběla dokonce i účtenka za černé boty, které si Kristina, jak Spencer věděl, koupila teprve dva dny před smrtí. Musela ji automaticky zahodit. Proč ale vyhazovat pitomou účtenku za boty? Buď se jí ze zvyku zbavila, nebo ji uložila někam jinam.

„Wille, ukaž mi ještě jednou její klíče,“ poprosil Spencer a Baker je poslušně vytáhl z plastikového sáčku. Ed Landers měl už odebrané skoro všechny otisky z kabelky. Spencer se ušklíbl. Je ironií osudu, že na té kabelce budou i moje otisky, pomyslel si a podíval se na svazek klíčů. Na kroužku neviselo nic neobvyklého. Jen velké klíče, klíče od auta a klíček, který vypadal jako od poštovní schránky, a o něco těžší a tlustější klíček, který byl označený. Měl číslo.

„Bingo,“ zajásal tiše. „Starý farmář psíka měl, jmenoval se Bingo…“

„Detektive O’Malleyi? Všechno v pořádku?“ Landerse očividně ohromilo, že si Spencer prozpěvuje dětskou říkánku. Will nic neřekl a jen se usmál.

„Všechno v pořádku. Končíme. Musím to ještě stihnout do banky, než zavřou.“

„Je už dost po třetí,“ upozornil Will.

„To je pravda, ale zaměstnanci tam musejí zůstat do páté, aby provedli kontrolu.“

Dokazuj to celou noc, dokazuj to celou noc, prozpěvoval si Spencer, když ujížděl po hlavní třídě a parkoval u baru Molly’s Balloon, který se zase nacházel vedle New Hampshire Savings Bank. Spencer zaklepal na prosklené dveře banky.

„Máme zavřeno,“ sdělil nehlasně mrzutě vypadající úředník přes sklo.

Spencer vytáhl odznak a dveře se otevřely.

„Kdo je váš nadřízený? Potřebuju s ním mluvit.“

Spencer byl představen panu Carmichaelovi.

Pověděl panu Carmichaelovi o Kristině. První dvě minuty se mu z něj nedařilo nic dostat. Pan Carmichael si dal hlavu do dlaní a rozplakal se. „Byla to taková sympatická dívka,“ opakoval pořád dokola. „Velice sympatická dívka.“

Spencer nakonec oznámil: „Přišel jsem, protože jsem si všiml, že jeden z jejích klíčů vypadá jako klíč od bezpečnostní schránky. Míval jsem podobný.“

„Ano, má u nás bezpečnostní schránku, jestli chcete vědět tohle,“ odvětil pan Carmichael.

„Můžu se do ní, prosím, podívat?“

„Dovolte, abych se zeptal, nepotřebujete k tomu povolení k prohlídce?“

Spencer ho nepotřeboval, pokud neočekával, že najde něco důležitého. Chtěl se do té schránky jenom podívat. Ale kdyby v ní narazil na něco, co by chtěl úspěšně prezentovat před soudem, rozhodně by to povolení potřeboval. Bez povolení by klidně mohl položit do Kristininy bezpečnostní schránky svůj policejní odznak a jít kontrolovat hranici na severu ve Vermontu. Kdyby ho ovšem chtěli. Kdyby si mysleli, že je způsobilý i poté, co prohledal bez povolení bezpečnostní schránku.

„Ano, myslím, že potřebuju povolení,“ odsouhlasil. Podíval se na hodinky. Tři čtvrtě na pět. Bude to trvat jen pár minut. „Hned jsem zpátky.“

Pan Carmichael ho doprovodil k proskleným dveřím. „Pořád nemůžu uvěřit tomu, že je mrtvá,“ posteskl si tiše.

„Já tomu také nedokážu uvěřit.“

„Myslíte, že to byla nešťastná náhoda?“ zeptal se pan Carmichael. Spencer zaslechl, jak se krátce nadechl, jako by se připravoval na zprávu, která rozbije jeho obraz tichého novoanglického městečka v ledovém prosincovém odpoledni. V Hanoveru dostávají lidé pětidolarové pokuty za nesprávné parkování a ničení Dartmouth Big Green a jednou měsíčně se nají v Hanover Inn, ať na to mají, či nemají. V Hanoveru se nevraždí.

Spencer minul mrzouta, který ho nechtěl pustit dovnitř, naklonil se k panu Carmichaelovi a tiše odpověděl. „Ne, nemyslím si, že to byla nešťastná náhoda.“

Pan Carmichael se zatvářil bolestivě. „Co se stalo? Co se děje?“ zeptal se ho Spencer.

Pan Carmichael uhnul pohledem a pravil: „Vraťte se s povolením k prohlídce, podívejte se do jejích věcí a pak si promluvíme. Sežeňte si také povolení k zmrazení jejích prostředků na kontech.“

Spencer si vzpomněl na tři dolarové bankovky v Kristinině kabelce. „Ona na těch kontech měla peníze?“

Pan Carmichael se na Spencera významně podíval. „Vraťte se, detektive O’Malleyi, a pak si promluvíme.“

Spencer získal povolení v čase, který byl rekordní i pro něj – během dvanácti minut. Kristininy účty byly okamžitě zmrazeny do doby, než se vyjasní, kdo k nim má přístup. Spencer vyrazil zpátky do banky. Hlavou se mu honilo, co mu chce pan Carmichael říct. Co jenom ví?

Zaměstnanci banky už odešli. Spencera vpustil pan Carmichael. Dovedl ho dozadu do trezorové místnosti. Vybral klíč ze svého úctyhodného svazku a otevřel Kristininu bezpečnostní schránku.

„Rád bych si ji prohlédl v soukromí,“ požádal Spencer. Dobře si uvědomoval, jak to vyznělo. Ještě dobře, že se nesnažím nic ututlat. Jenom si představte, jakou moc má policista, který smí v soukromí nahlédnout do bezpečnostní schránky mrtvé ženy. Přesto… Pandořina skříňka, kterou držel v ruce, mohla skrývat tolik lákavých a důležitých nástrah, že měla téměř magické kouzlo a šlo jí jen těžko odolat.

Pan Carmichael ho odvedl do malé prázdné místnosti a zavřel dveře.

Nadzvedl kovové víko velké schránky. Spencerovi se rozbušilo srdce.

Překvapilo ho, že schránka neskrývá poklady, které Kristina odstranila ze svého pokoje, s intenzitou a dokonalostí lesního požáru. Spencer očekával, že najde účtenku za černé boty, úhledně uloženou na zrušených šecích a na měsíčních výpisech z účtu. Počítal se slzami promáčenými milostnými dopisy zastrčenými pod účtenkou za černé boty.

První pohled ho téměř zklamal. Našel fotografii – konečně! – mladé dívky, rozesmáté a jako ze škatulky, s nakrátko ostříhanými vlasy a s papírovým drakem v ruce. Stála u vody, která vypadala jako Long Island Sound. Pak narazil ještě na jednu fotografii. Na starší fotografii nádherné mladé ženy s batoletem v náručí. Našel i polaroidové snímky nezletilých dívek s novorozenci. Spencer usoudil, že to musí být dívky z domu U Červeného dubu. Těch snímků bylo asi deset. Spencer si předsevzal, že si je pořádně prohlédne, až bude mít čas.

Hledal něco konkrétnějšího. Objevil propisovačku z místa zvaného Fahrenbrae Hilltop Retreat a krabičku zápalek se stejným nápisem.

O Fahrenbrae se dozvěděl z průvodce po Hanoveru vydávaného obchodní komorou. Tři domy, krásně zařízené, dvacet kilometrů od Dartmouthu ve vermontských kopcích, sto dvacet pět dolarů za noc. Pamatoval si to, protože ho to místo zaujalo. Chystal se tam zajet někdy podívat.

Pak našel suvenýry ze Skotska. Krabičku zápalek, zapalovač, ubrousky, špinavé ubrousky, ubrousky polité pivem, natržené ubrousky popsané slovy v gaelštině, kterým nerozuměl. Mýdlo z penzionu na mysu Kintyre. Prstýnky ze staniolu, červenobílé stužky a lak na nehty opět popsaný v gaelštině. Každý kousek sám o sobě neměl žádný význam. Ale když se spojily dohromady, musely představovat důležitý úsek Kristinina života.

Soudě podle předmětů v bezpečnostní schránce, patřil pobyt ve Skotsku k tomu nejvýznamnějšímu, co zažila. Neschovala si do bezpečnostní schránky zápalky z Brooklynu ani natržené ubrousky z Dartmouthu. Záleželo jí jenom na Skotsku.

Na Skotsku a Fahrenbrae.

Uschovala si však desítku dopisů od babičky, odeslaných před několika lety, na starožitném pergamenovém papíru se starodávným anglickým monogramem v horním levém rohu: LM.

Milá Krissy, holčičko moje, moc se mi po Tobě stýská, přála bych si, abys za mnou jezdila častěji. Vím, že máš hodně práce, ve škole i mimo školu, a Tvoje práce je důležitá, přesto mě mrzí, že nemůžeš v létě přijet, ráda bych Tě viděla. Kdybys jenom trochu mohla, přijeď mě navštívit, nesmírně mě to potěší, navzdory všemu, a myslím to vážně, holubičko moje. To přání pramení z hloubi mého srdce. Pořád jsme jedna rodina a jsem pevně přesvědčená, že to nebyla Tvoje vina. Tak se mě neboj, protože Tě mám nesmírně ráda. Přijeď za mnou, miláčku, kdykoliv se Ti to bude hodit, a já Ti pomůžu.

Další dopis, na pastelově růžovém papíře, tentokrát s umělecky propletenými iniciálami KMS.

Kristino,

proč vracíš moje dopisy? Proč mi nechceš dovolit, abych s Tebou mluvila? Co jsem udělala, že se na mě tak zlobíš? Měla bych se zlobit já na Tebe, mít na Tebe vztek, snažím se, a Ty se ke mě obracíš zády. Prosím, zlatíčko, prosím. Tvůj otec to nemyslel špatně, když šel za právníky, jenom se rozzuřil, všechno ale pomine, uvidíš. Zapomeň na ten dopis, který Ti poslal. Stýská se mu po Tobě. A mně také, Kristino, oběma se nám po Tobě stýská.

Dopis byl podepsaný máma.

KMS? Podivil se Spencer. S?

Rychle se podíval, jestli nenajde dopis od otce, ale nenarazil na něj.

Co dál?

Silná žlutá obálka se složeným dopisem a sedmistránkovým dokumentem. Ten dopis ho děsil – jeho, veterána ostříleného sobotními nočními službami na Long Island Expressway. Veterána, který vyšetřoval vraždu sekerou. Příšernou úkladnou vraždu. Veterána, který vyrůstal v rodině s jedenácti dětmi, veterána zoceleného šesti divokými bratry.

Všichni si našli nevěsty, někteří častěji než druzí. On si našel jenom jednu a i v téhle oblasti byl veterán. Přesto seděl v prázdné místnosti a měl strach otevřít natřikrát složený dopis ve velké obálce. Podíval se místo toho na sedmistránkový dokument.

Vyřízení žádosti obvodnímu soudu v Brooklynu ve městě New York, datum 10. listopadu 1993, podaná Kristinou Kimovou, poštovní schránka 2500, Hinman, Dartmouth College, Hanover, stát New Hampshire, o rozvedení manželství s Howardem Kimem –

Tady to je. Howard Kim. Kristina byla vdaná.

Vdaná.

Vdaná. Pohřbená. Ne, pohřbená ještě ne. Mělo mi to být jasné. Kimová není její dívčí jméno. Už když jsem ho poprvé slyšel, přišlo mi… exotické. Malajské? Vietnamské? Korejské? Odněkud z téhle oblasti. Spencer prolistoval rychle na konec dokumentu, aby zjistil, jak se jmenovala za svobodna.

Sinclairová. Kristina Sinclairová.

Katherine Morganová Sinclairová. John Henry Sinclair. Teď to dává smysl. Kristina Morganová Sinclairová stálo v žádosti o rozvod.

Howard Kim. Alespoň teď znám jeho jméno. Vlastně vím víc, mám i jeho adresu. Adresa se lišila od té, kterou Kristina uvedla na přihlášku. Howard se musel od té doby přestěhovat. Spencer přelétl rychle dokument. Opuštění… tříleté odloučení… žádné výživné a žádné děti.

Žádost o rozvod byla sestavená v září 1993, dva měsíce před Kristininou smrtí.

Možná ji zabil Howard Kim. Možná se s ní nechtěl rozvést.

To je k nevíře – vdaná. Vdaná studentka. Spencer si to nedokázal dost dobře představit. Podíval se na data. Howard a Kristina Kimovi uzavřeli sňatek 28. listopadu 1988. To znamená, že Kristině bylo šestnáct! Chodila ještě na střední školu. Nepotřebovala povolení rodičů, když se vdávala takhle mladá? A i kdyby ho nepotřebovala, proč by se chtěla šestnáctiletá dívka vdávat? To je spousta otázek. A nikde žádná odpověď.

Zatím, pomyslel si Spencer.

Zajímalo ho, jestli její drazí přátelé věděli, že je vdaná. Byl zvědavý, jestli Jim Shaw, který plánoval, že si z Kristiny udělá svou politickou trofej, věděl, že jeho budoucí nevěsta už byla jednou vdaná a vdávala se v šestnácti.

Postavil se a zase si sedl. Pořád si ještě nepřečetl ten natřikrát složený dopis.

Držel ho v ruce a díval se na něj stejným způsobem, jakým se díval na černé boty trčící ze sněhu. Měl podezření, že jakmile ho otevře a přečte si ho, bude po nadějích, že Kristina zemřela nenásilnou smrtí. Bude muset přestat bláhově doufat, že její smrt zapříčinila náhoda tak nešťastná jako zásah bleskem.

Rozložil list papíru. Spatřil datum, Kristinin podpis, notářské razítko a nad ním podpis pana Carmichaela. Několikrát po sobě si přečetl text.

Já, Kristina Kimová, tímto přenechávám své finanční prostředky na svých běžných a spořících účtech v New Hampshire Savings Bank rovným dílem svým třem přátelům, Jamesi Allbrightu Shawovi, Constance Tobiasové a Albertu Maplethorpovi. Aristoteles připadne Jimovi. Obsah bezpečnostní schránky Albertovi. Dům mé babičky u jezera Winnipesaukee Howardu Kimovi.

Spencer uložil Kristininy dokumenty pomalu do bezpečnostní schránky. Nedokázal přitom myslet na nic jiného než na tři papírové dolary, které našel v její náprsní tašce v rozbitém mustangu poblíž přehrady ten večer, co málem zemřela.

Venku čekal pan Carmichael. Spencer měl jen jednu otázku. Mlčky na sebe hleděli. Nebylo co říct.

„Kolik?“ zeptal se Spencer, i když nechtěl znát odpověď.

„Devět milionů tři sta čtyřicet tisíc dolarů,“ sdělil pan Carmichael.

Spencer přikývl. Zdřevěněla mu ústa. Devět milionů tři sta čtyřicet tisíc dolarů. To je motiv, nebo alespoň závažný důvod, aby se pustil do práce státní aparát. Ale…

„Pane Carmichaele, vy jste pro ni ten dopis notářsky ověřil, že ano?“

„Ano, minulé úterý.“

V den, kdy umřela. Den poté, co se málem zabila v autě.

„Jak dlouho má ty peníze na účtu?“

„Od minulého pondělí.“

Spencer se nad tím na dvě vteřiny zamyslel. „Co by se s těmi penězi stalo, kdyby umřela bez tohohle dopisu?“

„To, co se s penězi vždycky stává,“ opověděl pan Carmichael. „Dostal by je nejbližší žijící příbuzný.“

Spencer zadržel dech. „Například…“

„Manžel. Nebo potomek. Neznám to pořadí úplně přesně.“

„Myslím, že na třetím místě je mluvčí Sněmovny reprezentantů,“ poznamenal Spencer.

Pan Carmichael na něj vytřeštil oči.

„Manžel… nebo potomek,“ zopakoval Spencer. „Platí také bývalý manžel?“

„To si nemyslím.“ Pan Carmichael nakrčil čelo. „Nejsou to stejně jenom teoretické úvahy? Nyní?“

„Ano, ano, to jsou.“

Věděl ale mluvčí o notářsky ověřeném dopisu, kvůli kterému jsou tyhle úvahy teoretické?

Spencer odešel z banky s Kristininým majetkem v tašce v podpaží.

Věděl, co Kristinu přimělo k napsání stručné poslední vůle. Napsala ji hned poté, co zdědila devět milionů dolarů a málem se zabila v pondělí v autě. Nikdo jiný kromě ní a pana Carmichaela nevěděl, že ji sepsala, tím si byl Spencer jistý. Kdyby té vůle nebylo, komu by připadly všechny peníze Kristiny Sinclairové?

Z auta zavolal na stanici. Dispečer mu poradil, aby se rozjel do Hitchcocku. Je tam soudní lékař a čeká na povolení, aby mohl zahájit pitvu.

„Povolení od koho?“ zeptal se Spencer soudního lékaře, když dorazil do podzemí nemocnice.

„Povolení od rodiny,“ odpověděl soudní lékař. Doktor Earl Innis byl malý, udělaný mužík s prořídlými vlasy, neustále zadýchaný.

„Od rodiny,“ pravil Spencer. „To nebude snadné. Její otec je mrtvý, matka neznámo kde a nemá sourozence. Má ale bývalého manžela. Přejete si, abych se s ním spojil?“

„Ano,“ potvrdil Innis.

Spencer přikývl. Howard Kim. Kdo ví, jak bude reagovat, až zjistí, že jeho čerstvě rozvedená manželka, která si ho vzala v šestnácti, v jednadvaceti zemřela. To se ale brzy zjistí.

Spencer zavolal z Dartmouth-Hitchcock newyorskému operátorovi a dal mu Howardovu novou adresu v New Yorku. Naskočil záznamník. Spencer se podíval na hodinky. Za deset minut půl sedmé. Pan Kim by měl právě kráčet z práce. „Tady je detektiv O’Malley z Hanoveru v New Hampshiru. Volám panu Howardu Kimovi. Jde o –“

Kdosi zvedl sluchátko. „Ano,“ pravil hlas s lehkým cizím přízvukem.

„Pan Kim?“

„Ano.“

„Dobrý den. Jde o Kristinu Kimovou, vaši bývalou –“

„Ano? Je v pořádku?“

„Bohužel není. Stalo se něco strašného,“ sdělil Spencer.

Muž na druhém konci se otázal: „Je mrtvá?“

„Je mi líto. Ano. Mohl byste přijet?“

Hlas Howarda Kima zněl velice slabě. „Dorazím v půl jedenácté. Už jsem na cestě.“

„Přijeďte do Dartmouth-Hitchcock Medical Centre. Požádejte na příjmu, aby zavolali detektiva O’Malleyho nebo doktora Innise.“

Howard zavěsil a Spencer udělal to samé.

Musel nějak zabít čtyři hodiny. Už se setmělo a to normálně znamenalo konec pracovního dne.

Konec pracovního dne znamenal něco dobrého k pití. Tenhle den ale neměl Spencer ještě po práci, tak zajel do Everything but Anchovies a dal si misku chilli con carne a sendvič s krůtím masem. A pak, protože měl čas, ještě sekanou a šťouchané brambory. A potom dvě porce rýžové kaše. A nakonec, protože měl v sobě tolik jídla, že si mohl dovolit likér, zašel za roh do Murphy’s a dal si dva dvojité Southern Comforty s ledem. Pěkně jím zacloumaly. Jak jenom mohla pít takhle silné pití?

Spencer se podíval na hodinky. Půl osmé. Soudní lékař z Concordu čekal, aby mohl začít s pitvou. On čekal na Howarda. Ed Landers se vrátil do Concordu a činil se ve své laboratoři. Will už byl dávno doma.

Spencer prošel kolem malých vánočních stromků na náměstí a kolem knihovny Baker. Zahnul doleva na Tuck Mall a probrodil se sněhem k Hinman Hall. Byl pátek večer, ten večer, kdy se chystal vzít Kristinu do Jesse’s na jejich první schůzku. A místo toho čeká na povolení od Kristinina bývalého manžela, aby ji mohli rozříznout a podívat se, jestli v sobě neskrývá nějaká vodítka k devíti milionům dolarů, které přenechala svým třem nejlepším přátelům.

6.

Dědictví

Spencer zavolal Willu Bakerovi a požádal ho, aby přišel do práce. „Přivezl jsem ty děti zpátky na stanici. Chtěl bych sehrát trochu představení a povědět jim o obsahu Kristininy bezpečnostní schránky. Prosím, Wille, jenom na hodinu.“

„Opravdu jenom na hodinu, O’Malleyi? Nalij mi čistého vína.“

„Dobře, tak na celou noc, Wille. Budou ji dneska v noci pitvat.“

Fellovi už dávno skončila směna. Byl pátek pozdě večer, ale do Hanoveru stále nedorazil nikdo z kanceláře concordského státního zástupce. „Vysvětli mi to,“ požádal Spencer Willa.

„To nedokážu. Nemám pro to žádné vysvětlení.“

Spencer zavolal domů Fellovi. „Raymonde,“ pravil nebezpečně klidně do telefonu. „Dívám se tady po stanici a víš, co nevidím?“

„Ne, co nevidíte?“

„Nevidím naše kamarády z Concordu. Nemáš, Rayi, tušení proč?“

Ticho na druhém konci. Spencer obrátil oči v sloup a nahlas zaklel. Will mu položil ruku na rameno. „Rayi?“

Ticho.

„Rayi!“ mnohem hlasitěji.

Will převzal telefon. Po pěti minutách naslouchání a přikyvování zavěsil a oznámil: „Nejsou tady.“

„Ne! Vážně? Tomu nedokážu uvěřit.“

„Je to pravda. Nepřijedou.“

„Nepřijedou. To je zajímavé. Nepovažují naši záležitost za dostatečně důležitou? Zavolal jim?“

Will se pokusil udělat všechno proto to, aby Raye nepráskl. Řekl: „V podstatě jim zavolal.“

Spencer vykulil oči. „On jim zapomněl zavolat?“

„Nezapomněl.“

„Wille,“ zavrčel Spencer, „mám za sebou dlouhý den a rozhodně nemám náladu na žerty. Pověz mi pravdu. Co přesně Fell udělal? V podstatě?“

„Zavolal jim, ale bylo už po šesté a všichni odešli domů.“

„Jak to myslíš, všichni?“

„Nepamatuješ si na poslední víkend?“

„Příliš dobře.“

„Všichni, kdo pracovali, dostali přislíbeno, že si můžou vzít příští víkend volno.“

„Ano, kromě mě. Určitě jim ale zkusil zavolat ještě před šestou?“

„Měl příliš práce. Prý splnil všechny ostatní úkoly.“

„Jaké ostatní úkoly?“ zařval Spencer. „Vždyť žádné neměl!“

„Tracy,“ pravil Will tiše. „Proč se tak rozčiluješ? Je to vražda a ten případ je až do pondělí náš.“

Spencer se uklidnil. Jeho partner měl pravdu. Vlastně to byla výhoda. „Náš, Wille, náš.“

„Tvůj, drahý Tracy. Mě o tomhle víkendu čekají rodinné povinnosti.“

Spencer se nad tím zamyslel. „To je škoda, Wille. Měl bys vidět, co jsem našel.“

„V jejím pokoji?“

„Kdepak. Dobře víš, že v tom pokoji nebylo nic k nalezení.“ Spencer se odmlčel. „Její bezpečnostní schránka však skrývala daleko víc pokladů.“

Willovi se rozšířily oči. Důkazy ho obvykle neuváděly ve zvláštní nadšení, ale rozvod a poslední vůle ho nadchly. Pak ale upozornil, opatrný jako vždycky: „Soudní lékař zatím neurčil příčinu smrti, není-liž pravda? Pořád ještě mohla ztratit vědomí a umrznout.“ Bavili se tlumenými hlasy. Dveře do výslechové místnosti byly otevřené a viděli Connina a Jimova záda.

„Ano, to pořád ještě není vyloučené. Ale řeknu ti jednu věc – instinkt mi napovídá, že to nebyla nešťastná náhoda. Neupadla do sněhu a nezemřela natažená na zádech s roztaženýma rukama a očima zatlačenýma prozřetelností.“

„O’Malleyi, tvůj instinkt se může občas zmýlit. Pamatuješ si na Hammondovy?“

Spencer si na ně pamatoval. Když byli ještě obyčejní strážníci, jezdili často k tichému drobnému panu Hammondovi, protože paní Hammondová ječela dispečerovi do telefonu. Každou sobotu mívala hrozné modřiny a pomlácený byl i její manžel. Vřískala na ně, aby manžela popohnali k zodpovědnosti, zavřeli ho přes noc do cely, a vyhrožovala, že na něj podá druhé ráno žalobu. Manžel proti ní neřekl nikdy ani slovo, nikdy neposkytl vysvětlení, proč ji bije. Skoro vůbec nemluvil.

Jednoho sobotního večera je Spencer s Billem navštívili o něco dřív před obligátním telefonátem a stali se svědky toho, jak šílená a očividně opilá paní Hammondová mlátí svého krčícího se manžela hliníkovou pánvičkou, bije se stejnou pánvičkou do obličeje a pak se potácí k telefonu. Okamžitě zazvonili. Paní Hammondová držela pánvičku pořád v ruce, divila se, že dorazili tak rychle, a nechápala, proč ji zatýkají.

Spencer byl až do oné poslední soboty přesvědčený, že pan Hammond je klasický případ chlapa, který týrá manželky.

„Dobře, dobře,“ připustil Spencer. „V případě Hammondových mě instinkt zradil. Kdo to ale mohl tušit?“

„Nikdo. Jenom se ti snažím, O’Malleyi, vysvětlit, že se nemáš upínat pouze k jedné teorii. Zdání může klamat, vůbec nic nevíme a támhlety děti nejsou patrně žádná neviňátka.“

„Počkej, až uvidíš tohle,“ ukázal Spencer na žlutou obálku.

„Nemůžu se dočkat,“ odvětil Will.

Seděli v pěti ve výslechové místnosti. Conni mezi Albertem a Jimem, na židlích přistrčených těsně k sobě naproti oběma detektivům, kteří zachovávali ledový odstup. Místnost byla úplně holá a nedalo se dívat na nic jiného než jeden na druhého.

Spencer promluvil jako první. „Zjistil jsem, že jste zatajili pár skutečností, když jsme se včera dlouze bavili. Chtěl by se k tomu někdo z vás vyjádřit?“

Ani jeden z trojice se nenechal zviklat. Seděli tam – Albert lhostejně, Jim naštvaně a Conni ostražitě – a mlčeli jako zařezaní.

Spencer jim podal rozvodové papíry a Kristininu závěť a pozoroval, jak čtou, vrtí se, zůstávají nevzrušení nebo na něj třeští užasle oči.

„Kristina byla vdaná?“ zalapala po dechu Conni.

„Kristina měla devět milionů dolarů?“ vykřikl Albert.

„Myslel jsem si, že Kimová je divné jméno,“ pravil Jim. „Jak se jmenovala doopravdy?“

„Sinclairová,“ sdělil Spencer. „Kristina Morganová Sinclairová.“

„Dva roky jsme spolu bydlely a nikdy mi neřekla, že je vdaná. Tys to, Jime, věděl?“

Jim zavrtěl hlavou. Albert udělal to samé.

„Devět milionů dolarů,“ vydechl Jim nevěřícně.

„Devět milionů dolarů,“ zopakoval Albert jako ozvěna.

„Kde získala tolik peněz?“ podivila se Conni. „Byla pořád na mizině.“

„Byla na mizině,“ odsouhlasil Spencer. „Ty peníze jí odkázala babička. Dostala je v pondělí, v úterý sepsala závěť a brzy ráno ve středu zemřela. A odkázala veškerý svůj majetek vám.“

Conni položila dopis na stůl. „To je neuvěřitelné. Nic jsem o těch penězích nevěděla.“

Albert Spencerovi sdělil: „Nevěděl o nich nikdo z nás.“

Jim se k tomu nevyjádřil a jenom řekl: „Stejně je to jedno. Můžeme říkat, co chceme, že ano? Vtip spočívá v tom, že nám odkázala peníze a pak zemřela. Vypadá to, že ji někdo zavraždil.“ Jim potlačil dlouhé, bolestivé zaúpění. Vyznělo, jako by se dusil. „Detektive, mohla to být nešťastná náhoda. Opila se a vyšla do mrazu. Možná ztratila vědomí.“

Spencer přikývl a potvrdil: „Ano, to se mohlo stát. Něco mi ale napovídá, že to tak nebylo. Říkejme tomu instinkt.“

„Můžete mít pravdu,“ usoudil Jim. „Měla hrozný strach ze tmy.“

Spencer přikývl.

Will se zeptal: „Proč se Kristina neotočila a nevrátila se stejnou cestou, kudy přišla? To by mě zajímalo. Proč zamířila bázlivá a promrzlá dívka do lesa?“ Spencer do Willa pod stolem strčil a zavrtěl hlavou. Nechtěl, aby Will už v tuhle chvíli prozradil, že Frankie viděl Kristinu na mostě.

„Možná byla hrůzou bez sebe, možná ječela,“ zahihňala se nervózně Conni. „Já bych se rozhodně děsně bála.“

Will zavrtěl hlavou. „To bych neřekl. Ječení by doprovázel boj, a k žádnému boji nedošlo.“

„Nemohla by se moc bránit, ani kdyby chtěla,“ řekl Jim se staženými ústy a třpytícíma se očima. „Při té bouračce se dost vážně se zranila.“

„Možná –“ nadechla se Conni, ale Spencer jí skočil do řeči. „Je skvělé, že si chcete hrát na soukromé detektivy, ale pojďme se vrátit k těm penězům.“

„Nemáme se k čemu vracet,“ namítl Albert.

„Ano,“ potvrdil Jim. „Nevěděli jsme o nich.“

„Vy jste o nich vážně nevěděli?“

„Měla peníze v bance. A co má být?“ Conni si přestala na chvíli kousat ret.

„Detektiv O’Malley se snaží říct,“ zasáhl Will, „že je znepokojivé, když někdo zemře pouhých dvanáct hodin poté, co odkázal třem lidem obrovské jmění.“

„Co je na tom divného?“ opáčil Jim. „Neměli jsme o těch penězích tušení, tak na tom nezáleží.“

Spencer probodával Jima pohledem a Jim se na něj upřeně díval. S ničím si nehrál a seděl úplně nehnutě. Možná o těch penězích skutečně nevěděl, pomyslel si Spencer. Albert se na něj ale díval úplně stejně a Conni byla sice nervózní, ale zdálo se, že kvůli něčemu jinému. Možná o těch penězích nevěděl ani jeden z nich. Velice zvláštní. Nemají ty peníze s její smrtí nic společného? Tomu se nedá uvěřit. Spencer se na ně zadíval ještě pronikavěji, aby je vyvedl z míry. Ani jeden z nich se nepohnul.

Jim pravil: „Vím, že nás to vrhá do špatného světla, ale věřte mi, její smrt a poslední vůle – je to jenom shoda okolností.“

„Shoda okolností, říkáte? Dovolte mi, abych se vás zeptal na následující – kdo by ty peníze dostal, kdyby nezanechala poslední vůli?“

Conni upírala pohled na Spencera. Byla o něco uvolněnější než předchozí den, ale přesto sebou vrtěla. Albert působil úplně stejně jako minulý večer – vyrovnaný a rozumný. Jim byl napjatý, ale ne nervózní.

„Jak to máme vědět?“ odvětila Conni. „Možná její bývalý manžel?“

Spencer zavrtěl hlavou a vstal od stolu. „Ne, rozvedla se s ním, tak její bývalý manžel nemá na nic nárok. Někdo z její rodiny?“

Albert, Conni a Jim si vyměnili bezradné pohledy. „Mám pocit, že mi pověděla, že její otec je mrtvý,“ sdělila Conni váhavě.

„A byla jedináček,“ dodal Jim.

„Kristina řekla, že její matka je nepříčetná nebo něco podobného,“ doplnil Albert. Pak snížil hlas. „Řekla mi, že její matka potřebuje hodně léků, aby pořád nekřičela.“

„Tohle ti pověděla?“ otočila se Conni k Albertovi. Bylo to poprvé, co na něj od té doby, co se posadili, pohlédla.

Spencer ji utnul. „Proč její matka pořád křičela?“ zeptal se Alberta. Nehodlal připustit, aby se u jeho vyšetřovacího stolu rozpoutalo žárlivé hašteření.

„To mi neprozradila,“ odpověděl Albert.

„Pokud existuje matka, měla by nárok na Kristininy peníze,“ prohlásil Spencer.

Albert pokýval hlavou. „Patrně.“ Byl bledý a jeho tmavé oči byly černější než obvykle.

Reakce Kristininých přátel Spencera zneklidnila. Nejdřív byly upřímně překvapení a pak projevili zájem a snažili se pomoct. Přesto ví o Kristině něco, co tají. Co by to mohlo jenom být? Spencer si musel vzpomenout na ostrou slovní výměnu s Jimem. Jim ji našel ve sněhu a utekl. A Conni se vzdálila na půl hodiny ze svého pokoje. Albert přišel po půlnoci do Kristinina pokoje, aby se rozloučil.

„Nerozumím tomu,“ postěžovala se Conni. „Proč by nám Krissy odkazovala peníze? Nestojíme o ně. Dobře to věděla.“

„Věděla to?“ odtušil Spencer. „Opravdu to věděla?“

„Samozřejmě že to věděla,“ zavrčel podrážděně Jim. V přítomnosti přátel si hrál na hrdinu, ale Spencerovi neušlo, že jinak mezi těmi třemi panuje značný chlad. Odtahovali se jeden od druhého, jako by se nemohli vystát.

Spencer pokrčil rameny. „Byli jste jí nejbližší a považovala vás za svou rodinu. Devět milionů dolarů. To je i po rozdělení na tři díly spousta peněz.“

Přátelé nic neřekli. Spencer z nich měl divný pocit. Zdálo se, že přemýšlejí o jiných věcech, než jsou Kristininy peníze. Albert byl pořád bledý a svítilo mu v černých očích. Conni si kousala ret a Jim se díval Spencerovi bojovně do obličeje, jako by chtěl říct: Běž se bodnout. Trhni si nohou. Neprovedl jsem nic špatného a mám už teď pěkně zničený život. Je mi ukradené, co si myslíte nebo co se mnou uděláte. Nemusel nic říct, jeho pohled upřený přes bílý stůj hovořil jasnou řečí.

Albert se po několika minutách zeptal: „Co po nás chcete, detektive?“

„Chci vědět, co jste dělali mezi půlnocí a druhou hodinou ranní ve středu dvacátého čtvrtého listopadu. Víc nic.“

Conni poposedla na židli. Jim obrátil oči v sloup. Albert se díval do očí Spencerovi. „Co chcete vědět, detektive?“

„Zatím jsem se dozvěděl následující – Jim tvrdí, že byl celou noc u sebe v pokoji, ale nikdo ho od jedenácté neviděl, a když se s ním pokoušela spojit Conni, nevzal telefon. Albert tvrdí, že se díval ve společenské místnosti na film, ale Conni ho tam nenašla, když nakoukla dovnitř. Ten kluk Tim usnul uprostřed filmu a není si jistý vůbec ničím. A Conni přiznala, že vyšla ven, hledala ve vánici Alberta a opustila na čtyřicet minut svůj pokoj. Co to má všechno znamenat?“

Do dveří nakoukl Kyle. „Omlouvám se, že ruším, ale chce s vámi mluvit šéf.“

„Pověz mu, že jsme uprostřed –“

Kýle vykulil oči a oznámil: „Šéf řekl okamžitě.“

Spencer vyskočil ze židle. „Hned jsme zpátky.“

„Můžeme jít domů?“ otázal se Jim.

„Nemůžete. Za minutu jsme u vás.“

Spencer s Willem vyšli z místnosti a nechali Alberta, Conni a Jima o samotě.

Kyle na ně čekal v chodbě. „Tak jak se mi to povedlo?“ zeptal se.

„Udělal jsi to skvěle, Kyle,“ pochválil ho Spencer. „Jenom načasování nebylo zrovna nejlepší.“

Will odešel na záchod a zavolat manželce. Spencer se přesunul do malé tmavé místnosti sousedící s místností na výslechy, zapnul obrazovku, posadil se obličejem k jednosměrnému zrcadlu a zaposlouchal se.

Přátelé zpočátku moc nemluvili. Jim pořád opakoval, že je tady policie nemá právo držet, a dokud je z něčeho neobviní, můžou kdykoliv odejít.

„Chceš být z něčeho obviněný?“ zeptal se ho Albert.

„O čem to mluvíš? Samozřejmě že nechci.“

„Tak drž hubu.“

Jim střelil po Albertovi ostrý pohledem.

Conni si postěžovala: „To je strašný, že nám nechala peníze. Naprosto strašný.“

„Ano,“ potvrdil Albert. „To opravdu je. Co ji to jenom napadlo?“

„Strašný je, že je mrtvá,“ upozornil Jim. „To je na tom nejstrašnější.“

Ano, souhlasili jeho kamarádi. To je strašné. Potom zůstali chvíli mlčky sedět a prohlíželi si ruce.

„Co podnikneme?“ zeptala se Conni a podívala se s nadějí na Alberta, jako by znal všechny odpovědi.

„Nevím, co podniknete vy, ale vím, co podniknu já.“

Až do té chvíle seděli všichni tváří k zrcadlu, ale Albert vstal, přecházel několik vteřin bezcílně po místnosti a pak se posadil naproti Conni a Jimovi, zády k zrcadlu. Spencer mu neviděl do obličeje a neviděl ani na Conni. Posunul se trochu doleva, aby je pozoroval alespoň ze strany.

„Je mrtvá. Nechci její peníze,“ prohlásil Albert.

„Opravdu?“ vypálila Conni.

„Opravdu,“ potvrdil Albert pevně. „Byla moje kamarádka a to, že umřela, je dost strašný samo o sobě. Nechci se na její smrti ještě obohatit,“ pravil Albert tiše a Spencer si nebyl jistý, jestli to myslí upřímně, nebo ironicky. „Nechci její peníze.“

„Pokud si dobře pamatuju, Alberte, nikdy jsi jich moc neměl,“ opáčila Conni.

„To je pravda. A víš, jak se na to dívám. Čím méně jich mám, tím lépe se cítím. Jsem přesvědčený, že příliš velké sumy ničí lidský charakter.“

„Co chceš ale udělat? Přála si, abys je dostal.“

„Ne,“ prohlásil Albert a Spencer opět zalitoval, že mu nevidí do obličeje. „Nepřála si, abych je dostal.“

Nastalo ticho, přestávka v útržkovité konverzaci. Spencer pozoroval Conni a Jima. Conni s Jimem pozorovali Alberta. Conni se tvářila láskyplně. Jim ledově.

Zajímavé, pomyslel si Spencer. Existuje něco, do čeho mě ještě nezasvětili. Skrývají přede mnou tajemství a přísahám před bohem, že zjistím, co to je.

Albertova slova přestala viset ve vzduchu a Albert opět promluvil. „Věnuju svůj podíl domu U Červeného dubu.“

„Prosím?“ otázala se Conni nevěřícně.

„Ano. Proč tě to překvapuje?“

„Protože nemáš, Alberte, vůbec žádné peníze.“ Conni se zasmála. „Nikdy jsi neměl ani cent. Jsme to my, kdo nepotřebuje peníze, ale ty… ty je opravdu potřebuješ.“

„Nepotřebuju její peníze,“ odvětil Albert zatrpkle. „Nechci její peníze. Nevěděl bych, jak s nimi naložit, a kromě toho si chci vydělat peníze poctivým způsobem. Vydělám si peníze,“ opravil se Albert a narovnal si copánek. Spencera to gesto začínalo z nějakého důvodu dráždit.

„Bylo od ní hezké, že na nás myslela,“ poznamenala Conni.

Kdy se zase rozpláče? řekl si Spencer. Kdy se tahle uchichtaná, emocionální dívka zase sesype ze smrti své nejlepší kamarádky? V obličeji se jí nezračilo nic podobného zármutku.

„Odkud si myslíte, že měla ty peníze?“ zeptal se Jim.

„Ano, a proč neodkázala nic svému bývalému manželovi?“ dodala Conni.

„Nemůžu uvěřit, že měla manžela.“ Jima muselo v tu chvíli něco napadnout, protože vyskočil na nohy a pak se zase rychle posadil a rozhlédl se roztěkaně po místnosti. Vypadal rozrušený a otřesený.

„Co se děje, Jimmy?“ zeptala se ho Conni.

„Nic, nic,“ zadrmolil Jim. „Zapomněl jsem se toho detektiva zeptat –“ Pauza. „Zapomněl jsem se ho zeptat, kdy se s tím Howardem Kimem rozvedla.“

„Ach, Jimmy, copak na tom teď záleží?“ povzdechla si Conni. „Je to minulost. Kristina je mrtvá. Chceš být naštvaný na mrtvého člověka?“

„Proč ne?“ prohodil Albert. „Ty jsi naštvaná.“

Conni se začervenala. „Nejsem naštvaná na ni, Alberte. Je mrtvá. Už se na ni nezlobím.“

„Jasně že už se na ni nezlobíš,“ pravil Albert tiše, ale Spencer ho slyšel a musel ho slyšet i Jim, protože jeho pohled ztratil na pronikavosti.

Uhnul očima a řekl: „Zpátky k těm penězům. Ty chceš věnovat svůj podíl domu U Červeného dubu?“

„Ano,“ potvrdil Albert. „Budou se jim hodit. A pro Kristinu ten dům hodně znamenal. A ona znamenala hodně pro dívky, o které se starala. Milovaly Krissy víc než své vlastní děti.“

„Ano, to máš pravdu. Na tom domě jí hodně záleželo,“ souhlasila Conni. „Já ty peníze rozhodně nepotřebuju. Jak by působilo, kdybych si je nechala, zatímco nemajetný sirotek se jich zřekl?“

„Neblázni,“ napomenul ji Albert. „Nepřipadá mi správné, abych je přijal. Ty by sis je ale měla nechat.“

Conni zvýšila hlas. „Nenechám si její peníze – co si to o mně myslíš?“

„Vzpomeň si na cestování po Evropě. Vždycky ses tam chtěla vypravit.“

„Alberte, vždycky jsem se tam chtěla vypravit s tebou,“ prohlásila Conni procítěně.

„Pořád to můžeš udělat, lásko.“

„Alberte Maplethorpe, rozhodně nechci cestovat po Evropě za její peníze.“

„To by byl opravdu výsměch osudu,“ utrousil Jim. Měl na sobě černý svetr, ze kterého si neustále sundával světlé psí chlupy.

„Vůbec by to nebyl výsměch osudu,“ nesouhlasil Albert. „Ještě jsme v Evropě nikdy nebyli.“

Nastala dlouhá, sklíčená přestávka. Conni nakonec, aniž se na kohokoliv podívala, řekla: „Mám dojem, že Skotsko patří k Evropě.“

Skotsko! Spencer přitiskl obličej na sklo. Zastudilo ho na pokožce. Konečně jsem to pochopil! Panebože, byl jsem to ale blbec.

Když se otočil zpátky ke stolu ve výslechové místnosti, hladil právě Albert Conni po ruce a opakoval: „Vykašli se na to, zlato, vykašli se na to. Je mrtvá. Vykašli se na to.“

„Chceš říct, že je díky tomu všechno lepší?“ vyštěkl Jim.

„Ne lepší,“ opáčil Albert smutně. „Jenom to patří minulosti.“ Pak směrem ke Conni řekl: „Byli jsme kamarádi, Constance, kamarádi. Proč máš tak divokou představivost?“

Nachytal jsem právě Alberta při bohapusté lži? napadlo Spencera. Nenašel milostné dopisy od Alberta Kristině, ani dopisy od Kristiny Albertovi. Neviděl je spolu, necítil jeho kolínskou na jejím oblečení, neviděl, jak se jejich dech mísí v listopadovém mrazu. Našel však mnohem průkaznější důkaz. Zápalky, zapalovače a ubrousky ze země s neuvěřitelně zelenou trávou, ze země, kde muži nosí sukně a hrají na dudy tak tesklivě, že je to pro lidské ucho téměř k nesnesení. Na vlastní oči viděl, jaký měla Kristina Kimová rozená Sinclairová vztah k Edinburghu, ke Skotsku, a proto věděl, že nebyli s Albertem jenom dobří kamarádi.

Kristina Alberta milovala.

To je obrovský rozdíl.

Proč proboha chodila s Jimem? Spencer se opřel dlaněmi o chladivé, hladké zrcadlo. Pokud chtěli být spolu, a Jim byl zakoukaný do Conni, proč krucinál hráli tyhle pitomé milostné škatule, škatule, hýbejte se?

Spencer měl pocit, že se mu rozskočí hlava. Proč? Proč? Proč? Doléhaly na něj zásadní otázky. Co mělo znamenat to „nesouhlasí chemie“? Nebo se jednalo o jednosměrný cit? Albert možná nelže. Ta záležitost s domem U Červeného dubu, je to pro něj hodně peněz.

„Kristina se zmínila o tom, že chtějí dům U Červeného dubu renovovat,“ řekl Albert. „Mají nahoře jen pár pokojů a dům je někdy tak přeplněný, že dívky musejí spát po dvou v jedné ložnici. S těmi penězi by mohli nechat vybudovat nástavbu.“

„Za devět milionů dolarů?“ podotkla Conni. „To by byla pěkně velká nástavba.“

„Ano, je to dobrý nápad,“ souhlasil Jim. „Proč to ale Kristinu nenapadlo samotnou?“

„Záleželo jí na nás víc než na domu U Červeného dubu,“ usoudila Conni. „Máš ale pravdu. Měli bychom dát ty peníze jim. Kdo ten dům řídí?“

„Nepamatuju se,“ odpověděl Albert. „Napíšu jim a až ty peníze budou k dispozici, pošlu jim šek. Budou štěstím bez sebe.“

„A co ty?“ otázala se Conni jemně. „Budeš také šťastný?“

Spencer neviděl Albertovi do obličeje, ale viděl do obličeje Conni. „Jistě. Kristina je po smrti. To, že si nechám její peníze, jí život nevrátí.“

„Chtěl bys ji vrátit k životu?“ zeptala se Conni tiše a Spencerovi se opět nepodařilo rozluštit výraz v jejím obličeji. Pohyboval se někde mezi hlubokou láskou a nesmírným trápením.

„Jsem smutný, že už není mezi námi,“ pravil Albert. „A ty bys měla být také smutná.“

„Nepoučuj ji, jak se má cítit,“ vybuchl Jim. „Copak rozumíš jejím pocitům? Všechno je pro tebe černobílé.“

„Co tím chceš krucinál říct?“ odsekl Albert a podrážděně se zasmál. To bylo poprvé, co ho Spencer zažil jinak než ledově klidného. „Za prvé, nic pro mě není černobílé a za druhé, proč se pleteš do toho, jak se Conni cítí?“

„Bude to tím, že mi na rozdíl od tebe na jejích citech záleží,“ odtušil Jim.

Albert si to nenechal líbit a okamžitě vypálil: „Jasně, dobře víme, co k ní cítíš. Dáváš to nepřehlédnutelně najevo. Koukej toho už konečně nechat. Dej si pohov. Nepřebral jsem ti tvou holku.“

„Jistě, byl jsi ještě šikovnější. Přebral jsi mi dvě holky.“

„Nechápu, o čem mluvíš,“ ohradil se Albert.

„Nesouhlasí chemie,“ napodobil Jim Alberta. „Pamatuješ si, kdo mi to řekl? Pamatuješ, jak jsi vysvětlil, proč jsi nezačal chodit s Kristinou? Tvrdil jsi, že mezi vámi nesouhlasí chemie.“

„A co má být?“ odsekl Albert hrubě. „Proč to sem taháš?“

„Byla to zatracená lež, že ano?“

„O čem to mluvíš?“ otázal se Albert hlasitě. „Kristina je mrtvá, sedíme na policejní stanici, podezírají nás, že jsme ji zabili, odkázala nám spoustu peněz, a ty meleš o tři roky staré blbosti. Co to má znamenat?“

Spencer odstoupil od skla a přikročil ke dveřím. Každým okamžikem ho bude zapotřebí v sousední místnosti.

Conni mu ale ušetřila práci. „Prosím, nechte toho,“ zasáhla tiše. „Pojďme se bavit o tom, co je důležité.“ Podívala se na Alberta a dodala: „Podpořím tě. Dáme ty peníze domu U Červeného dubu.“

Nikdo nic neřekl, tak se Conni podívala na Jima. Jim opětoval její pohled a sevřel ústa. Conni se natáhla a poklepala ho po paži. „Jimmy, proč se tak zlobíš? Je po smrti.“

Jim odtáhl ruku a zavrčel: „A co má být? Zlepšilo se tím něco?“

„Ano,“ odpověděla Conni tiše. „Jsi snad jiného názoru?“

„O čem to mluvíš, Conni?“ probodl ji Jim pohledem. „Tohle neříkej, ze všech lidí právě ty, tohle neříkej.“

Žádná odpověď. Conni upírala oči do stolu. Albert mlčel.

Spencer byl ohromený. Uplynulo několik minut a trojice si začala povídat o jiných věcech: o bývalém manželovi, jak je možné, že se Kristina vdala tak mladá a proč? Proč jim neřekla nikdy o Howardovi, když si povídali o všem? Conni se pak podívala na Alberta a dětinsky ho pošťouchla: „O všem, Alberte?“ a Albert odtušil: „Řekl bych, že ano,“ a potom se bavili o Kristinině pohřbu, jestli bude pohřbená na Pine Knoll, v tom případě by se mohli pohřbu zúčastnit, nebo v Brooklynu? Na pohřeb v Brooklynu by přijít nemohli, protože mají zrovna zkouškové období a nemůžou odjet na tak dlouho ze školy. Jim řekl, že on by si udělal volno, což zbývající dva přátele překvapilo. Jim? Udělat si volno uprostřed zkouškového období?

Nikdo se netvářil, že by mu vadilo, že právě odpřisáhli, že se rozloučí s devíti miliony dolarů.

Albert, Conni a Jim právě rezolutním mávnutím rukou zahodili to, co považoval Spencer za motiv.

Kristininy vlastní smrti se nedotkli ani slovem.

Spencer si najednou vzpomněl na minulý týden, když si zašli na kávu – bylo to teprve minulý týden? Co mi to Kristina řekla? Nemá ani vindru. Jezdí starým mustangem, kupuje si použité knížky, protože si nemůže dovolit nové. Měla v kabelce tři dolarové bankovky. Prozradila vůbec někomu, že má dostat devět milionů dolarů? A pokud ne, proč to neudělala? Kdybych měl dostat devět milionů dolarů já, co milionů, stačilo by devět tisíc, pověděl bych o tom úplně každému. Rozhodně Willovi. Ale Kristina to neprozradila svým třem nejbližším přátelům. Proč ne?

Otočil se k odchodu a zjistil, že ve dveřích stojí Will. „Z čeho měla takové obavy, Spenci?“ zeptal se Will.

Spencera na vteřinu napadlo, že mu Will čte myšlenky a mluví o Kristině. Jeho partner měl ale na mysli Conni. „Mluvil jsem nahlas?“ podivil se Spencer.

„Ne, přemýšlel jsi nahlas,“ opravil ho Will a přistoupil blíž. „Celou dobu jsem stál za tebou.“ Will mu položil ruku na rameno. „Bereš si to příliš osobně, O’Malleyi. Co to do tebe vjelo?“

Spencer si přejel po nakrátko ostříhaných vlasech. „Nic, vůbec nic.“

„Uvolni se. Přijdeme na to. Ty na to přijdeš. Vím, že se ti to podaří.“

„Vážně se mi to podaří?“

Will přikývl. „Vězí za tím ještě něco jiného. Něco jiného než peníze.“

„Mám stejný pocit.“

„Tyhle děti jsou údajně nejlepší přátelé, ale přesto mezi nimi panuje nesmírné napětí.“

„To máš pravdu.“

Will řekl: „Myslím, že o těch penězích skutečně nevěděli. Viděl jsi jejich obličeje? Sledoval jsem je. Albert téměř spadl ze židle. Conni sebou trhla, jako by dostala ránu. Jim zavřel oči. Okamžitě pochopil, co to pro ně znamená. Věř mi, nejde o peníze.“

„Nejsem si jistý, Wille. Je to příliš mnoho peněz, než aby o ně nešlo.“

„Ano, O’Malleyi. Ale Albert jde sám do Kristinina pokoje. Kristina je možná nahá a on jí možná zaváže botu. Conni zjistí, že Albert není u sebe na pokoji a začne vyšilovat. Není divu, že ho hledala v jednu noci po celém okolí.“ Will mluvil tiše, ale ještě o něco snížil hlas. „A proč je Conni tak nervózní? Celou dobu se tahá za obočí.“

„Já vím. Ale Wille, kde byl Jim?“

„Spal.“

„Dobře, pokud Jim spal, tak kde byl Albert?“

„Chceš říct, že mohl vyklouznout ven?“

„Ne,“ odmítl Spencer. „To nechci říct. Chci říct, kde byla Conni?“

Will ho zarazil. „Tracy, zabrali jsme se natolik do hledání motivu, že jsme nevzali v úvahu, že vrah by mohl být i někdo jiný. Co když to byl jenom psychopat? Co když nějaký šílenec věděl, že chodí nahá po zídce, počkal si na ni, zatáhl ji do křoví, znásilnil ji a zabil, protože ječela jako siréna?“

Spencer zavrtěl rozhodně hlavou. „Wille, sám víš, že vyprávíš pohádku. Nebyla zdrogovaná. A nešla by do lesa za psychopatem. To místo, kde jsme ji našli, je daleko od mostu. Co udělal? Odnesl ji něžně v náručí? Kromě toho, jaký úchylák by znásilnil ženu na sněhu? To měl u sebe deku? Musel by si také lehnout do sněhu a ten je studený. Umrzl by mu pták.“

Detektivové se na sebe podívali a Spencer vyhrkl: „To není zase tak špatný nápad. Mohli bychom říct, že hledáme nebezpečného šílence. Tím bychom získali trochu čas a ty děti by se možná krápět uklidnily.“

Will přikývl. „Není to vůbec špatný nápad. Ale pořád… mám dojem…“

„Pššš,“ umlčel ho Spencer. „Pojďme.“

Will mu podržel dveře a podotkl: „Ty děti mě znepokojují. Děje se mezi nimi něco divného.“

„To je pravda, ale ještě jsme se nesetkali s jejím manželem,“ prohlásil Spencer a vyšel na chodbu. „Ten je třeba ještě divnější.“

Howard Kim byl upravený, dobře oblečený, pochmurně vážný Asiat.

Spencera to nepřekvapilo. Čekal, že Howard bude Asiat.

Potřásli si rukou. „Je mrtvá? To je mi moc líto. Hrozně líto. Jak zemřela?“

„Našli jsme ji zmrzlou ve sněhu.“

Howard se zadíval na zem. Stáli u příjmu v nemocnici.

„Panebože, to je děsné.“

„Ano,“ souhlasil Spencer. „Moc mě to mrzí.“

„Potřebujete, abych ji identifikoval?“

„Děkuju, identifikace už byla provedena. Potřebuju od vás povolení k pitvě.“

„To je všechno?“

„Ne.“ Spencer se podíval na Willa. „Potom si možná pohovoříme, vy, já a můj partner Will Baker.“

„Bude to oficiální rozhovor?“

„Oficiální?“

„Něco na způsob výslechu?“

Spencer vrhl po Howardovi postranním pohledem. „Výslech?“ Už nezněl přátelsky ani soucitně. „Nevím, pane Kime. Existuje něco, kvůli čemu bychom vás měli vyslechnout?“

„Jsem právník, detektive O’Malleyi. Vím, jak to chodí. Mladá žena byla nalezená mrtva. K okruhu podezřelých patří všichni, kteří jí byli blízcí.“

„Ano, a vy jste ještě ke všemu byl její manžel.“

Howard mávl rukou. „Ano,“ potvrdil, „ale jenom na papíře.“

Poté Howard požádal, jestli by se nemohl na Kristinu krátce podívat. Vzali ho výtahem do podzemí. Howard se s nevěřícným, zdrceným výrazem dotkl Kristinina těla, teď už rozmrzlého a rozkládajícího se.

„Jak se to stalo?“ zašeptal. „Jak?“

Spencer potřásl hlavou. Snažil se nedívat na Kristinu. „Co vám mám říct? Dejte nám povolení k pitvě a pak budeme vědět víc.“

Howard přikývl na souhlas a rozplakal se. Spencer rychle mělce dýchal, aby také nepropadl dojetí.

„Nechci ji tady nechat,“ odvrátil se Howard od Spencera, Willa a od Kristiny. „Ani minutu. Nepatří sem. Chci – chci ji pohřbít. Její tělo musí spočinout v zemi, aby i její duše nalezla klid. Musím ji odsud odvézt. Prosím.“

Spencerovi se chtělo položit Howardovi ruku na rameno. „Po pitvě ji hanoverská pohřební služba odveze, kam si budete přát,“ přislíbil s pocitem bezmoci. Rád by Howarda utěšil. „Počkejte venku a já si promluvím s doktorem Innisem.“

Howard zamířil k odchodu, ale pak se otočil, sundal si černou šálu a přikryl jí Kristinino tělo. Hlasitě vzlykal. Spencer tu šálu sebral a podal ji zpátky Howardovi. „Ne,“ řekl jemně. Pak Howarda požádal, aby na něj počkal v chodbě.

Doktora Innise našel v pitevně, u tří prázdných kovových stolů. Doktor si právě navlékal gumové rukavice. „Můžeme začít?“

„Jak dlouho to bude trvat?“ otázal se Spencer.

Doktor Innis podal Spencerovi bílý plášť. „Zhruba šest hodin. Tři hodiny zabere pitva a tři hodiny sepsání zprávy. Je to vaše první pitva, detektive?“

Spencerovy poslední dva dny sestávaly z tříhodinových úseků. Stačilo, že bylo deset večer. Za další tři hodiny bude ještě víc utahaný. Musel ale vykonat svou práci. „Ne, není to moje první pitva,“ opáčil. „Rozhodně ne.“ Dělalo se mu ale zle z bílého pláště a několikrát mu poskočila hlava.

Doktor Innis se na něj rozvážně podíval. „Detektive?“

„Ano, ano,“ odvětil Spencer rychle. Pohrával si přitom s pláštěm. „Jsem v pořádku.“

„Tak dobře. Můžeme začít? Požádám Ralpha, aby přivezl tělo.“

Spencer se musel opřít o stěnu. Z neosobního slova tělo se mu podlomila kolena. Pět minut čekal, až přivezou do studené místnosti Kristinu. Doktor Innis ho probral z transu. „Detektive O’Malleyi. Nemám čas celou noc. Jste připravený?“

„A-ano,“ vykoktal Spencer. Pořád se opíral zády o zeď. „Promiňte, doktore – omluvíte mě na chvíli,“ požádal. Vyšel do malé čekárny a zavřel za sebou dveře. Podal bílý plášť Willovi.

„Co to má znamenat?“

„Wille?“ poprosil Spencer. „Máš na to, abys tady tři hodiny zůstal?“

„Nepřipadá v úvahu,“ odpověděl Will rychle.

„No tak. Víš, že jeden z nás u toho musí být.“

„Právě proto jsem rád, že jsi seržant detektiv a já jenom obyčejný detektiv.“

„V tom případě ti jako seržant detektiv nařizuju, abys tady zůstal.“

„Ne, děkuju. Je to na tobě. Žiješ pro tenhle případ.“

„Pleteš si mě s Rayem Fellem.“

„Jo, kde je, když ho člověk potřebuje?“ potřásl Will hlavou. „O’Malleyi, je deset hodin večer.“

„To je tedy novinka.“

Detektivové se na sebe podívali. „Wille, je to důležité,“ zvýšil Spencer nátlak.

„Ano, ano, ano.“ Will si povzdechl. „Dobře. Nech mě zavolat manželce. Povím jí, že se jen tak nevrátím.“

Spencer už s Willem za celá ta léta strávil spoustu společných pozdních hodin. Přál si, aby jich bylo víc – Will mu bude právě teď chybět.

Potřásl mu rukou. „Wille, víš, že bych to normálně udělal. Že bych šel dovnitř,“ pravil tiše. „Dneska ale nemůžu, chápeš? Přál bych si, abych to dokázal. Ale prostě to nejde.“

Will ho bez velké patosu poplácal po zádech. „Tracy, občas ti nerozumím. Nemusíš mi ale nic vysvětlovat.“

Spencer se s obrovskou úlevou mlčky usmál.

„Mám počkat na úmrtní list, jestli se nevrátíš?“

„Vrátím se, neboj.“ Will nasadil lehce zklamaný obličej a Spencer dodal: „Počkáme na něj společně.“ Navzdory morbiditě celé situace chápal Willovo napětí. Nečekali na úmrtní list každý den. A ještě méně často, když nevěděli, co v něm bude stát.

Spencer vyšel do chodby a oslovil Howarda: „Co byste říkal tomu, kdybyste se nejdřív ubytoval a promluvili bychom si v hotelu?“

Howard, se zarudlýma, unavenýma hnědýma očima za brýlemi s drátěnými obroučkami, přikývl. „Většinou přespávám v Hanover Inn,“ sdělil.

„Tak tam zajedeme,“ souhlasil Spencer. V duchu ho napadlo obvykle?

V Hanover Inn Howard Spencerovi řekl: „Váš partner mi přijde jako dobrý policista. Kéž bychom měli víc takových v New Yorku.“

Kdysi jste jich měli víc, zachvělo se Spencerovi na jazyku. Kdysi jste měli mě. Pak mi ale umřela manželka. A nechtěli mě nikde jinde než v desetitisícovém městečku uprostřed hor.

Spencer se nabídl, že pomůže Howardovi se zavazadly, ale Howard žádná neměl. „Vyrazil jsem, co nejrychleji jsem mohl. Nestačil jsem si ani zabalit,“ objasnil, jako by se Spencerovi omlouval, že nemůže přijmout jeho nabídku s pomocí.

„To nevadí. Nedal byste si kávu?“

„Rád. Možná i večeři. Vy už jste jedl?“

„Ano, ale dám si s vámi kávu.“

Zašli do hotelové restaurace Ivy Grill. Howard si objednal krevetový koktejl a steak. Spencer požádal o whiskey a kávu a upíjel střídavě z obojího. Jeden lok whiskey, jeden lok kávy.

„Nic nevysvětlujte,“ podotkl Howard nevzrušeně.

Ani se mi nechce, pomyslel si Spencer. „Tak mi, Howarde, vysvětlete, jak je možné, že si šestnáctiletá dívka vzala právníka z –“

„Z Hongkongu.“

„– Hongkongu, o deset let staršího?“

„Zamilovali jsme se do sebe?“ odpověděl Howard tázacím tónem. „Nemohli jsme se dočkat, až budeme spolu?“

Spencer pozvedl sklenici. „Upřímnou soustrast zarmoucenému bývalému manželovi.“

Ticho.

„Řekl jste předtím, že jste byli manželé jen na papíře.“

Howard si pohrával s vidličkou. Upadla mu na zem. Krevetový koktejl zůstával nedotčený. Restaurace Ivy Grill byla téměř prázdná, blížila se zavírací doba. „Kristina byla milá dívka.“ Howard se snažil, aby se mu nezlomil hlas. „Pomáhal jsem jí, co nejvíc jsem mohl.“

„O tom nepochybuju. Kdy jste ji viděl naposledy?“

„V neděli odpoledne.“

Spencer na maličkou chvíli zadoufal, že Howard mluví o minulé neděli a ještě existuje nepatrná naděje, že situace se má jinak, než se zdá. Kristina odjela domů, prožila hezký Den díkůvzdání, dala si s rodinou krocana… zůstala o několik dnů déle naživu.

„V neděli před Díkůvzdáním,“ upřesnil Howard. Spencer se sesunul na židli. „Předala mi rozvodové papíry.“

Spencer nevěděl, na co se dál zeptat. Pokusil se pomoct si bourbonem. Zhluboka se napil a položil otázku: „Kdy jste ji viděl naposledy?“

„Jak už jsem řekl, v neděli před Díkůvzdáním.“

„Ano. Samozřejmě. Chtěl jsem se zeptat, co jste dělal v úterý večer dvacátého třetího listopadu?“

„Patřím k podezřelým, detektive O’Malleyi?“

„Stejně jako kdokoliv jiný. Musíme se zeptat každého. Děláme svou práci. Sám jste to řekl.“

„Proto jste mě sem povolal? Abyste mě vyslechl?“

„Ano,“ potvrdil Spencer. „Ještě před týdnem jste byl její manžel. Jakému právu se věnujete, pane Kime?“

„Vykonávám obchodní právo v Chinatownu. Pro vaši informaci, až do osmi do večera jsem byl u soudu a pak jsem byl doma.“

„Sám?“

„Ne, počkejte. Minulé úterý? Šel jsem s jedním ze svých klientů na večeři.“

Spencer si to zapsal do bloku. „Jak se ten klient jmenuje?“

„Klientka,“ upřesnil Howard. „Anna Chungová.“

Spencer vzhlédl od bloku. Howard opětoval klidně jeho pohled. „Ano, detektive. Mám soukromý život.“

„Neuschnul ještě inkoust na rozvodových papírech.“

„Už jsem vám řekl, nebyli jsme manželé v pravém slova smyslu.“

„V jakém smyslu jste tedy byli manželé?“

Howard se nad tím zamyslel. „V nepravém,“ pravil nakonec.

Servírka odnesla Howardův nedotčený koktejl a přinesla steak ze svíčkové, středně propečený, s opečenými brambory a zeleninovou přílohou.

„Najezte se, Howarde,“ vybídl ho Spencer. „Budu stručný. Je obtížné dostat informace z lidí, kteří byli údajně její blízcí přátelé a bývalí manželé. Všichni mlčí jako zařezaní, odmítají spolupracovat nebo dávají najevo otevřené nepřátelství. Jako bych si měl hledět svého. Jako by mi nebylo nic do toho, že jednadvacetiletá dívka byla nalezená mrtvá ve sněhu, kde ležela devět dnů, a její přátelé se po celé ty dny věnovali vesele svým záležitostem a neobtěžovali se nahlásit, že se jejich kamarádka pohřešuje. Dokonce si toho ani nevšimli. A já vám říkám jedno, nebudu si hledět svého. Nechci si na vás zchladit žáhu, pane Kime, ale upozorňuju vás, že už toho mám plné zuby. Jsem nevyspalý, unavený a ta dívka je mrtvá. A vsadil bych dům svých rodičů na to, že nezemřela nešťastnou náhodou, ať už si vy a její přátelé přejete, abych si myslel něco jiného.“

„Nechci, abyste si myslel něco jiného, detektive O’Malleyi,“ odvětil Howard chladně.

„Moment.“ Spencer se napil kávy. „Takže jestli vás budu muset odvléct na policejní stanici a držet vás tam tak dlouho, až k mému plnému uspokojení odpovíte na všechny otázky, klidně to udělám a budu mít radost, že i vy si nemůžete jít lehnout. Chápete? Nebo chcete zavolat svému právníkovi?“ dokončil Spencer proslov.

Howard Kim se zakousl pomalu do steaku, chvíli žvýkal, polkl, utřel si ústa ubrouskem a pak řekl: „Chápu.“

„Výborně.“

„Domníváte se, že její smrt nebyla nehoda?“

„Mám takové tušení. Říkejte tomu intuice. Neexistuje důvod, aby byla mrtvá. Až na to, že se procházela nahá v nejhorší sněhové bouři roku. Uvidíte – pitva prokáže, že mám pravdu. Byla zavražděna.“

„Měla na sobě nějaké známky násilí?“

„Žádné jsem nezahlédl. Možná na sobě nějaké má. Možná byla opilá.“

„Ano.“

Spencer si Howarda chvíli odměřeně prohlížel a pak se zeptal: „Ona ráda pila?“

Howard přikývl. „Byla univerzitní studentka.“

„A co má být? Já také rád piju,“ řekl Spencer. „A nenašli mě nahého a mrtvého.“

„Neměl jste smůlu.“

„Omyl. Nebyl jsem zavražděn. Jinak jsem velký smolař.“ Spencer se rychle napil whiskey.

„Detektive,“ pravil Howard tiše. „Mám alibi.“

„Anna Chungová je může potvrdit?“

„Ano,“ sdělil Howard ještě tišeji.

„Dobře.“ Spencer mu věřil. „Pořád jste mi to ale nevysvětlil.“

„Co?“

„Proč si vás vzala?“

„Z lásky?“

„Láska to nebyla.“

„Co kdybych řekl z nutnosti?“

Spencer se nad tím zamyslel. „Vy jste ji přivedl do jiného stavu?“ zeptal se nevěřícně.

„No,“ pravil Howard, otřel si ústa a ubrousek odhodil na nedojedené jídlo, „rozhodně byla těhotná.“

Spencer zadržel dech, aby mu neušla jediná podrobnost. „Co tím chcete říct?“

„Když jsme se brali, byla těhotná.“

„Ale do jiného stavu jste ji nepřivedl vy.“

„Správně.“

„Panebože! Kdo to tedy byl?“

Howard zůstal zticha.

„A proč si vzala vás a ne otce svého dítěte?“

„To nevím,“ odvětil Howard.

„Kdo to byl?“

„Nevím.“

„Vy to nevíte? Co to má krucinál znamenat?“

Howard neodpověděl.

„Jak jste se dostal do Spojených států?“

„Ve člunu. Ne doslova. Moje rodina pochází z Pchjongjangu –“

„To je kde?“

„V Severní Koreji,“ objasnil Howard s lehkým ostnem v hlase, jako by ho urazilo, že Spencer O’Malley neví, kde leží Pchjongjang. „Moje rodina emigrovala za prací do Hongkongu. Chodil jsem tam na britskou univerzitu a chtěl jsem se stát právníkem. Kristinin otec kupoval od mého otce textil. Dokončil jsem školu v Hongkongu. Toužil jsem po Anglii, ale dostat se do Anglie je velice těžké. Mým snem byla Amerika, ale dostat se do Ameriky je ještě těžší. Mým oborem je obchodní právo. Pracoval jsem pro svého otce, ale nelíbilo se mi to. Kristinin otec pro mě nemohl dlouho nic udělat. Není to vůbec snadné. Do Ameriky chce úplně každý. V roce 1997 to bylo ještě víc lidí. Chtěli se dostat z Hongkongu předtím, než ho Britové odevzdají Číně.“

Číně, správně. „Pokračujte.“

„Potom její otec –“

„John Henry Sinclair?“

„Ano. Její otec přijel asi před pěti lety do Hongkongu. Zeptal se mě, jestli chci pořád do Ameriky. Řekl, že by to mohl zařídit, když si vezmu jeho dceru. Bydleli bychom v New Yorku, kde budu pracovat a ona tam dokončí školu. Po pěti letech získám americké občanství, jí bude jednadvacet a můžeme se rozvést. Do té doby ale musíme zůstat manželé – imigrační úřad tahle domluvená manželství pečlivě sleduje –“

„Ano, zejména když se jedná o Korejce a mladou Američanku.“

„Ano, zejména v těchhle případech. Tak jsme zůstali manželé. Kristina chodila na soukromou školu v Brooklyn Heights. Já jsem pracoval u dobré právnické firmy. Pořád tam pracuju.“

„Takže ten rozvod – chtěli jste ho oba dva?“

„Ne. Chtěla ho Kristina. Já jsem souhlasil. Požádal jsem o občanství – a bez problémů jsem ho získal.“

„Kdyby o ten rozvod nepožádala, co by se stalo?“

„Nic. Byl jsem…“ Howard se zamyslel. „Zavázaný jejímu otci. Udělal bych všechno, co chtěla.“

Velice hezké, napadlo Spencera. Každému se dostalo, co chtěl.

„Kde je to dítě?“

„Dítě?“

„Ano, Kristinino dítě.“

„Narodilo se mrtvé.“

„Ach.“ Spencer se odmlčel.

„Moc tu rodinu neznám. Vlastně vůbec ne. Nikdy jsem se nesetkal s Kristininou matkou, mluvil jsem s ní jenom po telefonu. Jednal jsem s otcem. Kristinin otec –“ Howard udělal přestávku. „Kristinin otec se nesmírně, nesmírně zlobil. Vůbec s Kristinou nemluvil. Řekl mi, že bude lepší, když si jeho dcera vezme důležitého muže, právníka, jednoho z kolegů, než aby na ni padla strašlivá hanba.“

Spencer byl šokovaný. „Chcete tím říct, že tohle řešení bylo lepší než pravda?“

„Patrně.“

Spencer mávl na číšníka, objednal si ještě whiskey, za minutu zapomněl, co udělal, a objednal si ještě jednu. Obě vypil a požádal o další, zatímco celou dobu se mu honilo hlavou, takže tím se vysvětluje dům U Červeného dubu.

„Víte, že pracovala v domově pro nezletilé těhotné dívky?“ zeptal se.

„Ano, pověděla mi o tom.“ Howard sklonil hlavu. „Chudák Kristina.“ Potlačil vzlyk. „Je to všechno, detektive? Jsem hrozně unavený.“

„Ještě pár minut, pane Kime. Proč jste s ní udržoval kontakt i poté, co odešla na univerzitu?“

Howard si odkašlal. „Patřilo to k dohodě. Její otec mi pro ni svěřil peníze. Platil jsem jí studium.“

Spencer zavrtěl hlavou. „Neplatil.“

„Samozřejmě že platil.“

„Vážně? To je zvláštní. Nabyl jsem dojmu, že studium jí platila babička.“

Howard zbledl a předklonil se, pak se opřel o opěradlo a zacukalo mu v koutku úst. Pokusil se uklidnit a roztřeseným hlasem pravil: „To není možné. Každý rok jsem jí dával peníze. Dvacet tisíc dolarů. Po čtyři roky. Byl jsem velice opatrný. Měla sklon utratit víc, než dostala. Její otec mě varoval, abych jí nedával moc. Prý by ty peníze použila na nekalé účely. Zjistil jsem, kolik potřebuje na školné, ubytování a stravu a odečetl jsem stipendium a co si vydělala. Každý rok jsem jí dával peníze.“

„To je ironie osudu,“ podotkl Spencer. „Nebyl jste jediný, kdo byl opatrný a dával jí po čtyři roky přesně dvacet tisíc dolarů.“

„O čem to mluvíte, detektive?“

„Našel jsem v její bezpečnostní schránce dopisy od babičky. Také jí každý rok platila školné.“

Howard zavrtěl prudce hlavou. Štěstí, že už nejí, pomyslel si Spencer – vylétl by mu z úst steak. „To není možné,“ namítl Howard. „To prostě není možné.“

Spencer pokrčil rameny a navrhl: „Třeba moudře investovala a do klína jí spadlo devět milionů dolarů.“

Howard se na něj podezíravě podíval: „O jakých devíti milionech dolarů mluvíte?“

„Dostala je od babičky,“ sdělil Spencer. Na Howarda byl zvláštní pohled – v obličeji se mu zračilo cosi hrozného, porážka, hanba a rezignace.

„Od babičky?“ vypravil ze sebe. „Ach, ano. Možná. Odkud to víte?“

„Dostala je převodem z banky v New Hampshiru. V Kristinině bezpečnostní schránce ležela poslední vůle Louise Morganové, datovaná na konci srpna. Ta vůle zcela jasně stanovuje Kristinu jako jedinou dědičku likvidního majetku Louise Morganové. Veškeré peníze Louise Morganové odešly do fondu pro Kristinu, který měla dostat, až jí bude jednadvacet.“

„Proč?“ vydechl Howard. Otevřel ústa, zalapal po dechu a vydal ze sebe jedinou slabiku. „Proč?“

„Jak to mám vědět? Položil jsem vám otázku. Máte odpovídat.“

„Nic nevím. Už jsem vám řekl, znal jsem pouze jejího otce a ten mi nic neprozradil. Vysvětlil mi pouze, jak se starat o Kristinu. Víc nic. Uzavřeli jsme dohodu. Domníval jsem se, že se o ni starám dobře. Dával jsem na ni pozor. Alespoň jsem si to myslel.“ Howard sklonil hlavu. „Ale nedával. Nedával jsem na ni dostatečně velký pozor.“

„Nedával,“ potvrdil Spencer. V duchu zvažoval, jestli si neobjednat ještě whiskey. „Neuhlídal jste ji.“

Oba muži v tichosti seděli, zatímco číšníci stavěli židle na uklizené stoly a chystali se na vytírání podlahy.

Howard musel mít pocit, že by se měl ospravedlnit, protože řekl: „Co já vím, detektive O’Malleyi. Jsem syn vedoucího pracovníka textilní továrny z Koreje. Byl jsem panu Sinclairovi vděčný, že mi umožnil přestěhovat se do Ameriky. Splnil mi můj sen. Nekladl jsem nevítané otázky. Objasnil mi, co mám dělat, a já jsem poslechl. Nedával jsem najevo zvědavost. Neměl jsem na to právo. Kristinina matka zněla smutně, když volala. Bylo mi jí líto.“

„Volala často?“

„Ne. Pak přestala volat úplně. Myslím, že Kristinu to mrzelo.“

„Milovala svou matku?“

Howard přikývl. „Ano, milovala.“

„Co se stalo s Johnem Sinclairem? Na Kristinině přihlášce na školu je uvedený jako zesnulý.“

„Ano. Ano.“ Howard si promnul čelo. „Když volala paní Sinclairová naposledy, řekla nám, že umřel na selhání srdce. Byla nesmírně smutná.“

To určitě byla, pomyslel si Spencer. Ztratila manžela a jedinou dceru. Smutná byl příliš slabý výraz.

„Existovala poslední vůle?“

„Prosím?“

„John Sinclair – zanechal poslední vůli?“

„Ano, samozřejmě. Muži jako on neumírají bez poslední vůle.“

Spencer čekal. Howard pokračoval: „Dostal jsem dopis od vykonavatele závěti, že budu po dobu šesti let dostávat padesát tisíc dolarů ročně. To bylo před dvěma lety.“

„To není zrovna hezké. Co Kristina? Co dostávala ona?“

Howard uhnul pohledem. „Nic,“ odpověděl.

„Nic?“

„Nic.“

„Jeho jediná dcera a nedostávala nic?“

Howard si odkašlal, nervózní a podrážděný, narovnal si brýle a objasnil: „Její otec ji vydědil.“

„Co prosím?“

„Vydědil ji. Sestavil právoplatně závazný dokument, podepsaný jím a jeho manželkou, a vydědil ji.“

Spencer si nutně potřeboval svlažit hrdlo. „John Sinclair vydědil svou jedinou dceru?“

„Ano.“

„To z právního hlediska znamená, že neměla nárok na majetek svých rodičů?“

„Ano.“

„Znamená to taky,“ pravil Spencer pomalu, zatímco v duchu krotil pádící myšlenky, „že ti rodiče nemají nárok na její majetek?“

„To nevím. Patrně. Detektive O’Malleyi, promiňte, ale co to má společného s Kristininou smrtí?“

Spencer se rozhodl, že už si neobjedná další whiskey, s velkým přemáháním, a odpověděl. „Možná nic. Možná všechno. Kristininy účty přetékají dolary, rozvedla se s vámi – se svým jediným přímým dědicem – a její rodiče –“

„Rodič,“ opravil Howard Spencera. „John Sinclair je mrtvý.“

„– rodiče ji vydědili. To je stále šílenější. A nezemřela bez závěti, neponechala nic náhodě, nedoufala v zásah prozřetelnosti. Vlastnoručně sepsala poslední vůli.“

„A mě z ní vynechala.“

„Ne, ne, nevynechala vás. Odkázala vám babiččin dům.“

Howard se odmlčel. „Komu odkázala ty peníze?“ zeptal se stoicky. Spencer by býval mohl odpřisáhnout, že zatajil dech.

„Svým třem přátelům. Komu jste si myslel, že je odkázala?“

Howard vydechl. Vypadal, že se mu nesmírně ulevilo. „Nikomu. Myslím, že byste si měl s těmi přáteli promluvit.“

„Můžete si být jistý, že to udělám. Pohybujeme se ale v čistě teoretické rovině. Oni ty peníze nechtějí.“

„Oni je nechtějí?“

„Chtějí je věnovat domu U Červeného dubu.“

Howard sebou hodil na opěradlo židle. „Panebože to je zvláštní. Nemírně divné.“ Sundal si brýle a promnul si oči. „Nedává to vůbec smysl.“

Spencer se předklonil. „Chcete ty peníze vy, Howarde?“

„Co na to můžu říct? Nestěžoval bych si, kdyby mi jich trochu připadlo.“

Spencer před sebou neměl pachatele. To mu bylo jasné. Dodrží předepsaný postup a překontroluje Howardovo alibi, ale určitě se prokáže, že je nenapadnutelné.

Zůstali ještě nějakou dobu sedět. Stůl už byl dávno uklizený a číšníci vytřeli podlahu. Přinesli účet a dostali zaplaceno. Howard vypadá stejně unaveně jako já, pomyslel si Spencer. Bolelo ho za očima a ze všeho nejraději by je zavřel a probudil se na Long Islandu dávno poté, co bude po všem, nebo dávno před tím, než všechno začalo. Jedno kdy, hlavně ne uprostřed. V duchu si slíbil, že jakmile tohle všechno skončí, navštíví svou rodinu. Možná o Vánocích.

„Myslím, že byli z Connecticutu,“ prohlásil Howard nakonec.

Spencer si vzpomněl na Greenwich Time, který našel u Kristiny ve skříni. Zvedl se k odchodu. „Děkuju, že jste přijel, Howarde,“ rozloučil se.

„To byla samozřejmost. Kdy myslíte, že mi vydají tělo?“

„Zítra. Dostanete ji zítra. Já se teď vrátím do nemocnice a promluvím si se soudním lékařem.“

Spencer čekal, že Howard požádá, jestli by nemohl s ním, ale Howard to neudělal. Vypadal vyčerpaný. Spencer byl také vyčerpaný, ale musel se přemoct. Byl unavenější, než když sedával na Long Island Expressway a číhal na příliš rychle jedoucí řidiče. Býval tenkrát jejich nejlepší kamarád, protože pokaždé usnul. Nyní ale musel pokračovat v práci, navzdory tomu, že padal únavou.

Zanechal Howarda v restauraci a nastoupil do auta. Bylo už dost po půlnoci, když se Spencer dostal do nemocnice. Will byl v pitevně, a přál si být doma u své rodiny. Ray byl doma s rodinou a přál si být v nemocnici. Blázen Ray si přál být v pitevně a dívat se na rozkládající se tělo. Dokáže mi Innis vůbec říct, jestli Kristina nejdřív umřela a teprve potom zmrzla?

„Ano,“ odpověděl doktor na Spencerovu otázku. V předsíňce před pitevnou bylo pouze šest stupňů, ale Earl Innis se silně potil a neustále si otíral čelo rukávem bílého pláště. Ten plášť nebyl úplně bílý, ale Spencer se tím zakázal zaobírat. Will odjel domů, jakmile ho přišel vystřídat.

„Ano?“

„Ano,“ zopakoval Innis. „Odpověď zní ano. Neumřela přirozenou smrtí.“

„Doktore, umrznutí podle mě není přirozená příčina smrti.“

„Neumrzla. Umřela a až potom zmrzla.“

„Opravdu?“

„Ano. Očekával jste jinou odpověď?“

„Ne. Přesně tuhle odpověď jsem čekal.“

„V tom případě jste měl pravdu. Gratuluju vám k vašemu instinktu.“

Spencer čekal. Doktor neposkytl žádné další informace. Jen tam stál, v nemocničně bílé místnosti s okny, zasklenými dveřmi a zářivkami na stropě. Ve velice nepřívětivé místnosti.

Spencer zakašlal a pobídl ho: „Doktore Innisi, příčina smrti?“

„Ach, ano. Chcete se podívat?“ Spencer zavrtěl prudce hlavou. „Ne.“

„Jak si přejete.“ Doktor si začal svlékat zašpiněné rukavice. Spencerovi se zvedl žaludek.

Doktor si stáhl rukavice a odhodil je do popelnice. Spencerovi se hned udělalo lépe.

Doktor oznámil: „Zemřela na udušení. Byla zadušena.“ Spencera to vůbec nepřekvapilo. Opakoval si ta slova v hlavě celých uplynulých čtyřiadvacet hodin. Doktorův verdikt byl jen ozvěnou jeho vlastních myšlenek. Nezahlédl žádné známky násilí, nic nenahmatal, nenarazil na řezné rány, nic neucítil, tak tipoval smrt udušením.

„Nemůžu říct, že jsem překvapený,“ pravil nakonec.

Doktor povytáhl obočí. „Vážně? Možná byste měl být soudní lékař, detektive O’Malleyi. Připadáte mi na svou práci moc cynický. Zemře mladá žena a vy hned tušíte nekalou hru? Doufám, že jste se o svém podezření před nikým nezmínil. Obhajoba by při přelíčení tvrdila, že jsem pouze figurka ve vašich rukách.“

Spencer se mdle usmál. „Nejste snad, doktore?“

Doktora Innise to ani trochu nepobavilo. „Chcete vědět, co se s ní stalo, nebo nechcete?“

„Ano, ano, jistě že chci,“ odvětil Spencer. „Prozraďte mi to.“

„Subdurální hematom kolem mozku prokazuje známky měknutí svalového vlákna, které začalo, ještě než zmrzla. Kdyby jenom usnula ve sněhu, začal by se její mozek rozkládat až po té, co její tělesná teplota klesla natolik, že ustaly tělesné funkce, takže v okamžiku, kdy umřela, by byla skoro zmrzlá. Ne, nejdřív umřela a pak zmrzla – rychle, ale ne natolik rychle, aby se nezačala kazit supersenzitivní mozková tkáň. Za normálních okolností ztrácí lidské tělo necelý stupeň za hodinu, tak by vychladla na okolní teplotu během dvaceti čtyř hodin a posmrtná strnulost by pominula za dalších šest hodin. Byla ale hrozná zima a vítr srážel teplotu hluboko pod nulu. Dobře si na tu noc pamatuju. V novinách stálo, že byla nejstudenější za sedmdesát let. Takže spíš ztrácela stupeň za minutu. Na okolní teplotu musela vychladnout během hodiny. Voilà – žádná posmrtná strnulost, žádný rozklad a červenofialové skvrny na zádech jsou mírnější, než by člověk po devíti dnech čekal. Umrzání každopádně zpomalilo umírání mozku, ale nezastavilo ho. Během posledních dvaceti čtyř hodin, kdy zbytek těla rozmrzal a rozkládal se, v něm došlo k… rozkladu skeletální tkáně, zjednodušeně řečeno.“

Innis vypadal spokojeně, že se mu to podařilo Spencerovi tak hezky vysvětlit. Spencer zdvořile přikývl, i když se nedozvěděl nic nového. „Chápu. To dává smysl. Ještě něco dalšího?“

„Ano. Jasný poznávací znak udušení.“

„Oči?“ zeptal se Spencer.

„Ano, jak jste to uhodl? Věděl jste, na co se zaměřit?“

Ano, na mrtvou nahou dívku s černými botami a devíti miliony dolarů, zapletenou do žárlivého čtyřúhelníku. Na to jsem se zaměřil. Spencer zavrtěl hlavou. „Ne tak úplně.“ Nechtěl na sobě dát najevo, jak je rozrušený.

„Ano, oči,“ potvrdil Innis. „Má popraskané vlásečnice. Vlivem tlaku v hlavě způsobeným velkým tlakem na plicní arterii na krku a nedostatkem kyslíku, který trval tak dlouho, že došlo k zastavení funkce parasympatického systému a následně k selhání srdce. Tlak na oči byl tak velký, že došlo ke krvácení do spánkového laloku. Jste si jistý, že se nechcete podívat?“

Spencerovi bylo strašně. „Někdo hodně silný?“ podařilo se mu zeptat se rozechvělým hlasem.

„Ne, vůbec ne. Snažila se ze všech sil nadechnout. Bojovala doslova do posledního dechu. Tou námahou jí málem praskla plicní arterie.“

Spencer se pokusil nasadit normální hlas. „Nedokázala se mu prostě ubránit.“

„Jak víte, že to byl on, detektive? Ano, nedokázala se ubránit. Měla silně ochromené levé rameno.“

„Ano, ano,“ přikývl Spencer. „Zranila si ho den před svou smrtí. Vybourala se v autě.“

„Tím se vysvětlují některá zranění – vypadají o něco starší. Má zlomené pravé žebro a pohmoždění lebky. Překvapuje mě, že byla schopná fungovat. Navštívila nemocnici?“

„Ne. Nechtěla to udělat.“

Doktor Innis si otřel obočí. „Škoda. Mohlo jí to zachránit život.“

„Jak to myslíte?“

„Protože by si ji v té nemocnici nechali. Hlavně kvůli ramenu. Je děsně zřízené. Bývali by jí ho museli operovat – má mnohonásobnou zlomeninu, která se zanítila.“

Spencer nebyl schopen slova.

Doktor Innis se tvářil potěšeně, jako by právě odhalil vraha.

„Byla ve špatném stavu,“ objasnil. „Přemohl by ji úplně kdokoliv, dokonce i moje sedmiletá vnučka. Mohla se bránit pouze pravou rukou.“

„Myslíte,“ otázal se Spencer váhavě, „že se bránila? Nenese známky boje.“

Doktor se usmál. „V tom se, detektive, mýlíte. Přece jenom potřebujete soudního lékaře. A já jsem si už myslel, že přijdu o práci, když všechno víte a jenom chápavě přikyvujete. Nese známky násilí. Vzadu na hlavě má velkou ránu, na týlním laloku. Subdurální hematom. Patrně ztratila vědomí.“

„Ona dostala ránu do hlavy?“ vyhrkl Spencer. Panebože, Will měl pravdu. Bylo to znásilnění.

„Možná. Patrně do ní někdo strčil, nebo upadla.“

„Upadla?“

„Ano. Možná couvala, zakopla, upadla a uhodila se hlavou o kus dřeva nebo o kámen. Nebyl to ostrý předmět, neprorazil pokožku, vznikla ale modřina. Je to ale jenom moje teorie. Nebo do ní někdo strčil. Upadla, uhodila se do hlavy, ležela několik vteřin omámená nebo ztratila vědomí. Pak to byla hračka. Má dva symetrické otisky na vnitřní straně nadloktí a dva otisky na prsou, těsně nad dutinou hrudní. Pohmožděniny s rozdrcenými cévami pod kůží. Co vám to napovídá, detektive?“

Spencer se na okamžik zamyslel. „Někdo jí seděl na pažích a hrudi. Otisky kolen.“

„Přesně tak. Otisky kolen. Ta dívka začala bojovat o život, snažila se nadechnout –“

Spencer skočil doktorovi do řeči. „Čím byla uškrcena. Rukou?“

„Ne, ne, ta by zanechala hezký otisk na jejím obličeji. Byla uškrcena nějakým velkým, měkkým předmětem. Nemá na obličeji zřetelné stopy po prstech. Možná polštářem? Stačil by čtvercový polštář třicet centimetrů na třicet,“ objasnil doktor Innis.

Spencer se na něj nedokázal podívat.

„Detektive O’Malleyi,“ řekl Innis o něco jemněji. „Našel jsem něco pod jejími nehty. Vrah je možná poškrábaný.“

„Co jste našel pod jejími nehty?“

„Krev,“ odpověděl doktor. „Malá vlákna vlasů.“

„Aáá. Proč jste mi to neřekl?“

„Čekal jsem, až se zeptáte.“

„Jakou barvu mají ty vlasy?“

„Tak přesně jsem je nezkoumal, detektive. Mám ale mikroskop. Nechcete se sám podívat?“

Spencer málem souhlasil. Copak se ale vyzná ve vzorcích vlasů?

„Máte nějaký vzorek na porovnání?“ otázal se Innis.

Spencer skoro řekl, že má, ale zarazil se. Jsou to jenom tři hloupé děti. Zavrtěl hlavou a potom ho něco napadlo. „Můžete vyloučit, že to byla žena?“

„Nikdy nic nevylučuju, dokud nemám naprostou jistotu.“

„Dobře, žena by ji nemohla znásilnit.“

„Kdo říká, že byla znásilněna?“

„Ona nebyla znásilněna?“

„Ne.“

„Ne? Jste si jistý? Jste si úplně jistý?“

„Jestli jsem si jistý?“ Innis se pobaveně zasmál. „Je to moje povolání. Ptám se vás, jestli jste si jistý, že dokážete vystavit pokutu za špatné parkování nebo vyslýchat podezřelého? Nejednalo se o sexuálně motivovaný útok, nemá natržené stěny vaginy, nemá v sobě sperma –“

„Mohl použít kondom,“ usoudil Spencer.

„Kdo? Vrah? Než ji znásilnil, řekl, omluvte mě na okamžik, musím si nasadit kondom? To od něj bylo velice pozorné. Požádal ji, aby na chvíli podržela polštář, aby si ho mohl natáhnout, nebo jí ten polštář položil pod poraněnou hlavu, aby se jí lépe leželo? Ne, detektive, jak už jsem řekl, ať už bylo motivem cokoliv, o sex nešlo.“

Spencer litoval, že tomu tak nebylo. Nevěřil tomu, ale přál si, aby ji zavraždil úplně neznámý člověk.

Sklonil hlavu a přislíbil: „Dodám vám pár vzorků vlasů a krve.“

„Vy nějaké máte? Dobře, pošlu je do laboratoře.“

„O jaké laboratoři mluvíte? O laboratoři na zkoumání DNA v Cellmarku? V Jižní Karolíně? To bude trvat měsíce!“ vykřikl Spencer.

„Provedeme jednoduchou zkoušku vlasů a krve v Concordu.“

„Jak dlouho to bude trvat?“

„Jste velice netrpělivý, detektive O’Malleyi. Ještě před minutou jste neměl případ.“

„V tom se pletete, doktore. Mám ten případ od včerejška. Jenom mi chyběl důkaz. Jak dlouho to bude trvat?“

Doktor Innis to zvážil. „Několik dnů. Možná týden.“

„Nešlo by to rychleji?“

„Detektive, New Hampshire je stát s milionem obyvatel a má pouze jednoho soudního lékaře – a to jsem já. Hanover má deset tisíc obyvatel. Budete muset počkat.“

Spencer si skousl ret, aby na doktora nezvýšil hlas. „Byla opilá?“

„Opilá?“ vydechl doktor Innis překvapeně. „Proč se na to ptáte?“

„Byla opilá?“

„Neřekl bych. Přesně to budu vědět, až se vrátí výsledky krevních testů, ale neměla nic v žaludku, byl úplně prázdný.“

Spencer přikývl a zeptal se: „Kdy to budete vědět jistě?“ Vsadil by ale celou výplatu, že Kristina Kimová vyrazila na svoji poslední procházku po zídce střízlivá.

„Jak už jsem řekl, detektive seržante,“ odfrkl doktor Innis podrážděně. „Několik dnů.“

„Dobře. Máte už hotový úmrtní list?“

„Budete muset počkat, až ho vyplním. Právě jsem dokončil pitvu.“

Spencer se posadil na jednu ze židlí v předsíňce a potichu zamumlal: „Už jsou dvě hodiny v noci a nedělám nic jiného, než čekám.“

Doktor Innis ho zaslechl. Otočil se a upozornil. „Jsou dvě v noci a já pořád pracuju, detektive.“

„Já taky, doktore.“

„Ne, detektive O’Malleyi, vy jenom čekáte.“ A s tím doktor odešel a nechal Spencera samotného ve studené, neutěšené místnosti.

Byl unavený a v hlavě se mu honila spousta myšlenek. Na Kristinu, jak se potácí pozpátku sněhem, proč sešla ze stezky. Jak do ní někdo strká, Kristina padá, nemůže dýchat, pokouší se bránit, ale nedostává se jí dechu. Bylo mu těžko na duši. Snažil se myslet na něco jiného, na Howarda Kima, jak se chystá vzít si neznámou dívku daleko v Americe. Jak si bere Kristinu Sinclairovou a peníze jejího otce. Kde teď přebývá Katherine Morganová Sinclairová? Adresa neznámá. Co asi John Henry Sinclair? Spáchal sebevraždu? To je dost pravděpodobné, když se vezme v úvahu, že jeho jedinou dceru obestírá skandál. Co by ale mohlo být horšího než provdat šestnáctiletou dceru za Asiata, kterého vůbec nezná, a přestěhovat ji do New Yorku? Možná opravdu zemřel na selhání srdce. Samotného Spencera bolelo na srdci, když se probíral celou tou šlamastikou. Potřeboval najít Katherine Morganovou Sinclairovou.

Kristino, Kristino… bránila ses? Zuřila jsi a křičela do tiché noci, upadla jsi a bojovala o poslední dech? Překvapil tě příchod smrti?

Spencerovi klesla hlava, začal klimbat a probudil ho až doktor Innis se žlutou obálkou v podpaží.

„Tak tady máte ten úmrtní list,“ pravil mírně. Spencer sebou trhl a promnul si oči. Byl úplně mimo, s těžkými víčky a otupělý. Doktor Innis vypadal na druhou stranu nesmírně čile a plný energie. Už se nepotil ani nelapal po dechu. Dokonce mu svítily tváře. Jeho jediným koníčkem musí být rozřezávání lidí po půlnoci, blesklo Spencerovi hlavou. Noční bytosti mají svůj vlastní svět. Napsala o tom Anne Riceová.

„Udělal jsem předběžný rozbor krve,“ sdělil doktor. „Dopadl dobře. Neměla v oběhu vůbec žádný alkohol.“

Spencer přikývl. Pekelně ho pálily oči. „Kolik je hodin?“

„Půl šesté. Měl byste jít domů a trochu se vyspat. Výsledky z laboratoře pro vás budu mít do pondělí, spokojený? Nemůžete tady ale sedět do pondělka, souhlasíte?“

„Zbývá mi něco jiného?“ Spencer se zvedl s námahou ze židle a natáhl se po úmrtním listu. Doktor Innis mu odstrčil ruku. „Ještě není úplně hotový. Nedaří se mi zjistit čas smrti. Žádná posmrtná strnulost, až do včerejška v márnici žádný rozklad, žádný obsah žaludku. Nejsou úplně hotové ani fotografie a rentgenové snímky. Všechno vám pošlu v pondělí do kanceláře.“

Spencer si připadal, že má vatu v ústech a na mozku. „S tím časem smrti si nelamte hlavu,“ vysoukal ze sebe úplně grogy. „Víme, kdy umřela. Někdy mezi jednou deset a jednou třicet ve středu ráno. Dvacátého čtvrtého listopadu 1993.“

„Víte to jistě?“

„Ano. Máme svědka, který ji viděl naposledy živou padesát metrů od místa činu pět minut po jedné.“

„Aha. Nemohla umřít o moc později.“

„To nemohla. Byla úplně nahá a mrzlo, až praštělo. Neotočila se a nevrátila se domů. Jsem naprosto přesvědčený, že už nevyšla z toho lesa.“

„Ano, máte pravdu, máte pravdu. Dobře. Mezi jednou deset a jednou třicet.“ Innis načmáral cosi na žlutou obálku. „Jen tak mimochodem, to co měla pod nehty, nejsou lidské vlasy. Pravděpodobně jsou to psí chlupy.“

„Aha.“ Spencer byl tak vyřízený, že ani nepocítil zklamání. „Prostě pro nás udělejte ten krevní test.“ V půl šesté ráno nedokázal jasně myslet. Byl už jednadvacet hodin na nohách. Připadalo mu to jako sto dvacet jedna hodina.

Vrátil se domů do Hanoveru. Byla ještě tma, ale obloha se zabarvila do kovové šedi zimního svítání. Pohlédl na své úžasné křeslo, ale bylo příliš pozdě nebo příliš brzy na to, aby si do něj sedl. Příliš brzy nebo příliš pozdě na to, aby se najedl nebo si dal whiskey. Sundal si hnědé boty a ponožky a zadíval se na prázdnou ledničku. Chtělo se mu zatáhnout závěs, nastalo už ale ráno. Odešel do ložnice. S úmyslem, že všechno ještě jednou probere, zamyslí se nad krví pod dlouhými červenými nehty, nad otisky kolen, nad Kristinou, nad jejími dopisy, nad Howardem, kterého si vzala, nad Albertem, kterého milovala, a nad domem U Červeného dubu, kterému patrně připadne veškerý její majetek. Padl však místo toho do postele a usnul jako dřevo.

Vyskočil z ní v půl jedenácté dopoledne s pocitem, že se po kasárnách prochází velící důstojník a nachytal ho, jak ještě spí. Místo toho ale zvonil telefon.

Volal Will, aby se zeptal, jestli přijde do práce.

„Uprostřed vyšetřování vraždy? Samozřejmě že přijdu.“

„To je dobře. Protože jsem už na stanici. Trochu se tady zdržím. Innis nám poslal faxem úmrtní list. Je velice zajímavý.“

„Aha, říkáš zajímavý.“

„Znásilnění vypadlo ze hry.“

„To bylo od začátku poměrně jasné.“

„Měli bychom ještě jednou proklepnout ty děti. Souhlasíš?“

„Naprosto,“ potvrdil Spencer.

„Četl jsi už noviny, Tracy?“

„Kupodivu nečetl. Ještě jsem na ně neměl čas.“

„Nevymlouvej se. Kdybys chtěl, mohl sis je po cestě koupit. Kristina je na všech titulních stránkách. Údajně to bylo znásilnění.“

„Skvělé,“ zajásal Spencer. „Noviny jsou tak blbé, že otisknou úplně všechno.“ Pak Willa požádal, aby zavolal do Bostonu Frankiemu Absalomovi a nařídil mu, aby se okamžitě vrátil do Dartmouthu, a taky se ho zeptal, jestli někdo může dosvědčit, že byl v noci, kdy zemřela Kristina, ve Feldbergu.

„Cože, ty si myslíš, že ji zabil Frankie?“ zeptal se Will překvapeně.

„Kdo ví. Ještě jsme se s ním neseznámili. Někdo ji zabít musel, tak proč ne právě on?“

„Motiv, Tracy?“

„Přiveď ho a uvidíme.“

„Ano. Mám pocit, že bychom měli také prověřit alibi jejích přátel, co říkáš?“

„Jaké alibi?“

Will neodpověděl.

„Wille, poslouchej. Běž do prvního patra knihovny Feldberg a pokus se najít studenty, kteří se tam učili pozdě v noci dvacátého třetího listopadu.“

„Je teprve půl jedenácté. Pochybuju, že by byl nějaký student takhle brzy v sobotu ráno vzhůru. Kromě toho jsem už s několika z nich mluvil, se všemi, kteří se shromáždili venku, když jsme ji našli. Bylo jich celkem patnáct.“

„A?“

„A co?“

„Nevím. Například něco v tom duchu, ano, viděl jsem muže evropského původu, sto osmdesát centimetrů a osmdesát kilo, jak ji porazil, sedl si na ni a zardousil ji.“

„O’Malleyi, popisuješ sám sebe.“

„Wille, jdi za univerzitní ochrankou a požádej je, aby vyvěsili letáky.“

„Co na nich má stát? Hledaný: Živý, či mrtvý. Vrah Kristiny Kimové?“

„Ano, přesně tak. Nebo kdyby to nestačilo, nech vypsat odměnu za jakoukoliv informaci.“

„Odměnu za informaci? Kde si myslíš, že jsme, v New Yorku?“

„No tak, naše oddělení musí mít nějaké finanční rezervy.“

„Jistě, jedině tak tvůj plat. Promluvím si s naším účetním. Obávám se ale, že neuspěju. Kromě toho, tohle jsou bohatí studenti Dartmouthu. Dvě stovky dolarů je vůbec nerozhodí.“

„Měl jsem na mysli víc než dvě stě dolarů. Spíš dva tisíce.“

Will se zasmál.

„Udělej, co bude v tvých silách, a probereme to později,“ uzavřel Spencer.

„Co máš dneska v plánu ty?“

„Já? Pojedu na výlet s Albertem Maplethorpem.“

„To nezní vůbec špatně. Můžu jet s vámi?“

„Ne, zvládneme to i bez tebe. Pak se zajdu podívat do domu U Červeného dubu a promluvím si s majitelkou. Chceš se toho zúčastnit?“

„Ne, děkuju. Po poledni odejdu domů a vrátím se až v pondělí. Do té doby nebudeme mít stejně žádné výsledky. Ani rozboru krve, ani otisků prstů.“

Spencer zaúpěl. „Víš, jak to chodilo v New Yorku? Výsledky krevních testů jsme měli v případě násilného úmrtí do dvou hodin.“

„Skvělé, ale kde je New York, když ho potřebujeme?“

Spencer se chystal zavěsit. Bylo už tři čtvrtě na jedenáct. Den se rychle zkracoval.

„Ozvala se kancelář okresního státního zástupce,“ sdělil Will.

„Proč jim to trvalo tak dlouho?“

„Nedostávalo se jim lidí a měli spoustu práce –“

„Wille,“ přerušil Spencer unaveně svého partnera. „To byla jenom řečnická otázka.“

Will se nenechal odradit a dopověděl: „Pak zaznamenali zprávu soudního lékaře a najednou jim došlo, že mají v ruce hrdelní zločin.“

„Hrdelní zločin to byl od samého počátku,“ zavrčel Spencer.

„Tracy, víš jak to myslím. Chyběla krev, známky po boji – ptají se, jestli si přejeme, aby poslali své vlastní vyšetřovatele –“

„Jenom pokud chtějí, abych podal výpověď,“ odsekl Spencer.

„Nezačínej zase,“ napomenul ho Will. „Jenom se nám snaží pomoct.“

„Jasně, aby měli zase hlavní slovo.“

„Pomoct. Najít vraha. Chápeš?“

„Nechápu,“ zabručel Spencer. „Co dalšího?“

Will se odmlčel. „Ptají se, jestli už máme na někoho zatýkací rozkaz.“

„Jasně, pověz jim, že na moji matku. Mám zatýkací rozkaz na svou matku. Zabila Kristinu. Dělají si legraci?“ Spencer nevěřil vlastním uším.

„Státní zástupce chce vědět, jestli máme nějaké podezřelé.“

„Ano, zavolej jim a řekni, že máme čtyři tisíce dartmouthských studentů a sto předčasně propuštěných vězňů.“

„Spencere, jenom se snaží –“

„Vím, o co se snaží,“ utnul Spencer Willa. „Zatelefonuj Innisovi a požádej ho, aby si pospíšil s těmi krevními testy. A Landersovi – kvůli otiskům.“

„Innis s Landersem řekli do pondělí.“

„Panebože? To je normální – udělat si odpočinkový víkend během vyšetřování vraždy?“

„Laboratoře v Concordu nemají volnou kapacitu.“

„Ano, úplně jsem zapomněl, Den díkůvzdání je vyhlášený tím, že se o něm stává nejvíc těžkých zločinů,“ zavrčel Spencer a zavěsil.

Telefon začal zase okamžitě zvonit. „Jenom bych se chtěl zeptat,“ ozval se Will. „Neviděl jsem obsah té bezpečnostní schránky.“

„Zanesl jsem ho včera jako důkazní materiál,“ sdělil Spencer.

„Na to se neptám,“ odvětil Will.

„Nelam si s tím hlavu. Všechno se dozvíš,“ řekl zostra Spencer a praštil podruhé s telefonem.

Osprchoval se a oblékl si khaki kalhoty a tmavomodrý svetr. Připnul si kožené pouzdro s pistolí Magnum s krátkou hlavní. Zcela zbytečně se podíval, jestli nemá rozpustnou kávu. Andie O’Malleyová ho nestihla naučit, jak se používá konvice na kávu, i když ji měl vystavenou na památku. Popadl plechovku koly a posadil se ke kuchyňskému stolu. Smetl staré noviny a vysypal na něj obsah Kristininy bezpečnostní schránky.

Začal se jím pečlivě probírat. Hledal něco od jejího otce a něco od Alberta. Obracel v prstech Kristinin majetek a měl pocit, že mu Kristina ožívá pod rukama.

Přečetl si ještě jednou dopis od babičky, plný nářků, jak moc se jí stýská, jak postrádá děti, které si hrávaly u jezera, a jak ji všechno mrzí.

Zadíval se na fotografii malé Kristiny s drakem v ruce. Byla vzorně upravená, s krátkými pečlivě učesanými vlasy, usmívala se a měla za sebou Long Island Sound. Od vody průlivu ji dělila nízká kamenná zídka, za kterou se táhl proužek pláže. Fotografie musela být pořízena na podzim – ze stromů už opadalo listí. Kristina vypadala velice šťastná a usmívala se zeširoka na fotografa.

Greenwich, pomyslel si Spencer. Greenwich, Connecticut.

Opět začal zvonit telefon. Willovi se podařilo vydolovat z rozpočtu peníze na vypsání odměny a chystal se požádat, aby univerzita vyvěsila plakáty v administrativních budovách, knihovnách a na kolejích.

„Kolik peněz?“

„Pět set dolarů,“ oznámil Will s nadšením, které spíš odpovídalo pěti stu tisícům.

„To je skvělé,“ obrátil Spencer oči v sloup. „Vážně skvělé. Jestli nám něco pomůže najít vraha, tak právě tohle.“

Pak se zase pustil do prohledávání Kristininých věcí. Nenašel nic od otce. Musela zahodit dopis, ve kterém jí sděloval, že už není jeho dcera.

Na zadní straně jednoho z dopisů od babičky narazil na vzkaz adresovaný Drahému Albertovi.

Rychle si ho přečetl. Neměl žádnou souvislost s dopisem na přední straně. Netýkal se čehokoliv, co psala babička.

Drahý Alberte,

stálo v něm,

prosím, prosím, nedopusť, aby pro tebe platila slova George Bernarda Shawa –

Ta žena tě dohání k tomu,

že toužíš

po sebezničení.

S láskou, Rocky

Spencer si ta slova četl stále dokola, tolikrát, že se mu nesmazatelně vštípila do paměti, ale pořád nedávala smysl. Po stém přečtení jim rozuměl stejně málo jako po prvním.

Vzkaz byl napsaný na rubu starého dopisu, zakrytý obálkami, fotografiemi a ubrousky, téměř jako by byl určený pouze pro Alberta.

„Tak do toho, Alberte,“ prohlásil Spencer nahlas, postavil se a popadl dopis se vzkazem. „Představení začíná.“

Spencer odjel do Hinman Hall. Bylo půl jedné šedivého a zamračeného prosincového odpoledne.

Alberta našel samotného v jeho pokoji. Zdvořile si přikývli na pozdrav. „Neměl byste pár minut čas?“ požádal Spencer. „Rád bych vás vzal na projížďku. Chtěl bych vám něco ukázat.“

„Samozřejmě,“ souhlasil Albert a natáhl se po kožené bundě. „S potěšením udělám všechno, co bude v mých silách, abych vám pomohl.“

„Můžeme s sebou vzít Aristotela?“ zeptal se Spencer.

„Radši bych ho nechal doma. Hrozně se trápí.“

„Je to hodný pes. Byl bych rád, kdyby jel s námi.“

Albert pokrčil rameny. „Tak ho tedy vezmeme.“

Vyrazili. Spencer zahnul na West Wheeloch doprava a přejel přes řeku – přírodní hranici mezi New Hampshirem a Vermontem – najel na mezistátní silnici 91 a za malebným vermontským městečkem Norwich zabočil na dvouproudou okresku vinoucí se mezi holými stromy sněhem nahoru do kopců, kolem zemědělských usedlostí a budov v koloniálním stylu.

„Kam jedeme?“ otázal se Albert mile.

„Vy jste tudy nikdy nejel? Do Thetford Hill?“

„Kam?“ otázal se Albert s o něco menší vlídností.

„Nahoře v kopcích je malé rekreační středisko. Rád bych vám ho ukázal.“

Zbytek cesty urazili mlčky. Aristoteles těžce oddechoval na zadním sedadle.

„Tady to je,“ upozornil Spencer a zabočil doleva. „Poznáváte to místo, Alberte?“

„Ne,“ odvětil Albert otráveně.

„Hmmm. Aristoteles to tady poznává.“ Byla to pravda, labrador byl bez sebe radostí. Zuřivě vrtěl ocasem.

Albert pokrčil rameny a opáčil: „Aristoteles byl Kristinin pes.“

Spencer psa bedlivě pozoroval a držel se silničky vedoucí nahoru do svahu. První dům psa moc nenadchnul. Upíral pohled dopředu a hlasitě funěl. Na vrcholku se otevřel pohled na mýtinu se dvěma dřevěnými chatami na pozadí vermontských kopců.

Spencer zaparkoval a vystoupil. „Hezký výhled,“ poznamenal. „A božský klid.“

Albert neodpověděl. Také vystoupil, zůstal stát vedle dvířek a mlčel jako zařezaný. Aristoteles propadl šílenství. Běhal od jedné chaty ke druhé a hlasitě štěkal.

„Šťastný to pes,“ poznamenal Spencer.

„Ano, šťastný to pes,“ zopakoval Albert jako ozvěna

Spencer se k němu otočil. „Poznáváte to tady?“ zeptal se.

„Nepoznávám,“ odpověděl Albert.

„Opravdu? Co byste říkal tomu, kdybychom se šli podívat do knihy hostů?“

Albert zůstal zticha. Spencer si ho chvíli pronikavě prohlížel a pak zopakoval: „Co byste tomu říkal?“

„Tak se pojďme podívat,“ souhlasil Albert a vykročil k chatě stojící blíž u vrcholku. Vyšel jako první po strmých schodech a otevřel dveře. Spencer ho pomalu a zahloubaně následoval.

Kniha hostů ležela na nízké přepážce vedle dveří. Chata byla útulná, vyhřátá, plná dřeva, knih a tepaného železa, s koberečky na podlaze a s pohodlnými křesly. Knihy ležely úplně všude. Když si Spencer zjišťoval informace o Fahrenbrae, dozvěděl se, že matka majitele pracovala jako knihovnice v místní knihovně. Očividně chtěla předat svou lásku ke knihám všem lidem, kteří se u nich ubytovali.

„Tak se podívejte,“ vyzval Albert Spencera.

Spencer to udělal. Prolistoval knihu hostů až k záznamům z léta. Žádná Kristina Kimová, ani Kristina Sinclairová, ani Albert Maplethorpe. To, že nenašel Kristinu, ho nepřekvapilo. Ještě jednou si přečetl všechna jména, tentokrát pozorněji. Stále nic.

„Spokojený?“ otázal se Albert.

Spencerovi se to vůbec nelíbilo. „Ano, velice,“ odvětil. „Povězte mi ale jednu věc,“ požádal a zabouchl knihu hostů. „Nikdy jste tady nebyl a všechno je to tady pro vás nové, tak jak jste věděl, že stačí vejít rovnou dovnitř. Jak jste věděl, že nepotřebujete klíč, protože se tady nezamyká?“

Albert se zatvářil polekaně, jen na malý okamžik, ale Spencerovi to stačilo. Poznal, že Albert lže.

„Tohle je proskristapána Vermont, ne New York,“ zasmál se Albert zlehka. „Každý ví, že není zapotřebí klíč. Lidé si tady věří.“

„Zajisté,“ odtušil Spencer.

„Proč jste mě sem přivedl, detektive? Určitě ne proto, abychom si spolu četli v knize hostů.“

„Chcete si promluvit tady, nebo byste byl radši, kdybych vás vzal na policejní stanici, abychom si promluvili tam?“

Albert nic neřekl a Spencer dodal: „To jsem si myslel.“

„O čem si chcete promluvit?“ zeptal se Albert. Zastrčil si ruce do kapes kožené bundy a hřejivě se usmál. Černé oči mu svítily. Aristoteles hrabal venku tunel pod mohutným dubem, naprosto lhostejný k zimě.

„Povězte mi o Kristině.“

„Co o ní chcete vědět?“

Spencer se musel obrnit, aby byl schopen položit otázku, ke které se chystal. V chatě bylo tak příjemně, že by nejradši zatopil v krbu a zapomněl na smrt.

„Miloval jste ji?“

Albert vytřeštil oči, na chvíli vyvedený z míry, a pak se zeptal: „O čem to mluvíte?“

„Měl jste mi o tom říct,“ napomenul ho Spencer. „Měl jste mi o ní a o sobě říct. Měl jste to udělat, když jsme se spolu naposledy bavili.“

„Nemám vám co říct,“ pohlédl Albert zpříma na Spencera.

„Alberte, to jste se k ní nehlásil ani za života? Proč ji odvrhujete ve smrti? Chovejte se jako chlap. Je mrtvá. A tolik vás milovala. Proč mi lžete?“

Albert sklonil hlavu a mnohem tišeji řekl: „Nelžu.“

„Kristepane, Alberte,“ zavrtěl Spencer nevěřícně hlavou. Měl už toho všeho plné zuby. „Nevypadá to pro vás dobře, ani pro Jima a Conni. A nejhůř to vypadá pro vašeho kamaráda Frankieho – ten se vypařil.“

Albert tam jen stál a pozoroval, jak se Aristoteles prohání po mýtině.

Nakonec ze sebe s námahou vykoktal: „Neřekl jsem vám to, protože…“ Zápasil s každou slabikou.

„Protože?“

„Protože je to příšerná situace,“ dokončil Albert.

„To máte naprostou pravdu.“

„Myslím to jinak. Kristina je mrtvá, ale Conni je naživu. Jim je naživu.“

„A vy – vy také nejste mrtvý.“

„Ach, co o tom víte?“ Albertův roztřesený hlas rozdmýchával Spencerův vlastní žal. „Co ve mně zůstalo naživu?“

Spencer se nad tím zamyslel. Albert dýchá – to je známka života. Albert není nahý, neleží zapomenutý ve sněhu. Jeho nejbližším přátelům nebylo devět dnů jedno, že se beze stopy ztratil. Kristina byla oblíbená dívka z All-Ivy, a když zemřela, nikdo ji nezačal hledat. Spencera z té nespravedlnosti pálily oči. Nebo za to mohl jen nedostatek spánku.

Albert mu musel patrně číst myšlenky, protože řekl: „Není mě třeba popohnat před spravedlnost. Každý den prožívám strašlivá muka.“

„Muka!“ vykřikl Spencer opovržlivě.

Albert potřásl hlavou, bílý jako křída. „Ano, muka,“ zašeptal. Roztřeseným rukama se pokusil zapálit cigaretu. „Ocitli jsme se v pasti. Prožívali jsme zakázanou lásku.“ Cigareta mu poskakovala v ruce. Pohlédl na Spencera a dodal: „Nedokázal jsem na ni zapomenout ve skutečném životě a neodvrhl jsem ji ani ve smrti. Jenom nechci zranit Conni, nechci zranit Jima.“

Spencer pozvedl ruce, jako by chtěl Albertem zatřást, pak je ale zase bezmocně spustil k tělu. „Alberte! Conni zná pravdu. Jim zná pravdu. Já znám pravdu, a to jste pro mě skoro neznámý člověk –“

„Jsem pro vás úplně neznámý člověk,“ pravil Albert.

„Znám vás lépe, než si myslíte.“

„To bych neřekl, detektive.“

„Jeli jste s Kristinou do Edinburghu?“

„Ne spolu,“ dýchl si Albert do dlaní, cigaretu zavěšenou v koutku úst. „Ale ano, jeli jsme do Edinburghu. Studovali jsme oba filozofii. Poslali nás tam v rámci výměnného programu.“

„Chápu. Edinburgh pro Kristinu hodně znamenal.“

„Já vím.“

„Kristina si schovala zápalky z míst, která jste navštívili, a ubrousky z restaurací, kam jste si zašli na jídlo.“

„Vážně?“

Co to zaznělo Albertovi v hlase? Lítost? Něha? Obavy? Dalo se v něm špatně číst.

„Alberte, nemůžete tady stát a namlouvat si, že Conni nic nevěděla.“

„Myslím, že skutečně nic nevěděla.“

„Opravdu? Tak proč vyběhla v jednu hodinu v noci do vánice a zoufale vás všude hledala?“

„Občas… reaguje přecitlivěle. Conni je hodně emocionální osoba,“ nabídl Albert vysvětlení.

„Přecitlivělá? Emocionální? Propadla úplnému šílenství! Takovou reakci nevyvolá v člověku hádka mezi kamarády. Takové reakce vyvolávají lži a milenci. Zrada, nevěra. Byl jste Conni nevěrný?“

„Nebyl jsem nevěrný. Vůbec nikomu.“

„Myslela si Conni, že jste jí nevěrný?“

„Ano, patrně. Kam tím směřujete?“

„Dávejte dobrý pozor,“ nakázal Spencer. „Už jste si tak zvykl lhát o sobě a o Kristině, že nevíte, kdy přestat. Varuju vás. Nechte toho. Okamžitě. Začínáte mi jít vážně na nervy.“

Vyšli z chaty a zastavili se u houpací sítě zapadané sněhem. Albert se zachvěl zimou a zapnul si bundu. Pak si povzdechl. „Nelžu vám, detektive. Jenom je mi ta celá záležitost nesmírně nepříjemná.“

Spencer v duchu zaúpěl. Stojím tady, uprostřed nádherné přírody, ve sněhu, mezi horami, tak proč cítím takovou tíseň a nenalézám klid? Proč ve mně tenhle skoro neznámý mladík, který je mi čím dál tím víc nesympatický, vyvolává tak silné pocity?

„Alberte, co jste za člověka? Co jste byli s Kristinou za lidi? Conni vás očividně miluje. A Jim miloval Kristinu –“

Albert si opovržlivě odfrkl, ale Spencer pokračoval dál: „Proč jste jim takhle plivali do obličeje? Proč? Proč jste se s nimi prostě nerozešli a nezačali spolu chodit vy dva?“

„Protože jsme byli všichni přátelé a chtěli jsme, aby to tak zůstalo. Kromě toho jsme si nebyli s Kristinou souzeni. Detektive O’Malleyi, poslouchejte, budu s tím muset žít do konce života. Snažím se to vyžehlit u Conni, snažím se udobřit s Jimem, snažím se na všechno tohle zapomenout. Nedokázali jsme se s Kristinou osvobodit jeden od druhého, ale Kristina je teď mrtvá a je po všem. Musím se postarat o ty, kteří zůstali naživu.“

„Postarat se o ty, kteří zůstali naživu?“ Spencerovi se vybavila krev pod Kristininými nehty a škrábance na Connině tváři.

„Položím vám jednu otázku, Alberte,“ prohlásil ostře. „Když jste byli ještě všichni naživu, myslíte, že by se Conni dokázala na Kristinu tak rozzlobit, že by za ní vyrazila do noci a zabila ji?“

Albert vypadal nesmírně překvapeně. „Detektive, já –“ zakoktal se. „Já nevím – samozřejmě že ne – o čem to vůbec mluvíte? Samozřejmě že ne.“

„Samozřejmě že ne? Našli jsme pod Kristininými nehty krev. Nebudu se teď upínat k předčasným závěrům. Počkám do pondělí a pak si vás všechny podám.“

„Krev?“ zopakoval Albert znepokojeně. „A co má být? To pravděpodobně nic neznamená.“

„Alberte, byla zavražděna dívka, kterou jste miloval. Význam může mít úplně všechno.“

Albert se pokusil zapálit další cigaretu, klepaly se mu ale příliš ruce. „Ne, detektive, ne. Jsem si jistý… jsem si jistý, že je to jenom… náhoda. Nic důležitého. Věřte mi.“

„Alberte, zabila Conni Kristinu? Kryjete jí záda?“

„Ne! Samozřejmě že ne, samozřejmě…“ Albertovi se vytratil hlas. Cigareta upadla do sněhu. „Panebože… vůbec nechápu, co se děje.“

„Vysvětlím vám, co se děje – dohnal jste ji k nepříčetnosti svými lžemi. Ty by vykolejily i naprosto vyrovnaného člověka.“

„Nedohnal jsem ji k nepříčetnosti! A nebyla vykolejená – o Díkůvzdání jsme se zasnoubili.“

„To byl velice šikovný počin. A co Kristina?“

„Řekl jsem vám, Kristina a já… ukončili jsme to, snažili jsme se to ukončit. Nechtěla pokračovat za zády všech ostatních. Věděla… věděla, že se chceme s Conni zasnoubit. Bylo po všem.“

„Proč jste nedal přednost Kristině?“

Albert si dával na čas s odpovědí. „Už jsem vám to vysvětlil, detektive,“ pravil po chvíli tiše a smutně. „Nebyli jsme si souzeni.“

„Proč?“ A co je to krucinál za výraz, pomyslel si Spencer v duchu. Nebyli jsme si souzeni? Vždyť se tady bavíme o univerzitních studentech.

„Jim a Kristina se k sobě víc hodili. Jim to dotáhne daleko. Byl pro ni jako partner mnohem lepší.“

„A co vy? Vy to také někam dotáhnete? Hodíte se víc ke Conni?“

„Nevím. Takhle jsem o tom nikdy neuvažoval.“

„Vy jste o tom neuvažoval? Jak dlouho spolu s Conni chodíte?“

„Zhruba tři roky.“

„A vy jste ani jednou nepřemýšlel o tom, jestli jste pro ni dost dobrý?“

„Věc se má následovně,“ pronesl Albert kousavě. „Přestal jsem o tom přemýšlet, když jsem si uvědomil, že nejsem dobrý pro nikoho.“ Měl vyčerpaný, ochraptělý hlas.

„Pro nikoho? Nejenom pro Kristinu?“

„Podívejte! Oba jsme byli švorc, nevěděl jsem, co budu dělat, a ona toužila po stabilitě, kariéře a slušném životě. Chtěli jsme úplně jiné věci.“

„Vy jste byli oba švorc? V tom jste se mýlil, není-liž pravda?“

„Zcela zjevně,“ opáčil Albert uštěpačně.

„Ona vám nikdy neřekla, že má zdědit peníze?“

„Ne, nikdy.“

„Nepřipadá vám to zvláštní? Dívka, která vás miluje, vám nepoví, že z ní jednou bude milionářka?“

„Ano. Připadá mi to zvláštní. Ale neudělala to.“

„Zajímalo by mě proč.“

„Nevím. Co kdybyste se jí zeptal?“

Spencer probodl Alberta ledovým pohledem. Vytáhl Kristinin vzkaz a strčil mu ho před obličej. „Povězte mi, dává vám to smysl?“

Albert ustoupil, aby si mohl vzkaz přečíst. „Co to má znamenat?“ podivil se.

„Nevím. Kristina vám ten vzkaz nechala ve své bezpečnostní schránce. Máte smůlu, že byla zavražděna a všechno z té schránky je teď důkazní materiál. Co tím chtěla říct?“

„Jak to mám sakra vědět?“

„Ta žena tě dohání k tomu, že toužíš po sebezničení. Na co naráží?“

„Nemám tušení.“

„Nechtěla způsobem, jakým to napsala, zdůraznit slovo toužíš?“

Albert se ještě jednou podíval na vzkaz a řekl: „Vážně nevím.“

„Kristina si dala práci a napsala vám ten vzkaz na zadní stranu starého dopisu. Přidala i datum – podívejte.“ 23. listopadu 1993 stálo u vzkazu. „Adresovala vám ho a přidala prosbu, aby ta slova neplatila pro vás. Co tím myslela?“

„Detektive, jak to mám vědět?“ Albert se slabě zasmál. „Kristina byla občas divná.“

„Ano, dala by se charakterizovat i slovem divná. Teď ale spíš sedí mrtvá.“

Albert sklonil hlavu. „Ano. Mrtvá.“

Spencer si zastrčil vzkaz zpátky do kapsy. Albert požádal: „Nemohl byste mi ho dát?“

„Nepřipadá v úvahu. Ta žena tě dohání k tomu, že toužíš po sebezničení. Chci ta slova pochopit.“

„Já taky,“ pravil Albert.

Spencer se odmlčel a čekal. Albert nic neřekl. Spencera hnětlo ještě něco jiného. „Povězte mi, jak jste se seznámili,“ požádal.

„Už jsem vám vysvětlil, že jsme spolu chodili na přednášky.“

„Na přednášky,“ zopakoval Spencer. Uvědomil si, že mu cvakají zuby. „Kdy to bylo?“

„V prvním semestru. To už jsem vám také řekl.“

Spencer přikývl a odtušil: „Dartmouth. Hezká škola. I když drahá. A vy nemáte rodinu. Jak financujete studium?“

„Stipendia, příspěvky, úvěry.“

Spencer si přejel zamyšleně rukou po obličeji. „Jak splatí student filozofie Dartmouthu osmdesát tisíc dolarů?“

„Nemyslím, že jim dlužím osmdesát tisíc dolarů.“

„To určitě nedlužíte,“ odvětil Spencer a doufal přitom, že Albert zachytí sarkasmus v jeho hlase. „Kolik jim dlužíte doopravdy?“

„Nevím.“

„Nejspíš hodně?“

„Nejspíš.“

„Takže ty peníze od Kristiny –“

„Jaké peníze od Kristiny?“ skočil Albert Spencerovi neomaleně do řeči.

„Nechte mě domluvit. Ty peníze z Kristinina účtu – váš podíl tvoří víc než tři miliony dolarů. Krásně by pokryly vaše dluhy. Nemáte pocit?“

„Ano. Přesto o ty peníze nestojím.“

„Chápu. Jste hrdý. To je novinka.“

„O čem mluvíte?“

„O čem mluvím? Považujete mě za idiota?“

„Ne.“ Albert probodával Spencera očima.

„Nevykládejte. Považujete mě za naprostého blbce.“

„Tenhle rozhovor se začíná vymykat kontrole.“

Spencer přistoupil blíž k Albertovi a přes sevřené zuby procedil: „Platila za vás školné, Alberte. Platila za vás školné a nedlužíte Dartmouthu jediný cent.“

Albert neodpověděl. Nahoře ve vermontských kopcích kvílel vítr. Aristoteles ležel ve sněhu a žvýkal klacek. Všude panoval nesmírný klid. Není divu, že sem ráda jezdila, napadlo Spencera. Ale s ním?

„A co když… platila?“ odsekl Albert nakonec. „Co když mi platila školné? Na tom není nic protizákonného.“

„Ne, je ale protizákonné lhát vyšetřujícímu policistovi.“

Ticho.

„Myslíte si, že jsem na hlavu padlý?“ zavrčel Spencer.

„Ne!“

Spencer zvýšil hlas. „Alberte, školné vám platila od prvního ročníku na Dartmouthu.“

„A co má být?“

„Alberte,“ protáhl Spencer pomalu. „Zaplatila vám i zápisné. Jak je to možné, když jste se podle vás seznámili až na přednáškách v prvním ročníku?“

Albert neodpověděl. Pak zvedl oči a upřel je na Spencera. Spencerovi přeběhl mráz po zádech a nebylo to počasím. Najednou si uvědomil, že může každým okamžikem umřít, přímo tam na místě, uprostřed zasněžených hor, a Aristoteles nebude vyhrabávat packami jeho.

Jak jsem mohl být jenom tak neopatrný a odjet do naprosté pustiny s někým, koho neznám? Nepřivolat posilu, i když jsem nevěděl, na co nebo na koho narazím? Spencer si uvědomil, že je sice vyšetřoval, ale nebral Kristininy přátele dostatečně vážně.

Albert mu musel číst myšlenky, protože mu ještě víc zchladly oči. „Nebojte,“ pravil. „Nezabil jsem ji a neublížím ani vám.“ Udělal přestávku. „Dostal jste strach? Myslel jste si, že na vás zaútočím, když jste mě zahnal do kouta?“ Hlasitě se zasmál. „Klid, detektive O’Malleyi. Nezahnal jste mě nikam, kde jsem nechtěl být. Máte pravdu, seznámili jsme se krátce před tím, než jsme začali studovat na Dartmouthu. Můžu vám to všechno vysvětlit, ale nechápu, co to má společného s Kristininou smrtí.“

„To posoudím já, Alberte,“ odvětil Spencer.

„Máte pravdu. Copak tomu můžu rozumět? Jsem pouhý student filozofie.“

A taky lhář, pomyslel si Spencer. „Jedeme,“ vybídl Alberta nepřátelsky.

Albert vykročil k autu, ale pak se zastavil. „Počkejte malý moment,“ požádal. „Hned jsem zpátky.“

„Nikam vás nepustím.“

„Nebude to dlouho trvat. Jenom pro něco zaběhnu.“

„Ne, Alberte. Zůstanete tady.“

„Hned jsem zpátky,“ zopakoval Albert a zamířil k chatě.

Spencer mu okamžitě zastoupil cestu. „Alberte, řekl jsem ne a myslím to vážně. Nevím, pro co chcete zaběhnout, ale zůstane to tam, kde to leží.“

Albert si ho změřil pohledem. Neustoupil, neucukl ani nezamrkal. „Detektive O’Malleyi, chci vyzvednout její kabát,“ sdělil pomalu a trpělivě. Blýskalo se mu přitom v očích. „Kristina si tady zapomněla kabát, tak pro něj chci zajít. Jestli si přejete, můžete jít se mnou.“

„Alberte, nenuťte mě k tomu, abych vás zatkl. Vůbec by mi nevadilo, zavřít vás přes noc do cely.“

Ta slova však neměla stejný účinek jako na Jima. Albert se nechystal vstoupit do politiky. Bylo mu srdečně jedno, jak bude působit, že strávil noc ve vězení. Hned vzápětí to také potvrdil. „Detektive,“ řekl. „Kristinin kabát za jednu noc ve vězení. Tomu říkám výhodný obchod.“

Spencer k němu přistoupil, vytáhl magnum a namířil mu ho do obličeje. „Ani o krok dál,“ zavelel výhrůžně. „Otočte se, dojděte k autu a nastupte si.“

Albert neuposlechl, v zatvrzelém obličeji ani náznak strachu. „Nebo uděláte co, detektive? Zastřelíte mě?“

„Otočte se a dojděte k autu, Alberte,“ zahřměl Spencer.

Albert nasadil široký přátelský úsměv a blýskl bílými zuby. Dělil je jeden metr. Albert se stále usmíval. Pak zničehonic švihl levou nohou a vykopl Spencerovi z ruky magnum. Pistole odletěla tři metry daleko.

Albert se nepřestál usmívat. „Mám černý pásek v karate,“ sdělil. Spencer udělal krok dopředu, zasadil Albertovi prudkou ránu na solar a poslal ho k zemi. Rozkročil se nad ním a zkroutil mu ruce za záda. „A já jsem představitel zákona a ty mi nebudeš vyhrožovat, ničemo prohnaný, je ti to jasné?“

Albert pouze heknul v odpověď. Spencer ho vytáhl na nohy, zvedl mu do výšky zkroucené ruce, dostrkal ho rychle k autu a hodil ho na zadní sedadlo. Pak přivolal vysílačkou Raye Fella.

Sebral ze země pistoli, postavil se k autu a zamířil odjištěné magnum na Alberta.

Zpočátku vůbec nemluvili. Albert seděl na zadním sedadle a upíral pohled přímo před sebe.

Pak zaslechl Spencer přes zavřené dveře auta jeho hlas. „Dobrý tah, detektive O’Malleyi, ale kdyby vás chtěl někdo zabít, byl byste samozřejmě už po smrti.“

Spencer zachoval ledový klid, i když mu poskočilo srdce. „A vy byste byl na cestě na elektrické křeslo, pane Maplethorpe.“

Albert se naklonil k okýnku a opět předvedl své bílé zuby. „Kdo říká, že by mě chytili?“

Po třiceti minutách se konečně vynořil Ray Fell. Jeho auto se šinulo šnečí rychlostí, ale Spencer byl po třiceti minutách postávání na mrazu rád, že ho vidí. Když konečně dorazil, nařídil mu, aby odjistil zbraň, namířil ji na Alberta a zastřelil ho, kdyby se pohnul. Potom se vrátil do chaty, prohledal všechny místnosti a ve vestavěné skříni v jedné z ložnic objevil, po čem pátral. Byla to jediná věc, která v ní visela. Starý, vínově červený kabát. Spencer ho pečlivě prohlédl – a nic v něm nenašel.

Přitiskl si kabát k obličeji. Voněl slabě po pižmu a mýdle. Voněl po Kristině. Spencer si ho dal ještě jednou k obličeji a zavřel oči. Napadlo ho, že si kabát nechá a nevrátí ho Albertovi. Zhluboka vdechoval vůni pižma a mýdla. Býval by mohl Albertovi dovolit, aby pro něj došel, ale to v tu chvíli nevěděl. Albert mohl mít v jedné ze skříní schovaný třeba samopal.

Spencer odvezl Alberta na hanoverskou policejní stanici, odrecitoval mu jeho práva a zavřel ho do cely.

Po hodině se ho zeptal, jestli chce zavolat právníkovi. Albert nejdřív neodpověděl a pak řekl: „Podívejte, nechci dělat problémy.“

„To je dobře,“ podotkl Spencer. „Protože jste jich už nadělal víc než dost.“

„Neprovedl jsem nic špatného.“

„Opravdu? Co takhle ohrožování představitele zákona? Maření policejního vyšetřování? Máte štěstí, že vám nepřišiju útok na veřejného činitele,“ prohlásil Spencer.

Albert se na něj podíval mřížemi cely. „Já mám štěstí, detektive?“

Spencer měl takový vztek, že vyskočil z lavice a převrátil přitom nechtěně lampičku na stole.

V osm hodin večer zavolal domů Willovi a vylíčil mu, co se stalo. „Zbláznil ses?“ rozčílil se Will. „Jak jsi tam mohl jet úplně sám?“

„Nejel jsem tam sám,“ odvětil Spencer. „Jel jsem tam s Albertem a doufal jsem, že si hezky popovídáme.“

„Aha. A kvůli tomu ho teď držíš za mřížemi?“

„Ne, za mřížemi ho držím proto, že kladl odpor.“

„Čeho tím chceš dosáhnout? Je sobota večer. Soudy mají zavřeno, nepodaří se ti dosáhnout propuštění na kauci a Albert nemá peníze na právníka.“

„To si měl rozmyslet dřív.“

„Spend, je to jenom namyšlený kluk. Tak ho pusť. Běž domů. Dej si pohov.“

Spencer ale nechtěl jít domů. Nechtěl si dát pohov. Vrátil se dozadu za kanceláře a posadil se před Albertovu celu.

Albert se po chvíli zeptal: „Sundáte mi pouta?“

„Nejsem si jistý,“ pravil Spencer. „Patrně bych vám měl nasadit pouta i na nohy, co říkáte?“

Albert neodpověděl. Spencer ho po chvíli přivolal a odemkl mu pouta. Albert se posadil na postel a začal si třít zápěstí.

Spencer ho ze židle vyzval: „Uveďte mi jeden dobrý důvod, proč vás tady nemám nechat až do pondělí a pak vás obžalovat z vraždy Kristiny Kimové.“

„Jeden dobrý důvod bych měl,“ opáčil Albert. „Nezabil jsem ji.“

„Jak to můžu vědět?“ otázal se Spencer.

„Seděl jsem tou dobou ve společenské místnosti a díval jsem se s jedním klukem na připitomělý film. A měl… měl jsem ji rád. Miloval jsem ji.“ Spencer na to nic neřekl.

„Miloval jsem ji víc než cokoliv jiného na světě,“ pokračoval Albert. „V životě bych jí neublížil. Chránil bych ji vlastním tělem. Nejsem zbabělec, detektive.“

„Toho jsem si všiml,“ poznamenal Spencer.

Rozhostilo se ticho. Spencer pozoroval Alberta. Albert seděl na posteli a díval se na ruce. „Alberte, vůbec tomu nerozumím. Mozek mi to nebere. Jak je možné, že jste miloval Kristinu a chodil s Conni? K čemu to bylo dobré?“

Albert pokrčil rameny, pohled stále upřený na ruce. „Mám Conni rád. Jenom do ní nejsem zamilovaný. Je to ale hodná holka, miluje mě, tak proč bych jí ubližoval?“

„To jí neubližujete tím, že do ní nejste zamilovaný?“

„Nikdy jsem to před ní netajil. Ví, co k ní cítím. A také ví, že bych si nevzal nikoho jiného, protože je dobrý člověk.“

„Dobrý člověk?“ Spencer se zprudka nadechl. „Alberte, je vám jasné, co právě říkáte? Conni možná zabila Kristinu.“

Albert zavrtěl vehementně hlavou. „Ne,“ prohlásil. „Ne, to není možné.“

„Kdybych byl Conni? A vy jste mě mučil svými lžemi a já vás podezíral, že spíte s mou nejlepší kamarádkou? Zabil bych ji mnohem dřív. Nejenom ji, ale i vás.“

Albert nic neřekl. Spencer čekal. Věděl, že se chytá stébla. Kdyby se jenom ti tři nerozhodli, že přenechají Kristininy peníze domu U Červeného dubu, pomyslel si. Pak bych měl alespoň něco v ruce.

Moc by toho ale nebylo, uvědomil si. Chybí očitý svědek. Vražedná zbraň. Tenhle případ stojí opravdu na vodě.

A taky… smrt téhle dívky vyvolala spoustu emocí. Víc než dost. Jedno je však jasné. Kristina byla zavražděna. Má na hrudi dva otisky kolen a krev za nehty.

Spencer si uvědomoval, že Alberta úmyslně trápí, ale nejraději by ho rozsápal na kusy.

Bývaly časy, kdy se mu stačilo podívat a věděl, koho má před sebou. Andie tvrdila, že je to jeho zvláštní dar. Nádavek k tomu, že je chytrý. A hezký. Má instinkt jako vlk samotář. Kam se ten instinkt poděl? zabědoval Spencer neslyšně.

„Nic o vás nevím,“ prohlásil nakonec. „Až na to, že jste mi lhal a zaútočil jste na mě.“

„Nezaútočil jsem na vás – mířil jste mi pistolí do obličeje. Je mi líto, jak jsem reagoval. Zaskočil jste mě.“

Spencer se postavil. „Já jsem vás zaskočil?“ zasmál se a zamířil ke dveřím. „Dobrou noc, Alberte. Noční služba vám přinese sendvič a něco k pití.“

Albert přistoupil k mřížím. „To mě tady necháte?“ postěžoval si.

Spencer se usmál. „Myslel jsem, že máte pro strach uděláno.“

A s tím odešel a odejel domů.

Vrátil se v neděli v sedm ráno. Policista, který dával na Alberta pozor, mu sdělil: „Ten kluk vůbec nezamhouřil oka. Celou noc tam seděl a díval se na ruce.“

Spencera přepadly lehké výčitky svědomí. Odemkl celu, otevřel dveře a zavelel: „Pojďte, Alberte. Čas k odchodu.“

Albert se beze slova zvedl a vyšel z cely.

„Potřebujete odvézt domů?“ zeptal se ho Spencer.

Albert se k němu otočil a tiše požádal. „Vraťte mi prosím její kabát.“

Spencer ho vyndal z kufru auta, opět s lehkými výčitkami svědomí.

Albert v něm vyvolával pocit ohrožení. Měl v sobě cosi nevypočitatelného, co ho znervózňovalo. Možná proto, že nedával najevo strach. Spencer si dával na lidi, kteří neznají strach, vždycky pozor.

Protože takoví lidé nemají co ztratit.

7.

Constance Tobiasová

„Kde jsi byl?“ zašeptal Will Baker rozčíleně, když Spencer vešel v pondělí ráno do kanceláře. „Všude jsem tě sháněl.“

Spencer pouze přikývl. „Byl jsem… jak ti to mám říct…“ odmlčel se. „Udělal jsem si výlet.“

„Výlet? Kam?“

„Do Connecticutu.“ Spencer byl popelavý v obličeji. „Wille, musím ti toho spoustu říct. Našel jsem Kristininu matku. Katherine Sinclairovou.“

„Prosím? Panebože, Tracy! Měl by ses už na tyhle výlety uprostřed vyšetřování vykašlat. Nejdřív ta akce s Albertem a potom tohle. Kromě toho vypadáš příšerně. Stalo se ti něco?“

Spencer odhodil na stůl klíče od auta. „Copak mě, Wille, neposloucháš?“

„Velice pozorně. Co má Kristinina matka společného s touhle šlamastykou? Já ti musím také něco povědět.“

„Proč jsi tak podrážděný?“ podivil se Spencer a sundal si kabát. Nehodlal se před Willem ospravedlňovat.

Will ho popadl za paži a odvlekl ho na chodbu. Spencer spatřil pootevřenými dveřmi Frankieho Absaloma sedícího o samotě ve výslechové místnosti.

„Co to má znamenat?“ zeptal se Spencer. „Co se to tady děje?“

„Vrátil se včera večer. Marně jsem se ti snažil dovolat.“

„Proč tak vyšiluješ? Má pro nás něco důležitého?“

Will rozšířil významně oči. „Tvrdí, že ano. Odmítá to však sdělit komukoliv jinému než tobě.“

Spencer zamířil do výslechové místnosti. Will ho zadržel. „Nejdřív s tebou chce mluvit šéf.“

„Hned teď?“

„Už teď je pozdě.“

Spencer za sebou zavřel dveře. Ken Gallagher popadl nejméně tucet novin a bouchl jimi o svůj moderní šedivý psací stůl. „Tracy, kde jsi krucinál včera vězel?“

„Byl jsem –“

„Baker ti volal nejméně tisíckrát domů! Víš o tom? Franklin Absalom řekl, že s tebou musí nutně mluvit, a ty nejsi nikde k nalezení!“ Gallagher už skoro křičel. „Nechce mluvit s nikým jiným než s tebou. Tak kam ses krucinál ztratil?“

„To je to, co se ti snažím vysvětlit –“

„Tak to rychle vysvětli. Zatraceně! Myslel jsem, že vyšetřuješ vraždu!“

„Vyšetřuju. Nedělám nic jiného,“ ohradil se Spencer tiše. „Jel jsem –“

„Je ti jasné, že jsme kvůli tobě museli nechat Absaloma přenocovat v cele?“

„Proč?“

„Tracy, otázky tady kladu já.“ Gallagher přesto odpověděl. „Protože nevíme, jestli se nám nedostal do rukou vrah. Takže kde jsi byl?“

„V Connecticutu,“ sdělil Spencer rychle, aby mu šéf zase neskočil do řeči.

„Proč?“

„Zajel jsem si promluvit s matkou té mrtvé dívky.“

„S matkou té dívky?“ Gallagher zalapal po dechu a pak se odmlčel.

Spencer překotně objasnil: „Ano. Je vážně nemocná a žije v ústavu v Norwalku –“

„Tracy!“ zařval Gallagher. „Tohle se nedá poslouchat! Co mi to tady vykládáš – na takové blbosti nemám opravdu čas. Je dost dobře možné, že máme ve vazbě vraha, a ty mi povídáš o čísi matce?“

Spencer se nutil ke klidu. „Není to čísi matka,“ nenechal se odradit. „Je to matka té mrtvé dívky. Dozvěděl jsem se –“

„O’Malleyi! Patrně si nerozumíme.“ Gallagher mu poslal po stole štos novin. „Co je tohle?“

„Nevím, šéfe,“ odvětil Spencer. „Co to je?“

„Tohle, tohle a tohle,“ začal Gallagher bodat ukazováčkem do předních stránek. „Dobře se podívej. Jsme ve všech novinách. Četl jsi to? Víš, co to znamená?“

Spencer vzhlédl od novin a tiše řekl: „Nečetl, šéfe. Neměl jsem na čtení novin čas.“

„Nech toho s tím šéfem, O’Malleyi“ zvýšil Gallagher ještě víc hlas. „Když jsem v úterý odcházel, domníval jsem se, že je všechno pod kontrolou.“

„To také souhlasí. Všechno je pod kontrolou,“ odvětil Spencer. Až na mě, dodal v duchu. Ještě minutu a přestanu se ovládat.

„Opravdu? Tak co je tohle?“ Gallagher ukázal na hlavní článek v největších místních novinách a přečetl: „Hanoverské policejní oddělení tápe v nejistotě. Z důvěryhodných zdrojů jsme se dozvěděli, že nemá žádná nová vodítka a vyšetřování případu ustrnulo v mrtvém bodě.“

Gallagher pak Spencerovi ukázal podobné titulní články v Dartmouth, Concord Monitor, Manchester Union Leader a Boston Globe.

Spencer se na něj prázdně podíval. „A co má být, šéfe?“

„Tracy,“ pronesl Gallagher výhrůžně. „Ne, abys mě zklamal. Povýšil jsem tě, protože jsem si myslel, že si to zasloužíš –“

„Šéfe,“ vykřikl Spencer a pak ztišil hlas. „Nehodlám komukoliv dokazovat, co si zasloužím, protože mi na to nezbývá čas.“ Zprudka oddechoval. „Vězím uprostřed vyšetřování. Ty noviny nemají tušení, o čem píší. Jestli někdo tápe v nejistotě, tak jsou to oni. A nedozví se od nás žádné podrobnosti, dokud nebudeme připravení vznést oficiální obvinění. Přijde ti tahle politika rozumná, šéfe?“

„O’Malleyi, nepoučuj mě o způsobu policejní práce. Ty noviny z nás dělají neschopné břídily a tohle je naše město. Nechci, aby se nám veřejnost, kolegové a Concord vysmívali, že nerozumíme své práci.“

„Kdo říká, že nerozumíme své práci?“ procedil Spencer přes zatnuté zuby. „Své práci nerozumí ti pisálkové od novin.“

„Někde tu informaci museli získat. Někdo jim ji musel poskytnout, nemáš pocit?“

„Ano, šéfe. Možná by neškodilo, kdybyste našim lidem vysvětlil, že nemají podávat informace tisku.“

„Tracy, tyhle pitomé noviny čte i okresní státní zástupce. Bude si také myslet, že nerozumíme své práci. Už mu zavolal sám děkan Dartmouthu, aby zjistil, jak postupuje pátrání po vrahovi té dívky.“

„A státní zástupce mu nemohl dát žádnou odpověď, protože nebyl v kanceláři,“ odvětil Spencer. „A nebyl tam ani jeho zástupce.“

„Dneska ráno tam ale byli! Státní zástupce Peterson soptí vzteky. Už jsem s ním mluvil. Posílá k nám celou armádu svých lidí.“

Spencera napadlo, že by byla možná úleva, kdyby případ převzali nezaujatí lidé státního zástupce. Mohl by zase začít jezdit po městě, dávat si kávu v Lou’s a chodit na večeře do Murphy’s. Upadl by opět do zimního spánku a nemusel by myslet na Kristinu a její rozvrácenou rodinu.

Nahlas řekl: „Kde ta esa státního zástupce vězela, když jsme je opravdu potřebovali? V pátek hráli golf a o víkendu měli volno.“ Ta špička byla mířena i na Gallaghera, i když ho neosočil jmenovitě. „Na rozdíl od Willa a ode mě. My pracujeme nonstop už od úterka.“

„Bez jakéhokoliv výsledku! A neříkej výletům do Connecticutu práce.“

Spencer cítil, jak se rozpaluje. „Jaké výsledky by sis představoval?“

„Chci, abyste dopadli pachatele.“

„Rozhodně ti můžu dodat podezřelého. Okamžitě, jestli chceš. Dopadení skutečného vraha bude trvat o něco déle.“

Šéf Gallagher vyskočil od stolu. Spencer proti němu zůstal nehnutě stát. Gallagher nic neřekl. Spencer neuhnul pohledem. Po několika vteřinách kývl hlavou, letmo se usmál a požádal: „Jestli mě omluvíš, rád bych si promluvil se svědkem.“

„Budou tady coby dup, O’Malleyi. A pak budeš mít po vyslýchání.“

Spencer to pochopil jako výhrůžku.

„Mám si tedy promluvit s Franklinem Absalomem, nebo nemám?“ otázal se a otočil se k odchodu. „Stahuješ mě z případu, šéfe?“

„Nestahuju tě z případu, O’Malleyi.“

Vešel Will a zůstal tiše stát u otevřených dveří. „Spencere. Právě zavolal Peterson. Údajně má nějaké nové informace. Chce, abychom s výslechem Frankieho počkali, dokud nedorazí Silasová a Artell.“

„Proč?“

„Patrně nepostupujeme dostatečně rychle.“

„Tak máme počkat, abychom postupovali rychleji?“

„Nepostupujeme dostatečně rychle,“ zopakoval Will tvrdošíjně.

„Podle koho?“ Spencer se rozzlobil. „Je pondělí ráno a našli jsme ji v úterý odpoledne.“

„Myslí si to škola“ objasnil Gallagher. „Dartmouth. Na děkana a prezidenta tlačí rodiče a absolventi. V areálu školy byla nalezena mrtvá dívka a ve zprávě soudního lékaře jasně stojí, že byla zavražděna. Noviny neomílají od pátku nic jiného. Všichni mají strach, že je to dílo psychopata.“

„Vysvětlil jsi jim, že nebyla znásilněna?“

„To je nepodstatné. Vědí, že měla během posledních dvaasedmdesáti hodin svého života sex. To je pro mnoho polekaných duší to samé jako znásilnění.“

„Taková nechutná blbost!“ rozhořčil se Spencer. „A nemůžu za ni já.“

„Nikdo neříká, že je to tvoje vina.“

„Jak se ostatně noviny dozvěděly, že měla sex?“

Will pokrčil rameny. „Někdo z kanceláře soudního lékaře musel nahlédnout do zprávy.“

„Skvělé, vážně skvělé,“ zajásal Spencer ironicky. „Půjdu si promluvit s Frankiem. Silasová s Artellem ho můžou vyslechnut po mně, jestli budou chtít.“

Will zavrtěl hlavou. Spencer kolem něj prošel a pak se pět minut uklidňoval u automatu na sodovku v chodbě sousedního sboru.

Spencer za sebou zavřel dveře malé bílé místnosti a podal přes kulatý stůl ruku Frankiemu Absalomovi.

„Omlouvám se, že jsem vás nechal tak dlouho čekat, Franku. Nebo vám mám říkat Frankie?“

„Říkejte mi Frankie. Nebo jakkoliv se vám líbí. Na jménech nezáleží.“

Spencer se posadil.

Frankie mlčel. „Nechali mě tady přes noc, protože jsem se s nimi nechtěl bavit. Oni si myslí, že jsem to udělal, co?“

„Udělal jste to?“

„Samozřejmě že ne! Proč si mě tady ostatně nechali?“

„Můj partner Will pojal podezření. Kdybyste s ním neodmítal mluvit, pustil by vás patrně domů.“

„Patrně,“ usoudil Frankie a opět se odmlčel. „Máte skvělé jméno, jen tak mimochodem. Nejmenujete se náhodou po Spencerovi Tracym?“

„Přesně po něm,“ potvrdil Spencer. „Kdybych byl holka, máma by mi dala jméno Katharine.“

Frankie se tiše zasmál. „Ano, a moje máma mi zase dala jméno z filmu Frankie a Johnny.“

Spencer se usmál. „Až na to, že Frankie byla v tom filmu dívka.“

„Není to ironie osudu?“ podotkl Frankie.

Spencer se musel rozesmát. Frankie měl nohy na stole a seděl tam v dokonale vyžehlených volných kostkovaných kalhotách, černobíle pruhovaném svetru a černé čepici otočené štítkem dozadu. Vypadal jako pobuda, ale velice nažehlený pobuda.

„Frankie, mohl byste sundat nohy ze stolu? Abychom tady neseděli jako v hospodě.“

Frankie sundal nohy.

„Tak do toho,“ vyzval ho Spencer a napil se horké kávy. „Povězte mi, co máte na srdci.“

„Řeknu to jenom jednou. Jenom vám,“ upozornil Frankie. „Je vám to jasné?“

„Frankie, než s vámi budeme hotoví, zopakujete ten příběh nejméně šestkrát a pak stanete před soudem, kde ho povíte jednou velké porotě, jednou žalobě a jednou obhajobě. Jako korunního svědka vás budou nahrávat, a pokud objeví ve vašem vyprávění nesrovnalosti, obhajoba vás roztrhá na kusy přímo v soudní síni. Tak buďte opatrný, přesný a upřímný. Vyličte mi, co se stalo.“

Frankie snížil hlas a zvážněl. „Jde o to, že nechci vypadat jako donašeč.“

„Proto jste se schoval doma?“ otázal se Spencer.

„Já jsem se schoval? Ne, ne.“ Pak Frankie přikývl a připustil: „Nebo vlastně ano… měl jsem z toho zvláštní pocit. Říkal jsem si, že když zůstanu doma, získám trochu nadhled.“

„Podařilo se vám to? Získal jste nadhled?“

„Moc ne. Pořád si připadám, že žaluju na kamarády. Mafie by mě nechala zardousit jako zrádce.“

„Frankie, vaši kamarádi nejsou mafiáni. Slibuju, že k rdoušení nedojde.“

„Ano, ale pořád na ně žaluju.“

„Frankie, chceme žít ve světě, kde je každý člověk dobře fungujícím kolečkem v mašinérii spravedlnosti. Tak tomu napomozte. Pusťte se do vyprávění.“

Frankie si sundal čepici, rozmyslel si to a zase si ji nasadil.

„Nechystáte se mě poučovat, že když dobří lidé mlčí, vítězí ďábel?“ zeptal se.

„To rozhodně nemám v úmyslu,“ ujistil ho Spencer. „I když já bych rozhodně nemlčel.“

Frankie pomalu přikývl. „Ne, myslím, že vy byste nemlčel, detektive O’Malleyi.“

Spencer z něj nespouštěl oči. „Předpokládám, že jste mi nepověděl všechno, když jsme spolu telefonovali,“ pravil.

Frankie zavrtěl hlavou. „Ne, nepověděl.“

„Frankie.“ Spencer se postavil. „Panebože! Tohle pro vás nevypadá dobře. A v dost nepříjemné situaci jsem se ocitnul i já.“

„Promiňte, byl jsem hrozně rozrušený. Zavolal jste z čista jasna a zastihl mě úplně nepřipraveného. Nevěděl jsem, co udělat. Moc se omlouvám.“

Spencer se opět posadil. „Jak mám vědět, že mi tentokrát povíte všechno?“

„Povím vám všechno. Slibuju.“ Frankie sklonil hlavu, tak hluboce, že mu málem spadla čepice. Zachytil ji na poslední chvíli rukou. „Připadám si jako podlá krysa.“

„Děláte správnou věc. Rozhodl jste se správně.“

„To říkáte vy. Tvrdil to i detektiv Baker. Mně to tak ale rozhodně nepřijde.“

„Frankie, zabil jste Kristinu Kimovou?“

„Samozřejmě že nezabil. Děláte si legraci? Nedokážu zabít ani švába. Je to taková moje malá úchylka.“

„Co se stalo? Viděl jste někoho na tom mostě?“

Frankie zvedl překvapeně oči. „Ano. Jak to víte?“

Spencer se neusmál. Vůbec ho nepotěšilo, že se nemýlil. Spíš naopak. „Byla to Conni?“

„Panebože! Ano. Jak to víte?“

„Měl už jsem dlouho podezření, že Conni vyběhla ven, aby našla Kristinu,“ pravil Spencer. „Vyjadřovala se velice mlhavě o tom, kde se pohybovala, a odešla ze svého pokoje na dlouhou dobu. Pokračujte. Jak přesně to bylo?“

„Když jsem se vrátil ze záchodu a oblékl si kabát, protože jsem se chystal zpátky k sobě na pokoj, podíval jsem se ještě jednou z okna.“

„Proč jste to udělal?“

„Chtěl jsem vědět, jestli se Krissy vrací. Nebo jestli jde zase po zídce. Něco na ten způsob. Prostě jsem se podíval z okna.“

„V kolik to bylo hodin?“

„Asi tak v jednu dvacet pět.“ Frankie opět sklonil hlavu. „Uviděl jsem Conni,“ řekl tiše. „Viděl jsem Conni, jak jde velice rychle po mostě zpátky k Hinmanu.“

Spencer se opřel o opěradlo. Snažil se zachovat klid. „Byla sama?“

„Ano, byla sama.“

„Jak šla?“

„Rychle.“

„Ptám se, jestli se dívala rovně před sebe, jestli se rozhlížela? Šla tak rychle, že skoro běžela?“

„Odpověď zní ne. Ani jedno. Možná až na ten běh.“

„Ona se nedívala přímo před sebe ani se nerozhlížela?“

„Nevšiml jsem si. Její držení hlavy mi přišlo úplně normální. Řekl bych, že se dívala před sebe.“

„Chápu. Víc jste toho neviděl?“

„Ne. Přísahám.“ Frankie pozvedl prsty na důkaz svých slov.

Spencer se ještě víc zaklonil. „Vida, vida,“ poznamenal. „Máme očitého svědka.“

„Neviděl jsem, že by něco udělala. Ani náznak! A to je pravda.“

Spencer zúžil oči. „Neřekl jsem, že jste viděl, že by něco udělala.“ Probodával Frankieho pohledem.

„Opravdu jsem nic neviděl.“

„Frankie, nemáme moc času. Lidé z kanceláře státního zástupce jsou mnohem drsnější než já a už se blíží, aby vás zardousili.“

„Slíbil jste, že k rdoušení nedojde.“

„Pouze pokud mi všechno povíte.“

„Řekl jsem vám všechno. Úplně!“ prohlásil Frankie vehementně.

„Co jste si o tom myslel? Že je na mostě?“

Frankie se zatvářil rozpačitě. Když promluvil, zazněl mu v hlase nervózní podtón. „Nic. Měl jsem si o tom něco myslet?“

„Otázky tady kladu já, Frankie. Nevím, jestli jste si měl něco myslet. Pokud je mi známo, ten most nikam nevede. Co tam Conni vůbec pohledávala? To vás nenapadlo?“

„Ne, to mě nenapadlo,“ zavrtěl se Frankie na židli.

Spencer ho pozorně sledoval. „Frankie, co se děje?“

„Nic.“

„Ještě něco dalšího?“

„Ne, to je všechno. Pak jsem sbalil knížky a šel domů. Jenom jsem se domníval, že budete chtít vědět, že jsem na tom mostě viděl Conni.“

„Máte pravdu, je to důležitá informace. Ale co ještě dalšího?“

„Nic.“

„Frankie, vím, že přede mnou něco tajíte.“

„Netajím.“

„Dobře, viděl jste Conni. Dvacet minut poté, co jste naposledy viděl Kristinu. Nedivil jste se, kam se Kristina poděla?“

„Mohla se zatím vrátit dovnitř.“

„Ale nevrátila se. A pak jste ve středu brzy ráno odjel. Aniž byste se rozloučil se svým bratrstvem, aniž byste se rozloučil s Albertem. Aniž byste zavolal Kristině, abyste se ujistil, že je v pořádku. Odjel jste domů a nevrátil jste se po Díkůvzdání. Když jsem vám před dvěma dny zavolal, byl jste zdrcený, ale vsadím se, že jste nebyl překvapený.“

Frankie si pohrával se záhybem kalhot, pohled upřený do země.

„Souhlasí, že jste nebyl překvapený?“ pobídl ho Spencer netrpělivě.

Frankie zavrtěl sotva postřehnutelně hlavou. „Nebyl.“

Spencer si ho chvíli upřeně měřil. Pak se zeptal: „Byl jste překvapený, když jste zahlédl na mostě Conni?“ Frankie téměř s úlevou odpověděl: „Ne, nebyl.“

Stejně jako nejsem překvapený já, pomyslel si Spencer. „Proč ne?“

„To se má tak, detektive O’Malleyi…“ Frankie se odmlčel, opět nesmírně rozpačitý. „Už jsem ji tam jednou viděl.“

„Kde tam?“

„Na mostě.“

Spencer chvíli mlčky sestavoval další otázku. „Máte na mysli pozdě v noci? Ve vánici? Jak jde směrem od lesa? Jak přesně vám mám rozumět?“

„Už jsem ji na tom mostě jednou viděl. Ve vánici. Pozdě v noci.“

„Samotnou?“

Frankie zaváhal.

„Byla sama?“ zvýšil Spencer nátlak. „Nebo byla s někým dalším?“

„Něco na ten způsob.“ Frankie si povzdechl. „Zatraceně, tohle jsem vůbec nechtěl.“

„Frankie!“ okřikl ho Spencer. „Už jste se dostal blízko, hodně blízko. Tak to dopovězte.“

„Je tenhle rozhovor nahráván?“

„Ano.“

„Uslyší ho Conni?“

„Rozhodně. Co na tom mostě dělala, když jste ji tam viděl předtím?“

„Tohle není správné. Vůbec nedělám správnou věc,“ vysoukal ze sebe Frankie nejistě. „Vůbec to není správné. Ani o trochu tím nezlepším svět –“

„Frankie, ještě jednou se vás ptám. Srazil jste do sněhu bezmocnou zraněnou dívku? Sedl jste si na ni, přitiskl jste jí polštář na nos a ústa, počkal, až se zadusí, a pak jste ji tam nechal ležet a vrátil se domů?“ Spencer udělal přestávku. „Vaše kamarádka byla zavražděna. Kdosi ji zavraždil holýma rukama. To je strašlivá nespravedlnost. Neměla by být potrestána?“

„Ano. Ale Kristině to už v ničem nepomůže. Nic ji neprobudí k životu.“

„Zaslouží si ale spravedlnost. Zaslouží si, aby byl potrestán viník.“

„To možná uspokojí vás. Copak ale můžu napravit křivdu spáchanou na mrtvém člověku tím, že prozradím člověka, který ještě žije? Kromě toho jsem podruhé neviděl nic jiného, než jak se Conni vrací do Hinmanu.“

„Co jste viděl předtím?“ zdůraznil Spencer.

Frankie snížil hlas a téměř pokradmu dodal: „Bylo to loni v zimě. Myslím, že v únoru. Ano, bylo to těsně před zimním karnevalem, který se koná uprostřed února.“

„Dál! Dál!“ popohnal ho Spencer hlasitě.

Frankie snížil ještě víc hlas a opřel se o stůl. „Conni,“ zašeptal, „strčila Kristinu z mostu.“

Z Concordu dorazili asistenti okresního státního zástupce John Artell a Daphne Silasová, v tmavošedém obleku a tmavošedém kostýmu, oba mladí, vážní a snaživí. Vypadali jako klony jeden druhého a dávali ostentativně najevo, že chtějí pomoct s případem. Spencer jim ale nebyl ani trochu vděčný.

Co ti na nich vadí? uvažoval v duchu. Je v pořádku, že se zapojili. To dělají v případě hrdelního zločinu vždycky. Zastupují ostatně lid a lid si přeje, aby byli viníci posláni do vězení. Tak se museli zapojit. Jejich vyšetřovací tým budí hrůzu, mají velký rozpočet a často ses na ně obracel, když jsi hledal útočníky a zloděje.

Ale ne vrahy.

Tentokrát vnímal Spencer jejich přítomnost jako osobní urážku, protože mu nepřijeli pomoct, ale přijeli ho nahradit. Dostavili se, protože stejně jako Gallagher nevěřili v jeho schopnosti. Vzpláli nadšením, jelikož se jedná o vraždu prvního stupně. Vražda znamená veřejně sledovaný případ a veřejně sledovaný případ znamená klíč k vítězství v dalších volbách. Přijeli vyhrát.

Usadili se všichni společně do velké konferenční místnosti. Spencer svíral v ruce kazetu s nahrávkou výslechu Frankieho. Uvažoval, jak těmhle lidem povědět o rozhovoru s Kristininou matkou.

Daphne však měla plán. Velice věcným tónem oznámila: „Důkladně vyslechneme ty dva muže, které znala oběť –“

„Jaké dva muže? Musela znát víc mužů než jenom dva,“ namítl Spencer a pohlédl na Johna Artella. John povytáhl obočí. „Pokud to nemyslíte biblicky.“

„O’Malleyi!“ zahřměl šéf. Daphne s Johnem se ani neusmáli.

„Poslouchejte,“ vybídl je Spencer mírně a pokusil se o úsměv. „Než si poslechneme výslech Frankieho Absaloma, rád bych vám řekl o Katherine Sinclairové.“

„Kdo to je?“ zeptala se Daphne.

Will zavrtěl hlavou a naznačil ústy ne, ne.

„Matka té mrtvé dívky –“

„Myslel jsem, že se jmenovala Kimová,“ podivil se John.

„Ano. Tak se jmenovala po svatbě. Za svobodna se jmenovala Sinclairová. Její matka mi pověděla –“

„To je určitě velice zajímavé, detektive,“ přerušila ho Daphne, „brzy si ale promluvíme s Howardem Kimem –“

„S Howardem Kimem? S jejím bývalým manželem?“

„Ano.“

„Najdete ho v domě pohřební služby. Organizuje pohřeb své bývalé manželky. Bude tam k zastižení až do zítra,“ poradil Spencer kousavě. „Pak se zúčastní pohřbu na Pine Knoll Cemetery.“

Daphne Silasová neměla smysl pro humor. Nebo pokud měla, pečlivě ho skrývala. „Co Frankie Absalom? Má alibi?“

„Ano,“ vložil se do debaty Will. „Byl viděn, jak se učí v knihovně a pak v půl druhé odchází.“

Spencer navrhl: „Co takhle vyslechnout ženské basketbalové mužstvo Crimsonu? Údajně mělo na Kristinu děsnou pifku.“

„Opravdu?“ Daphne ožila.

„Zapomeňte, že jsem něco řekl.“

Gallagher si odkašlal do dlaně, aby upoutal Spencerovu pozornost, a tiše zasyčel. Spencer přestal vtipkovat.

Navrhl: „Co kdybychom si poslechli tu nahrávku? Mohla by vás zajímat. Máme ještě čas, než se ozvou Landers a Innis. Nebo chcete radši počkat na výsledky pitvy a otisků prstů a začít nejdřív s nimi?“

„Myslela jsem si, že se na ně podíváme společně,“ odvětila Daphne Silasová. Kdyby nebyla tak suchopárná a korektní, měl by Spencer pocit, že ho balí. Opatrně se na ni podíval a Daphne napjala rty do nepatrného úsměvu.

Spencerovi se vůbec nelíbilo, jak se Gallagher tváří. Po poslechu nahrávky výslechu Frankieho vypadal, jako by se právě dozvěděl, že vyhrál čtyři miliony nebo byl povýšen a dostal přidáno. Dokonce i jinak klidný Will projevoval známky nadšení. Daphne s Johnem zůstali chladní, ale jiskřilo jim v očích.

„To je fantastický materiál, Tracy,“ vydechl Gallagher.

„Jsem rád, že se ti líbí,“ odvětil Spencer upjatě. Gallagherův úsměv poněkud pohasl.

Daphne se postavila. „Johne, zavolej doktoru Innisovi. Pověz mu, že ty výsledky krevních testů potřebujeme okamžitě.“ Pak se otočila ke Spencerovi. „Dobrá práce, detektive seržante.“

Spencer neslyšně zaklel.

Jako první se ozval Ed Landers a informoval je o otiscích prstů. V Kristinině pokoji jich byla spousta a patří nejméně třem lidem. Rozhodně Conni Tobiasové, Jamesi Shawovi a Albertu Maplethorpovi. Na lahvi Southern Comfortu jsou však pouze Kristininy otisky – a Conniny.

Willa to z nějakého důvodu ještě víc nadchlo. „Chodila po té zídce jenom, když byla opilá,“ řekl Spencerovi. „Nemám pravdu, Tracy? Conni jí tu láhev mohla přinést, aby ji opila a dostala ji tak na most.“

„Ach, Wille,“ opáčil Spencer unaveně. „To je spousta závěrů na základě jediné informace. Nikdo neviděl, že by Conni tu láhev Kristině přinesla.“

„Ano, ale Frankie viděl Kristinu na mostě. A viděl tam i Conni,“ upozornil Gallagher.

„Ano, Conni hodně žárlila,“ pravil Spencer. „Existovalo mezi nimi něco jako trojúhelník –“

„A nepřipadá ti, že Frankieho výpověď je hodně působivá?“ otázal se Gallagher hlasitě.

„Neřekl jsem, že mi nepřipadá působivá, šéfe. Mám jenom strach, aby na nás nezapůsobila natolik, že přehlédneme jiné věci.“

„Jaké jiné věci?“ zavrčel Gallagher. Spencer pohlédl na Willa. Will nevypadal, že by stál na jeho straně.

Spencer otevřel ústa a pokusil se jim ještě jednou povědět o Katherine Sinclairové. Počkejte, chtělo se mu zavolat. Dávejte dobrý pozor. Vyslechněte mě. Ať by jim však pověděl cokoliv, stále by jásali nad výslechem Frankieho a z žádné jiné informace by se jim tak nerozsvítilo v očích.

Šéf musel přijmout telefonický hovor. John Artell si musel zavolat. Will poplácal Spencera po zádech. Daphne seděla naproti Spencerovi a propalovala ho očima.

A pak vylezla z faxu zpráva o krevních testech.

Spencer se dostal do poloviny zprávy, přestal číst, rozhlédl se po vítězoslavných obličejích kolem sebe a omluvil se. Will za ním vyšel z konferenční místnosti.

„Co tě to popadlo?“ zašeptal. „Co to do tebe krucinál vjelo?“

„Nic,“ odsekl Spencer. Rychle došel ke svému psacímu stolu a popadl klíče od auta a kabát. „Hned jsem zpátky.“

„Spencere!“ zavolal Will. „Co se to s tebou sakra děje? Jsme uprostřed –“

„V tom právě spočívá celý problém,“ odtušil Spencer. „Vy všichni jste se dostali na konec vyšetřování a stojíte na začátku případu. Já jsem pořád uprostřed vyšetřování.“

„O’Malleyi,“ postěžoval si Will, „o čem to mluvíš? Copak jsi to neviděl? Neviděl jsi všechny ty důkazy? Neslyšel jsi Frankieho?“

„Viděl jsem všechny ty důkazy. Slyšel jsem Frankieho.“

„Tak kam prokristapána jdeš?“

„Jdu si promluvit s Conni Tobiasovou,“ sdělil Spencer.

Po cestě do Hinmanu uvažoval Spencer o pečených bramborových slupkách u Molly’s, které si tam každou neděli dával a které předešlý den snad poprvé po dvě stě týdnech vynechal, protože byl ve státní nemocnici pro dlouhodobě nemocné v Norwalku. Během uplynulého dne do sebe nalil jenom pět káv, po kterých mu pak bušilo srdce, a jednoho Jacka Danielse na uklidnění, když se vrátil pozdě v noci domů z Connecticutu.

Věděl, že nemá moc času.

Conni nebyla u sebe v pokoji. U sebe v pokoji nebyl ani Jim, ani Albert.

Spencer usoudil, že Conni si bude muset dát někde oběd, tak zašel do Collis Café a posadil se ke stolu ve výklenku s vysokými, třímetrovými okny.

Constance Tobiasová, milá dívka ze slušné části Long Islandu, z Cold Spring Harbor, odkud pochází pouze jediný druh dívek – milované, hýčkané, dobře vychované a s dobrým vzděláním. Cold Spring Harbor, kde stromy převyšují i ty nejvyšší domy, kde mezi platany probleskuje průliv Long Island Sound, září, jiskří a tančí mezi duby a borovicemi. Cold Spring Harbor, kde příjezdové cesty měří kilometr, domy mají dva byty pro posluhovačky a dva byty pro hosty, sedm koupelen, vyhřívaný osvětlený bazén, tenisový kurt, jsou obložené cihlami a mají břidlicové střechy. Cold Spring Harbor, kde si Conni zesvětlila vlasy, aby se líbila Albertu Maplethorpovi, kde si nanesla na poškrábané líčko tvářenku Lancome.

Na střední škole se Spencer s dívkami jako Conni nestýkal. Dívky takové třídy nechodily na jeho školu. Dívky, které si myslely, že pro ně není dost dobrý, které ho bez povšimnutí míjely s učebnicemi, v bílých svetrech a s nosy nahoru.

Spencera občas napadlo, že se stal dopravním policistou v Suffolk County proto, aby mohl dávat těmhle dívkám pokutu, když se kolem něj řítí víc než stotřicítkou ve svých Pontiacích Trans Am. Když měl občas dobrou náladu, vyvázly z toho jen s varováním.

Tentokrát ale varování stačit nebude.

Nejde o Pontiac Trans Am, který překročil povolenou rychlost.

Jde o smrt, která obchází okolo.

Vešla Conni, v těsných džínsech a krátkém růžovém svetříku, s přáteli, které Spencer neznal. Když ho zahlédla, přestala se usmívat. Spencer přikývl na pozdrav a postavil se. Doufá, že nečekám na ni, pomyslel si, ale v obličeji je jí vidět, že dobře ví, že čekám právě na ni.

Spencer k ní pomalu zamířil. Conni nasadila statečnou tvář. „Detektive O’Malleyi, můžu se naobědvat? Od sedmi od rána jsem nic nejedla.“

Tady to máme, Conni se na mě dívá okýnkem černého trans amu a vysokým, svůdným hláskem říká: Udělala jsem něco špatně, pane policisto? Jela jsem moc rychle?

„Ne, Conni,“ odmítl Spencer. „Nemůžete si dát oběd. Musím si s vámi promluvit.“

„Dobře, jistě, jak si přejete. Po obědě?“

„Ne po obědě,“ zvýšil Spencer hlas. „Teď.“

Conni to překvapilo. Pokusila se o úsměv a zažertovala: „Doufám, že mi nezkazíte chuť jídlu.“

„Možná zkazím,“ odvětil Spencer.

I on měl hlad. Kručelo mu v prázdném žaludku a dostával do něj křeče. Ke stolu si přinesl jen kávu. Tentokrát se spoustou cukru a mléka. Tekutý oběd, pomyslel si s černým humorem.

„Conni,“ pravil. „Nebudu chodit kolem horké kaše. Za půl hodiny, možná dřív, dorazí šéf policejního oddělení. Má na vás zatykač.“

„Zatykač?“ šeptla Conni. „Kvůli čemu?“ Nepřítomně si ukousala obložené housky.

Stůl z třešňového dřeva, u kterého seděli, byl kulatý. Spencera napadlo, že je to příhodné. Připomíná stůl na policejní stanici. Ale hodí se lépe k výslechu, dokonce i nad obloženou houskou.

„Conni, pamatujete si na Frankieho Absaloma?“

„Samozřejmě že si na něj pamatuju. Je to můj kamarád.“

„Frankie vás tu noc, co zemřela Kristina, viděl na mostě.“

Conni se zarazila. „A co má být?“

Spencer odvrátil pohled. „Conni, viděl vás na tom mostě několik minut poté, co Kristina zmizela z dohledu, a když si vás všiml, vracela jste se už od lesa.“

Conni nic neřekla a Spencer se na ni nepodíval.

„Šla jste v úterý v noci po mostě?“

„Patrně.“

Spencer pozvedl pohled. „Patrně? Nejméně desetkrát jsem se vás deseti různými způsoby zeptal, kde jste byla v úterý v noci. Ani jednou jste se nezmínila o tom, že jste přešla přes most. To byla dost nezapomenutelná část vašeho večera, nemáte pocit?“

„Nezmínila jsem se o tom, protože jsem to nepovažovala za důležité.“

Spencer se musel držet, aby se nerozkřičel. „Conni, to musí posoudit jiní. Nenáleží to vám. Copak to nechápete? Nenaučili vás vaši vzdělaní rodiče, že když se vás někdo ptá na alibi, nemůžete vynechat skutečnost, že jste se pohybovala kolem místa činu jenom proto, že to nepovažujete za důležité?“

„Co s tím mají společného moji rodiče?“ vyštěkla Conni. Spencer s ní v duchu souhlasil. Co s tím mají společného? Pak si ale vzpomněl na platany v Cold Spring Harbor, zastiňující výhled na Long Island Sound, a pomyslel si, tví rodiče s tím mají hodně společného, Constance Tobiasová. Udělali z tebe to, co jsi, dívku, která si myslí, že stojí nad zákony i nade mnou.

„Dovolte mi, abych vám to vysvětlil. Zmizela jste na dvacet minut a nikdo vás nikde neviděl, až na Frankieho, který vás zaznamenal poblíž místa činu. Hodláte mi prozradit, co jste na tom mostě dělala?“

„Už jsem vám to řekla.“

„Mýlíte se. Neřekla jste mi to.“

„Hledala jsem Alberta,“ sdělila Conni a odvrátila se.

„Na mostě?“

„Ano.“

„Zahlédla jste ho?“

„Ne.“

„Co Kristina? Zahlédla jste Kristinu?“

„Ne,“ odpověděla Conni a pozvedla třesoucíma se rukama obloženou housku.

Spencer se zasmál. „Co to děláte, Constance? Dáváte mi najevo, že se mnou nechcete mluvit? To vůbec nevadí. Stejně jsem už na odchodu.“

Conni vykřikla. „Kvůli čemu mě chtějí zatknout?“

„Kvůli neukázněnému přecházení ulice to nebude! Panebože, Conni, kvůli úkladné vraždě své kamarádky.“

Tentokrát se zasmála Conni. „Nezabila jsem ji, poručíku, detektive, nebo jakou máte hodnost. Nezabila jsem ji.“

„Ne? Dobře. Až vás obžalují, můžete se prohlásit za nevinnou. Pokuste se, aby to vyznělo upřímně.“

„Až mě obžalují? Co to říkáte? Nezabila jsem ji, copak jste hluchý?“ Conni mluvila tak hlasitě, že se k ní otočily všechny hlavy u sousedních stolů. To se v Dartmouthu asi nestává moc často, napadlo Spencera, aby studentka během polední přestávky v Collis Café prohlašovala, že nespáchala vraždu. Možná je to úplně poprvé. Conni se stala středem pozornosti.

„Povězte mi, co se stalo,“ požádal ji Spencer o něco vlídněji. „Povězte mi pravdu.“

Conni se rozplakala. „Nepotřebuju u takového rozhovoru právníka? Nesmím s vámi mluvit, dokud nebude přítomen můj právník.“

„Pokud si to takhle přejete, nebudu vám v tom bránit. Jenom vás upozorňuju, že lidé obvinění z vraždy se nepropouštějí na kauci.“

„Ještě mě nikdo z ničeho neobvinil,“ namítla Conni. „Pouze vy.“

Spencer si povzdechl. „Slečno Tobiasová. Vypadám jako podlý člověk? Přišel jsem, abych vám pomohl. Proč si to sama sobě ztěžujete? Pokud jste nevinná, všechno mi povězte a já budu na vaší straně. Mám to v popisu práce.“

„Jsem nevinná,“ vypálila Conni rychle.

„Proč bych vám měl věřit?“

„Protože je to pravda.“

„Pravda?“ Spencer hledal slova. „Vy to pořád nechápete, že je to tak?“ Zarazil se a snažil si uspořádat myšlenky.

„Proč se na mě takhle díváte?“ otázala se Conni. „Jako byste si myslel, že jsem vinná.“

Spencer zavrtěl smutně hlavou. „Proč mi trochu nepomůžete? Proč odmítáte spolupracovat? Máte pocit, že se k vám špatně chovám? To bych neřekl. Těším se pověsti slušného vyšetřovatele. Přesto jste mi ani jeden z vás tří neposkytl žádnou informaci. Jim odmítá prozradit, proč vzal při pohledu na Kristininy černé boty do zaječích. Albert mi nechce povědět o sobě a o Kristině. A vy odmítáte objasnit, co jste dělala na mostě.“

„Povím vám to, dobře? Když vám to ale povím, budete mi pak věřit?“ zaprosila Conni.

Spencer chladně odvětil: „Nevím, Conni. Pojďme to zkusit. Nezačínejte ale tím, že jste byla bez sebe žárlivostí. Jestli vás odsoudí, můžete si tahle slova opakovat až do konce života pro sebe ve vězení. Tak dávejte pozor na to, co říkáte. A přemýšlejte. Všechno si dobře rozmyslete.“

Conni vytřeštila nevěřícně oči. „Jaké všechno?“ vykoktala. Tahala se za obočí a řasy. Byl na ni bolestivý pohled. „Podívejte, přiznávám, šla jsem na most –“ Spencer na ní viděl, kolik námahy ji to stojí.

„Šla jsem tam,“ pokračovala, „protože jsem hledala Alberta.“

„Alberta.“

„Ano, Alberta.“

„Proč jste ho hledala na mostě?“

„Protože,“ zápasila Conni s každou slabikou, „protože tam, kde byla ona, byl obvykle i on.“

„Aha. Chápu.“

„Tohle je pro mě hrozně těžké.“

„Ano, to jsem pochopil.“

„Šla jsem tam, protože jsem si myslela, že bude s ní. Dohánělo mě to k šílenství.“

„K jak moc velkému šílenství, Conni?“ zeptal se Spencer. „Jak moc jste byla šílená?“

Conni odsunula tác s jídlem, ale udělala to moc prudce a tác spadl na podlahu. Oba se na něj podívali, ale ani jeden ho nezvedl. Conni řekla: „Neblázněte. Jenom jsem tam šla, abych ho přistihla. Jeho i ji.“

„Přistihla při čem?“

„Nevím. Jak mají sex.“

„Sex v třeskutém mrazu? To byste je bývala musela přistihnout hodně rychle.“

„Tak jak se líbají. Něco na ten způsob. Byla jsem úplně v koncích. Nedokážete si představit, co jsem prožívala. Neustále ve mně hlodalo podezření. On není ve svém pokoji, ona není ve svém pokoji. On není k nalezení, ona není k nalezení. Nebo… ona je v knihovně, on je v knihovně. Ona jde na procházku s Aristotelem a on musí s ní. Je v Collis, on je tam taky.“

Spencer nic neřekl.

„Přiznávám, že jsem žárlila jako blázen. Nedokázala jsem rozumně uvažovat. Detektive, dokonce ani nepopírám, že jsem ráda, že umřela. Už dlouho jsem si přála, aby byla mrtvá. Doháněla mě k nepříčetnosti. Přesně takhle jsem se cítila. Neustále stála mezi mnou a Albertem. Dokud se motala okolo, nedokázala jsem dojít klidu.“

Spencer naslouchal užasle Connině výlevu a zíral do jejího nenávistí staženého obličeje. „Conni, obávám se, že nic nechápete. To, co jste mi právě pověděla, dohromady s důkazy, které máme – hrozí vám, že strávíte zbytek života za mřížemi.“ Na okamžik se odmlčel. „Sice život bez Kristiny, ale rozhodně ne na svobodě.“

„O čem to mluvíte? Řekla jsem vám, že jsem ji nezabila. Jenom jsem prostě šťastná, že už není mezi námi.“

„Conni, nikdo vám nebude věřit.“ Pak Spencer pomalu dodal: „Nevěřím vám ani já.“

„Říkám vám pravdu. Proč bych lhala?“

„Proč byste lhala?“ Opravdu je tak pitomá, zaúpěl Spencer v duchu. „Proč byste lhala zrovna vy?“

Conni najednou vypadala, že pochopila. „Dobře, dobře. Teď ale nelžu. Nezabila jsem ji. Hledala jsem jeho.“

„Abyste ho zabila?“

„To je nesmysl. Aby mi konečně nalil čistého vína.“

„Čistého vína o čem? A proč?“

„Abych konečně a jednou provždy věděla, jestli se moje podezření zakládá na pravdě.“

„Na pravdě?“ Spencer se zasmál. „Constance, nemůžete – nemůžete být přece takhle zaslepená. Nikdy jsem je neviděl spolu, ale stačily mi tři dny, abych pochopil, že je to pravda. Mluvil jsem jednou s vámi a jednou s Albertem a bylo mi to jasné. Musela jste to dávno vědět. Proč jste to trpěla?“ Spencerovi nesmírně vadilo, že Conni dovolila Albertovi, aby ji podváděl, a Kristině, aby ji vodila za nos. „Proč jste se s ním prostě nerozešla, proč jste s tím vším neskoncovala? Proč jste pořád hrála tu pitomou hru?“

„Proč?“ Conni ta otázka zároveň překvapila i zahanbila. „Protože Alberta miluju, z toho důvodu. Miluju ho jako nic jiného na světě. Protože jsem tomu nedokázala dlouhou dobu uvěřit. Vždycky se mi díval zpříma do očí a zněl naprosto upřímně. Prostě nedokážu uvěřit, že by mi mohl něco takového udělat, tahle mi lhát –“

„Budete tomu muset uvěřit,“ pravil Spencer. „Je to pravda.“

„Jak je to možné? Odkud to víte?“

„Vím to od ní. I od něho.“

„On vám o tom pověděl?“ vydechla Conni. Sváděla vnitřní boj, v obličeji se jí zračilo odhodlání. Nechtěla se vzdát. Nakonec se jí ze sebe podařilo vypravit: „Ne-nevěřím, že vám to pověděl.“

„Rozhodně se mu do toho moc nechtělo. Musel jsem se ho dvacetkrát zeptat. Ale to je problém vás všech. Neodpovíte, dokud se vás nezeptám po dvacáté.“

„Stejně na tom teď už nezáleží,“ usoudila Conni.

„To se mýlíte, Conni. Záleží na tom hodně moc,“ upozornil ji Spencer.

„Ne, chtěla jsem říct, že to ztratilo na významu. Náš vztah s Albertem se zlepšil. Jako by nikdy neexistovala, víte, jak to myslím?“

„Ano, vím, jak to myslíte.“ Spencer bojoval sám se sebou, aby nevybuchl. „Dokážete si, Constance, představit, jaké je to umřít takhle mladá a plná života?“

Conni přiznala: „Snažím se nepřipouštět si to. Vím, zemřela teprve před pár dny. Proto mě tak nadchl nápad dát její peníze domu U Červeného dubu. Aby nám přestala zasahovat do života. Nekoupí nám dům, nezaplatí nám svatbu. Konečně od ní budeme mít pokoj.“

„Nikdy od ní nebudete mít pokoj.“

Conni buď nepochopila, nebo se tvářila, že nechápe. Se zřetelným rozrušením si postěžovala: „Co to bylo za kamarádku? Myslela jsem si, že kamarádky si takhle neubližují.“

„Conni,“ řekl Spencer pomalu s důrazem na každou slabiku. „Mýlíte se, kamarádky si dělají takové věci od nepaměti, je to nejstarší zrada lidstva. Ale kluci to nedělají dívkám, které milují. Co by to bylo za přítele –“

„Přesně to mám na mysli. Albert mě miluje. Jsem přesvědčená, že by mě takhle nikdy nezradil.“

„Zradil vás, Conni. Kristina vám nedlužila tolik jako Albert. Albert se provinil víc. Od samého počátku vám lhal a podváděl vás.“

Conni zbělela a začala jí cukat ústa. „Tomu nevěřím,“ vypravila ze sebe. „Nevěřím, že to bylo od začátku.“

Spencerovi se chtělo říct, věřte mi, Conni, bylo to od samého začátku, ale ovládl se. Chyběl mu Will, který by mu položil ruku na rameno. Zeptal se: „Ty škrábance na vašem obličeji, Conni – jak jste k nim přišla?“

„Už jsem vám řekla, že jsem si hrála s bratrem –“

„Conni!“

Conni se odtáhla od stolu.

„Conni,“ zopakoval Spencer tišeji. Cítil, jak mu naběhly žíly na krku a pulzují zoufalstvím a beznadějí. „Conni, pod Kristininými nehty našli krev, vaši krev. Našli jsme pod jejími nehty krev a vy máte poškrábaný obličej.“

„Pod jejími nehty?“ podivila se Conni naoko. Spencer viděl, že se chystá všechno popřít.

Naklonil se blíž, vyčerpaný, s kruhy pod očima a vyhublý, na pokraji výbuchu. „Dovolte, abych se na něco zeptal. Když jste ji srazila na zem, přitiskla jí polštář na obličej, abyste ji zadusila, a ona natáhla jedinou zdravou ruku, aby svedla poslední boj svého života a zaťala vám nehty do obličeje, tiskla jste polštář stále pevněji, pevněji a pevněji, dokud jí neochabla ruka a nepřestala se hýbat? Když se přestala bránit, nechala jste ji být, nebo jste si na ni sedla, abyste měla jistotu, že je skutečně mrtvá?“

Conni téměř zařvala: „Nevím, o čem mluvíte!“ Její výkřik však vyzněl spíš jako vyděšené volání o pomoc.

Spencer tiše konstatoval: „Constance, ta krev pod jejími nehty je vaše. Nechápete, co to znamená?“

Podle výrazu jejího obličeje poznal, že to chápe.

„Povím vám, co se stalo,“ přislíbila nejistě. „Rostlo mezi námi napětí. Bývaly jsme doopravdy dobré kamarádky. Ale vy jste nás zastihl zrovna ve špatném období. Naše přátelství zaznamenalo jisté trhliny,“ popotáhla.

„Pro ni to bylo rozhodně špatné období,“ utrousil Spencer.

„Ne, bylo to špatné období pro nás pro obě,“ nepochopila Conni. „Byla jsem z toho úplně zničená. Snažila jsem se jim oběma věřit, ale bylo to stále nemožnější. Náš vztah s Albertem a s ní se začínal vymykat kontrole.“

Spencer čekal.

„Ale tyhle škrábance na obličeji, nepoškrábala mě – nepoškrábala mě v lese. Stalo se to v jejím pokoji. Před jejím pokojem. Pohádaly jsme se.“

„Kdy?“

„V úterý večer. Okolo půlnoci.“

„Kolem půlnoci?“

„Ano.“

„Řekla jste mi, že jste ji naposledy viděla ve čtvrt na dvanáct.“

„Omlouvám se.“

Spencer odstrčil hrníček s kávou. „Conni, doporučuju vám, abyste zavolala svým rodičům a požádala je, aby vám sehnali právníka.“

„Opravdu si myslíte, že pořád potřebuju právníka?“ zeptala se Conni otupěle. „Říkám vám pravdu.“

„Pravdu? Co je pravda?“ odvětil Spencer. „Přestal jsem rozumět tomu, co to slovo znamená. Vy a vaši kamarádi jste mě připravili o iluze.“

Conni velice hlasitě, velice naléhavě vykřikla: „Neklekla jsem Kristině na hrudník! Nezabila jsem ji! To je absurdní. Víte, že jsem ji nezabila.“

Spencer zavrtěl pomalu hlavou. „Já to vím? Ne. Nevím vůbec nic. Nebudete to ale muset dokázat mně. Budete muset přesvědčit dvanáct porotců.“

Conni se odmlčela a potom řekla: „Vážně, musíte mi věřit. Neudělala jsem to.“ Spadla škraboška, za kterou se schovávala. Zbyl jen sluneční den v Cold Spring Harbor, který nevnímala, protože seděla v klimatizovaném domě, uvažoval Spencer. Zbylo jednadvacet let rodičovského přesvědčování, že člověk může udělat, co si zamane, stačí odhodlání a pevná vůle. Constance Tobiasová udělala, co si zamanula. Zaměřila se na svůj cíl, a když poprvé neuspěla, zkusila to znovu.

Conni pokračovala: „Proč mě takhle mučíte? Říkám vám pravdu. Pohádaly jsme se. Nechápu, co to do mě vjelo. Přestala jsem se ovládat a skočila jsem po ní. Kristina mě chtěla odstrčit a situace se vymkla na vteřinu kontrole. Ale jenom na vteřinu. Měla jsem na ni vztek.“

Spencer se předklonil a vzal Conni za ramena. „Tak velký vztek, že jste ji zabila?“

„Už jsem vám to řekla nejméně desetkrát. Proč mi nevěříte? Nezabila jsem ji.“

Spencer dodal: „Nebylo by to poprvé, co jste se ji pokusila zabít, že je to tak?“

Conni padla na opěradlo, zbělela a otevřela ústa. Spencer sklopil pohled, protože se jí nedokázal dívat do očí.

„Poručíku – detektive – O’Malleyi,“ zakoktala. „Já – prosím, musíte mi věřit. Tenkrát – ne… nezabila jsem ji.“

„Nemůžete se mi přiznat, Conni, co? Nemůžete říct ano, zabila jsem ji. Protože kdybyste se přiznala, čekalo by vás už jen papírování a rozsudek. Chcete si nechat otevřená vrátka. Ale zabila jste ji, že ano?“

Conni si promnula obličej a polekaným hlasem pravila: „Ta záležitost, co se stala loni? Frankie vám pověděl i o tom? Panebože, zlatý Frankie. Kdo potřebuje nepřátele? Dobře, ta věc, co se stala loni –“ Conni se rozchichotala a pak se rozplakala.

Spencer sáhl do kapsy, vytáhl balíček papírových kapesníků a podal jí ho. Conni si otřela oči. Oba mlčeli. „Panebože, to opravdu vypadá špatně. Vůbec jsem si to neuvědomila. Proč mi to nedošlo? Vypadá to tak špatně…“

„Ano,“ potvrdil Spencer. „Vypadá to hodně špatně.“

„Ví o tom všichni?“ otázala se Conni s náznakem naděje. „Nebo jenom vy?“

Jenom vy, pane policisto, jenom vy víte, že jsem jela moc rychle, jste hezký, možná bychom mohli zajít na večeři, vy a vaše modré oči, možná –

„Slečno Tobiasová, všichni o tom ví, úplně všichni. Kromě toho, nepokoušíte se mě zmanipulovat, abych před státním zástupcem zamlčel tak životně důležitý důkaz, jako je motiv a stav vaší mysli, že ne?“

„Ne, samozřejmě že ne,“ zadrmolila Conni sklesle. „Podívejte, je to pravda, skutečně jsem to udělala – byla jsem hrozně rozlícená, trochu… trochu jsem do ní strčila –“

„Stejně jako jste ji strčila do sněhu?“

„Do sněhu? O čem to mluvíte? Prosím. Ne. Tenkrát jsem ji strčila do nohy –“

„Proč jste to udělala?“ skočil Spencer Conni do řeči.

„Proč? Už jsem vám řekla. Doháněla mě k šílenství. Milovala jsem ji a nenáviděla zároveň. Chápala jsem, proč ji Albert tak zbožňuje a nenáviděla jsem ji kvůli tomu. Chtěla jsem, aby zmizela z mého života –“

„Navždy.“

„Prostě aby zmizela!“ zvolala Conni. „Přiznávám, že to byla hloupost. Nevím, co mě to popadlo, ale je to pravda, strčila jsem do ní a shodila ji ze zídky. Byla opilá – bylo pravděpodobné, že jednoho dne spadne.“

„Co přesně se stalo?“ zeptal se Spencer tiše.

„Co se stalo? Cože, on vám to Frankie nepopsal?“

Spencer pravil: „Kristina zcela jasně přežila.“

„Ano, přežila,“ vyrazila ze sebe Conni. „Strčila jsem do ní hned na začátku mostu. Nedošlo mi, že svah zmírní její pád. Pěkně se pomlátila, ale vypadalo to – jako – jako –“

„Jako by to přehnala s pitím,“ dokončil Spencer.

„Něco na ten způsob. Byla ale v pořádku.“

Spencer se poškrábal na hlavě a přikývl. „Conni, nechápu jednu věc. Strčila jste do ní, pokusila jste se ji zabít. Proč vám Kristina odkázala peníze?“

„Udobřily jsme se, omluvila jsem se.“

„Jak jste se mohly po něčem takovém udobřit? Jak se vám to podařilo?“

„Vysvětlila jsem, že jsem to neudělala úmyslně a Kristina byla myslím tak opilá, že mi uvěřila. Prostě jsme pokračovaly dál, předstíraly jsme, že je všechno v pohodě, předstíraly jsme, že k ničemu nedošlo…“

„Bylo to možné?“

„Snažily jsme se.“

„Jak ale vidím, moc se vám to nezdařilo,“ podotkl Spencer.

Conni zůstala zticha. Spencer ji pozoroval. „Pokud jste ji nezabila, tak kdo to udělal?“

„Jak to mám vědět? Nějaký šílenec. Nevím. Nebyla jsem u toho.“

Spencer ještě víc zatlačil. „Ta situace s Albertem pro vás musela být hodně těžká. Lži jsou zrádné. Věčné pochybnosti můžou s člověkem pěkně zamávat.“

„Nedokážete si představit, jaké to bylo peklo,“ potvrdila Conni. „Tohle je malá univerzita a byli jsme neustále spolu. Byli jsme neuvěřitelně dobří přátelé. Tolik jsem na nich visela. Kristina byla skvělý člověk. Nedokázala jsem uvěřit, že by mi mohla něco takového udělat.“ Conni ztišila hlas. „Trvalo mi hrozně dlouho, než jsem vůbec pojala podezření.“

Spencer se k ní naklonil a zeptal se: „Conni, kdo je Albert? Co o něm víte? Pokusil jsem se o něm včera něco zjistit, a vůbec jsem neuspěl. Víte o tom, že v jeho kartě na pohotovosti není uveden ani jeden kontakt pro případ nouze? Jenom jméno právnické firmy tady ve městě.“ Spencer se zase opřel. „A když jsem zavolal do Clairtonu v Pensylvánii, abych se informoval o rodině Maplethorpových, dozvěděl jsem se, že v Clairtonu v Pensylvánii žádní Maplethorpovi nežijí.“

Conni se zatvářila užasle. „V Clairtonu v Pensylvánii?“

Spencer přikývl. Klepal přitom kávovou lžičkou do stolu. „Ano. Řekl mi, že odtamtud pochází.“

Conni se zasmála. „Nepochází s Clairtonu v Pensylvánii, pochází z Fort Worth v Texasu. Nemá rodinu. Je sirotek –“

Spencer vyskočil, převrhl židli a upustil lžičku. „Panebože,“ zamumlal. „Panebože.“

Conni se také zvedla. „Co se stalo?“

„Nic, musím jít, musím…“ Spencer už byl ze dveří a utíkal k autu.

Vyjel na dálnici 89, zapnul policejní sirénu a přiřítil se na hlavní stanici concordské policie, kde pracoval Ed Landers. Spencer Landerse požádal, aby mu ukázal otisky prstů z Kristinina pokoje a šel s ním do suterénu, kde je terminál s daty FBI.

„Ještě nikdy jsem neskenoval otisky, mohl bys mi pomoct?“ požádal Spencer. Oddechoval, jako by do Concordu doběhl.

„Jistě,“ souhlasil Landers. „Pomáhat je mým posláním. Zajímají tě otisky té dívky? Slyšel jsem, že se ji chystají zatknout.“

„Ne, otisky těch kluků. Alberta Maplethorpa a Jima Shawa.“

„Dobře.“

„To jsi hodný,“ zaradoval se Spencer a položil Edovi ruku na záda. Jako by ho chtěl popohnat dolů do suterénu.

„Dávej pozor, není to nic těžkého,“ pustil se Landers do vysvětlování, i když si Spencer nepřál nic jiného, než aby to udělal sám. „Položíš obrázek otisků lícem dolů na skener, zavřeš víko, stiskneš zelené tlačítko –“

„Tohle?“

„Ano,“ usmál se Landers. „Vidíš, jak pěkně ti to jde.“

Spencer se zdvořile usmál. Rychle, rychle, rychle, zapřísahal v duchu skener. Napětím se mu odkrvily ruce.

„Otevřeš skenovací software a vybereš si, v jakém měřítku chceš mít fotografii otisků. Je takhle dost ostrá? Mám ji zvětšit?“

Spencer na všechno přikývl.

„Teď zvolíš cestu k tiskárně, tady… vidíš.“

Spencer přestal poslouchat, zavřel oči a nechal všechno na Edovi.

„A teď budeme muset pár minut počkat. Pojďme se posadit.“ Ed se posadil před obrazovku. Spencer si sedl vedle něho a musel se nutit, aby zůstal na židli a nevyskočil zase na nohy. „Za minutu to budeme mít,“ pravil Ed.

Byla to nejdelší minuta Spencerova života.

„Tak se podívej. Otisky jsou v systému. Počítač se nás teď ptá, jestli chceme, aby je porovnal s těmi, které jsou už v databázi.“

„Jistě, samozřejmě.“

„Dobře. Tak stiskneme F5, což je pokyn pro hledání, a počkáme.“

Copak to už s tím čekáním nestačilo? zasténal neslyšně Spencer.

Políčko na obrazovce požádalo: Můžete zúžit okruh hledání?

„Co to má znamenat?“ zeptal se Spencer.

„Chce po nás nějaký konkrétnější údaj. Patrně našel otisk podobný našemu, ale není si jistý. Mám mu říct pohlaví mužské?“

„Rozhodně.“

Landers zadal údaj a čekali. Objevil se stejný požadavek na zúžení okruhu hledání.

„Bože,“ povzdechl si Spencer. „Stává se tohle často?“

„Otisky prstů se odebírají, když žádáš o občanství, hodně cestuješ, pohybuješ se v diplomatických kruzích, motáš se okolo investičního bankovnictví a samozřejmě když se dopustíš federálního zločinu. Ta poslední kategorie se obvykle prověřuje jako první.“

„Můžeš prověřit všechny kategorie?“

„Jistě. Pojďme zkusit cestovatele mužského pohlaví.“

Čekali. Suterén Spencerovi připomínal márnici v Dartmouth-Hitchcocku. Nebyl ale tak čistý a dobře udržovaný.

Cosi se začalo dít. Zapraskalo v pevném disku, ozvalo se zahučení a vynořila se fotografie Jima Shawa společně s deseti otisky a krátkým životopisem.

„Spokojený?“ otázal se Landers.

„Ano. Ede, mohli bychom oskenovat ty druhé otisky?“

„Jistě, měj prosím chvíli strpení.“

Spencer se obrnil trpělivostí. Zatínal do nohou bílé špičky prstů.

Ed oskenoval otisky. „Co přesně hledáš?“

„Jméno,“ odpověděl Spencer. „Úplně mi stačí jméno.“

„Je to jméno důležité?“

„Nevím,“ vydechl Spencer nedočkavě. „Záleží na tom, jak zní.“

Tentokrát nemuseli čekat dlouho. V počítači okamžitě cvaklo a na obrazovce se objevil Albertův obličej. Spencer se podíval na jméno pod fotografií a zalapal po dechu.

To jméno neznělo Albert Maplethorpe. Znělo Nathan Sinclair.

Spencer stál mlčky za Landersem. Naslouchal hučení počítače a tiskárny v jiné místnosti. Vnímal lidské hlasy. Landers se k němu nakonec otočil.

„Jsi v pořádku, Spenci?“

Spencer se probral. „Ano, ano, jistě. Jistě. Ještě jednou se na to podívám.“ Sklonil se k obrazovce a pokusil se zaostřit. Písmenka mu plavala před očima.

Nathan Sinclair byl zadržen v sedmnácti letech v Brooklyn Heights v New Yorku coby mladistvý pachatel. Chytili ho s pár kamarády při zpackaném přepadení obchodu se smíšeným zbožím. Odseděl si tři měsíce z dvouletého trestu a byl propuštěn na podmínku. Podle policejního záznamu se nikdy neohlásil svému probačnímu úředníkovi a už o něm nikdy nikdo neslyšel. „Panebože, co dělala tahle osoba v Kristinině pokoji?“ otázal se Ed ohromeně.

Spencer se odvrátil od obrazovky i od Eda. Zmítaly jím emoce pronikavé jako Connin vysoký hlas. „Nevím, Ede. Ale přesně tohle jsem potřeboval. Můžeš mi to vytisknout?“

Ed mu vytiskl zprávu o Nathanu Sinclairovi, dal ji do obálky a Spencer ji popadl a vyšel z budovy.

Chtělo se mu domů. Aby vzpomínal na to, jak teprve před čtyřmi dny seděl za svým stolem v práci, nudil se, zoufal si a pochyboval, protože mu nezavolala pohledná studentka.

Před čtyřmi dny.

Občas se na čtyři dny zavřel do bytu, nic nedělal a nic necítil. Jedl – pokud se k tomu vůbec dokopal! – pil, spal, díval se v televizi na sport a nechával plynout čas. Celé čtyři dny, během nichž se vůbec nic nedělo.

Odjel pomalu zpátky do Hanoveru. Už se zase setmělo. Měl za sebou další den bez jídla. Donutil se zastavit, zajít do Murphy’s a objednat si pivo a hamburger. Ani se ho nedotkl, ale molson chutnal skvěle. Objednal si ještě jeden. Bylo ještě brzy, hospoda zela prázdnotou.

„Vypadáš, kamaráde, že tě něco trápí,“ poznamenal jeho starý kamarád, barman Marty.

„Uhodil jsi hřebík na hlavičku,“ usmál se Spencer chabě. Nathan Sinclair, zvonilo mu v uších.

„Má to něco společného s tou mrtvou dívkou?“

„Ano. Dokonce hodně.“

„Určitě o tom už musíš vědět – dneska odpoledne došlo k zatčení. Neuvěřitelné. Zatkli nějakou holku. Nikdo to nechápe. Myslel jsem si, že šlo o znásilnění. A oni zatkli holku. Rozumíš tomu?“

„Moc ne,“ odpověděl Spencer.

„Údajně to spáchala.“

„Tím si nemůžeme být ještě jistí. Nedělej ukvapené závěry.“

„Jak to myslíš? Nezatkli by ji, kdyby neměli důkazy. Musí jich mít tolik, že stačí pro velkou porotu. Zejména když se jedná o vraždu. Nedokážu tomu uvěřit.“

„Také mi to přijde neuvěřitelné.“ Spencer měl Martyho rád, ale ten večer si přál, aby ho nechal Marty na pokoji. „Marty, odkud máš všechny ty informace o velké porotě? Přivyděláváš si ve volném čase jako právník nebo něco podobného?“

Marty mávl rukou. „Kdepak. Co vidíš, to dostaneš, detektive seržante Tracy.“

Spencer se napil piva.

„Zaslechl jsem, že to ani nepopírá,“ pravil Marty, jako by se tím uzavřela otázky viny či neviny.

„Nezapomeň, má právo mlčet,“ upozornil Spencer.

„Ano, myslím ale, že drží zavřená ústa, protože se bojí, že kdyby je otevřela, dostali by z ní přiznání.“

Spencer věděl, že by se měl vrátit na stanici, ale měl chuť na další pivo. Chtělo se mu zůstat sedět na svém oblíbeném místě na ztichlém baru a usnout.

Doufal, že brzy bude po všem.

„Vážně vypadáš zuboženě, kamaráde. I v tomhle světle.“

„Děkuju za kompliment,“ usmál se Spencer.

„Tracy, dobře víš, že jsi u mě na baru vždycky vítaný a rád tě pokaždé vidím. Běž ale bojovat proti zločinu.“

Spencer se zvedl k odchodu a dlouze se na Martyho zadíval. „Víš co, Marty? Byl bych ti nesmírně vděčný, kdybys mi přestal říkat Tracy.“

„Ale, Tracy –“

„Myslím to vážně, Marty. Leze mi to krkem.“

Marty se zatvářil téměř ublíženě. „Spencere, říkám ti tak už pět let.“

„Ano, Marty, a pět let mi to leze krkem,“ odvětil Spencer bez úsměvu a unaveně. „Napadlo mě, že nadešel čas, abych ti to řekl. Dobrou noc, Marty.“

Marty cosi zamumlal.

Spencer došel pomalu domů, aby si pročistil hlavu a převlékl se, než se vydá na stanici.

Věděl, že to pěkně schytá od šéfa. Stiskl ještě víc obálku, zahnul na rohu do Allen Street a minul lenivým krokem Stinson’s, EBA a dartmouthský obchod s hudebninami.

Být sám se znalostí o Nathanu Sinclairovi bylo skoro k nesnesení.

Ach, kdyby to jen Conni věděla. Kdyby to jen bývala věděla. Dala by se před Kristinou a Albertem s jekotem na útěk, pověděla by o tom Jimu Shawovi a ten byl se dal také s jekotem na útěk. Takhle propadla nenávisti natolik, že zapomněla na své lepší já, a kvůli čemu? Kvůli komu? Spencer si byl téměř jistý, že Constance Tobiasová odstranila nesprávnou osobu. Stejně jako Ruth Ellisová – poslední pověšená žena v Británii – se měla vypořádat s nemocí, ne s příznaky.

Spencer vyšel po schodech a otočil klíčem v zámku. Nesmírně si přál, aby ho někdo přivítal. Aby ho někdo vyslechl, aby mu někdo řekl, že nemá pravdu, že se mýlí.

Tajně se obával, že Will Baker je lepší policista než on, protože má manželku. Will přišel domů, mluvil deset minut o svém dnu, a když bylo třeba něco dodat, Ginny Bakerová to dodala a pak na všechno zapomněli a udělali si hezký večer.

Spencer si nemohl udělat hezký večer. A mohl si povídat leda tak sám se sebou. Obvykle tím moc netrpěl, ale občas nastala chvíle, kdy se rozhlédl po tmavém, prázdném bytě a dopadla na něj tíha celého vesmíru a přitlačila ho k zemi. Chvíle, kdy si přál, aby se za Kristinu zlobil na Conni a na Nathana Sinclaira někdo jiný. Kdy si přál, aby se někdo jiný zlobil na šéfa za to, že zuří a povolává kata.

Kdy si přál, aby ten hněv, který v něm bublá, převzal někdo jiný.

Aby měl člověka, který pro něj něco znamená.

Spencer odhodil klíče na stolek a ze zvyku otevřel ledničku. Vymetená. Bylo šest hodin v pondělí večer a nikdo nepřijde, ani později, ani v noci. Ani druhý den ráno. Bude úplně sám a dneska v noci to nevydrží. Dělalo se mu špatně ze sebe samotného.

Osprchoval se a převlékl a pak odjel zpátky na stanici. Žlutou obálku od Landerse nechal na stole.

Před stanicí ho přivítalo peklo, které mu vyrazilo dech.

Všude se motali novináři s fotoaparáty, světly a mikrofony žijícími svým vlastním životem. Jak se sem dostali tak rychle? nechápal Spencer. Nechyběly ani kamery televizní společnosti z Orlanda a dva novináři z Los Angeles Times, kteří na něj vystrčili oživlé mikrofony. Spencer se kolem nich protáhl, se slovy bez komentáře, bez komentáře. Sotva zaznamenal jejich otázky, protože mu v hlavě hučely jeho vlastní.

Do očí mu blýskala modročervená policejní světla. Na zemi stále ležel sníh a byla velká zima.

Spencer zamířil rovnou do šéfovy kanceláře. Gallagher se na něj podíval, jako by pro něj byl naprosto vyřízený člověk.

„Kde jsi krucinál vězel? Zatkli jsme Conni Tobiasovou.“

„Už se to ke mně doneslo.“

„Kristepane! Kam ses poděl? Silasová s Artellem chtěli, abys šel s nimi a s Rayem.“

„Proč? Zvládli to zatčení krásně sami.“

„O’Malleyi, nehraj si na chytrolína. Vedl jsi tohle vyšetřování. Potřebovali tvoji pomoc.“

„Aha, aha.“ Spencer sevřel koutky úst. „Proč jsi to neřekl hned? Právě kvůli tomu tady jsem. Abych jim pomáhal.“

„Právě proto tady jsi,“ vyštěkl Gallagher. „Abys jim pomáhal. Pracujeme všichni společně, Tracy. Co se ti odehrává v té tvé tvrdé palici? Našel jsi vraha a oni jsou odpovědní za trestní stíhání, copak se ti to vykouřilo z hlavy?“

„Jistě, jistě, jenom jsem nevěděl, že do trestního stíhání spadá také zatýkání.“

„Nebyl jsi tady!“ zařval Gallagher. Will upíral pohled do koberce. „Kdybys tady byl, mohl jsi to zatčení možná provést ty.“

„Kdybych tady byl, doporučil bych, abyste počkali –“

Gallagher nenechal Spencera domluvit. „O’Malleyi, počkali na co? Na Vánoce? Už mám těch tvých řečí plné zuby. Chceš, aby ten případ převzal Baker?“

Spencer se podíval na Willa, který uhnul pohledem. „To je další výhrůžka, šéfe?“

„Vzpamatuj se, O’Malleyi! Potřebuje tě státní zástupce, potřebuje tě tvůj partner, potřebuje tě tahle stanice. Nenechávej se unášet osobními problémy pokaždé, když se vynoří velký případ.“

„Osobními problémy? Pokaždé? Když se vynořily dva velké případy, které jsme dosud měli?“

„To je podle tebe velký případ jenom vražda? Co těch čtyřicet přepadení z minulého roku? Co ta vloupání? Co to téměř smrtelné ublížení na zdraví v baru minulou zimu? Pokaždé, když nám začne hořet půda pod nohama, se někam vypaříš a nikdo neví, co provádíš.“

Spencer se nad tím zamyslel. „Proto jsi povolal asistenty státního zástupce? Protože ses bál, že se vypařím?“

„Nepovolal jsem je! Musíme, krucinál, spolupracovat! Bylo to podezřelé úmrtí. Teď je to vražda. Z Concordu a Haverhillu měli dorazit už v úterý.“

„Ale nedorazili.“

„Nedorazili, a koukej, co z toho vzniklo!“ Gallagher bouchl pěstí do stolu, vyskočil ze židle a zase se posadil. „Poslouchej,“ pravil klidnějším hlasem. „Baker naznačil, že možná potřebuješ pomoc.“

Spencer naklonil hlavu a zpříma se na svého partnera podíval. Will Baker se začervenal. „Baker ti to naznačil? To je od něj hezké. Jen tak pro tvou informaci, pomoc, kterou nabízíš, přichází krapet pozdě. V úterý jsem měl na zajištění místa činu jenom Raye a v celém oddělení by se nenašel větší trouba než on. Dorazil bez fotoaparátu, policejní pásky a bez zápisníku, nezavolal do Concordu, jak jsem mu nakázal, soudní lékař byl zpraven až v pátek večer a jen tak mimochodem, kde jsi trčel minulý týden ty? Jestli byl ten případ tak důležitý, proč ses ani neukázal? Nevím a je mi jedno, kde jsi vězel, ale tady to rozhodně nebylo.“ Spencerův hlas nabýval stále víc na síle. Kdyby byl Spencer klidnější, došlo by mu, že Gallagher svých hněvem a výtkami jen maskujte vlastní selhání, snaží se zakrýt, že zanedbal vyšetřování, ale Spencer byl mimo sebe. Nic mu nedošlo.

„Jsem tady šéf, Tracy,“ prohlásil Gallagher zvýšeným hlasem.

„To je hezké, a kde se ten šéf flákal, když jsme holýma rukama vyhrabávali ze sněhu nahou mrtvolu? Kde ses flákal, když jsem našel na jejím účtu devět milionů dolarů a když se nám nedařilo najít jedinou duši, která by si přijela pro mrtvou dívku, která údajně byla za svého života školní hvězda, ale po smrti musela smrdět jako tchoř, protože od ní dávali všichni ruce pryč! Povím ti něco o tom, kam jsem se vypařil. Jel jsem včera do Norwalku v Connecticutu a mluvil jsem se ženou, která mi pověděla dost neuvěřitelné věci. Ty jsou ti ale bohužel ukradené. Dneska jsem zajel do Concordu, protože –“ Spencer se musel nadechnout. „Protože neodpovídaly jedny otisky prstů. Čtyři dny jsem skoro nejedl. Kde jsi trčel včera ty? Dovol mi hádat – hrál jsi fotbal se svými dětmi a dal sis dobrý nedělní oběd s manželkou. Tak mi nevyčítej, že jsem zmizel,“ dokončil Spencer se zatnutými pěstmi. „Dělal jsem svou práci.“

Spencerovi trvalo dlouho, než mu ruply nervy, ale jakmile mu ruply, ruply pořádně.

Will po jeho boku provrtával pohledem podlahu.

Gallagher odpověděl překvapivě klidným hlasem, jako otec, který se snaží zpacifikovat vztekající se dítě.

„Spencere,“ procedil přes zatnuté zuby. Kdyby Spencer nebyl v takové ráži, ohromilo by ho, že ho šéf úplně poprvé oslovil křestním jménem. Spencere mu neříkal, ani když spolu pili pivo.

„Jdi se bodnout se Spencerem,“ odsekl. „Už jsem z toho ze všeho unavený. Děsně unavený. Jdu domů. Máš pachatele, po kterém jsi toužil. Běž ven a promluv do mikrofonů. Běž a pověz novinářům, co víš o Conni Tobiasové. A o Kristině Kimové. A o Nathanu Sinclairovi.“

„Kdo je krucinál Nathan Sinclair?“ šeptl Will.

„Je mi líto, Tracy, nemůžeme být všichni tak chytří jako ty,“ pravil Gallagher hněvivě. „Nejsme ale blbci. A omlouvám se, že máme manželky a rodiny, ale také děláme svou práci, jak nejlépe umíme, i když samozřejmě ne tak skvěle nonstop čtyřiadvacet hodin jako ty.“

Do téhle diskuse se nechtěl Spencer pouštět. Zaplavila ho lavina emocí. Takhle se necítil od doby, co mu umřela manželka. A najednou si uvědomil, že Gallagher o něm něco důležitého ví, něco, co mu dává moc, aby s ním mával, a není to poprvé, co tuhle moc s radostí používá.

Gallagher věděl, že Spencer Patrick O’Malley nemá osobní život.

Spencer stál před svým šéfem a téměř nedýchal. Třásly se mu prsty. To se mu stávalo vždycky, když čelil dilematu, které nabízelo jen dvě stejně nepříjemné možnosti.

„Podávám výpověď,“ prohlásil.

„O’Malleyi, neblázni,“ napomenul ho šéf. „Pokaždé, když dostaneš vynadáno, vyhrožuješ, že podáš výpověď. Už mě to zmáhá. Jednoho dne tě vezmu za slovo.“

„Dneska máš jedinečnou příležitost,“ řekl Spencer, rozepnul si pouzdro s pistolí a hodil ho na stůl.

„O’Malleyi!“ vykřikl Gallagher.

„Tracy, nech toho, člověče,“ pravil tiše Will a přistoupil k němu.

Spencer udělal krok dozadu, odepnul si z kapsy košile policejní odznak a hodil ho také na stůl. „Jasně, jasně,“ pravil mnohem klidněji a uvolněněji. „Pokaždé je to stejné. Předstírám, že chci skončit, protože mám plný zuby toho, jak se ke mně chováš, jak se mnou mluvíš, jak řídíš tuhle stanici. Pět let čekám, až odejdeš do důchodu, abych mohl převzít tvoje místo, ale připadá mi to jako padesát pět let. Zůstal jsem, protože mi nic jiného nezbývalo. Neměl jsem jinou volbu. Ale víš co? Kristina Kimová neměla jinou volbu. Katherine Sinclairová neměla jinou volbu. Já ji mám. Takže dávám výpověď. Myslel sis, že tuhle práci příliš miluju –“

„To si nemyslím, O’Malleyi.“

„V tom případě se mýlíš. Mám tuhle práci rád. Ale na druhou stranu, nemám život, ve kterém by mi překážela. Proto jsi se mnou zacházel jako s kusem hadru, není-liž pravda? Protože nemám kam jinam jít. Strč si tuhle stanici někam. Dávám konečně výpověď. Nemusím uklidit psací stůl. Nic v něm nemám. Kdyby mě státní zástupce potřeboval na svědecké lavici, ať mi pošle obsílku.“

„Tracy,“ zašeptal Will. „Teď zacházíš moc daleko.“

„Ano. A dělám to s potěšením.“

S tím se Spencer otočil k odchodu.

„Tracy,“ zavolal za ním Gallagher. „Varuju tě. Jestli projdeš těmihle dveřmi, nemusíš se vracet. Rozmysli si, co děláš. Myslím to naprosto vážně.“

Spencer se ještě jednou krátce otočil a vmetl Willovi a Gallagherovi do tváře: „Přestaňte mi říkat Tracy. K smrti tohle debilní jméno nenávidím.“

Spencer vyšel do studeného večerního vzduchu a zastavil se hned za hlavními dveřmi. Věděl, že se může ještě vrátit. Věděl i to, že ho potřebují. Ještě jim neřekl o Nathanu Sinclairovi.

Ale co by se tím změnilo? pomyslel si. Tak by to věděli. Bylo by jim to srdečně ukradené. A jakmile by jednou vyšla najevo pravda, dozvěděla by se o ní Conni Tobiasová. Dozvěděl by se o ní Jim Shaw. Conni by si uvědomila, že si úplně zbytečně zničila život, a Spencer nechtěl, aby propadla ještě většímu zoufalství. Potřebuje naději, které se může držet. Spencer s ní svým způsobem soucítil. Nechtěl ji úplně zlomit.

A Jim Shaw? Zabředl by do skandálu, který by mu zničil případnou politickou kariéru. Jeho voliči by se neustále vraceli k době, kdy byl mladý a zapletený do nemravného a incestního čtyřúhelníku. Stejně, jako se Tedu Kennedymu nikdy nepodařilo překlenout Chappaquiddick, by Jim nikdy nepřeklenul Kristinu a Nathana Sinclaira. Spencer nechtěl zatlouct poslední hřebík do rakve jeho ambicí.

Spencer se pomalu probral do reality a uvědomil si, že do něj šlehají bílé blesky fotoaparátů, křičí na něj stovka lidí a strkají mu do obličeje černé bambule mikrofonů. Připadal si jako za jasného dne. Což bylo klamné zdání. Ve skutečnosti byla zima a pozdní večer. Spencer se protáhl kolem reportérů a odpověděl pouze na otázku: „Jste detektiv, který vede tenhle případ?“

„Už ne,“ sdělil Spencer.

Odjel do Hanoveru, bez jediného ohlédnutí na vysoké a hrozivé borovice vedle policejní stanice, kde strávil pět let svého života.

Doma na Allen Street si zabalil. Netrvalo mu to dlouho. Přivezl si jen pár věcí a za všechna ta léta v Hanoveru nahromadil jen pramalý majetek. Proč jsem tady nezapustil kořeny? uvažoval. Bylo to proto, že jsem vždycky věděl, že jednoho dne odjedu? Ne, v Hanoveru se mi líbilo. Jenom mi na to zapouštění kořenů nezbyl čas. Měl jsem příliš mnoho práce a zapomněl jsem žít.

Naházel své věci bez ladu a skladu do kufru. Myšlenkami byl někde úplně jinde. Kupodivu nemyslel na práci seržanta detektiva, se kterou právě skoncoval, ani na to, čím se bude dál živit, ani na domov, kde se už celá léta neukázal.

Myslel na čtyři přátele, na nestoudnost a lacinou vulgaritu jejich vztahu. Naskakovala mu z něj husí kůže.

Jim Shaw. Conni Tobiasová. Nathan Sinclair. Kristina Sinclairová.

Jim Shaw. Ve Spencerově vědomí zaduněl jasný a zřetelný hlas. Jim Shaw.

Proč nenahlásil, že viděl Kristininy černé boty, když na ně minulou středu narazil? Tvrdil, že měl strach, ale Spencer tomu nevěřil.

Nebo spíš, strach kvůli komu?

Je možné, že ví o incidentu na mostě, jehož se stal svědkem Frankie? Je možné, že o něm vědí všichni, že se mu dokonce smáli, během obscénních her, které spolu hráli, když jim přestaly stačit karty?

Spencer na sebe hodil bundu a opustil byt. Hanover se mu zprotivil natolik, že se po cestě do Hinmanu nedíval na nic jiného než na nohy.

Jim otevřel. Vypadal vyčerpaný a mnohem starší než student, se kterým se Spencer setkal před čtyřmi dny. Byl neoholený a neučesaný. Spencer poznal, že se neučil. Z Jima se stala troska. Spencera napadlo, že se na něm takhle možná podepsal nadcházející pohřeb. Jim ale řekl: „Conni… zatkli Conni.“

„Já vím,“ potvrdil Spencer.

„To pro ni musí být hrozný, úplně děsný.“

„Ano,“ souhlasil Spencer. Nejradši by dodal, že pro Kristinu to bylo také děsné.

„Co si myslíte, že se s ní stane?“

„S Conni? Dostane nejlepšího právníka, jakého bude moct její otec zaplatit, a bude doufat v nejlepší.“

„Co myslíte? Existuje cesta ven?“

Spencer vešel dovnitř a posadil se do křesla. Rozhlédl se po Jimově pokoji.

„Jime, vím, jak vám je, ale Conni byla na mostě a Kristina měla pod nehty její krev.“

Jim zavrtěl několikrát hlavou a zakryl si rukama obličej. „Ne, ne. Tomu nevěřím. To nemůže být pravda.“

„Může si za to sama, Jime. Chápu ale, že je těžké se s tím vyrovnat.“

„Neudělala to, neudělala to,“ zadrmolil Jim. „Jsem o tom přesvědčený.“

„Vy jste o tom přesvědčený?“ opáčil Spencer. „Tak kdo to udělal?“

„Já nevím,“ řekl Jim. „Někdo jiný.“

„Například vy?“

Jim zavrtěl hlavou.

„Nebo Albert?“ Jim neodpověděl a Spencer dodal: „Nezatajil jste něco, co víte?“

„Netvrdím, že to udělal on. Jenom chci říct…“

Spencer přikývl. „Co minulá středa? Když jste spatřil svou bývalou dívku ve sněhu? Napadlo vás v tu chvíli, že ji zabila Conni?“

Jim zavrtěl vzdorovitě hlavou a prohlásil: „Nevím, o čem mluvíte.“

„Nevíte?“

Jim sklopil pohled. Spencer se postavil. „Myslel jsem si to.“

„Kvůli čemu jste přišel?“ zvolal Jim. „Přišel jste mě týrat?“

„Přišel jsem vám říct, že až budete svědčit, měl byste sebrat odvahu a povědět soudu pravdu.“

„Pravdu?“

„Ano, pravdu. Abyste si zachránil pověst. Měl byste jim povědět, že jste utekl od těla své mrtvé přítelkyně, protože jste se bál, že ji zabila dívka, kterou milujete. Mýlím se snad?“

„Nevím, na co narážíte,“ odvětil Jim nadutě. „Řekl jsem vám, že jsem dostal strach.“

„Ano, ale ne strach kvůli sobě, ale kvůli ní,“ opáčil Spencer. „Věděl jste o tom incidentu na mostě. Minulý rok. Conni ji tenkrát málem zabila. Měla to v úmyslu.“

Jim se podíval do země. Spencer přikývl a vykročil ke dveřím. „Uvažujte o tom, co jsem vám poradil.“ Pak se otočil a ještě popřál: „Mnoho štěstí, Jime.“

Jim velice tiše řekl: „Tím, že pošlete Conni do vězení, Kristině život nevrátíte.“

„Samozřejmě že ne. To nikdy nevrátí obětem život.“ Spencer potřásl hlavou a vycouval otevřenými dveřmi. „Vaše pocity vůči Conni vás připravují o zdravý úsudek. Viníci musejí být potrestáni.“ Udělal přestávku. „Co je to s vámi? Kristinin život navždy skončil. Neprosila se o to, aby byla zabita.“

Jim pozvedl oči. „Neprosila?“ utrousil.

Spencer se vrátil do pokoje a přistoupil k Jimovi. „Co jste to právě řekl?“

Jim ustoupil dozadu. „Bůh Conni odpustí,“ pravil. „A také bůh by ji měl potrestat.“

„Ano, bůh jí odpustí,“ souhlasil Spencer. „Nakonec. Ale tady na zemi prosazují boží pravidla lidé. A první z nich zní: nezabiješ.“

Jim probodl Spencera pohledem a ostře se otázal: „Jaké to je, detektive? Jaké to je, přijít a pokazit lidem den – zničit jim celý život? Dělá vám to radost?“

Spencer se na něj z výšky podíval a přes zatnuté zuby procedil: „Nemáte tušení. Kdybych vám chtěl pokazit den, udělal bych to pořádně a důkladně. Pokazil bych vám celé vánoční prázdniny.“

Spencer nebyl dalek toho, aby mu pověděl o Nathanu Sinclairovi, ale nakonec usoudil, že mu ten kluk nestojí za to, aby plýtval dechem.

V úterý ráno se Spencer odstěhoval ze svého bytu a ubytoval se v Hanover Inn, kde Howard plánoval středeční pohřební hostinu v Daniel Webster Room.

Spencer chtěl zůstat na pohřeb a vrátit se po něm na Long Island. Připadalo mu patřičné, že svoji poslední noc v Hanoveru stráví v právě v tomhle hotelu. Strávil tam také svou první noc.

Hotelový pokoj měl víc nábytku než celý jeho byt. Ze dvou georgiánských oken se otvíral výhled na věž se zvonkohrou Bakeru a na Dartmouth Hall. Po obědě v Ivy Grill se Spencer natáhl na obrovskou postel s drhaným baldachýnem a dal si dvacet. Probudil se přesně ve tři za zvonkohry věže vyhrávající „Let It Snow, Let It Snow, Let It Snow“.

Podíval se z okna. Nesněžilo.

Když vyšel ven, byla zima, ale svítilo slunce. Pohled mu padl na Dartmouth Hall, s černými okenicemi a bílými stěnami, a projel jím osten lítosti. Co jsem to udělal?

Sníh pokrýval veřejné prostranství, knihovnu Baker s bílou věží s hodinami. Ale ani studenti hemžící se kolem Dartmouth Hall v něm nevzbudili hřejivé pocity, které kdysi vůči Hanoveru míval. Pod zelenými markýzami na hlavní třídě na něj padlo rozčarování. Hanover mu připadal jako nevěrná milenka. Kdysi krásná, ale když jí teď hleděl do zrádného obličeje, dostával vztek a nevnímal už její krásu. K čertu s tím vším!

Nastoupil do chevroletu. Na sedadle spolujezdce ležela policejní vysílačka a maják. Jednoho dne je vrátí.

Rozjel se do domu U Červeného dubu. Po cestě přemýšlel o tom, že Kristina málem zemřela v příkopu u přehrady. U místa nehody nostalgicky zpomalil. Kdosi za ním však začal troubit, tak zase zrychlil, v žaludku těžký kámen bolesti.

Projel Lebanonem a zahnul doprava do tiché ulice. Dům U Červeného dubu už dvakrát navštívil, když přivážel uprchlé nezletilé dívky do útočiště, kde je nikdo neodsoudí, že jsou těhotné. V celé oblasti Upper Valley existovalo jen jediné takové místo. Není divu, že Kristina dům U Červeného dubu milovala.

Vystoupil, prošel kolem tabulky se jménem zařízení, přibité na sloupek zapuštěný do betonu chodníku, a zaklepal na dveře. Otevřela mu žena, která ho dovedla k další ženě, která ho předala dál. Majitelka domu U Červeného domu není přítomná, dostalo se mu informace, nemůže pomoct někdo jiný?

Když se rozkřiklo, kdo je, nahrnuly se k němu pomocnice a dívky jako návštěvnice kostela k duchovnímu. Starostlivě kvokaly, strčily mu do ruky šálek čaje, postavily před něj sušenky, usadily ho a shromáždily se kolem něj.

Několik žen nepokrytě plakalo. Kroutily hlavami, prosily ho, aby řekl, co se skutečně stalo, a přerušovaly ho výkřiky, jak je to neuvěřitelné, jak je možné, že se něco takového stalo v takovém koutu, kde se nic takového nestává. Spencer by jim nejradši řekl, že podobné věci se stávají úplně všude.

Chtělo se mu vysvětlit, kolik dům U Červeného dubu pro Kristinu znamenal, ale nenalézal slova, dojatý tím, kolik Kristina očividně znamenala pro něj.

Tyhle dívky a ženy by si pro Kristinu přišly. Všechny dohromady by přišly a zachránily by ji z anonymity kovové schránky v pitevně. Přihlásily by se k ní.

Spencer objasnil, že se patrně jednalo o vraždu z vášně a dívka, kterou policie zatkla, patrně propadla chvilkovému šílenství, protože už několik let příšerně žárlila. Jedna z žen poznamenala, že Kristina byla nádherná a není divu, že na ni někdo žárlil. Spencer rozpačitě souhlasil. Živá Kristina ho neuvěřitelně přitahovala. Bylo zvláštní slyšet potvrzení z cizích úst.

Otázal se, jestli půjdou druhý den na pohřeb. Potom se zeptal, zda se k nim donesla zpráva o penězích. Zástupkyně majitelky vystoupila dopředu a otírala si přitom uslzené oči. „Ano,“ řekla. „Kristina byla prostě úžasná. Neskutečně velkorysá. To, že si na nás vzpomněla, že na nás myslela. Prostě neuvěřitelné.“

Zástupkyně Spencerovi pověděla, že zpráva v novinách, že Kristinin majetek připadne domu U Červeného dubu, rozpoutala pozoruhodnou reakci. Dostaly pět set dopisů s vloženými šeky. Jedna z pomocnic přinesla tři tašky s poštou, aby je Spencerovi ukázala. Udělalo to na něj dojem. Kristina po sobě zanechala výraznou stopu. Její dobrý čin vyvolal další dobré činy. Vlastně Albertův čin – ne, Nathanův – ale tomu mrzákovi nehodlal Spencer připsat jakoukoliv zásluhu.

Chvíli se zdržel, naslouchal, zdvořile přikyvoval. Křeslo, ve kterém seděl, bylo pohodlné, bylo mu teplo, okny pronikaly poslední sluneční paprsky a padala na něj únava. Dokonce se mu na chvíli zavřely oči, a když je otevřel, volalo v něm všechno po domově. A věděl, že ať už je ten domov kdekoliv, v Hanoveru to není.

Poté, co se rozloučil a došel k autu, si uvědomil, že až do onoho dne nepil ve svém dospělém životě nikdy čaj.

Spencer si dopřál drahou večeři v Daniel Webster Room. S vědomím, že je to jeho poslední v Hanoveru.

Až v tu chvíli mu došlo, jaké následky bude mít výpověď v jediné práci, kterou kdy miloval. Dá mi šéf doporučení, nebo budu po zbytek života dělat někde ochranku?

Will byl po celá ta léta dobrý kamarád. Spencer litoval, že se s ním lépe nerozloučil. Will by možná dokonce zorganizoval večírek.

Napadlo ho, že by mohl zajít na stanici, aby se se svým partnerem pořádně rozloučil a aby vrátil zbytek svého policejního vybavení, ale nechtělo se mu přiblížit se Conni Tobiasové zamčené v cele.

Nechtělo se mu podívat se jí do tváře. Stačí, že bude mít pořád před očima nahou Kristinu, téměř na pokraji smrti, a plně oblečenou dívku, která do ní vráží rukama.

Kolik sebezapření muselo Kristinu stát dívat se dvanáct měsíců do tváře kamarádce, která se ji pokusila zabít?

Kristina se příliš dlouho pohybovala na hranici smrti, uvažoval Spencer, zatímco se v sobě snažil probudit chuť na dušenou kachnu, kterou si objednal. O to víc pil. Pil sám u stolu, a když vyprázdnil sklenici, požádal mávnutím ruky o další. Tiše seděl, aniž by někoho rušil, a pil, aby utišil bolest, aby zapomněl. Ve dvě hodiny ráno v sobě měl tolik whiskey, že se mu to téměř podařilo. Téměř na všechno zapomněl.

Zapomněl téměř na všechno, kromě Katherine Morganové Sinclairové.

8.

Bylo nebylo v Greenwichi v Connecticutu

Vzpomínka na Katherine Sinclairovou pronikla až do Spencerova whiskey ztěžklého srdce.

Když ji poprvé spatřil, seděla v invalidním vozíku u okna v bílém rámu.

Kdysi musela být krásná a elegantní. Zbyl z ní však jen zlomek bývalého já, zlomek dobrého, naplno prožívaného života. Měla neupravené vlasy. Spencer si dokázal představit, jak vypadaly, když si je barvila a česala, když na ně používala každý den šampon a kondicionér. Určitě jí padaly krásně na ramena, vlnité a blonďaté. Katherine Morganová Sinclairová. To jméno znělo stále honosně. Navzdory tomu, jak vypadala, co měla na sobě, nebo jak mluvila. Důležité bylo, že to jméno mělo stále zvuk.

Já jsem Katherine Morganová Sinclairová, hlásalo. A kdysi jsem vedla skvělý život.

Byl zázrak, že ji Spencer našel. Dvě a půl hodiny obvolával v sobotu ráno všechny nemocnice v Connecticutu, dokud nenašel Katherine Sinclairovou ve státní nemocnici v Norwalku. Ředitelka ho k ní nechtěla pustit a vyjadřovala obrovské obavy, co se zdraví paní Sinclairové týče, policejní odznak nepolicejní odznak. Spencer nakonec musel pohrozit soudní obsílkou, aby se ke Katherine dostal.

Netušil, co má čekat. „Už je mi mnohem lépe,“ ujistila ho Katherine. „Mohla bych kdykoliv odejít, mám tady ale pohodlí a krásně se o mě starají.“ Okamžitě souhlasila, že Spencera přijme, aniž by věděla, kdo je a proč k ní přichází. Přivítala ho se stoickým klidem, pevně opřená zády o opěradlo invalidního vozíku, pohled upřený z okna na park, louku a jezero.

Katherine byla slepá. Seděla tam úplně nehnutě, bílou hůl opřenou zezadu o invalidní vozík. Spencer pochopil, že ta bílá hůl je zbytečná. Sestry ji patrně přinesly, protože je o to požádala. Jen pro formu. Katherine vypadla, že z toho invalidního vozíku dávno nevstala. Její tělo neslo známky dlouhé nehybnosti, údy pod tenkou pokožkou vypadaly, že se brzy rozpadnou.

Spencer si odkašlal.

„Nemějte obavy, detektive O’Malleyi,“ pravila Katherine tiše. „Vím, že jste přišel, abyste mi oznámil, že je mrtvá. Že je to tak?“ zeptala se stále stejným hlasem.

Spencer přikývl a pak si uvědomil, že ho nevidí, a nahlas potvrdil: „Ano.“

Seděli tam. Katherine projelo zachvění. Od očních víček přes ústa, krk, paže, nohy až ke špičkám prstů na noze. Potom znehybněla. Zírala do prostoru nalevo za Spencerovou hlavou a Spencer upíral pohled na zplihlou pokrývku v jejím klíně. Nedokázal se jí podívat do obličeje.

Katherine ho nakonec poprosila, aby jí přinesl sklenici vody.

Pak se napila a zašeptala: „Holčička moje. Holčička moje.“ Spencer se natáhl, aby ji zlehka pohladil, ale Katherine požádala: „Prosím ne, detektive. Prosím. Kdybyste mě začal utěšovat, bylo by to pro mě ještě horší. Hned se vzpamatuju. Dejte mi jednu minutu.“

Spencer jí dal dvě minuty a potom pět.

„Znal jste moji dceru, detektive O’Malleyi?“

Spencer přikývl. Pak si vyhuboval, že to bude muset přestat dělat. „Ano, paní Sinclairová. Znal jsem ji. Bohužel ale jenom zběžně.“

„Byla krásná, nemyslíte?“

„Velice krásná.“

Katherine se usmála. „Ano. Jako dítě byla opravdu mimořádná. Svíralo se mi srdce, když jsem se na ni dívala. Nedokázala jsem uvěřit, že je tak nádherná. Nebo si myslíte, že tohle říkají všichni rodiče o svých dětech?“

Spencerova matka byla přesvědčená, že svět neviděl hezčí děti než její. „Kristina byla nepopiratelně krásná,“ potvrdil.

Katherine přikývla. „Ano. Já vím. Jsem ráda, že už nevidím. Zůstala mi jasně v paměti, a to stačí. Nemusím se na ni dívat, když je mrtvá.“ Oči se jí zalily slzami.

Spencer se odvrátil.

„Jak umřela, detektive? Zabila se v autě? Umrzla? Někdo ji zavraždil?“

Spencer mohl dát kladnou odpověď na všechny tři otázky. „Umrzla,“ řekl. „Jak jste to věděla?“

„Sníh, milovala sníh,“ řekla Katherine zlomeně. „Když ráno nasněžilo, běhala po zahradě v pyžamu. A lehala si na záda na zem. Okamžitě vstaň, volala jsem na ni. Nebo si přivodíš smrt.“

Spencer se otřásl.

Bylo vůbec zázrak, že zůstala naživu, sdělila Spencerovi Kristinina matka. Byla diabetička a Kristina a její bratr-dvojče se narodili o osm týdnů předčasně.

Chlapec nepřežil. Narodil se moc slabý.

Kristina zápasila první tři měsíce o život. Katherine pohřbila svého syna a pak jezdila každý den do Greenwich Memorial Hospital, aby seděla u inkubátoru, který zahříval její jediné dítě. Kristina vážila po narození jenom sedm set gramů, ale byla bojovnice. „Nedokážete si, detektive O’Malleyi, představit, jak bojovala o život,“ pravila Katherine se zamženýma očima. Prsty si přitom pohrávala s rozcupovanou přikrývkou v klíně. „Při každém jejím nadechnutí jsem se bála, že je poslední. Poslouchala jsem ji a trnula hrůzou, nadechnutí, vydechnutí, krátké, krátké, dlouhé, příliš dlouhé, další zalapání po dechu. Nakonec to ale zvládla. Čtyři měsíce po narození jsme si ji odvezli domů. Vážila tři kila.“ Katherine se usmála. „Nevyrostla pěkně do výšky a do krásy?“ Zničehonic se přestala usmívat. Přestala trhat pokrývku a otočila se k oknu. „Stala se z ní hezká dívka. Jako ze škatulky. A nebyla diabetička. Od svých prvních narozenin byla zdravá jako řípa. Neměla ani spalničky, ani jinou dětskou nemoc. Málokdy byla nastydlá a nikdy nedostala chřipku. Člověk by vůbec nepoznal, že bojovala se smrtí.“

„Ne, to rozhodně ne,“ potvrdil Spencer. „Trochu se vám podobala,“ dodal v marné snaze povznést Katherine na duchu.

Katherine po chvíli pokračovala: „Prvních sedm let vyrůstala jako naše jediné dítě a nedokážete si představit, jak jsme ji rozmazlovali.“

„To si, paní Sinclairová, dokážu dost dobře představit,“ odvětil Spencer.

„Měla dvě guvernantky. Ve čtyřech se začala učit hrát na vlastním křídle Steinway, v pěti začala chodit na balet a gymnastiku, v sedmi si přála housle, tak jsme jí s manželem koupili nejlepší, jaké byly k dostání. Naučila se jezdit na koni, měla vlastního ve stáji, kterou jsme nechali postavit vzadu na našem pozemku. Můj manžel vlastnil velice úspěšnou firmu a já pocházím z bohaté rodiny. Moje matka byla dobře zabezpečená.“

„Ano, já vím,“ pravil Spencer.

„Každý Kristinu zbožňoval. Já jsem stála neustále v pozadí, chtěla jsem se jí dotýkat, nedokázala jsem od ní odtrhnout oči, bezbřeze jsem ji milovala – odháněla moje polibky, když cvičila Mozarta. Nevadilo mi to. Byla moje jediné dítě – dokážete si představit, jak jsem ji milovala?“

Spencer si to dokázal představit – ne bohatství, ale neustálé opečovávání. Krucinál, pomyslel si a potřásl hlavou.

„Když bylo Kristině sedm, pochopili jsme s manželem, že ji kazíme. Naprosto. Naše láska ji ničila. Stal se z ní bezohledný sobec. Potřebovala sourozence. Já už jsem ale nemohla mít děti, ne pokud jsem chtěla přežít, abych je vychovávala, a jak vidíte, přežila jsem.“

„Ano, paní Sinclairová, to vidím.“

„Adoptovali jsme dítě ze sirotčince v Texasu. Jeli jsme až do Fort Worth, abychom si vybrali správného kluka.“

Spencer pouze přikývl.

„Byl to dokonalý malý klučík, tmavý, hubený, dobře vychovaný. Dokonce se trochu podobal Krissy. Nutně potřeboval domov, což nám vyhovovalo, protože my jsme nutně potřebovali jeho. Sestry v sirotčinci nám řekly, že byl nalezen před třemi lety uprostřed noci na krajnici místní dálnice. Zpočátku vůbec nemluvil. Během prvního roku z něj nevypadlo ani slovo. Pak začal dva roky předtím, než jsme ho adoptovali, mluvit. Neměl jméno, nevěděl, kdy se narodil. Sestry mu říkaly Billy. My jsme ho pojmenovali Nathan. Po našem mrtvém synovi. A jeho narozeniny jsme slavili den před Kristininými, jako by je slavil její bratr, který se narodil deset minut před půlnocí.“

Katherine musela vycítit Spencerovu reakci, protože řekla: „Ano, já vím. Tahle stará pověra. Neměla bys pojmenovat živé dítě po mrtvém, varovali mě přátelé. Proč ne, bránila jsem se. Židé to dělají. Tak jsem to také udělala. Byli jsme bohabojná rodina, ne pověrčivá. Každou neděli jsme chodili do kostela a modlili jsme se před jídlem. Nevěřili jsme v povídačky starých bab.“

„Já v ně také nevěřím,“ podotkl Spencer.

„Měli jsme v ně ale věřit,“ řekla Katherine. „Adoptovali jsme ho, dali jsme mu jméno, dali jsme mu všechno, co jsme dávali Kristině. Dokonce ještě víc. Byl to potřebný chlapec.“

„To určitě,“ odtušil Spencer.

„Kristina nás tolik nepotřebovala – jak už jsem řekla, byla příliš nezávislá. Opravdu si myslela, že ji omezujeme v rozletu, neustále se nad ní vznášíme. Ale Nathan byl úplně jiný. Hltal naši lásku a nesmírně k nám přilnul. Odmítal bez nás kamkoliv jít, nechtěl být bez nás přes noc doma. Byl to velice vřelý chlapec. Velice hezký chlapec.

Děti si okamžitě zamilovaly jeden druhého. Kristina byla agresor a já jsem musela neustále zasahovat v zájmu Nathana. Kristino, nezlob svého bratra, Kristino, neposmívej se mu, Kristino, nech ho na pokoji, Kristino, uvědom si, kolik ti je let. Kristino, Kristino, Kristino…“ Katherine laskala jméno své dcery na jazyku.

„Potají jsem ale byla ráda. Hráli si spolu, prali se, dívali se na televize, dováděli v zahradě. Kristina naučila Nathana plavat. Neuměl to. On ji naučil, jak se nebát.“

„Nebát čeho?“

„Ničeho. Pokud bych ho měla charakterizovat jedním slovem, použila bych neohrožený. Nathan se vůbec ničeho nebál. Na rozdíl od Kristiny, která měla mnoho dětských strachů, zejména ze tmy. Nathan ji naučil, jak zadržet dech pod vodou, na mnohem delší dobu, než dokážou plavčíci. Nathan byl chlapec, který skákal ze stromu na strom, chlapec, který si jednou při přeskakování plotu zlomil nohu a tři dny nám o tom neřekl, který dostával samé jedničky, aniž by otevřel učebnici. Byla to naše zářící hvězda. Nedokázali jsme uvěřit, že nám bůh seslal takového chlapce.“

Spencer se zmohl pouze na němou poznámku, že úplně všechno Nathan Kristinu nenaučil, protože se dál bála tmy.

„Nežárlila Kristina?“

„Děláte si legraci? Musela si připadat těch prvních sedm let hrozně osamělá. My jsme žárlili na ně. Byli nerozluční. Zdálo se, že je pojí pouto, kterému nerozumíme, do kterého nevidíme.

Vynikali ve škole. Měli dokonalé vystupování, dokonce i Nathan, navzdory tomu, že pocházel odnikud, z popelnice uprostřed prérie někde v Texasu. Uplynuly tři roky, pak pět, potom sedm. Vrátila jsem se zpátky k dobročinné práci, můj manžel tvrdě pracoval ve své firmě na dovoz textilu, chodili jsme na večeře, pořádali jsme večírky, při kterých hrála Kristina na piano a Nathan zpíval. Měl nádherný hlas.

Dokonce i teď, po všem, co se stalo, si při pohledu zpátky myslím, že jsme vedli dokonalý život. Vedli jsme život, o kterém většina lidí sní. Většina našich přátel byla několikrát rozvedená, znovu se vdali či oženili, s dětmi, nevlastními dětmi, nevlastní sourozenci se spojovali a rozdělovali, brali ve třinácti drogy, v patnácti absolvovali odvykací kůru, okrádali rodiče, hrubé, rozmazlené, zkažené děti, nešťastné matky, nevěrní otcové střídající milenky. Znali jsme ženy, které se vyspaly s každým, kdo zazvonil u dveří, a jejich manželé celé dny pracovali a v noci se dívali stranou. Až na manžela, který svou manželku zastřelil.“

Spencer povytáhl obočí.

„Mysleli jsme si s Johnem, že jsme naše děti před vším tímhle ochránili. Mysleli jsme si, že jsme jim poskytli dobrý život.“

„To jste také poskytli.“

„Tenkrát jsme si to rozhodně mysleli,“ pravila Katherine. „Dokonce ani nyní nevím, co jsme udělali špatně. Měla jsem jim věnovat větší pozornost? Menší? Věnovat se víc Kristině? Věnovat se méně Nathanovi? Adoptovat další dítě? Co jsem měla udělat?“

Spencer nevěděl, co odpovědět. Nějak ale zareagovat musel, tak se natáhl a poklepal Katherine po ruce. Katherine se ani nepohnula.

„To zní jako dobrý život, paní Sinclairová,“ pravil a Katherine vydala chraplavý zvuk a přidušeně se rozplakala.

„Ano, zní to jako dobrý život,“ potvrdila. „Milovali jsme toho kluka jako vlastního. Chápete to?“

„Naprosto,“ potvrdil Spencer.

„Můj manžel počítal s tím, že Nathan převezme naši rodinnou firmu, až bude starší. A ve své poslední vůli rozdělil náš majetek na rovné dva díly. Založil pro oba svěřenecký fond, ke kterému měli získat přístup v jednadvaceti letech.“

Spencer přikývl a až se zpožděním si zase uvědomil, že ho Katherine nevidí.

„Nathan a Kristina –“ Katherine ztěžka polkla, jako by ji vyslovení těch dvou jmen fyzicky bolelo. „Kousek po kousku se nám začali vzdalovat. Nathan přestal chtít trávit čas s námi. Kristina to nikdy nechtěla. Ach, co se dá dělat, říkali jsme si. Prostě normální dospívání – co by si ostatně děti počaly s takovými nudnými starci, jako jsme my? Když jim bylo čtrnáct, úplně se od nás odstřihli. Připisovali jsme to tomu, že jsou teenageři. Teenageři jsou občas takoví. Ve škole se jim stále dařilo, pořád spolu dobře vycházeli, zasedali s námi ke stolu. Ale něco se změnilo. Nedokážu to vyjádřit. Možná se změnila moje holčička. Myslela jsem si, že ji dobře znám. Vždycky byla hovorná a otevřená, ale poslední dobou – tenkrát,“ opravila se Katherine rychle, „se začala stahovat do sebe a byla čím dál tím uzavřenější. Víte, jak to myslím? V domě se rozléhal Nathanův hlas, ale Krissy mu přestala odpovídat. Dřív jsem se usmívala, když jsem slyšela, jak se hádají, a najednou panovalo nahoře ticho a ticho panovalo i v obývacím pokoji a u rodinného stolu. Oba se chovali zdvořile. Příliš zdvořile.

Je to pubertální revolta? říkali jsme si s manželem. Pokud ano, nevadí, dospěli jsme k závěru. Mnozí rodiče, které jsme znali, prožívali mnohem větší peklo. Když člověk vyrůstá rozmazlovaný ze všech stran, musí se ten nadbytek nějak projevit. U dospělých se rozhodně projevuje.“

„Jak projevit?“ zeptal se Spencer téměř proti své vůli. Nechtěl znát odpověď.

„Neviděla jsem tehdy nic špatného. Teď to vidím zcela jasně, ale byla jsem tenkrát zaslepená – není to ironie osudu?“ Katherine se usmála Spencerovým směrem. Musela být dřív nádherná, pomyslel si Spencer. „Vesele jsem se věnovala své dobročinné práci, pořádala jsem dvakrát týdně malé i velké večírky, jezdila jsem do New Yorku na dobročinné akce, společenské události, do divadla a na party.“

Katherine se stále víc a víc nořila do svého starého života. Spencer si dokázal dobře představit, jak ten život v honosném domě v Greenwichi v Connecticutu vypadal, ale chápal, že se potřebuje vymluvit. Tak ji nechal povídat. Vyslechl si zdlouhavé vyprávění, jak hrála Kristina na piano a na housle, jak chodila na balet, kolik peněz stály baletní boty a sukénky, a jak Nathan zářil ve školním basketbalovém mužstvu.

„Poprvé mě napadlo, že je něco v nepořádku, když bylo Kristině čtrnáct a půl. Doufala jsem, že za mnou přijde. Přišla ale guvernantka, paní Pittová, a řekla mi, že Kristina skončila se všemi hodinami hudby a tance. Úplně se všemi. Když jsem se na to Kristiny zeptala, dozvěděla jsem se, že ji ty hodiny začaly nudit. Což bylo hodně zvláštní, protože na piano hrála od svých pěti let. Tak proč takhle najednou skončila? Nevěřila jsem, že ji to přestalo bavit. Nevěřil tomu ani můj manžel. Co jsme ale mohli udělat? Nesvěřila se nám, že by bylo něco v nepořádku. Poslali jsme ji za naším rodinným psychologem a ten nám pověděl, že se s ním odmítala bavit. Tvářil se ustaraně a tím nás ještě víc zneklidnil. Řekl, že její chování může být reakcí na nějakou traumatickou událost. Zeptal se nás, jestli někdo v poslední době neumřel. Ne, odpověděli jsme. Naše děti jsou šťastné. V tomhle nespočívá problém.

Každé léto jsme jezdili k jezeru Winnipesaukee do domu mé matky v New Hampshiru. Moje matka je oba zbožňovala, vždycky je nesmírně ráda viděla, ale Kristina byla zcela jasně její oblíbenkyně. Moje máma měla jenom mě. Myslím, že měla pocit, že vychovává další dceru. Když ale bylo Kristině čtrnáct a půl, tiše mi sdělila, že se jí tam nechce. Vůbec jsem tomu nerozuměla. Ty tam nechceš jet? Ale proč? Babička tě miluje. Ach, já vím, odvětila Kristina a pak zaváhala a už toho víc neřekla. Nic jsem z ní nedostala. Tak jsem ji tam poslala. Následující rok se zeptala, jestli by nemohla dělat v létě něco jiného. Věděla jsem, že mámu by zdrtilo, kdyby nepřijela – Kristina k ní jezdila každý rok od té doby, co se narodila. A Kristina neposkytla žádné vysvětlení, proč se jí tam nechce, tak jsem neustoupila. Řekla jsem, že si vymýšlí hlouposti.“ Katherine se zarazila. „Tak tam zase odjela.“

Spencer se zeptal: „Sama, nebo –“

„Odjeli tam oba. Samozřejmě. Poslala jsem je tam oba. Moc jsem o tom pak už nepřemýšlela, ale když se Kristina vrátila, byla ještě uzavřenější než dřív. Dokonce i moje máma si všimla, že se změnila. Hovořily jsme o tom a dospěly k závěru, že je to jenom dospíváním. Máte sestry, detektive?“

„Ano, tři.“

„Prošly si v době dospívání také obdobím úzkosti?“

Spencer se na to vůbec nepamatoval. Sestry mu připadaly pořád stejné a byl příliš malý, aby zaznamenal, jak se chovají k jiným lidem. Dětství strávil v náručí své rodiny a sestry mu dělaly náhradní matku. Když jsem se narodil, bylo nejstarší z nás, Kathleen, dvacet, čtvrté nejstarší, Maureen, čtrnáct a Sinéad třináct. V době, kdy jsem byl natolik starý, abych něčemu rozuměl, už dávno dospěly, vylétly z hnízda a vdaly se. Kathleen měla dokonce mého synovce Harryho dva roky před tím, než jsem se narodil já, jeho strýc. Byl jsem pro něj skutečně skvělý strýc. Teď je mu třiatřicet a říká mi malý strýčku Spencere.

„Patrně ano,“ řekl nahlas. „Trochu se v tomhle období změnily.“

„Ano, dívky se v tomhle období změní,“ prohlásila Katherine ostře. „Vsadím se, že vaše matka tomu nepřikládala žádný velký význam.“

„To určitě nepřikládala,“ odvětil Spencer.

„Mně se vedlo podobně. Kristina s Nathanem se vrátili z New Hampshiru, začali zase chodit do školy, všechno bylo v pořádku. Měla jsem spoustu práce. Před Dnem díkůvzdání a Vánocemi se v Greenwichi vždycky koná spousta dobročinných sbírek.“

Spencerovi to bylo jasné. „A co bylo dál?“

„Dál? Dál nebylo nic. Jednoho říjnového dne roku 1988, v mém vlastním domě, v mém skvělém obývacím pokoji, na mém novém gauči, se vrátil ve čtvrtek večer po dlouhé obchodní večeři můj manžel a řekl mi: ‚Musím s tebou mluvit. Jde o Kristinu‘.

Nepřítomně jsem přitakala a odpověděla zajisté, o co se jedná? Dávala jsem do obálek dopisy nebo pozvánky nebo něco podobného. John mi sdělil, že se o Kristině povídají hrozné věci, tak hrozné, že dal večer pěstí bratru Jeffovi, protože ho hrozně rozčílil. Jeff mu řekl, co se o Kristině povídá.

To mě vytrhlo od práce. Odložila jsem obálky a vzhlédla k Johnovi. Pokud uhodil svého bratra, muselo jít o něco vážného. John v životě nikoho neuhodil.

John mi řekl, že se po North Street šíří zlé pověsti. Lidé si šuškají – bylo to úplně hrozné – že Kristina je těhotná.

Rozesmála jsem se. To byla moje první reakce. Prostě jsem se rozesmála. Neblázni, řekla jsem. To mě rušíš kvůli takové hlouposti? Nevykládej nesmysly. Vždyť ani nemá přítele. A John mě probodnul takovým pohledem, že jsem dostala strach. Zavrtěla jsem hlavou a ještě jednou jsem se zasmála. Co to do tebe vjelo, Johne? Zapomeň na to. O čem to mluvíš? Možná jsem v tu chvíli ječela. Víš, že to nemůže být pravda.

John mě požádal, abych ji zavolala. Zavolej ji dolů. Bylo pozdě, ale uposlechla jsem. Slyšela jsem, jak pomalu kráčí ze schodů a pak stanula před námi, ve svém bílém županu a pantoflíčkách, krásná a unavená. ‚Krissy, táta mě dovádí k šílenství,‘ pravila jsem. ‚Podívej, jak je pozdě, a on po mně chtěl, abych tě vytáhla z postele.‘ Kristina se zeptala, co se děje, a mně se na okamžik ulevilo. Dokud jsem nedodala: ‚Táta se ve městě doslechl hrozné věci, odporné lži, a mně se je před tebou vůbec nechce opakovat. Táta – tvůj otec a já – chtěli bychom vědět –‘ Nedokázala jsem pokračovat. Třásla jsem se jako osika. Bylo to tak absurdní. Znovu jsem se zasmála a pak vstal z gauče John a zeptal se naší dcery: ‚Kristino, říká se – někdo mi řekl, že jsi těhotná. Je to pravda?‘“

Katherine sklonila hlavu. Jako by ani pět let a slepota nedokázaly vymazat strašlivé pokoření, které tenkrát zažila.

„A ona řekla ano.“

„Podívala jsem se na svou dceru způsobem, jakým jsem se na ni ještě nepodívala. Podívala jsem se na ni a uviděla ji, pořádně a jasně, patrně poprvé za celé období jejího dospívání, a uvědomila jsem si, jak vypadá – vychrtlá, bledá, s kruhy pod očima, s unavenými rty a propadlými tvářemi, a k tomu ten volný župan.

Údajně si o tom povídalo celé město. Greenwich je typická provinční díra, když se člověk podívá pod pokličku. Úzkoprsé maloměsto. Šeptalo se o tom na koktejlových večírcích, při večeřích, na krytých tenisových kurtech.“

Spencer poklepal Katherine po ruce. Katherine ji neodtáhla. Zůstala nehnutě sedět.

„To dítě bylo moje. Moje, chápete? Jak se mohla změnit z mého děťátka v dívku těhotnou v patnácti?“

Jako by tohle bylo nejhorší, pomyslel si Spencer zasmušile a Katherine mu musela číst myšlenky, protože přikývla a řekla: „Ano. Těhotná v patnácti. A do jiného stavu ji přivedl on.

Musela jsem se jí postavit. Nikdy si neodpustím, co jsem udělala. Přistoupila jsem k ní a dala jí obrovskou facku. Upadla na podlahu. Chtěla jsem ji ještě jednou uhodit, ale manžel mě odtáhl. Nedokázala jsem se na Johna podívat. A nakonec – příliš brzy – jsem musela konfrontovat Nathana. Stála jsem proti němu tváří v tvář a sotva jsem mohla mluvit.“

Katherine mohla sotva mluvit, když si na to vzpomněla.

„Bylo to příšerné, detektive O’Malleyi. Naprosto příšerné. Nathan na mě upíral nelítostné oči, díval se na mě, jako by nechápal, kvůli čemu se rozpoutal takový poprask, a já jsem věděla, že by ho můj manžel zabil, kdyby viděl tenhle výraz v jeho očích. Zabil by ho. Přesně jsem věděla, jak by se cítil. Stejně jako já. Chtěla jsem Nathana také zabít, když na mě takhle nestydatě zíral.“

Spencer potřásl hlavou. Byl rád, že ho Katherine nevidí.

„Rychle jsem mu zabalila věci – trvalo mi to necelé dvě hodiny. Zabalila jsem mu věci a poslala ho autobusem k mámě do New Hampshiru, abychom si mohli v klidu rozmyslet, co s Kristinou. Brala jsem tenkrát silné prášky. Každé dvě hodiny jsem si musela vzít valium. Stala se ze mě zombie, ale jinak bych to nezvládla. Utlumila jsem pomocí léků city. Mysleli jsme si, že Kristina půjde na potrat, ale věřil byste tomu, jednoznačně odmítla. Odmítla. A víte proč? Kvůli pěti nejhorším slovům, jaké může matka slyšet. Kristina mi řekla: Ale, mami, já ho miluju.“

Spencer nasál hlasitě vzduch a zavrtěl hlavou. Katherine se natáhla poslepu po jeho ruce. Spencer jí ji nabídl a Katherine mu ji pevně stiskla. V očích se jí třpytily slzy. „Ale mami, já ho miluju,“ zašeptala. „Dokážete si představit něco horšího?“

„Ne,“ odpověděl Spencer upřímně.

„Nemohli jsme ji odtáhnout na kliniku proti její vůli. Dokonce jsem Kristině navrhla, že tu operaci provedu sama. Ale ona nechtěla. Chtěla – věřil byste tomu? – chtěla si to dítě nechat.“ Katherine se tiše zasmála. „Byla jsem na svou dceru pyšná jako na nic na světě, byla tím nejlepším, co se mi kdy podařilo, ale Sinclairovi dodržují hrdou tradici. Nejprve dodělat školu, a teprve potom přijít do jiného stavu, ale ne s vlastním bratrem.“

Dům U Červeného dubu. Spencer chtěl téhle zlomené ženě povědět, že její životní dílo nepřišlo vniveč. Kristina si pokusila uspořádat život. Pokusila se zmírnit bolest, kterou způsobila. Ale neřekl to. Její dcera byla mrtvá, zavražděná. Mrtvý byl i její manžel. A její matka. Naživu zůstal pouze Nathan Sinclair.

„Jak došlo k tomu, že si Kristina vzala Howarda Kima?“

„Celý Greenwich si nepovídal o ničem jiném. Drbalo se jako o závod. Museli jsme něco udělat. A co nejrychleji. Moje takzvané přítelkyně věděly, že Kristina je těhotná, ale netušily s kým. Dohadovaly se, že s nějakým klukem ze školy. Kdyby se dozvěděly pravdu –“ Katherine polkla, jako by se dusila. „Setkal jste se s Howardem Kimem? Je to přitažlivý muž.“

„To máte pravdu,“ souhlasil Spencer. „Nevypadá špatně.“

„Věnuje se tai-či čuan. Má velice dobrou kondici, mentálně i fyzicky. Proto jsme si ho s manželem vybrali a odjeli jsme do Hongkongu. Howard se chtěl už dávno dostat do Ameriky. Konečně se mu naskytla příležitost. Chápete?“ pokusila se Katherine o úsměv. „Všichni vyhráli.“

Spencer nic neřekl.

„Jak se mu teď daří?“ otázala se Katherine.

„Velice dobře. Je z něj úspěšný právník.“

„To jsem ráda,“ opáčila Katherine bez nadšení. „Přeju mu to. Když zemřela, byli ještě manželé?“

Spencer zavrtěl hlavou. „Ne,“ dodal rychle, protože si uvědomil, že ho Katherine nevidí. „Rozvedli se v listopadu.“

„Tohoto roku? Teprve nedávno?“

„Ano.“

„Kdy umřela?“

„Dvacátého čtvrtého listopadu,“ sdělil Spencer. Kristinina matka se zachvěla.

„Dva dny po narozeninách,“ řekla zlomeným hlasem.

„Ano.“

„Umřela –“ Katherine se nadechla a zašeptala: „Umřela dobrým způsobem, detektive?“

Ne, byla zavražděna, a bojovala o poslední dech, o každé palčivé, ledové nadechnutí, nakonec ji ale zradilo ošklivě poraněné rameno, pohmožděná ruka, zlomené žebro. Nepodařilo se jí ubránit, ale zoufale se snažila. Tak zněla pravda. Spencer si ji ale nechal pro sebe.

„Ano,“ odpověděl nahlas. Nedokázal však sdělit podrobnosti.

Katherine upřela pohled do prázdna. „Vždycky jsem si myslela, že umře mladá. Nevím proč. Už v mládí si toho spoustu prožila. Nezbylo jí nic na později.“

Spencer se po delší odmlce zeptal: „Umlčela svatba s Howardem jedovaté jazyky?“

„Ach, víte, jak to chodí,“ mávla Katherine rukou. „Dost brzy se na to zapomnělo. Následující měsíc skončil syn jedné z mých přítelkyň v odvykacím zařízení, syn další přítelkyně v nemocnici, protože se předávkoval, pár dětí zatkli, protože řídily opilé na dálnici. Život šel dál. Přesněji řečeno – životy ostatních lidí.

My jsme zůstali jakoby zavěšení ve vzduchoprázdnu – ztraceni v čase, uvěznění ve vlastním domě. Bez Kristiny, bez Nathana, jeden bez druhého. Manžel svaloval vinu na mě. Já jsem si také myslela, že je to moje vina. O měsíc později jsem se sama předávkovala valiem a strávila měsíc v nemocnici. Myslím, že pro Johna to bylo ještě těžší než pro mě – pokud je něco takového možné. Považoval Nathana za svého syna.“

Spencer nic neřekl, ztracený ve vlastních myšlenkách, a Katherine dodala: „Svatba s Howardem bylo správné rozhodnutí. I když o to dítě přišla. Nevím, jestli to nebyl zásah prozřetelnosti. Jestli nezabila nechtěné dítě. Nevypudila sémě ďáblovo. Ale kdo ví? Měli jsme žít jako dřív v jednom domě?“

„Samozřejmě ne. Samozřejmě ne.“

„A kdybychom ho poslali pryč, jak bychom to vysvětlili?“

„Ale paní Sinclairová – poslali jste ho pryč. Jak jste vysvětlili tohle?“

„Jeho sestra se vdala a chtěl jí být blíž. Poslali jsme ho do internátu v New Yorku.“

„Aha.“

„To bylo opravdu nejlepší řešení.“

„Samozřejmě.“

Katherine se poté odmlčela a jen tam seděla a hnětla starou bavlněnou deku. Spencer se nakonec zeptal: „Kde je teď? Nathan? Co se s ním stalo?“

„Nevím. Moje matka zjistila, proč je u ní –“

„Jak to zjistila?“ skočil Spencer Katherine do řeči.

„Věřte tomu, či nevěřte, Nathan jí to pověděl.“ Katherine se nepatrně pousmála. „Nevěděl, co je strach. Pověděl jí to, protože si myslel, že ji bude šokovat, jak nespravedlivě jsme se ke Kristině zachovali. Taková nestoudnost.“ Katherine si opovržlivě odfrkla, ale její nevidomé oči prozradily jiné pohnutí mysli – hanbu? Vinu?

„Moje máma ho vykopla z domu, uprostřed zimy. Bylo mu šestnáct a moje osmasedmdesátiletá máma, která mě měla ve dvaačtyřiceti, vytáhla z nočního stolku revolver a řekla mu, ať buď vypadne, nebo se rozloučí se životem. Nathan vypadl. Od té doby o něm nikdo neslyšel.“

„Slyšela o něm Kristina?“

„Ne, to bych neřekla. Přestali jsme ho zajímat. Kromě toho jí to můj manžel zakázal. Zrušil Nathanův svěřenecký fond a založil zvláštní jenom pro Kristinu, který spravoval Howard. Hradil z něj náklady na živobytí, školu a všechno ostatní. John ale stanovil podmínku, že jestli se vynoří Nathan, nedostane Kristina ani cent.“

Spencer řekl, že jestli Kristina Nathana milovala, určitě by našla cestu, jak se s ním stýkat.

Katherine se zamračila. „Nemilovala ho. Šestnáctileté dívky nemají o lásce ani ponětí. Příliš jí záleželo na penězích. Neriskovala by, že o ně přijde, ani kvůli němu.“

„Myslíte?“

„Jsem si tím naprosto jistá.“

„Proč jste si tím tak jistá?“ zeptal se Spencer.

Katherine začínala být úsečná. Spencer na ní viděl, že se jí už nechce odpovídat na jeho otázky a nejradši by celý rozhovor ukončila.

„Protože…“ Katherine si zhluboka povzdechla, načechrala pokrývku a dopověděla: „John znal pár lidí. Najal soukromého detektiva, aby Nathana našel, ale Nathan zmizel z povrchu zemského. Nikdo ho nemohl najít. Usoudili jsme, že opustil Ameriku nebo si změnil jméno. Nebo obojí.“

„Nebo umřel,“ navrhl Spencer.

„Umřel.“ Katherine se krátce nadechla nosem. „Takového štěstí nám nebylo dopřáno, detektive. Kromě toho, zasel sémě ďáblovo, které je věčné. Můj manžel se tím, co se stalo, nesmírně užíral. Pravidelně mizel a vracel se až po týdnech, stále hubenější a nemocnější. Tvrdil, že ho jezdí hledat. Jsem přesvědčená, že kdyby ho našel a nezabil, nedokázal by se podívat sám sobě do obličeje.“

Tomu Spencer rozuměl.

„Poté, co od nás Kristina odešla, jsem pobývala po nemocnicích. Byla jsem dost nemocná. Moje cukrovka mi zničila oči a ruce, podívejte –“ Katherine ukázala Spencerovi pravé předloktí, černomodré, nateklé a plné vpichů po jehlách. „Vypadá stejně hrozně, jako bolí? Dávají mi morfium, abych tolik netrpěla. Nemyslím, že z tohohle ústavu ještě někdy odejdu. Proč? Kvůli čemu? I bez matčiných peněz si tady můžu dovolit zůstat.“

„Bez peněz vaší matky?“

„Ano, mojí matky. Rozzlobila se na nás kvůli Kristině natolik, že nás vyškrtla z poslední vůle. Musím přiznat, že mě to ohromilo. Moje matka měla sestry, tety, bratrance a sestřenice, synovce a neteře. A mě. Nikdo nedostal ani cent. Vyvedlo nás to dost z míry.“

„Víte, kdo ty peníze dostal?“

„Samozřejmě že vím, kdo je dostal, detektive. Nejsem včerejší. Jenom by mě zajímalo, komu ty peníze připadnou teď. Dojde i na mě?“

Spencer zavrtěl hlavou. „Kristina sepsala před svou smrtí závěť. O vás se v ní nezmínila.“ Spencer pohlédl do slepého obličeje. „Paní Sinclairová, vy a váš manžel… souhlasí, že jste Kristinu vydědili?“

„Hrozně jsme se na ni zlobili!“ vykřikla Katherine. „Zuřili jsme. Dokážete si představit, jak nás zradila?“

Spencer tiše upozornil: „Uvědomte si, že tohle funguje oběma směry. Pokud jste ji vydědili, nemůžete očekávat, že dostanete něco z jejích peněz.“

Katherine vydechla a pokrčila rameny. „Kdo mohl tušit, že přijde k penězům?“ řekla tiše a pak dodala: „Byla zavražděna, že je to tak, detektive?“

Spencer neměl srdce potvrdit její podezření.

Uhladil jí přikrývku na klíně a pravil: „Paní Sinclairová, nic si nevyčítejte. Prosím. Udělala jste to nejlepší, co jste mohla. Není to vaše vina. Neseďte tady a netrapte se výčitkami svědomí. Jak jste mohla vědět, co je Nathan zač?“

9.

Dům U Červeného dubu

Spencerovi se po nočním popíjení v Hanover Inn nespalo dobře. Přikrývka z prachového peří byla moc teplá, prostěradlo příliš naškrobené a dusila ho přemíra polštářů.

Ráno si připadal ještě unavenější a hubenější, když si oblékal oblek na pohřeb dívky, kterou znal víc mrtvou než živou.

Nastalo slunečné, mrazivé ráno. Sníh se proměnil ve stříbřitou ledovou krustu. Nefoukal vítr a vrcholky holých stromů na Pine Knoll Cemetery stály nepohnutě vztyčené. Howard koupil krásné místo vysoko mezi nejztepilejšími borovicemi, které důstojně střežily Kristinin hrob. Spencerovi připadalo příhodné, že bude spočívat na podobném místě, na jakém zemřela. Na krásném, ale tajuplném místě. Přesto by s ní neměnil. Nechtěl by ležet v hrobě a dívat se na borovice, které měla před očima, když umírala.

Na zádušní mši v Rollins Chapel, dartmouthském kostele, se dostavilo přes tři sta lidí. Nevešli se všichni dovnitř a dost jich muselo postávat na mrazu. Rakev nesli i Albert, Jim, Frankie a Howard. Byla bohatě zdobená, černě nalakovaná a s mosaznými držadly. Howard utratil spoustu peněž, aby byla Kristina důstojně pochovaná.

Oslavný proslov za Kristinu pronesl Jim Shaw. Vypadal zachmuřeně, ale nerozplakal se. Nezlomil se mu hlas. Když domluvil, posadil se daleko od Alberta a Frankieho.

Pak povstala náhradní kapitánka dartmouthského basketbalového mužstva, pozvedla vysoko do vzduchu pěst a prohlásila, že bez Kristininých vlasů vlajících divoce do tváře soupeře už nikdy nevyhrají, bez Kristiny nebude dartmouthský basketbal takový, jaký býval.

Ženy z domu U Červeného dubu byla na proslovy příliš dojaté, až na dívku jménem Evelyn, která přistoupila k oltáři s čerstvě narozenými syny-dvojčaty v náručí, nazvedla je nad rakev a plačtivě zvolala: „Krissy, dovolili mi, abych si nechala své děti. Děkuju ti. Smím si je nechat.“ Pak se rozvzlykala a otec ji odvedl zpátky na lavici.

Albert měl na sobě tmavý oblek s tmavou košilí a kravatou. Vlasy měl svázané lesklou černou stužkou. Obličej mu zdobily černé sluneční brýle. Nevstal, aby promluvil, což muselo všem ostatním přijít zvláštní, jen Spencer to považoval za správné.

Chtěl si s Albertem promluvit.

Měl sucho v ústech. Přestalo mu záležet na tom, co je vhodné a co nevhodné. Ve vazbě sedí mladá dívka a čeká na proces, který jí změní celý život, a další dívka leží mrtvá v rakvi, a to všechno jenom kvůli tomuhle mladíkovi, který je obě zničil, kvůli sirotkovi s osiřelým srdcem, který obrátil v trosky celou rodinu. Co si počít? Spencer nevěděl. Slíbil ale Katherine Sinclairové, že něco udělá.

Pohřební obřad na Pine Knoll byl dlouhý a přišlo na něj daleko méně lidí. Zhruba sto padesát, včetně Spencera, Willa a šéfa Gallaghera.

Albert neměl kabát. Stál se skloněnou hlavou kousek od kněze. Držel cosi v ruce. Spencer stál za ním a neviděl, co to je.

Díval se na jeho záda a uvažoval, lituje Nathan Sinclair Kristininy smrti? Miloval ji, nechal se očarovat jejími dlouhými tmavými vlasy, jejíma nádhernýma očima, nechal se očarovat jejím srdcem natolik, že obětoval celou její rodinu? Schovává si také zápalky z Edinburghu?

Spencer nemusel čekat dlouho na odpověď. Albert přistoupil k zavřené rakvi, poklekl, odhrnul z víka květiny a pokusil se ho zvednout. Kněz a Howard mu v tom zabránili. Co to děláte? napomenuli ho. Nechte toho. Nechte toho. Albert je odstrčil. Třásla se mu přitom ramena. Její kabát, řekl tiše. Její kabát. Chci ji přikrýt. Byla to jedna z jejích nejoblíbenějších věcí. Dovolte mi prosím, abych ji jím přikryl. Bude jí zima.

Howard s knězem mu pomohli uvolnit víko, nadzvedli ho a Nathan Sinclair uložil něžně do rakve třesoucíma se rukama Kristinin tmavě červený kabát a vtiskl jí prsty na rty poslední polibek.

Po pohřbu se Spencer odhlásil z Hanover Inn a rozjel se na Long Island. K rozhovoru s Nathanem Sinclairem nedošlo.

Will a Ken Gallagher se ho pokusili přemluvit, aby zůstal. Gallagher slíbil, že mu zvýší plat a dostane vlastní kancelář. Will se dovolával jejich přátelství, ale Spencer kategoricky odmítl. S Hanoverem skoncoval.

Doma ho čekaly mnohem naléhavější záležitosti. Rodina byla pohromadě, ale chyběl v ní jeden člen. O několik dnů předtím vystřelil na Long Islandu nepříčetný šílenec na vagon plný lidí vracejících se z práce, šest jich zabil a devatenáct zranil. Spencerův bratr Patrick seděl v tom vlaku. Dostal zásah do ramene a čekalo ho několik týdnů v nemocnici Stony Brook. Nezemřel, a to bylo jediné téma, které rodina ještě po mnoho týdnů probírala u večeře. Spencer nikoho z nich pět let neviděl, ale okamžitě ho usadili na jeho staré místo u pravoúhlého dřevěného stolu, který mu připomínal Collis Café v Dartmouthu, postavili před něj jídlo a chovali se k němu, jako by se nic nestalo, jako by nikdy neodešel.

Spencer si připadal jako doma.

Tři měsíce bydlel u matky a pracoval jako člen ochranky v kancelářské budově a jako osobní strážce místního republikánského politika. Pak ho přestaly bavit půlnoční návštěvy místních barů a začala se mu zajídat práce, přihlásil se zpátky na policii v Suffolk County a po několika měsících testů a mnoha doporučujících telefonátech od Kena Gallaghera tam dostal místo. Stal se jedním z dvaceti výše postavených detektivů. Znamenalo to, že nebude mít nikdy svůj případ, což nevadilo. Vyhovoval mu společný zmatek.

Během následujícího roku zajel několikrát do New Hampshiru, protože se blížilo finále případu New Hampshire vs. Constance Tobiasová. Soudní budova se naštěstí nacházela v Concordu, ne v Hanoveru.

Během procesu poněkud polevily pochybnosti o Connině vině, které ho pronásledovaly. Proces začal přesně rok po Kristinině smrti. Constance Tobiasová se prostřednictvím svých právních zástupců hájila pominutím smyslů a byla odsouzena na pět až patnáct let za úmyslné zabití, což bylo méně než dvacet pět let za vraždu druhého stupně a doživotí bez možnosti podmínečného propuštění za vraždu prvního stupně. Právníci věděli, že je to dobrý obchod a Conni ho přijala.

Obžaloba předvolala Frankieho Absaloma a po jeho neochotné výpovědi nemohli Connini obhájci udělat nic jiného, než neustále opakovat, že to neudělala. Neměla totiž alibi. Nemohla dokonce ani říct, že se učila, byla v koupelně nebo spala. Neměla alibi. A měla motiv.

Nathan Sinclair to dosvědčil před velkou porotou. Albert Maplethorpe to dosvědčil.

Jim Shaw, snad nejvíc nepřátelsky naladěný svědek obžaloby, jaký kdy stanul před soudem – obrátil se na místní soud v Delawaru a pokusil se anulovat předvolání před velkou porotu – pod pohrůžkou křivopřísežnictví a vězení vypověděl, že věděl o incidentu rok před Kristininou smrtí, kdy Conni strčila Kristinu z mostu.

Conni Tobiasová se dovolávala úmyslného zabití spáchané pod vlivem drog, alkoholu a nekontrolovatelného emocionálního vypětí.

Spencer byl rád, že nemusí vypovídat a odhalit obžalované Constance Tobiasové, že ten zločin spáchala kvůli proradnému zvrhlíkovi, protože byl připravený povědět o Nathanu Sinclairovi, když ho předvolají.

Úleva po dohodě o přiznání viny však neměla dlouhého trvání. Po vynesení rozsudku zahlédl před soudní budovou Nathana, jak obratně odpovídá na dotazy reportérů. Vypadal dobře a uhlazeně, v elegantním obleku a staženými černými vlasy. Se slizce staženými vlasy. Spencer k němu zezadu přistoupil, zrovna když byl uprostřed sáhodlouhého, rádoby intelektuálního proslovu na téma nebezpečí cest srdce a rozumu, a nenávistně zasyčel: „Všechno o vás vím, Nathane Sinclaire.“

A pak pokračoval dál dolů ze schodů. Největšího uspokojení se mu dostalo, když se otočil a spatřil Nathanův obličej. Měl ho pokroucený a zmizel z něj jeho obvyklý prázdný, neproniknutelný výraz. Nathan přestal mluvit. Po pár minutách se zbavil reportérů a vyrazil po schodech za Spencerem.

„Jak jste mi to řekl?“ zeptal se.

„Slyšel jste dobře,“ opáčil Spencer.

„Myslím, že neslyšel. Jak jste mi to řekl?“

Spencer se zastavil a otočil se k Nathanovi. Dívali se z očí do očí. Spencer byl o něco vyšší a hubenější. „Mluvil jsem s vaší matkou. Vím, kdo jste.“

„To není možné,“ odvětil Nathan. „Moje matka je mrtvá.“

„Ne. Katherine Sinclairová není mrtvá,“ řekl Spencer.

„To není moje matka,“ odpověděl Nathan.

Spencer polkl. „Aha, vy jste z Clairtonu v Pensylvánii. Jak jste na to město přišel? Zapíchl jste špendlík do mapy?“

Nathan nic neřekl, tak se Spencer otázal: „Jste se svou matkou ve styku?“

„Řekl jsem vám, že není moje matka.“

„Kdo tedy přesně je?“

„Kristinina matka.“

„Stýkáte se s Kristininou matkou?“

„Občas,“ odvětil Nathan vyhýbavě, ruce v kapsách obleku. „Co ode mě potřebujete, detektive?“

„Nic, Nathane. Vůbec nic. Ale Constance Tobiasová by od vás možná něco potřebovala – pravdu. Nemáte pocit?“

„Ne,“ zazněla pevná odpověď.

„Ne?“

„Ne. Copak si toho už netrpěla víc než dost?“

„Nevím,“ opáčil Spencer kousavě. „Ona trpěla?“

„Ano,“ prohlásil Nathan, aniž by hnul brvou. „Trpěla a trpí.“

„Vrátím se k reportérům, Nathane, a povím o vás celému světu.“

„Klidně si poslužte. Zničíte tím Conni, zničíte tím Jima a zničíte to málo, co zbylo ze jména a rodiny Sinclairových. Mě se to nedotkne.“

„Možná si ale potom budete míň povídat s novináři.“

„Naopak, budu si s nimi povídat víc. Stanu se o trochu zajímavějším.“

„Nejste zajímavý. Jste k pláči,“ řekl Spencer.

„Jsem to já, kdo se snaží ublížit dívce, která jde na pět let do vězení? Kdo je tady k pláči, detektive?“

Spencera ohromila intenzita vlastních pocitů. Chtěl Nathana zabít. Normálně zůstával nad věcí, ale tentokrát to bral osobně a zmítaly jím silné emoce. Zatnul pěsti a zaskřípal zuby, na samém okraji výbuchu.

Nathan se usmál.

„Nestojím za to, detektive,“ prohodil, pohled upřený na Spencerovy zatnuté pěsti. „Nestojím za to, abyste přišel o práci.“

„Vy nestojíte ani za bezesnou noc,“ odpověděl Spencer.

Conni Tobiasovou odvezli do vězení se střední ostrahou v Nové Anglii a Spencer odjel na Long Island, zpátky ke klidnému a pohodlnému životu. Byl rád, že nechal Hanover za sebou. Líbilo se mu, že je opět v náručí své rodiny, až na okamžiky, kdy se ho některý z osmnácti synovců a neteří zeptal: „Strýčku Spencie, proč nemáš děti?“

Spencer žil, jak nejlépe dokázal, jako by nikdy neopustil Long Island, jako by nikdy nežil v městečku zvaném Hanover a jako by nikdy nepotkal příjemnou černovlasou dívku jménem Kristina Kimová a nepřistihl ji, jak si uprostřed hlavní třídy obouvá černé boty. Měl spoustu práce, ve dne i v noci – dva miliony lidí v Suffolk County, na rozdíl od deseti tisíců v Hanoveru, mu nedopřávaly lenošení za psacím stolem. Vzácný volný čas mu zaplňovaly místní bary. Občas zašel s bratry do kina.

Jeho mysl a duše však nenalézaly klidu. Rok po Connině odsouzení začal trávit svůj čas studiem podrobností Kristinina případu. Čenichal po každém drobku jako hladový pes hledající žrádlo na podlaze.

Během druhého roku mu zeslábla paměť. Zapomněl, jak dlouho ležela Kristina bez povšimnutí ve sněhu. Zapomněl na otisky kolen na její hrudi. Zapomněl, na jak dlouho odešla Conni ze svého pokoje. Začínal zapomínat na zvuk Connina pisklavého hlasu a na podobu Jima Shawa.

Nedokázal však zapomenout na Nathana Sinclaira.

Občas mu vyvstal uprostřed odpoledne jeho obličej na schodech soudní budovy v Concordu a slyšel, jak říká: „Nestojím za to, detektive. Nestojím za to, abyste přišel o práci.“ A opět ho posedl vztek, divoký a neovladatelný.

Věděl, že něco opomenul, a neustále si omílal v hlavě, co by to mohlo být, až se z toho stala posedlost, která ho pronásledovala i za dne a v noci mu nedávala spát.

Nathan Sinclair. Nathan Sinclair. Spencerovi se mu chtělo povědět, jak moc ho Kristina milovala. Jak ho milovala víc, než cokoliv jiného na celém světě, všechno mu dala a jak moc riskovala tím, že mu dovolila, aby se k ní přiblížil.

Když myslel na Kristinu a Nathana, nedokázal dýchat.

Spencer začal chodit s kolegyní policistkou. Byla mladá a velice přitažlivá – příliš přitažlivá pro mě, říkal si. Byla připravená a chtěla ho. Byli stejně staří a dohodli se, že nadešel čas, aby se Spencer zase vrátil mezi lidi.

Sny o Hanoveru ho neopouštěly. Zdávalo se mu o borovicích shlížejících na Kristinu, ve smrti stejně, jak na ni shlížely v posledních okamžicích jejího života. Zdávalo se mu o tom, jak běží po stezce za knihovnou Feldberg a slyší zvuky za sebou.

Každou noc se probouzel zbrocený potem a kladl si stále stejnou otázku.

Mohl zabít Kristinu Nathan Sinclair?

Rozsvěcel světlo, otvíral zásuvku nočního stolku a vytahoval otrhaný a mnohokrát složený list papíru a četl tajemná slova: Ta žena tě dohání k tomu, že toužíš po sebezničení.

Odhazoval je zpátky do zásuvky a zhasínal.

Kristinina bezpečnostní schránka křičela láskou k Nathanovi, ale Kristina mu přesto neodkázala celý svůj majetek, dokonce mu ani nepověděla, že ji čeká obrovské dědictví, peníze, které by je osvobodily od babičky, Howarda, osvobodily by je od Conni a Jima, osvobodily by je od práce. Mohli ty peníze vzít a utéct do St Bartʼs a už by je nikdy nikdo neviděl. Proč mu o nich nepověděla?

Nejenom, že mu o nich nepověděla, ale den po své téměř smrtelné bouračce dokonce zašla do banky a postarala se o to, aby nedostal všechno. Proč?

Kdyby zemřela bez závěti, připadl by veškerý její majetek Nathanovi, jejímu nejbližšímu žijícímu příbuznému. Nathan by musel sice vystoupit z kůže Alberta Maplethorpa, ale kvůli devíti milionům dolarů by se určitě stal i členem dívčího spolku.

Ta žena tě dohání k tomu, že toužíš po sebezničení.

Kristina napsala poslední vůli, zašla do banky, nechala ji notářsky ověřit a uložila ji do bezpečnostní schránky. Ten zdánlivě nesrozumitelný vzkaz pro Nathana naškrábala asi právě tehdy.

Měl dostat tři miliony dolarů. Varovala ho právě kvůli tomu?

Proč se Nathan těch peněz vzdal? Pro ubohého sirotka z Texasu musely znamenat neskutečné bohatství. Přesto je vyhodil lhostejně z okna. Zlobil se, že mu neodkázala všechno? Takové zbytečné gesto by se ale Kristiny vůbec nedotklo, protože byla po smrti.

Jestli ji nezabil kvůli penězům, tak proč? A jestli ji zabil kvůli penězům, proč si je nenechal?

Jednou v noci Spencera napadlo: Mohl ji zabít. Mohl nepozorovaně vyklouznout s polštářem pod kabátem a počkat na ni ve křoví u mostu. Možná šel to odpoledne, co zemřela, právě proto k Frankiemu. Ne aby navštívil kamaráda, ale aby se prošel po lese, naplánoval útok, změřil, jak dlouho mu bude trvat návrat, odhození polštáře a možná i kabátu. Mohl se v noci vytratit, počkat na ni, zabít ji, projít rychle zpátky lesem, zahodit polštář a rukavice do lisu na odpadky, možná s sebou dokonce vzal pytel, dal do něj kabát, rukavice a polštář a zastrčil pytel do lisu. Nemusel by tak odnést kabát a rukavice zpátky k sobě na pokoj. Stačilo by mu vrátit se do společenské místnosti, kde spal ten kluk, a předstírat, že se celou dobu díval na televizi.

Spencer se hlasitě zasmál. Trápily ho obrazy předrážděné mysli. Nepotřeboval nic jiného než zmírnit bolest. Dokonce i pití před odchodem do postele pomáhalo jen tehdy, když pil.

Musel pořád myslet na Nathana Sinclaira.

Nathan na ni počkal v lese, zavolal na ni a Kristina přišla, protože se ho nebála, nebála se s ním ani noci, ani tmavého lesa, ani sněhu. Přišla za ním do sněhu. Políbil ji? Usmála se? Podívala se mu do očí a věděla, že je to poslední minuta jejího života? Polekala se a dala se na útěk?

Křičela?

Spencerovi se představa toho křiku dostala pod kůži – doprovázel ho noc za nocí. Co když ječela a nikdo ji neslyšel? Nathan ji strčil bezbrannou do sněhu, aby ji umlčel, klekl si na ni a přitiskl jí polštář na obličej. A ona se snažila odvalit zpod jeho rukou, ale nemohla se hýbat, protože měla poraněná žebra a rameno. Spencer nevěděl, ale bylo dost možné, že v noci také křičel, když se mu zdálo o Kristině, jak bojuje proti smrti.

Ta žena tě dohání k tomu, že toužíš po sebezničení.

Nedávalo to smysl. Proč by Nathan zabil jediného člověka, kterému na něm záleželo, který ho miloval a který ho živil, člověka, který ho vytáhl z potetovaného bahna soudů pro mladistvé, zaplatil mu změnu jména a přestěhoval ho, aby bydlel nablízku?

Nemohl ty její peníze chtít, protože je odhodil jako čtvrťák pro bezdomovce.

Proč by ji zabíjel? Spencer chápal, proč by to udělala Conni. V očích jí plály iracionální emoce. Byla tak dlouho a tak často obelhávaná, že jí zdravý rozum a šílenství splynuly v jedno. Všechno bylo tak promíchané. Když šla na most poprvé, byla úplně bez sebe. Podruhé se rozhodla, že bude rozumnější. Lépe se připravila.

Proč by ale zabíjel Kristinu Nathan?

Pak se Spencerovi vybavila jeho vlastní slova, která řekl Kristině v neděli odpoledne u kávy. „Moc a zastrašování.“ Udušení je projevem moci. Během posledních let, co byli spolu, měla Kristina veškeré peníze a tudíž i moc. Albert si už nepřál, aby mu přidělovala prostředky dívka, které se už možná všechno zajídá a která s ním chce skoncovat. Kdoví, Kristina ho třeba přestala milovat, možná proto mu nic neodkázala. Albert chtěl, aby při jejich posledním setkání měl moc on nad ní.

Spencerovi se rozezvonila v uších Connina slova „neudělala“ jsem to. Zvonila s hlasitostí kostelních zvonů a proměnila se v neodbytnou serenádu, která se Spencerovi zakusovala do vnitřností.

Nedokázal se soustředit na práci.

Nakonec po krátkém akutním období, které trvalo skoro po celou deštivou neděli v březnu, poslal Conni krátkou zprávu, že by ji rád přijel co nejdříve navštívit. Počkal několik týdnům, aby měl jistotu, že ten vzkaz dostala a pak vyrazil do New Hampshiru.

Neviděl Conni dva roky a překvapilo ho, jak se změnila. Už nebyla mladá dívka. Měla ztrhaný obličej a zračilo se v něm hořké zklamání. Zmizel šťastný úsměv, zmizely dlouhé světlé vlasy. Byla hubenější, bledší a vypadala otrleji. Bylo jí dvacet tři. Za další dva roky a půl bude moct požádat o podmínečné propuštění. Kouřila jednu cigaretu za druhou, se stejnou nervozitou, s jakou se dřív tahala za obočí.

„Jak se máte, Conni?“ zeptal se Spencer a posadil se naproti ní. Dělila je skleněná přepážka, ale viděli se a slyšeli i bez telefonu.

„Dobře, jak vidíte. Změnil jste se.“

Spencer si projel rukou vlasy. „Moje vlasy – už je nemám vyholené.“

„Ano, to bude tím. Nevypadáte už tak drsně.“

„Zdání klame,“ odvětil Spencer.

Conni se usmála. „Vypadáte dobře. Vážně.“

Spencer neujel pět set kilometrů, aby si povídal o sobě.

„Chodí za vámi hodně návštěv?“ otázal se.

„Jistě, rodiče za mnou chodí pořád. Navštěvuje mě i můj bratr, pětkrát za rok, což je od něj velice dobrý výkon, protože žije v L.A.“ Conni se odmlčela. „Na tohle se ale neptáte, že je to tak?“

Spencer zavrtěl hlavou.

„Chodí za mnou také můj právník. Ne moc často. Kdybych byla usvědčená, odvolala bych se a vídala bych ho častěji. Není se ale proti čemu odvolávat, tak jsem přišla o jednoho návštěvníka.“ Conni se opět odmlčela. „Je od vás hezké, že jste přišel.“

Spencer mávl odmítavě rukou. „Není ode mě hezké, že přicházím až teď.“

„Proč byste chodil?“ podotkla Conni mírně. „Okresní státní zástupce za mnou také nechodí.“

„Samozřejmě, že nechodí. Ti ale…“ Spencer upadl do rozpaků. Ti co? Ti se v noci nebudí zbrocení potem?

„Co se děje, detektive?“

„Spencere. Říkejte mi Spencere.“

„Dobře, Spencere,“ přijala Conni. „Proč jste přišel?“

„Přišel jsem…“ Spencer se zahleděl do šedivé desky pultu. „Trochu jsem o vás přemýšlel.“

„Vážně?“ Conni se usmála. „V dobrém, nebo špatném?“

Ani jedno. „Myslel jsem na vás, jak jste tady, myslel jsem na to, jaké to bylo, když jste byla v Dartmouthu. Vídáte své staré přátele?“

„Vidíte, chtěla jsem vám položit stejnou otázku. Vídáte mé staré přátele?“

„Vůbec ne. V New Hampshiru jsem nebyl od vynesení rozsudku.“

Conni zůstala zticha, jako by hledala způsob, jak říct to, co chtěla a potřebovala.

Spencer by jí rád pomohl, ale také nevěděl jak. Za léta své práce se zdokonalil ve vedení výslechů, ale nešla mu konverzace. A po létech bez osobních vztahů byl opatrný a uzavřený.

Připadalo mu, že tam sedí celou věčnost. Bojoval sám se sebou. Nakonec se podíval na Conni a tiše řekl. „Vy jste to neudělala, Constance, že je to tak?“

Conni odpověděla a zapraskalo jí přitom v hlase. „Ne, neudělala.“

Spencer přikývl. Z nějakého důvodu mu nedělalo problémy Conni věřit. „Pokusila jste se ji zabít rok před vraždou?“ Ve svém detektivním módu se cítil mnohem lépe.

„Něco na ten způsob, ale ne doopravdy.“

„Tak proč jste přistoupila na dohodu o přiznání viny?“

„Měla jsem buď tuhle možnost, nebo možnost odsouzení na doživotí. Pět let mi připadalo lepší než celý život za mřížemi.“ Conni sklonila hlavu.

„Conni, jestli jste to neudělala, měla jste sebrat odvahu a podstoupit proces. Zaujmout stanovisko. Trvat si na svém. Nevinní lidé nejsou obvykle odsouzeni.“

„Občas se to ale stane, že?“

„Občas,“ připustil Spencer.

„Spencere, poslouchejte, nemůžu vám říct nic jiného než tu samou věc, která se vám už musí zajídat.“

Spencer přikývl. Slýchal to samou věc den po dni po celá dvě uplynulá léta.

Conni se k němu naklonila. „Vyhledejte Alberta, detektive O’Malleyi. Vyhledejte Alberta. Zjistěte, co teď dělá.“

Spencerovi ztvrdl obličej a zaklonil se. „Pochybuju, že dělá něco pozoruhodného.“

„Vyhledejte ho, detektive. Zjistěte, co v současnosti dělá Albert Maplethorpe.“

Spencer se opřel dlaněmi o stůl a povzdechl si. „Co si myslíte, že v současnosti dělá, Conni?“

„Nevím,“ odpověděla Conni. „Ale ani jednou sem za mnou nepřišel na návštěvu.“

„Myslela jste si, že vás přijde navštívit?“

„Ano, myslela jsem si, že přijde.“ Conni se málem rozplakala. Její oči zůstaly suché, ale pokroutil se jí obličej.

„Něco vám povím, detektive. Něco, co jsem dosud nikomu neřekla, dokonce ani bratrovi, ani rodičům, ani Jimovi, vůbec nikomu.“

Conni se odmlčela.

„Tu noc, co Krissy umřela, jsem vyběhla ven. Byla jsem pološílená vzteky a žárlivostí. Hrozně jsme se s Kristinou pohádaly. Hledala jsem Alberta, ale nemohla jsem ho nikde najít a Kristina nebyla také k nalezení. Zase přílišná shoda náhod, jako obvykle. Když se vypařila ona, vypařil se i on a naopak. A teď zase to samé.“

„V kolik to bylo?“

„Po jedné. Asi tak deset, patnáct minut po jedné.“

Spencer se rozechvěl. „Pokračujte.“

„Nemůžete pochopit, jak mi bylo. Ve tři čtvrtě na jednu jsem zavolala Albertovi na pokoj. Měl obsazeno. Znovu jsem mu zavolala a pořád to samé. Obsazeno, obsazeno, obsazeno. Nakonec jsem šla krátce po jedné nahoru. Myslíte, že jsem nezaklepala u Kristiny? Samozřejmě že jsem to udělala. Byl tam jenom její pes. Pak jsem seběhla do společenské místnosti. Našla jsem tam Tima, ale ne Alberta. Nezdržela jsem se dlouho, ale v chodbě a na záchodě bylo úplné ticho.“ Conni udělala přestávku. „Všimla jsem si lahve piva na stole. Mohla ale patřit komukoliv.“

„To mohla. Mohla však také patřit Albertovi.“

„Ano, ale kde vězel? Jak dlouho trvá chlapovi, než se vyčurá? Vyběhla jsem zase nahoru, zavolala mu na pokoj, zavolala jsem Frankiemu, zavolala jsem Jimovi. Byla jsem skoro nepříčetná. Myslela jsem si, že jsou Albert s Kristinou zase spolu. Popadla jsem kabát a vyběhla ven.“

„Nevyběhla jste jenom ven. Ten kabát jste si oblékla.“ Spencer si představoval, kam by se dal schovat polštář, kterým byla udušena Kristina.

„Venku sněžilo. Přehodila jsem ho přes sebe.“

„Zastrčila jste pod něj polštář?“

„Polštář? O čem to mluvíte?“

„O polštáři. O malém polštáři třicet centimetrů na třicet. Měkkém. Akorát tak velkém, aby zakryl Kristině obličej.“

Conni si povzdechla. „Ne, žádný polštář jsem u sebe neměla. Smím vám povědět, co se stalo?“

Spencer ji jemně vyzval: „Prosím.“

„Pohádaly jsme se.“

„Já vím. Měla pod nehty vaši krev.“

„Ano. Popraly jsme se. Nevím, co to do mě vjelo. Jako obvykle všechno popřela –“ Conni se odmlčela a bojovala sama se sebou. „Ne tak úplně všechno. Myslím, že se mi ve skutečnosti snažila říct pravdu. Já jsem ji jenom nechtěla slyšet. To mě přivedlo do varu. Nutila jsem ji, aby se přiznala, ale v okamžiku, kdy jsem ji měla tak daleko, jsem dostala strach. Nechtěla jsem tu pravdu znát. Chtěla jsem věřit Albertovi. Proč bych měla věřit jí? Albert byl můj přítel. Co pro mě znamenala ona?“

„Musela jste tušit, že je podezíráte oprávněně.“

„Nechtěla jsem na to myslet, Spencere,“ řekla Conni pevně. „Rozhodla jsem se, že se tím nebudu zaobírat.“

„Proč?“

„Proč?“ Conni ta otázka vyvedla z míry. „Protože,“ odpověděla smutně, „pak by mi došlo, že Albert lže. Došlo by mi, že má všechny důvody k tomu, aby mi lhal, a lže mi už hodně dlouho. Musela bych se s ním rozejít – a právě to jsem nechtěla.“

Spencerovi vyrazilo její přiznání dech. „I když to znamenalo, že je váš vztah založený na lži?“

„Přesto,“ potvrdila Conni tiše. „Přesto, že byl náš vztah založený na lži.“

Spencer neměl co říct.

Conni pokračovala: „Každopádně jsme se s Kristinou pohádaly, já jsem odešla, ale nemohla jsem ho najít a chyběla i ona – to mi dodalo. Vyběhla jsem ven a hledala jsem je.

Nejdřív jsem běžela na parkoviště, pak dolů po schodech k loděnici, zpátky nahoru do schodů a nakonec jsem je hledala na mostě. Nikde jsem je nezahlédla, ani jeho, ani ji. Začala jsem ji volat jménem. Došla jsem na konec mostu a podívala jsem se doprava.“ Conni polkla. „Měla jsem pocit, že něco vidím. Někoho. Nebyla jsem si jistá. Nevím, jestli jste byl někdy v noci vzadu za Feldbergem. Je tam obrovská tma.“

Spencer přikývl, neschopen slova. Věděl, jaká je za Feldbergem tma.

„Přesto jsem ale viděla, že se v lese něco pohybuje. Zpomalila jsem a sešla na stezku. Stezka zmizela, všechno pokrýval sníh a moje kroky nebyly vůbec slyšet. Najednou na mě padla hrůza. Nedokážu to vysvětlit. Dostala jsem příšerný strach. Jako dítě, které se bojí ve tmě strašidla. Panovalo naprosté ticho. Pak jsem cosi zaslechla. Nebo jsem si myslela, že jsem něco zaslechla.“ Conni si odkašlala. „Měla jsem pocit, že jsem slyšela, jak se lámou dole ve svahu větvičky. Jako by po nich někdo šlapal.“

Spencer hltal se zatajeným dechem každé její slovo. „Ty zvuky se mohly ozývat zezdola z Tuck Drive.“

Conni zavrtěla hlavou. „Ne. Lámaly se větvičky. A hodně blízko. Tak blízko, že jsem se bála, že do někoho vrazím. Potom jsem už ten zvuk neslyšela, protože se mi rozbušilo srdce.“

Spencer věděl, jak jí muselo být.

„Zapomněla jsem na hněv, žárlivost, úplně na všechno. Byla jsem hrůzou bez sebe. Zastavila jsem a napnula uši. Znovu jsem ten zvuk zachytila, ale mnohem dál. Někdo šel rychle lesem směrem ke kolejím.“

„Zahlédla jste někoho?“ zeptal se Spencer, napjatý na okraji židle.

„Ptáte se, jestli jsem poznala, kdo to je? Ne. Mohlo to být nějaké zvíře. Nebyly to ale zvířecí zvuky. I když ve zvířatech se moc nevyznám. Vím ale, jak zní lidské kroky. A tohle byl člověk, který se rychle prodíral hustým křovím. Neslyšela jsem kroky, jenom praskání větviček.“ Conni se zarazila. „To praskání se vzdalovalo, sláblo a nakonec úplně ustalo. Vím, že je to zvláštní, ale přestala jsem se bát. Dostala jsem strach z něčeho jiného. Cítila jsem… něco jako zlo. Ďábla. Neodkážu to vysvětlit.“

„Nemusíte to vysvětlovat,“ pravil Spencer. Nepochyboval, že mu Conni Tobiasová říká pravdu. „Otočila jste se a vrátila jste se zpátky?“

„Ne, nevrátila jsem se zpátky,“ odpověděla Conni. „Alespoň ne v tu chvíli. Byla úplná tma a měla jsem strach. Dole se už nic neozývalo. Nikdo tam nebyl. Chtěla jsem se přesvědčit, jestli jsem skutečně slyšela kroky, nebo jestli mě jenom ošálila fantazie, jak se to ve tmě stává.“

Spencer přikývl.

„Opatrně jsem našlapovala, držela jsem se stezky za Feldbergem a snažila jsem se jít úplně tiše. Dostala jsem se k místu, kde jsem poprvé zaslechla zvuky. Zastavila jsem se, podívala jsem se dolů ze svahu, ale nic jsem ve tmě neviděla. Nebyla ale černočerná tma. Stromy byly černočerné. Z oken Feldbergu dopadalo trochu světla. Odráželo se od sněhu. Rozpouštělo nepatrně temnotu. Viděla jsem bílý sníh a skupinku borovic pět metrů daleko dole ve svahu. Udělala jsem pár kroků a pak jsem ještě popošla. Chtěla jsem se podívat, ale nechtěla jsem nic vidět. Víte, jak to myslím?“

„Velice dobře,“ potvrdil Spencer. Zadržel dech.

„Došla jsem až k té skupince stromů. Trvalo mi to, já nevím – tak šest minut. Pak jsem se zastavila a zaposlouchala. Udělala jsem ještě jeden krok a znovu jsem se zaposlouchala. Nic jsem neslyšela. Chtěla jsem se ujistit, že jsem neohluchla.“ Conni polkla a přestala se dívat na Spencera.

Spencer nespouštěl pohled z jejího obličeje.

„Byla jsem metr a půl daleko, když jsem zahlédla, myslela jsem si, že jsem zahlédla, nebyla jsem si jistá, došlo mi to teprve později, myslela jsem si, že vidím… černé boty.“

Spencer zhluboka vydechl a opřel se zprudka o opěradlo.

„Ne,“ zašeptal.

Conni se pořád dívala stranou. „Vůbec mi to zpočátku nedocházelo. Nepochopila jsem, co to je. Vypadaly jako dvě inkoustové skvrny, neuměla jsem je zařadit. Skoro jsem si myslela, že jsou to dva malé pařezy, uši vykukující ze země. Zůstala jsem stát, protože na mě opět padla hrůza. Úplně mě ochromila. Přimrazila mě na místě. Ještě než jsem pochopila, co to je, jsem nedokázala udělat ani krok.“

Spencer nic neřekl. Zprudka oddechoval. Skoro lapal po dechu.

„Trvalo mi to několik vteřin, ale pamatuju si, co se mi odehrávalo v hlavě, protože když jsem pochopila, že ty černé předměty jsou boty, potřebovala jsem dál dalších pár vteřin, než mi došlo, komu patří. Pak jsem uskočila tak zprudka, že jsem upadla a nemohla jsem se zvednout. Vylezla jsem po všech čtyřech nahoru do svahu. Potom jsem se otočila zády k tomu, co vykukovalo ze sněhu. Nevím, jak se mi podařilo otočit, ale bylo to, jako bych se zoufale snažila probrat ze zlého snu. Ještě nikdy v životě jsem neměla takový strach. Když jsem se vyhrabala na vršek, postavila jsem se a bez jediného ohlédnutí jsem se rozběhla domů. Nešla jsem rychlým krokem po mostě, detektive, jak říká Frankie. Utíkala jsem jako o život. Zaplaťpánbůh, že jsem nechala otevřené dveře od pokoje. Ruce se mi třásly tak, že bych nedokázala zastrčit klíč do zámku. Na nikoho jsem nenarazila. Dost dlouho mi trvalo, než jsem se uklidnila. Zavolala jsem Albertovi. Obsazeno. Zavolala jsem Frankiemu, zavolala jsem Jimovi, nikdo to nevzal. Pak jsem sešla do společenské místnosti a našla Alberta. Obrovsky se mi ulevilo. Řekl mi, že tam byl celou dobu, a já jsem mu věřila.“

Spencer dlouho mlčel

„Viděla jste – ji?“ zeptal se nakonec téměř neslyšně. Nahou, mrtvou, pod záplavou sněhových vloček.

Conni zavrtěla důrazně hlavou. „Vůbec ne. Nedostala jsem se dál, než k těm černým botám.“

Spencer by si nejraději nalil ledovou vodu do obličeje. Proto nehledala Conni Kristinu, když se vrátila z oslav Dne díkůvzdání. Věděla, že to nemá cenu.

„Conni,“ zeptal se. „Proč jste si to nechala pro sebe? Zejména ve světle toho, co následovalo? Kdyby dál k ničemu nedošlo, chápal bych, že jste nic neřekla. Proč jste ale mlčela, když byla Kristina nalezena mrtvá?“

„Co jsem měla říct? Komu?“

„Proč jste se o tom nezmínila ještě v noci Albertovi?“

„Opravdu, opravdu, jsem byla hrůzou bez sebe. Celou noc mi bylo fyzicky špatně a pak jsme odjeli a usilovně jsem se na to snažila zapomenout. Skoro jsem přesvědčila samu sebe, že se mi to jenom zdálo.“

„Proč jste něco neřekla Albertovi následující den, následující ráno, když jste se tam mohli jít oba podívat a přesvědčit se na vlastní oči?“

Conni sklonila hlavu. „Nedokázala jsem to Albertovi říct. Nevím proč. Prostě jsem se k tomu nepřinutila.“

„Opravdu nevíte proč?“

„Ne.“

„To vám nevěřím.“

„Je to pravda.“

„Proč jste o tom nepověděla svým právníkům? Proč jste neprohlásila, že jste nevinná?“ Spencer si, už jak to říkal, pomyslel, ne tak úplně nevinná. A v tom okamžiku mu přestalo být Conni líto, přestal s ní soucítit.

„Jak jsem mohla dokázat, že jsem nevinná?“ otázala se Conni. „Okolnosti stály proti mně. Byla jsem viděna, jak prchám z místa činu, nedokážu doložit, co jsem dělala skoro celou hodinu v čase, kdy Kristina zemřela. A vy jste byl přesvědčený, že něco tajím.“

„A měl jsem pravdu,“ konstatoval Spencer.

Conni přikývla. „Ano. Kromě toho měla pod nehty pokožku z mého obličeje. Co jsem mohla udělat? Nikdo by mi nevěřil. Svědčil proti mně Albert,“ řekla zlomeným hlasem. „Svědčil proti mně Jim. Podezíral jste mě i vy.“

„Mýlil jsem se.“

„Nemyslel jste si, že se mýlíte.“

„Přesto jsem se mýlil.“

„Nebyl jste na mé straně a já jsem to věděla.“

„Na vaší straně? Conni, viděla jste ve sněhu mrtvého člověka, a nikomu jste o tom neřekla. Dokonce ani Albertovi. Tomu jste o tom měla říct.“

Spencer i Conni se odmlčeli.

Pak se Spencer zeptal: „Vlastnil Albert rukavice?“

„Rukavice?“

„Ano. Kožené nebo něco na ten způsob.“

„Ano, ano. Moc si na ně nepamatuju, ale rukavice měl. Z hnědé kůže, pořád je nosil.“ Conni opět sklonila hlavu. „Vlastnil i něco jiného než rukavice,“ zadívala se do stolu před sebou. „Vlastnil hnědý kožený kabát.“

„Co se s tím kabátem stalo?“

„Zmizel.“

„Jak?“

„Prostě zmizel. Tenkrát jsem se na to snažila nemyslet. Byli jsme připravení k odjezdu na Díkůvzdání a vzal si na sebe lyžařskou bundu. Zeptala jsem se ho, kde má kožený kabát. Řekl, že ho nemůže najít. Když jsme se vrátili, zeptala jsem se ho, jestli ho našel, a dozvěděla jsem se, že ne. Trochu jsme se pohádali. Nechápala jsem, jak je možné ztratit kožený kabát. Naštvalo mě to. Dala jsem mu ho k loňským Vánocům.“ Conni vzhlédla. V očích se jí zračil zahanbený výraz. „Nechtěla jsem myslet na to, kde by ten kabát mohl být.“

Spencer přikývl. „Dokážu si představit, že jste na to nechtěla myslet,“ řekl. Neušel mu bolestivý výraz v Connině obličeji. „Stejně na tom už nezáleží. Ale lhal vám.“

Conni si uhladila krátké vlasy a přejela si rukou po obličeji. „Co bude teď?“ zeptala se.

„Co bude teď?“ Spencera ta otázka překvapila. „Nevím. Možná zajdu za vaším právníkem a povím mu, co jste mi právě řekla.“

Conni se polekala. „K čemu to bude dobré? Čeho tím dosáhnete?“

„Conni, požádám ho, aby obnovil vyšetřování.“

„K čemu to bude dobré? Přistoupila jsem na dohodu o přiznání viny!“ vykřikla Conni pronikavě. „Jsem ale nevinná. Ničím jsem se neprovinila.“

Spencer si zlehka odkašlal. „Tak daleko bych nezacházel, Conni.“

„Nezabila jsem ji.“

„Ne, nezabila jste ji. Ale –“ Spencer se opět odmlčel. Nenalézal správná slova. „Viděla jste ji – mrtvou.“ Pálily ho oči. „Věděla jste, komu ty boty patří. Věděla jste, že jsou její. Vím, že jste na to v tu chvíli nechtěla myslet – i když je škoda, že jste na to nemyslela – ale následující den jste Kristinu nepotkala. Musela jste vědět, že to, co jste zahlédla ve sněhu, byla ona, a přesto jste odjela, dokonce s jejím psem. Odjela jste slavit Den díkůvzdání. Nechala jste ji ležet víc než týden ve sněhu –“ Spencer nedokázal pokračovat.

„Nemohla jsem nic říct. Bylo příliš pozdě.“

„Ano. Proto jsem přesvědčený, že jste měla okamžitě přivolat pomoc. Patrně by to k ničemu nebylo, protože už byla mrtvá, když jste ji zahlédla. Možná ale ne. Uvažujte o tom. Žijte s tím. Kdybyste bývala okamžitě přivolala pomoc, neseděla byste na pět či více let ve vězení.“

„Nemohla jsem přivolat okamžitě pomoc! Copak to nechápete?“ V Connině hlase zazněla bezmoc a zoufalství.

„Ne, opravdu to nechápu. Přestože jste měla strach.“

„Nejenom strach. Pekelně jsem se bála. Víc než kdykoliv v životě.“

„Až do té chvíle jste neměla moc důvodů, abyste se bála, Conni,“ opáčil Spencer. „Ale v kritických situacích se projeví naše pravé já. Je lehké být pasivní v každodenním životě, který krásně plyne. Bez rizika. Ale jednou dvakrát v životě musíme sebrat odvahu a postavit se překážkám. Zachovat se statečně a nevzít do zaječích.“ Spencer se odmlčel.

Conni na něj nechápavě zírala.

„Takže vy mi nepomůžete, detektive?“ otázala se chladně. „Proč jste sem tedy přišel?“

„Přišel jsem, abych zjistil, jestli mám pravdu.“

Víc nedodal a Conni se musela zeptat: „Měl jste pravdu?“

Spencer sklonil pomalu hlavu. „Měl jsem pravdu.“

Připadal si v tu chvíli nesmírně starý. Tyhle děti ho polapily do své sítě, držely ho v ní téměř čtyři roky zamotaného a on se z ní nedokázal vyprostit. Už nikdy neomládne. Zešedivěly mu vlasy na skráních a prohloubily se mu vrásky v obličeji. Ty děti z něho chtějí udělat starce, ale on jim to nedovolí. Ukáže jim, že není na odpis.

„Conni,“ prohlásil rezolutně. „Vím, proč jste Albertovi tu noc, co jste přiběhla z mostu, nic neřekla. Mlčela jste, protože jste si myslela, že ji zabil. A když o ní nemluvil, dny plynuly a on se o ní ani nezmínil, když byla Kristina očividně nezvěstná, věděla jste, že ji zabil. A nic jste neřekla. V co jste doufala? Že ji nikdy nenajdou? Pokud jste si myslela, že ji zabil, nedošlo vám, že obcujete s vrahem, nebo vám to bylo jedno?“

„Tohle neříkejte,“ vyrazila ze sebe Conni. „Nechci nic z toho slyšet. Buďte zticha.“

Spencer pokračoval, hlasitěji než předtím. „Držela jste pusu a doufala, že se vaše podezření nepotvrdí. Doufala jste také, že když tu ostudu vezmete na sebe, začne vás milovat?“

„Miloval mě!“ vykřikla Conni.

„Ach, Conni!“ Na Spencera padla děsná únava. „Kristepane! Nikdy vás nemiloval. Za celý svůj život nikoho nemiloval.“ Pak si vzpomněl na Kristinin tmavočervený kabát. „Miloval pouze ji. Copak to nechápete? Kojila jste se nadějí, že vás bude milovat, když se obětujete, ale on na vás zapomněl, jakmile vás poslali do vězení, a teď se chcete pomstít. Měla jste od něj dát ruce pryč, ne se ucházet o jeho přízeň.“

Conni se rozplakala.

„Neplačte. Co chcete, abych teď udělal? Ani si nejsme jistí, nevíme nic jistě. Ani já, ani vy. Neplačte, třeba se mýlím. Možná to neudělal on.“

Conni stékaly slzy po tvářích a ani se je neobtěžovala otírat. „Najděte Alberta,“ vzlykla. „Najděte ho.“

„Najít ho. A co potom?“

„Nevím,“ přiznala Conni. „Srdce vám poradí, co udělat.“

„Buďte tak hodná a vynechte z téhle hry moje srdce.“ Pak se Spencer obměkčil. „Co mám udělat, až ho najdu? Políbit ho na obě tváře?“

„Budete to vědět, detektive. O tom nepochybuju.“ Conni popotáhla.

Spencer viděl, že do něj vkládá veškeré naděje. „Myslíte, že se Albert přizná? Vůbec ho, Conni, neznáte.“

„Znám. Znám ho.“

Spencer zavrtěl hlavou a řekl: „Vůbec ho neznáte.“ Opět ho napadlo, jestli jí nepovědět o Nathanu Sinclairovi. Nebyla už ale dostatečně potrestána?

Změnil trochu téma a zeptal se na Jima.

„Ano,“ odpověděla Conni. „Každou sobotu. Chodí za mnou.“

„To nemyslíte vážně,“ podivil se Spencer. „Každou sobotu?“ Moc ho to ale nepřekvapilo. „Co dělá?“

„Nic zvláštního. Pracuje jako bankovní manažer.“

„Studoval na Dartmouthu, aby dělal bankovního manažera?“

„Ne,“ odvětila Conni. „Chodil na Dartmouth, aby se věnoval právu, ale… rozmyslel si to.“

„On si to rozmyslel? Dostudoval vůbec?“

Conni zahloubaně, něžně řekla: „To si také rozmyslel.“

„Chápu,“ opáčil Spencer. „Co vy, Conni, rozmyslela jste si to s Jimem?“

Conni přikývla. Vypadala zahanbeně. „Chodí každou sobotu.“ Zlomil se jí hlas a Spencer si nebyl jistý, jestli kvůli, co pro ni udělal Jim, nebo kvůli tomu, co jí udělal Nathan Sinclair.

Chtělo se mu poklepat Conni po ruce. „Udělám, co bude v mých silách,“ přislíbil.

„Já vím, že uděláte, Spencere. Jste takový člověk.“

„Jedno vám ale musí být jasné – neudělám to pro vás. Udělám to pro Kristinu.“ A pro sebe. A pro Kristininu matku, které jsem dal slovo.

„Chápu,“ odvětila Conni dychtivě.

„Nic vám neslibuju, je vám to jasné?“

„Naprosto,“ potvrdila Conni se smutným úsměvem. „Děkuju.“

Spencerovi přišlo, že její poděkování nevyznělo moc upřímně. Postavil se. „Nemáte za co.“ Na jazyku se mu chvělo, že je to to nejmenší, co může udělat, ale ve skutečnosti si myslel, že je to nejvíc, co může udělat.

„Neřekl bych, že se ještě uvidíme, Conni,“ pravil. „Mějte se dobře.“

Tak už je to zase tady, pomyslel si. Už se zase bořím do močálu zničených životů téhle čtveřice. A do svého vlastního. Když jsem odjížděl z Hanoveru, domníval jsem se, že na ně zapomenu, ale vláčel jsem je pořád s sebou, nacpané nedbale do starého kufru své duše.

Znechutili mi navždycky Hanover. Zaneřádili ho svými polámanými životy a komplikovanou mizérií.

O tři měsíce později, v červnu, našel Spencer na stránkách greenwichského telefonního seznamu A. Maplethorpa. A. Maplethorpe bydlel nedaleko v Sound Beach Road, na břehu průlivu Long Island Sound, asi půl kilometru od snobského parku Greenwich Point. Spencer mu nejdřív zavolal. Nathanovi znělo v hlase zvědavé potěšení, že ho slyší. „Proč vám to trvalo tak dlouho, detektive?“ zeptal se a pozval Spencera na oběd.

Spencer si, než k němu odjel, všechno pečlivě zvážil a rozhodl se, že si přilepí pod kapsu košile mikrofon. Také si s sebou vzal svou policejní pistoli. Zásadně bez ní nevycházel, i mimo službu.

Nuzák Nathan Sinclair ušel dlouhou cestu, od doby sirotčince ve Fort Worth v Texasu a vězení pro mladistvé v Brooklyn Heights.

Zvenku vypadal jeho dům úchvatně. Zakrytý a porostlý bujnou zelení, tříposchoďový, s okny s bílými příčkami, vikýři v druhém patře a plotem propleteným břečťanem. Zahradu stínily javory a duby a za nimi se otvíral výhled na Long Island Sound.

Nathan vyšel ven, zatímco si Spencer prohlížel stromy a vdechoval slaný vzduch. Nathan ukázal na javory a sdělil: „Nechal jsem si je přivézt z New Hampshiru a Vermontu. Takové krásné exempláře v Connecticutu nenajdete.“

Pozdravili se chladným pokývnutím hlavou. Nepodali si ruce. Spencer slyšel tichounké vrnění nahrávače. Dotkl se klopy.

Nathan vypadal dospěle. Spencer předpokládal, že mu nezbylo nic jiného než zůstat A. Maplethorpem, když se vrátil do Greenwiche plného Sinclairů. Ve všech jiných směrech se ale stal pravým Sinclairem. Svým vystupováním, oblečením, vybranou mluvou a nakrátko ostříhanými, téměř šlechtěnými vlasy. Jeho oblečení, dům a slovní projev hovořily o spoustě dobře vynaložených peněz.

„Pořád Maplethorpe, Nathane?“ podotkl Spencer.

„Zůstal jsem tím, kým v podstatě jsem.“ Nathan se zeširoka usmál a předvedl bílé zuby. „Kam půjdeme?“ otázal se.

„Myslel jsem, že bychom mohli zůstat u vás.“

„Ne. Dneska není vhodný den. Právě jsem vyhodil kuchařku a uklízečku. Co kdybychom zašli do města? Je okouzlující. Bude se vám líbit.“

Spencerovi se nikam nechtělo. Chtěl se podívat do domu. Co očekával – uprostřed zimní zahrady, mezi rostlinami v květináčích, policemi s knihami a cetkami? Čekal, že na pohovce bude ležet vystavený čtvercový polštářek?

Vešli do restaurace a posadili se k jižní stěně, kde na stoly s červenobíle kostkovanými ubrusy dopadalo příjemně slunce. Přistoupila k nim servírka s kávou, v červenobíle kostkované zástěře.

Prvních deset minut si nezávazně povídali a Nathan přitom vydatně kouřil. Spencer si uvědomil, že za Nathanovým klidným vystupováním, odměřenou mluvou a zdvořilým chováním se skrývají napjaté prsty vytahující jednu cigaretu za druhou.

„Tak za co vděčím vaší návštěvě, Spencere?“ otázal se Nathan po chvíli. „Smím vám říkat Spencere? Píšete knihu?“

„Psaní mě nikdy moc nelákalo,“ opáčil Spencer.

„Aááá,“ protáhl Nathan, lehce nespokojený, že se mu nedostalo odpovědi. Spencer nechtěl, aby Nathan příliš zpozorněl – i když už bylo očividně pozdě. Sdělil pouze: „Byl jsem navštívit vaši starou přítelkyni, Constance Tobiasovou. Pamatujete si na ni?“

„Samozřejmě že si na Conni pamatuju,“ odvětil Nathan nevýrazně. „Jak se má?“

„Velice dobře, má se dobře. Nechápe, proč jste ji nepřišel ani jednou navštívit.“

Nathan pokrčil důstojně rameny, téměř noblesně, a pravil: „Víte, jak to chodí. Není to snadné. Bylo to pro mě velice obtížné období.“

„Ach, jistě. Pracujete?“

Nathan se usmál. „Ne. Bohatá manželka. Koupila nám tenhle dům.“

„Manželka,“ protáhl Spencer zamyšleně. „Takže vy jste se oženil.“

„Ano,“ potvrdil Nathan vážně. „Byl jsem ženatý.“

Spencerovi chvilku trvalo, než pochopil, co mu říká. „Byl? Nathane, jsou to teprve dva roky.“

„Vlastně čtyři roky, detektive,“ opravil ho Nathan. Opravdu mu v hlase zazněl náznak sarkasmu?

„To už jste se stačil rozvést?“

„Ne, ovdověl jsem.“

„Ovdověl?“ Ovdověl! Spencerovi se roztřásly ruce. Měl co dělat, aby zachoval klid.

„Jste černý vdovec, Nathane?“

Nathan neodpověděl, jen kouřil a samolibě se usmíval.

„To je mi moc líto. Právě jsem se vám chystal pogratulovat ke svatbě.“

„To by nebylo nejvhodnější.“

„Jak vaše manželka zemřela?“

„Jela moc rychle. Bylo to úplně zbytečné. Vyletěla ze zatáčky a převrátila se.“

Spencer jen seděl a zpracovával, co se právě dozvěděl. Doufal, že mu není v obličeji vidět, co si myslí. Doufal, že nedostane ránu elektrickým proudem, když se tak potí a má na hrudi přilepený mikrofon.

„Whiskey, prosím!“ zavolal na servírku.

„Myslel jsem, že si dáme –“

Spencer skočil Nathanovi do řeči. „Můžeme si dát cokoliv, hlavně že je to whiskey.“

Servírka ji přinesla.

„Dovolte mi, abych se zeptal,“ řekl Spencer nakonec. „Vyšetřoval někdo její smrt?“

„Samozřejmě. Pojišťovna.“ Nathan se předklonil a slabě se pousmál. „Opravdu to byla nehoda, detektive O’Malleyi.“

„Ano, a Kristina byla nahá, když mrzlo, až praštělo. Mohla umrznout k smrti.“

„O čem to mluvíte?“ otázal se Nathan. „Dobře víte, že neumrzla.“

„Ano, ale to byla vlastně taky nehoda. Měla vypadat, že umrzla.“

Nathan si zapálil další cigaretu a odhodil si vzorně upravené vlasy. „Detektive O’Malleyi,“ řekl. „Netvrdím, že není příjemné vás vidět, ale proč jste přišel? Conni Tobiasová sedí ve vězení.“

„Ano, ve vězení sedí Conni Tobiasová,“ zopakoval Spencer významně. Kdyby nebylo skutečnosti, že tam sedí teprve třicet minut a Nathan si už otevřel druhý balíček, myslel by si, že přijel zbytečně. Ale Nathan kouřil cigarety tak mechanicky, tak napjatě a tak systematicky, že si byl najednou jistý, jistý, že ho instinkt nezklamal.

„Nathane –“

„Vážně bych si přál, abyste mi říkal Alberte,“ namítl Nathan. „To staré jméno už dávno nepoužívám.“

„Zvláštní. Kristina vás takhle jmenovala ve svých dopisech babičce, v dopisech vám, které nikdy neodeslala, i v jiných písemnostech, které po ní zbyly, kromě poslední vůle. Nathan jste i pro Kristininu matku. Zeptám se vás na jednu věc, znala vaše nastávající – jak se jmenovala? – vaše právoplatné jméno?“

„Ne, protože to není moje právoplatné jméno a už léta se jmenuju jinak.“

„Jak se jmenovala vaše manželka?“

Nathana si nejprve zapálil cigaretu a až pak sdělil: „Elizabeth.“

„Elizabeth. Elizabeth. To je krásné jméno. Jak se jmenovala příjmením?“

„Když umřela, jmenovala se tuším Maplethorpová.“

„Jak se jmenovala, než umřela?“

„Vážně si nepamatuju, detektive. Proč vás to jméno tak zajímá?“

„To jméno mě vůbec nezajímá. Mnohem zajímavější mi přijde, že umřela, abych byl upřímný.“

Nathan se usmál. „Nechápu, co je na tom tak zajímavého.“

Nathan Sinclair se tvářil naprosto nevzrušeně. Spencer byl tak otřesený, že se bál napít whiskey. Nechtěl, aby si Nathan všiml, jak se mu chvějí prsty.

Co si počít se sžíravě nepříjemným pocitem?

Má se od něj člověk odplazit, nebo si ho má vzít s sebou do hrobu?

Spencer se nehodlal odplazit. Chtěl zjistit víc o Elizabeth. Nathan se však k tomu tématu příliš nevyjádřil, jen poznamenal, že ovdovět v pětadvaceti není vůbec lehké. Spencer ho pozorně sledoval, aby zjistil, jestli se za těmi slovy skrývají upřímné emoce. Chladný mladý muž v elegantním oblečení naproti němu si však jen zapaloval jednu camelku za druhou. Pronesl správná slova, to rozhodně, ale Spencer nezaznamenal, že by trpěl žalem. A o žalu věděl Spencer víc než dost.

„Na něco se vás zeptám. Vynořilo se podezření, že se jedná o nekalou hru?“

„Ne, proč? Ona v tom byla nějaká nekalá hra?“

„Nevím. Měla by být?“

Nathan se tvářil nechápavě. „Z čí strany nekalá hra?“

„Z vaší,“ prohlásil Spencer bez obalu.

Nathan nejprve zaklonil hlavu a pak nasadil široký úsměv. „Kdepak, detektive. Z mé strany v tom žádná nekalá hra nebyla. Seděl jsem v tom autě totiž s ní.“

Spencer přikývl, stále na pochybách. „Je zvláštní, Nathane Sinclaire, že ať se pohybujete kdekoliv, zanecháváte za sebou smrt. Kristina je mrtvá –“

„Obviňujete mě, detektive, že jsem Kristinu zabil?“ Nathan se rozesmál.

„Smrt se vám drží v patách jako kdysi Aristoteles,“ podotkl Spencer. „Jak se vám podařilo, že zemřela i vaše manželka?“

„Tohle není moc přátelská návštěva, detektive. Už jsem vám několikrát řekl, že moje manželka řídila. Byla to tragická nehoda –“

„Jak se zdá, tragické nehody jsou váš modus operandi.“

„Tragické nehody nejsou můj modus operandi,“ napodobil Nathan Spencera. „To, co se stalo s Kristinou –“

„Jak je to teď dávno? Jak je to dávno, co jste ji přivedl do jiného stavu? Nebo co jste ji…“ Spencer se zarazil krátce před vyslovením slova zavraždil.

Nic by nezískal, kdyby Nathana obvinil.

Nechtěl mít nahrané jeho energické, nestoudné popření. Místo toho se odmlčel. Měl chuť na whiskey, ale požádal o kávu.

Věděl, jak se chovají truchlící manželé, protože sám přišel při bouračce o manželku, a Nathan se tak nechoval. Klidně se mohli bavit o jarní porážce Red Sox, Nathan zůstával lhostejný. Díval se na něj zpříma svýma drzýma očima, jako by říkal: Varuju vás. Už dlouho se mě snažíte při něčem nachytat a celou tu dobu se vám nepodařilo nic dokázat. Teď jste za mnou zase přišel a říkám vám, zase se vrátíte s prázdnýma rukama do svého bytu na předměstí, zatímco já budu dál bydlet na Sound Beach Road v domě, o kterém si můžete jedině nechat zdát. Nepustím vás dovnitř, a víte proč? Protože se do něj chcete mermomocí dostat. Já vám to ale nedovolím.

Spencer však věděl, že při jejich rozhovoru narazil na cosi, co mu otevře dveře.

„Nestudoval jste filozofii?“ prohodil. „Překvapuje mě, že nemáte vyvinutější cit pro vinu.“

Nathan se suše zasmál. „Cit pro vinu? Ten nemá nic společného s filozofií. Souvisí s náboženstvím a mateřskou péčí. A mně se nedostalo ani jednoho. Filozofie učí racionalizaci. Té se mi dostalo opravdu hodně.“

„Dostalo se vám i hodně mateřské péče.“

„Od koho? Od Katherine?“ Nathan se nepatrně zamračil. „Pokud říkáte mateřská péče dobročinným akcím čtyřikrát týdně a večírkům s přáteli ve zbývajících třech dnech, tak ano, dostalo si mi spousty mateřské péče.“

„Nesmírně vás milovala.“

„To vám pověděla? Dobře, určitě tomu věřila.“

„Vzala vás k sobě domů, nabídla vám svůj dům,“ pravil Spencer zaníceně. „Jak můžete být tak nevděčný?“

„Za co bych měl být vděčný? Prosil jsem se jí, aby to pro mě udělala? Kdo říká, že jsem nebyl šťastný tam, kde jsem byl? Měl jsem tam kamarády, měl jsem tam tři jeptišky, které se o mě staraly lépe, než to kdy dokázala Katherine Sinclairová. Vzala mě z teplého hnízda a odvedla do pozlacené klece bez dozoru a disciplíny. Se spoustou divadla. Se spoustou dobrých způsobů. Co se ale skrývalo za nimi? Bylo mi sedm, když jsem přišel k Sinclairovým. Dívali se na mě, jako bych se právě narodil, ale byl jsem už osobnost. A pak se jim ta osobnost najednou znelíbila a vyhodili mě. A nejenom mě, ale i svou vlastní dceru.“ Nathan to prohlásil rozzlobeně.

Což Spencera překvapilo. Netušil, že je Nathan schopen emocí.

Kromě toho tmavočerveného kabátu.

Upozornil: „Nevyhodili vás.“

„Jak byste to nazval? Šikovně ji provdali, aby zmírnili skandál. To si nemohli nechat své jediné dítě doma? Nejdůležitější pro ně bylo zachovat dobré zdání před sousedy. Nedej bože, aby si o Sinclairových povídalo celé město. Zbavili se jí stejně, jako se zbavili mě. A to byl nejhorší okamžik jejího života.“

„Dobře,“ opáčil Spencer kousavě. „Moc si svůj život neužila, ale řekl bych, že nejhorší okamžik jejího života nastal, když v jednadvaceti umřela, nemáte pocit?“

Nathan sebou cuknul, zcela viditelně. A Spencera to zaujalo. Nathan sebou trhl. Na to nebyl Spencer připravený.

Nathan pokrčil rameny a navenek klidně pravil: „To nevím. Je mi líto, že odešla.“

„Samozřejmě. Byla pro vás jediná rodina, kterou jste kdy měl. Jediný člověk, který se k vám choval jako rodinný příslušník.“

Nathan se samolibě zašklebil. „V tom se, detektive, mýlíte. Romantizujete náš vztah. Jsem sirotek, copak jste na to zapomněl? Každá žena, kterou jsem dosud potkal, při vyslovení toho slova roztála. Si-ro-tek. Ach, chudáčku, říkají si, vezmu tě k sobě domů, představím tě mámě, budu tě milovat, jako vlastního, budu ti vařit, budu ti stlát. Kristina byla taková, Conni byla taková, Elizabeth byla taková a ještě pár dalších. Jakmile zaslechne ochranářská struna ženské duše slovo sirotek, hned se rozezvučí. Ženy nechtějí nic jiného, než se o něj starat. Začlenit ho kruhu své rodiny.“

„Protože nevědí, co jste zač.“ Spencer došel v tu chvíli k přesvědčení, že Nathan zabil Kristinu. Nikdo jiný by toho nebyl schopen, nikdo jiný by nedokázal bez lítosti a výčitek zabít mladou ženu, která nemilovala nikoho jiného než jeho, a pak žít dál, jako by se nic nestalo. Jako když zemřela Nathanova kočka. To se ho také v nejmenším nedotklo. Zabil Kristinu a pokračoval, jako by nikdy neexistovala. Tenhle pokřivený, ubohý sirotek odnikud zabil ruku, která ho živila, a pak se vykašlal na školu, kterou mu platila.

Očividně se mu dobře dařilo, díky zesnulé manželce. Žil teď sám, podle všeho šťastně, a uvelebil se ve stejných společenských kruzích, které ho jako mladíka vykoply. Nathan Sinclair nepotřeboval stáž v Edinburghu, aby se naučil umění racionalizace. Byl navýsost spokojený se vším, čeho dosáhl, a z toho se Spencerova katolická duše svíjela nechutí. Kdyby dal Nathan najevo alespoň trochu lítosti, nebyla by Kristinina smrt tak strašlivě nesmyslná. Nathan ale vystupoval, jako člověk, pro kterého je vražda stejně samozřejmá jako brát Aristotela na procházku.

Nathan s pobaveným výrazem prohodil: „Vím, kdo jsem. Ale co jsem, detektive?“

Spencer se naklonil dopředu, zatnuté pěsti schované pod stolem. „Sinclairovi vás adoptovali. Jak můžete být tak bezcitný?“

„Kdo je bezcitný? Adoptovali mě, změnili mi jméno, pojmenovali mě po svém mrtvém synovi. Každý rok mě brali dvacátého prvního listopadu, Díkůvzdání Nedíkůvzdání, na hřbitov a nutili mě klást květiny na hrob Nathana Sinclaira. Každý rok od mých sedmi let. Panebože, to byla opravdu velká legrace,“ ulevil si Nathan suše. „Podle toho, co stálo na náhrobku, jsem už byl mrtvý.“

Spencer naslouchal. Neuslyšel, kvůli čemu přijel. „Měl jste nějaké jméno předtím?“

„Určitě. Jenom ho neznám. Jeptišky mi říkaly Billy.“

Spencer zavrtěl hlavou. „Billy, Nathan, Albert. Víte vůbec, kdo jste?“

„Víte vy, kdo jste?“ opáčil Nathan. „Tvrdíte, že se křestním jménem jmenujete Spencer, ale slyšel jsem, jak vám vaši kamarádi policajti říkají Tracy, a když jste se sám představil, řekl jste Spencer Patrick O’Malley. To nikdo nedělá. Nikdo nepřidává při představování i druhé křestní jméno.“

„Já to tak dělám,“ odvětil Spencer. Zmítal jím bezmocný hněv. „Protože přesně tak se jmenuju. Spencer Patrick O’Malley.“

„A já se zase jmenuju Albert Maplethorpe.“

„Vybrala vám to jméno Kristina?“

Nathan dvakrát zamrkal a řekl: „Vybrali jsme ho spolu.“

„Byla také u toho, když jste si nechal udělat to tetování na nadloktí? Když jste si tam nechal vytetovat její iniciály? Nechal jste si je po její smrti chirurgicky odstranit?“

„O čem to mluvíte, detektive? Proč bych měl něco takového udělat?“

„Vysvětlete mi to, Nathane-Alberte-Billy, miloval jste ji?“

Nathan rychle, bez přemýšlení odpověděl: „Ano, miloval jsem ji.“

„Zabil jste ji?“

Odpověď přišla ještě rychleji. „Ne, nezabil.“

Nahrávač neslyšně vrněl.

„Lžete?“

„Ne, nelžu.“

„Lhal jste celý život. Každému a o všem. Lžete také teď?“

„Ne, nelžu.“

„Rozumím.“

„Mám alibi, detektive. To víte.“

„Aha, alibi.“ Spencer ťukal freneticky prsty o prázdnou skleničku od whiskey.

Nathan se zasmál.

Pak se oba odmlčeli. Nathan ukusoval sendvič s krůtím masem, bez majonézy a slaniny, zatímco Spencer upíjel kávu. Myslel na něco jiného, na babičku.

„Ano? Co s ní má být? Jezdili jsme k ní každé léto. Byla s ní legrace. Bydlela u hezkého jezera. Dobře vařila. Kristina byla smutná, když umřela.“

„Věděl jste, že Louise Morganová sestavila poslední vůli?“

„Samozřejmě že jsem věděl, že sepsala poslední vůli. Sinclairovi a Morganovi to neumějí jinak. Mají to vrozené. Rodí se s poslední vůli zakódovanou v genech.“ Nathan si ukousl s chutí sendviče a pokračoval: „Když Kristina žila v Brooklyn Heights, pověděla mi, že babičku rozzlobilo, jak se její rodina ke Kristině zachovala – k její jediné vnučce. Louise nedokázala uvěřit, že vyhodili Kristinu i s jejím dítětem z domu jenom proto, aby si udrželi dobrou pověst v North Street. Tak se k nim Louise odvrátila zády, stejně jako se oni odvrátili zády ke Kristině. Přísahala, že je vyškrtne ze své poslední vůle, všechny včetně Kristininy matky.“

„Prozradila vám Kristina, komu chce Louise Morganová svůj majetek odkázat?“

Nathan se zarazil. „Krissy mi řekla, že neví.“

Spencerovi se zvedl žaludek z něžné přezdívky na rtech Nathana Sinclaira. Připadalo mu jako svatokrádež.

„Pokud jsem to správně pochopil, zastáváte názor, že Louise Morganová vydědila svou rodinu oprávněně.“

„Přesně tak. Zachovali se ke Kristině naprosto příšerně. Já jsem od nich nic neočekával. Co jsem pro ně znamenal? Kristina byla ale jejich princezna. První a poslední v jejich životě. John a Katherine vkládali veškeré své sny do Kristiny.“

„Myslel jsem, že John vám chtěl přenechat celou svou firmu.“

„To vám řekla Katherine?“ Nathan se zamračil. „Ano, dobře.“

„Nathane, nemůže vám být lhostejná skutečnost, že kvůli tomu, čeho jste se vy dva dopustili, se naprosto rozpadla celá jedna rodina.“

Nathan pokrčil rameny. „Byla to slabá rodina.“ Na pár vteřin se odmlčel a přestal jíst. „Když jsem byl hodně malý, asi jednoroční, stalo se cosi mé matce. Umřela. Matčina sestra se o mě chtěla starat, ale můj otec o tom nechtěl slyšet. Žil už s jinou ženskou. Moje teta mě jednoho dne vyzvedla po škole. Žili jsme v Coloradu a odvezla mě do Nového Mexika. Nějakou dobu jsme bydleli v Albuquerque, dokud nás nevyčenichal můj otec. Nevím, co udělal s mou tetou, ale stalo se to uprostřed letní noci. Vzal mě a dlouho dobu jsme cestovali stopem, až jsme se dostali do Texasu. Pak se mu něco stalo na odpočívadle pro náklaďáky. Myslím, že se popral, protože jsem ho našel vzadu na parkovišti. Když jsem zjistil, že už se nezvedne, sebral jsem se a odešel. Šel jsem na dálnici, protože jsem se chtěl vrátit k tetě. Skončil jsem ale u Sinclairových.“

Spencer tiše naslouchal. Nathan popadl sendvič.

„Nevěděl jsem, jak se jmenuje. Nevěděl jsem, jak se jmenuju já, ani kde teta žije, ani kde jsme v Coloradu původně bydleli. Dokonce si ani nejsem jistý, jestli to bylo Colorado. Mohl to být Wyoming. V každém případě to, co se stalo u Sinclairových, byla obrovská smůla, ale rozhodně to nebyl konec světa. Naopak, mělo se narodit dítě. Je daleko větší hanba a škoda, že se na to nedívali takhle. Kolik vnuků a vnuček teď budou mít?“

Spencer byl tak ohromený, že nedokázal promluvit. Jak je možné, že má nějaký člověk tak málo lidskosti? Když se mu podařilo najít hlas, lámaně pravil: „Považovali vás za svého syna, copak to nechápete? Kolik štěstí by jim přineslo dítě zplozené jejich synem a dcerou?“

Nathan pokrčil rameny a dojedl sendvič. „Copak na tom záleží?“

„Nepochopil jste, nebo pořád nechápete, že to, co jste provedl, muselo mít následky?“ zeptal se Spencer hněvivě. „Neobcovali jste ve vakuu. Tenhle svět není černá amorální díra, kde činy nemají svůj význam a kde nezáleží na tom, co děláme. Myslíte vůbec někdy na všechny ty lidi, kterým jste ublížil?“

„Nebyli silní. Neprosil jsem se, aby ublížili oni mně.“

Spencer prohlásil: „Kdybyste se nechoval jako idiot, připadl by vám v jednadvaceti svěřenecký fond v hodnotě několika milionů dolarů.“

„Nechoval jsem se jako idiot,“ odmítl Nathan rozhořčeně. „Jak jsem mohl tušit, že budou reagovat tak přehnaně?“

„Měl jste vědět, že jim váš malý flirt zlomí srdce. Měl jste vědět, že takhle se nechovají lidé, ale zvířata.“

„Měl jsem to vědět, a přesto pokračovat?“ otázal se Nathan sarkasticky.

„To, že byste si to uvědomil, by byl začátek,“ opáčil Spencer.

Nathan se jen usmál.

„Celý svět je pro vás volně k použití, není-liž pravda?“ poznamenal Spencer.

„Nevím, o čem mluvíte.“

Spencer by nejradši roztřískal pěstí stůl. „Na něco se vás zeptám, Nathane Sinclaire. V tichu uprostřed noci, když jste sám, nebývá vám někdy špatně ze sebe samého?“

Nathan si otřel ústa a odložil ubrousek. „Co jste mi sem přijel předhazovat, detektive? Už se to nechce poslouchat. Pokud nejsem zatčený, odcházím domů.“

„Nejste zatčený,“ odvětil Spencer znechuceně.

„Taky si myslím.“

Nathan vstal ze židle. Postavil se a napůl zasalutoval a napůl udělal oplzlé gesto.

Spencer zůstal tiše sedět a snažil se nevybuchnout. Nechtěl se přestat ovládat na veřejnosti a polekal se, když si to uvědomil. Pomyslel si: Nechci se před všemi těmihle lidmi rozzuřit a rozpoutat rvačku, o které by si v téhle malé restauraci ještě dlouho povídali. Spencer se po téhle úvaze trochu uklidnil a jenom zavrčel: „Mějte se na pozoru, Nathane Sinclaire.“

Nathan se výhružně předklonil. „Naopak – na pozoru se mějte vy, detektive,“ zašeptal.

Spencer řekl: „Zničil jste celou rodinu. Zničil jste Conni Tobiasovou, kterou poslali na pět let do vězení. To je vám úplně jedno?“

Spencer si prohlédl Nathanův obličej. Viděl, že Nathanovi je to úplně jedno.

Nathan sáhl do zadní kapsy kalhot pro peněženku a vytáhl z ní padesátidolarovku. Hodil ji ledabyle na stůl a s úsměvem pravil: „Děkuju za příjemný oběd.“

Spencer zaplatil oběd ze svého a padesátidolarovku nechal ležet jako spropitné na stole. Neslyšně přitom klel.

Nevrátil se domů. Nedokázal to. Bylo uprostřed odpoledne, jezdil po Greenwichi a jako mantru si stále dokola opakoval: Co mi uniká? Co jsem přehlédl?

Zastavil se na matrice a podíval se, kdy si vzal Nathan Elizabeth – Elizabeth Barrettovou, jak zjistil. Sňatek uzavřeli před dvěma lety 12. června 1995. Elizabeth byla červnová nevěsta. Spencer se podíval, kdy umřela. Umřela 13. dubna 1996. Nic víc tam nestálo, tak zašel Spencer do místní knihovny, kde si ve článku v starém výtisku Greenwich Time přečetl o smrti Elizabeth Barrettové Maplethorpové.

Za jasného dne, na otevřené venkovské silnici, v rychlosti sedmdesát kilometrů v hodině, nezvládla střízlivá Elizabeth Maplethorpová řízení a vyletěla ze silnice. Její spolujezdec přežil. Elizabeth však nebyla připoutaná, narazila na sklopný volant a utrpěla vážná poranění hlavy. Členové její rodiny podle novin tvrdili, že nedokáží uvěřit, že Elizabeth nebyla připoutaná, protože by se nepřipoutaná nikdy nerozjela a připoutaní museli být vždycky i všichni pasažéři. Mělo to něco společného s vážnou nehodou, kterou měla před lety. Albert Maplethorpe potvrdil, že jeho manželka si obvykle zapínala bezpečnostní pás, ale v poslední době na to přestávala tolik dbát. Občas si ho zapomněla zapnout a právě to byl ten případ onoho dne. Pan Maplethorpe přežil takřka nezraněný, až na velký škrábanec na nose a na modřiny od bezpečnostního pásu, který mu zachránil život. O Elizabethině rodině v tom článku moc nestálo. Pocházela z New Hampshire. Zanechala po sobě pana Maplethorpa. Neměli děti. Chyběla fotografie.

Spencer seděl v knihovně a dlouho přemýšlel. Věděl, že to má před očima, přímo před sebou, někde mezi řádky, někde v těch slovech, ale nevěděl kde a nevěděl co. Elizabeth zemřela bez závěti, což znamenalo, že všechno obdržel manžel. Co ale vlastnila, že se mu vyplatilo rozepnout jí bezpečnostní pás?

Za jednoho jasného dne vyrazila Elizabeth na nedělní projížďku se svým manželem, který byl řádně připoutaný. Spencer si byl jistý, že řádně připoutaná byla i ona. Až do okamžiku těsně před nehodou měla Elizabeth zapnutý bezpečnostní pás. Pak jí ho manžel rozepnul. Stačilo stisknout malíčkem a pak mohl udělat milion věcí, aby ztratila kontrolu nad vozidlem. Nejeli po dálnici. Nathan by neměl takovou jistotu, že přežije, kdyby se jejich jaguar řítil sto dvacítkou. Ne, jeli příjemnou rychlostí po venkovské silnici, za slunečného jarního dne, možná si prozpěvovali, a najednou byla mrtvá a on nebyl. Vyšetřování bylo uzavřeno poté, co se pojišťovna přesvědčila, že neselhal bezpečnostní pás. Byl v pořádku. Manžel s ní seděl v autě, přijela sanitka, oba je odvezla a manžel se pak vrátil domů a vzal si její peníze.

Spencer si nebyl jistý, jestli byla Elizabeth Barrettová bohatá, ale s jistotou věděl, že Nathan Sinclair neměl ani cent. V tom spočíval vtip. Ubohý nuzák Nathan se přiživoval na ženách, které ho milovaly.

Jméno Elizabeth Barrettová znělo povědomě. Ve stručném článku v novinách stálo, že pocházela z New Hampshiru. Odkud přesně v New Hampshiru?

Spencer opustil knihovnu a rozjel se po I-95 na sever – směrem na New Hampshire. Pevně odhodlaný, že se nevrátí domů, dokud nezjistí, kdo přesně byla Elizabeth Barrettová.

Duchem nepřítomný poslouchal rádio. Občas pustili písničku, kterou znal, a on se k ní přidal. Prozpěvoval „Dancing in the Dark“ od Bruce Springsteena, „Come as You Are“ od Nirvany a „Benny and the Jets“ od Eltona Johna.

V Massachusetts, asi šedesát kilometrů jižně před Brattleboro ve Vermontu, si prozpěvoval „Bette Davis Eyes“ od Kim Carnesové. Má oči jako Bette Davisová… má oči jako Bette Davisová…

Cosi mu explodovalo v hlavě, Spencer trhl volantem a málem narazil do auta po pravé straně. Sto padesát kilometrů mu trvalo devadesát minut, od okamžiku, kdy zaslechl tu písničku až do Lebanonu v New Hampshiru. Když sjížděl z I-89, bylo ještě světlo. Do Lebanonu to bylo jen pár kilometrů a Spencer překročil všechny omezené rychlosti a místní dopravní předpisy. Projížděl na červenou a ignoroval stopky. Nakonec projel po kruhovém objezdu, zahnul doprava do Wheeler a ještě jednou doprava.

Zastavil před domem U Červeného dubu.

A tady to bylo. Tichá slunečná ulice se staršími, dobře udržovanými domy a dům U Červeného dubu. Zavřený a zabedněný. Sklo v oknech nahradila přitlučená prkna. Vstupní dveře pokrývala graffiti. Asfalt na příjezdové cestě byl popraskaný a škvírami bujela tráva a plevel.

Spencer zůstal sedět dlouhou dobu za volantem, hlavu položenou v dlaních. Pak vypnul pomalu motor, vystoupil a prošel ulicí k domu. Viděl jen zkázu a zmar. Tabulka, která kdysi visela na sloupku před vchodem, byla utržená. Ležela v trávě u předních schodů. Spencer ji sebral. DŮM U ČERVENÉHO DUBU, ZAL. 1973, MAJITELKA ELIZABETH „BETTY“ BARRETTOVÁ.

Další hodinu seděl Spencer nehybně před domem. Teď všechno chápal. Potom odjel.

Projel Lebanonem a najel na silnici číslo 10 vedoucí do Hanoveru. Chystal se navštívit svého starého partnera Willa a pak zajít za Kenem Gallagherem, dát si s ním pivo a povědět mu, co právě zjistil.

Will bude vrtět hlavou. Gallagher bude zdvořile přikyvovat. Potom si budou chvíli tlumenými hlasy povídat, ukazovat na něj prstem a klepat si na čelo. Budou si myslet, že je blázen, a měli by pravdu.

Spencer ještě před Hanoverem otočil, vrátil se na I-89 a rozjel se na jihovýchod do Concordu. Měl namířeno do kanceláře okresního státního zástupce. Trvalo mu třicet minut a dvacet pět kilometrů, než si to rozmyslel. Jak by mohl být někdo souzen za zločin, ke kterému se už přihlásil někdo jiný?

A kromě toho, co máš v ruce? uvažoval Spencer.

Nic. Vůbec nic kromě pravdy.

Co by si ale státní zástupce počal s pravdou? Výborně, řekl by Dave Peterson. Máte zabedněný dům, urvanou tabulku a chcete, abych vydal zatykač? Za co? Za to, že se dotyčný nestará o těhotné nezletilé dívky?

Ale, ale, ale, namítal by Spencer. Oženil se s ní, copak vám to není jasné, všechno viděl, všechno chtěl. Copak to nechápete?

Chápu, řekl by Peterson. A můžete to dokázat? To, co máte, je tušení. Máte tušení, tak ho pojďme zatknout a poslat na doživotí do vězení.

Spencer zařval a bouchl bezmocně pěstí do volantu.

Peterson by měl pravdu. Poradil by mi, abych z toho lumpa dostal přiznání, pozval by mě na drink v krásné vysoké sklenici a poslal by mě domů.

Spencer přejel z I-89 na I-91, odjel pomalu k nákupnímu středisku v Brattleboro a splynul s davem. Nejdřív si koupil černé pracovní boty do poloviny lýtek. Potom tři černé teplákové soupravy ve třech různých obchodech. Pořídil si nenápadnou černou cestovní tašku a utratil sedmdesát dolarů za černé kožené rukavice s nepromokavou podšívkou. Za všechno zaplatil v hotovosti.

Nastoupil zpátky do auta a odjel na okraj města. Na záchodě benzinové pumpy si oblékl neprůstřelnou vestu, navlékl na sebe dvě teplákové soupravy, jednu na druhou, a obul si černé boty. Měl na sobě pořád přilepený mikrofon – neobtěžoval se ho sundat. Teď ho odlepil, vyndal z nahrávače pásku s rozhovorem s Nathanem, spálil ji v umyvadle a spláchl popel vodou.

V autě uložil nahrávač, dráty a mikrofon do přihrádky na rukavice.

Navlékl si černé rukavice, otevřel kufr a hrabal se v něm tak dlouho, až našel lacinou pistoli, kterou před dvěma třemi týdny zabavil malému překupníkovi drog. Měl jich ve svém policejním voze asi tucet a ještě se nedostal k tomu, aby je odevzdal. Ta pistole byla hodně laciný výrobek. Spencer doufal, že bude fungovat. Pečlivě ji uložil do plastikového pytle a dal ji pod sedadlo, zastrčil si do pouzdra na zádech své policejní magnum a rozjel se do Greenwiche za Nathanem.

Chtěl si s ním promluvit, tentokrát však bez nahrávače a záminky oběda.

Přibližně v jedenáct v noci dorazil Spencer do Greenwiche. Zaparkoval na parkovišti u stanice Old Greenwich Metro North Station a ušel pěšky čtyři kilometry k Nathanovu domu.

Věděl, že musí postupovat hodně opatrně. Nathan je pravděpodobně až po zuby ozbrojený, žije sám v obrovském domě. Kdo ví, jaké duchy očekává. Dům byl zepředu tmavý, skoro jako by nebyl nikdo doma. Spencer ale předpokládal, že Nathan nikam neodešel, protože nemá kam jít.

Mezi Nathanovým domem a domem sousedů se táhla úzká, stromy zastíněná stezka vedoucí na pláž. Spencer si jí všiml, když mu Nathan ukazoval zahradu.

Spencer po ní došel k zadní části domu, neoplocené, obrácené volně k Long Island Sound. Ani v jednom z oken se nesvítilo, až na dvě okénka nalevo, za kterými poblikávala modře televize. Okénka byla příliš vysoko, než aby se do nich Spencer podíval. Tak vyšel po schodech k zadním dveřím a zkusil kliku.

Nebylo zamčeno.

Spencer otevřel dveře a vešel dovnitř. Televize hlasitě křičela. Spencer rychle prošel velkou kuchyní doleva a zastavil se v předsíňce před pracovnou, kde ležel na gauči pod oknem Nathan a díval se na televizi.

Nathan si ho všiml, ale nepohnul se. „Vida, vida,“ pravil nakonec. „Nepamatuju se, že bych vás pozval.“

Spencer byl tak napjatý, že nedokázal promluvit.

„Věděl jsem, že mám zamykat zadní dveře,“ dodal Nathan.

„Měl jste je zamknout,“ souhlasit Spencer.

Nathan se pomalu vytáhl do sedu. „Za co vděčím další návštěvě, Spencere Patricku O’Malleyi?“

Spencer oznámil: „Zajel jsem se podívat na dům U Červeného dubu.“

„Vy jste si udělal výlet? To je skvělé. Přišel jste, protože mi o něm chcete vyprávět?“ Nathan se natáhl, aby rozsvítil lampu, ale Spencer ho zarazil.

„Nehýbejte se, Nathane,“ nakázal. „Vůbec se nehýbejte.“

Spencer stál rozkročený a držel v rukách magnum.

Nathan si odfrkl, ale přestal se hýbat. „Chcete mě sebrat, detektive? Chcete mě zatknout?“

„Ne, Nathane Sinclaire. Nechci vás zatknout.“

Nathan se zasmál, bezstarostně, drze. „Samozřejmě že ne. Nemáte případ. A jste si toho vědom.“

Spencer přikývl. „Jsem si toho vědom.“

„Jestli si myslíte, že ze mě dostanete uplakané přiznání, hluboce se mýlíte.“

„Takové iluze nemám, Nathane. Příliš dobře vás znám.“

„Vůbec mě neznáte, Spencere,“ odvětil Nathan.

„Chtěl bych vědět – vidím vás tady, žijete si životem plným luxusu, a chtěl bych vědět, stálo to za to?“

„Jestli mě tak době znáte, měl byste na tu otázku umět odpovědět sám.“

„Poslouchejte, povězte mi něco,“ vyzval Spencer Nathana a sklonil zbraň. „Povězte mi, že jste ji nezabil pro peníze. Povězte mi, že jste ji na to příliš miloval. Byl jste do ní blázen – to se dalo poznat. Bál jste se, že už vás nemiluje, bál jste se, že miluje někoho jiného. Bál jste se, že se odtahuje a po Dartmouthu si možná vezme Jima Shawa a už nebudete nikdy spolu. Povězte mi, že jste ji zabil v záchvatu šílené vášně. Neříkejte mi ale, že jste ji zabil kvůli penězům. To mi neříkejte. To pomyšlení bych nesnesl. Přeskočilo by mi z pomyšlení, že to je důvod, proč zemřela. Řekněte mi, že jste ji miloval, že jste ji nenáviděl, povězte mi, že vaše city vůči ní byly příliš silné, tak silné, že se nedaly vydržet. Povězte mi, že jste ji příliš miloval!“ pronesl Spencer zaníceně.

Nathan neodpověděl

„Jenom si lžu do kapsy, co?“ dodal Spencer chladně. „Věděl jste, že babička odkázala Kristině peníze, a proto jste ji zabil. Doufal jste, že zanechala vůli, ve které vám všechno odkázala. Jak pohodlné a příjemné by bylo tohle řešení,“ procedil přes zatnuté zuby. Do očí mu kapal pot. „Nebo kdyby zemřela bez závěti, změnil byste barvu. Kvůli devíti milionům dolarů byste ochotně přestal předstírat, že jste Albert Maplethorpe.“

Nathan si postěžoval: „Nevím, o čem to mluvíte.“

„Zajímalo by mě, jak jste věděl, že se do vás Betty Barrettová zamiluje,“ pokračoval Spencer. „A dům U Červeného dubu byla její srdeční záležitost. Jak jste ji přiměl, aby ho zavřela?“

„Nevěděl jsem, že se do mě zamiluje,“ napodobil Nathan Spencerův hlas. „Snažili jsme se oba vzpamatovat z Kristininy smrti, truchlili jsme a to nás sblížilo. Betty byla nesmírně vděčná, že jsme jí, Conni, Jim a já, dali peníze na Červený dub.“ Nathan se zarazil a usmál, stále nehybně usazený na pohovce. „Co se vaší druhé otázky týče, nebyla do toho domu zase až takový blázen, jak si myslíte. Stačila pětiminutová debata, aby změnila názor. Chtěla vždycky bydlet u vody.“

Spencer cítil, jak na něj padá Nathanova zlovolnost. Zasunul magnum zpátky do pouzdra a položil ruku na lacinou pistoli zastrčenou vzadu za tepláky. Nedokázal se smířit s představou, že Kristinin život skončil kvůli penězům. Připadalo mu to nesnesitelné. A neskončil pouze její život.

Nathan už nic nedodal, tak řekl: „Nejste hoden života, kterého se vám dostalo. Váš vlastní život je bezcenný – proč by pro vás měl něco znamenat život Kristiny? Víte co? Bylo by lepší, kdyby Kristinu zabila Conni. Ta by to alespoň udělala z vášně. Z přesvědčení. Dohnal jste ji k šílenství, svými lžemi a podvody, stejně jako Kristina. Bylo by lepší, kdyby Kristina zemřela kvůli vášni, ne kvůli chamtivosti.“

„Lepší pro koho?“ otázal se Nathan. „A komu by na tom záleželo? Jí ne – je mrtvá. Lepší pro koho, detektive?“

Spencer nad ním zavrtěl hlavou a zeptal se: „Tohle jste chtěl, žít u vody v domě bez jediné lidské duše, žít sám, obklopený květinovými záhony?“

„Musíte uznat,“ podotkl Nathan skoro žoviálně, „že to není zase tak špatné.“

Na Spencera se snesla temnota.

„Ta žena tě dohání k tomu, že toužíš po sebezničení,“ zašeptal. „Teď jsem to pochopil. Chtěla vás varovat. Měla pravdu. Varovala vás, abyste nebyl příliš chamtivý. Říkala vám, že máte spoustu peněz, že by vám měly stačit tři miliony.“

Nathan mlčel.

„Proč neodkázala všechny ty peníze vám, Nathane? Byl jste její životní láska – proč je nepřenechala vám?“

Nathan pokrčil rameny. „To už je teď stejně jedno, nemáte pocit, detektive?“

„Neodkázala vám všechny, protože chtěla, abyste se napravil, žil normálním životem, změnil své srdce. Aby se z vás stala lidská bytost.“

„Už tehdy mě považovala za lidskou bytost, detektive. Copak jste zapomněl, že mě milovala?“

Spencerovi se nedařilo nadechnout. Srdce se mu vždycky jednou zastavilo a jednou hlasitě udeřilo.

„Tak proč vám nepověděla o těch penězích? Bála se vás. Bála se, že byste ji kvůli nim zabil. Nevěřila vám a nevěřila vám oprávněně.“

Nathan se usmál v přítmí. „Vůbec se mě nebála. Copak na tom ale záleží?“

Spencer opsal kruh rukou, ve které držel lacinou pistoli. „Nevidíte? Pořád je tady. Koupil jste si za její smrt tenhle dům – nikdy se jí ale nezbavíte. Radujete se, že nejste ve vězení? Podívejte se! Podívejte se kolem sebe!“

Pracovnu osvětlovala pouze televize, ale jak se Spencer podíval po místnosti, padl mu pohled na konec stolu u pohovky. Vedle stolní lampy a telefonu ležela poloautomatická pistole. Ještě štěstí, pomyslel si, že běžela naplno televize a Nathan neslyšel, jak přicházím. Jinak by mě už pohřbíval do svého květinového záhonu.

Spencer sklonil zbraň a zeptal se: „Jak ospravedlňují mrtví filozofové lidi, kteří zabili pro obohacení bytost, která je milovala? Vyměnili lásku za smrt? Vy jste se rozhodl, že peníze jsou lepší než láska. Láska, kterou k vám Kristina cítila. To pro vás její láska nic neznamenala? Ty malé krabičky od zápalek, které si schovávala z Edinburghu – ty něco znamenaly. Ty smajlíky na ubrouscích se jmény restaurací – ty něco znamenaly. Měly daleko větší cenu než tenhle dům s výhledem na pobřeží, kde jste jako děti pouštěli draky.“

Nathanovi zajiskřilo v očích a postavil se, rychle a plynule, a obrátil se ke Spencerovi. „Omluvte mě, ale právě jsem si něco uvědomil,“ prohlásil. „Vstoupil jste nedovoleně na cizí pozemek. A já jsem dospěl k rozhodnutí, že vás tady už nechci. Vypadněte, nebo zavolám policii.“

„To nebude zapotřebí,“ opáčil Spencer. „Už je tady.“

Nathan udělal krok směrem k telefonu a pistoli.

Spencerovi se zježily vlasy na zátylku. „Ani hnout.“

„Nebo se stane co? Vaše hry mě už nebaví.“ Nathan udělal další krok.

„Nathane, varuju vás. Nehýbejte se.“ Spencer vzal pistoli do obou rukou, odjistil ji a zaujal palebný postoj. Nathana dělily od jeho zbraně pouhé dva kroky. Kdyby po ní skočil, podařilo by se mu jí zmocnit.

„Spencere Patricku O’Malleyi, co uděláte?“ otázal se Nathan s tak krutou zlobou, že se Spencer otřásl. „Stojím vám za to, abyste ztratil navždycky práci?“

„Nathane, už jsem vám řekl, že nestojíte ani za jednu bezesnou noc.“

V dalším okamžiku se vrhl Nathan s nataženou rukou po zbrani. Spencer namířil na jeho stehno a vystřelil. Nathan upadl a smetl přitom na zem svou vlastní zbraň. Zoufale ji začal hledat na koberci. Ve tmě ale neviděl, kam upadla. Pak se podíval na své prostřelené stehno a přitiskl si ruce na ránu.

Střelba ve tmě byla Spencerova specialita.

„Co jste to udělal?“ zalapal Nathan po dechu. „Co jste to udělal?“

Spencer i ve tmě viděl, že Nathanovi protéká mezi prsty krev a vsakuje se do koberce. Zasáhl stehenní tepnu.

Nathan Sinclair má asi tak čtyři minuty, než vykrvácí. Spencerovi se mihla hlavou myšlenka, jestli měla čtyři minuty Kristina.

„Co jste to udělal?“ zašeptal Nathan prázdným hlasem. Ležel na podlaze a držel se za nohu. Krev, která z něj vytékala, byla mazlavá a hustá jako na jatkách. Nebyla ale červená. Scéna v pracovně nebyla barevná. Osvětlovala ji pouze televize, v jejímž světle vypadalo všechno černobíle. Nathanova krev byla černá.

Spencer spustil pistoli. Věděl, že už ji nebude potřebovat. Přistoupil k Nathanovi a přidřepl třicet centimetrů od jeho obličeje. Řekl: „Nepřišel jsem vás zatknout, nepřišel jsem z vás dostat přiznání. Mám pod oblečením neprůstřelnou vestu. Věděl jsem, že se mě pokusíte zabít, a měl jsem pravdu.“

Nathanovi zesklovatěly oči.

„Slyšíte mě ještě, Nathane? Je vám jasné, že umíráte? Kristina byla jediný člověk na světě, který by pro vás truchlil. Kristina tady ale už není a vy teď také umřete a jediné duši se po vás nebude stýskat, jediná duše si nepřijede pro vaše tělo, až vás tady najde po měsících nabručený pošťák nebo zahradník. Budete tady ležet ve vlastní krvi, mrtvý, nikdo vás nebude postrádat, nikdo vás nebude volat jménem, nikdo si nebude lámat hlavu, kam jste zmizel. Nebude vám po boku sedět malý chlapec a čekat, až se probudíte, jako seděl malý chlapec po boku vašeho otce,“ Spencer měl co dělat, aby se nerozplakal.

„Až vás najdou,“ pokračoval zlomeným hlasem, „a policejní lékař odveze vaše tělo, budete ležet ve státní nemocnici, dokud vás stát nepohřbí do chudinského hrobu nebo vás nespálí a nenechá váš popel v peci. Nikdo kvůli vám neuroní slzu, protože jste do tohoto světa nepřinesl nic jiného než zármutek a smrt. Zanecháváte ho za sebou horší, než do jakého jste se narodil. Dělal jste přesně, co jste chtěl, a to byla jediná absolutní pravda, kterou jste uznával. Za dvě minuty umřete a už nikdy nespatříte Kristinu.“

Nathan zůstával zticha a pak zašeptal: „To není tak úplně pravda, detektive. Vy – vy pro mě roníte slzy.“

Spencer málem upadl na záda. „Neroním je kvůli vám, vy bídáku. Ne kvůli vám.“

Ubíhaly vteřiny. Spencer se předklonil a šeptem se zeptal: „Jak jste to dokázal? Jak jste ji přiměl, nahou, promrzlou a vyděšenou, aby k vám uprostřed noci přišla?“

Nathan uvolnil stisk na noze a odpověděl: „Nevím, o čem mluvíte –“ pak mnohem mírněji dodal: „Měla strach ze tmy, ale neměla strach ze mě. Přišla by za mnou kamkoliv.“

Spencer nedokázal promluvit. Cítil krev, i jiné odéry, zvedal se mu žaludek. „Nathane,“ řekl nakonec. „Co ještě tajíte? Nenahrávám vás, umíráte – čeho se bojíte?“

A Nathan odpověděl: „Smrti.“

Spencer se zeptal: „Myslíte, že se Kristina také bála smrti?“

„Ano,“ řekl Nathan. „Bála se smrti.“ A pak velice tiše dopověděl: „Nechtěla umřít.“

Spencer zoufale zaúpěl.

„Umíráte za ni, za její matku, za její babičku, za jejího otce, za Elizabeth Barrettovou a za Constance Tobiasovou. A taky za mě. Bůh vám nadělil svobodnou vůli a podívejte, co jste s ní udělal. Nechal jste Kristinu samotnou ve sněhu… nedopřál jste jí dokonce ani kněze, který by jí požehnal –“

V tomhle místě Nathan chraplavě požádal: „Požehnejte mi.“

„Copak bůh žehná ďáblu?“ otázal se Spencer. „Moje pobožná matka říkávala, ďábel si vybírá svůj osud a musí platit peklem. A hle, spatřil jsem koně mrtvolně bledého a jméno toho, kdo na něm seděl, bylo Smrt a za ním šlo Peklo.“

Nathan se pokusil zavrtět hlavou, ale nepodařilo se mu to. „Ještě něco jiného,“ zasténal. Křečovitě přitom oddechoval.

„Netěší mě smrt hříšníka,“ odcitoval Spencer Chizkijáše.

Zaslechl Nathanův ochraptělý hlas. „Oči. Její oči. Nedokážu je vymazat z paměti. Nemůžu zavřít vlastní oči, aniž bych viděl její. Budou na mě věčně hledět v pekle? Pane, smiluj se nade mnou. Už nechci ty oči vidět, černé tůně pochopení a bolesti…“

Pod Spencerem se podlamovala kolena. Podařilo se mu zašeptat: „Věřte v boha a budete spasen.“

Nathan pustil nohu a klesl na podlahu. Odcházel z něj pomalu život. Spencer se pokřižoval a čekal.

Nathan Sinclair téměř neslyšně pravil: „Kvůli ní si to zasloužím.“

O pět minut později opustil Spencer dům a pečlivě za sebou zamkl dveře od kuchyně. Prošel po Sound Beach Road ke křižovatce, zahnul doleva a ušel další dva kilometry k nádraží, kde si před svým autem svlékl horní vrstvy oblečení. Lacinou pistoli zastrčil do plastikového pytle. Nožem rozřezal oblečení, které měl na sobě v Nathanově domě, společně s rukavicemi a botami. Uložil všechno do černé cestovní tašky a rozjel se k Long Islandu. Po cestě zastavil v Bronxu v Co-Op City – minimetropoli s anonymními třicetipatrovými budovami a obrovskými parkovišti. Plastikový pytel s levnou pistolí odhodil do přetékající popelnice u obřího multiplexu. Na prázdném pozemku spálil v další popelnici černou cestovní tašku. Odjel domů a udělal to, co se mu nepodařilo za celé tři a půl roku od smrti Kristiny Sinclairové. Prospal celou noc.

EPILOG

Děti seděly na lavici nahoře u hradu. Na svém oblíbeném místě zakrytém žlutými forzýtiemi. I tohle odpoledne vyběhly nahoru, posadily se a zadívaly se na poklidnou vodu průlivu. Dívčiny ruce se přestaly po několika minutách třást. Upravila si vlasy a přejela si po pucích na džínách, jakoby pro uklidnění. Úhlednost a pořádek přinášely útěchu. Dodávaly jí pocit, že má všechno pod kontrolou. Ten pocit byl pro ni důležitý.

„Jak je možné, že neumíš plavat?“ zeptala se chlapce.

Chlapec pokrčil rameny: „Nikdy jsem se to nenaučil.“

„Tak proč se to nenaučíš teď?“

„Nemám zájem.“

„Proč ne? Plavání je obrovská zábava.“

„Mně se nelíbí.“

„Máš strach z vody?“ zeptala se dívka škádlivě. Chlapec se ale neusmál a i dívka se přestala usmívat. „Promiň,“ omluvila se rychle. Nelíbil se jí výraz v chlapcových očích. Byl chladný, téměř nenávistný.

„Tak proč chodíš po té pitomé zídce? Na jedné straně máš vodu – mohl bys do ní spadnout.“

Chlapec se zasmál. „Nespadnu do ní.“

„Jak si tím můžeš být jistý?“

„Umím udržet rovnováhu,“ odvětil chlapec. „A jsem rychlý.“

„Přesto bys mohl spadnout.“

„Nespadnu. Ty možná spadneš.“

„Chození po té zídce nenávidím,“ přiznala dívka.

„Srabe!“ popíchl ji chlapec.

„Nejsem srab. Jsem jenom… opatrná.“

„Aha. Opatrná, abys nespadla?“ pravil chlapec a dívka sebou cukla. Neměla ráda, když si její kamarád hrál takhle se slovy.

„Když spadnu, kdo mě zachrání?“ zeptala se nedůtklivě.

„Já tě zachráním.“

„Opravdu? Ale –“

„Poběžím jako o závod a přivolám pomoc.“

„Než někoho přivedeš, budu mrtvá. Utopená.“

„Poběžím hodně rychle. Umím běhat. Velice rychle.“

„Neumíš plavat,“ zopakovala dívka. „Měl by ses to naučit.“

„Čeho se tak bojíš? Když spadnu, kdo zachrání mě?“

„Já,“ odpověděla dívka bez zaváhání. „Skočím do vody a zachráním tě.“

Chlapec se zasmál. „Oba se utopíme.“

„Neutopíme,“ opáčila dívka uraženě. „I princezny můžou zachraňovat prince.“

Chlapec zavrtěl hlavou. „Ano, a budeme žít šťastně až do konce života.“

„Ano, budeme,“ odpověděla dívka vážně.

Chlapec se na ni podíval, najednou stejně vážný. „Slibuješ?“

Dívka se pokřižovala. „Přísahám.“

„To nedělej,“ napomenul ji chlapce. „Stačí říct přísahám. Nemusíš se u toho křižovat.“ Dívka si všimla, jak se otřásl. Odmlčela se. Občas mu vůbec nerozuměla.

„Můžu se tě na něco zeptat?“

„Hmm.“

„Poznal jsi svou skutečnou matku a otce?“

Chlapec se zarazil. „Ne, nepoznal. Vůbec si na ně nepamatuju.“

„To je škoda, nemyslíš?“ otázala se dívka, pohled upřený na průliv. „Přijde mi to smutné.“

„Není to smutné. Jak bych mohl postrádat někoho, koho jsem nepoznal?“

„Myslím,“ pravila dívka nejistě a zahloubala se. „Myslím, že teď jsi našel rodinu.“

„Ano,“ potvrdil chlapec.

„Od té doby, co jsi k nám přišel,“ řekla dívka, „už nejsem tak osamělá.“

„Já vím,“ odvětil chlapec.

„Než jsi přišel, byla jsem hrozně sama,“ pokračovala dívka. „Teď mi připadá, že mám bratra na celý život.“

„To taky máš,“ pravil chlapec. „Až do konce života budu tvůj bratr.“

„Děkuju,“ opáčila dívka procítěně. „Máma a táta tě mají také hrozně rádi. Vždycky si přáli kluka.“

„Tomu nevěřím.“

Dívka odkopla zprudka kamínek na nízkou zídku. „Je to pravda. Toužili po synovi. Mají mě rádi a tak dál, ale jednou v noci jsem zaslechla, jak si povídají, krátce předtím, než jsi k nám přišel. Táta říkal, že pokud bůh rozhodl, že mají mít jenom jedno dítě, proč nezachránil mého skutečného bratra-dvojče?“

„Co na to řekla tvoje máma?“

„Řekla, že je šťastná s tím, co jí bůh nadělil, jenom je škoda, že nemůže mít další malé dítě, které by milovala.“

„Tvoje máma je vážně hodná.“

Kristina se usmála. „Teď je to taky tvoje máma.“

Chlapec se také usmál: „Patrně ano,“ pravil pochybovačně. „Patrně je i moje máma.“

„Máš mě rád?“ zeptala se Kristina.

„Víš, že tě mám rád,“ odpověděl chlapec a dodal: „Jsi jediná věc na světě, kterou mám rád.“

„Je to pravda?“

„Ano.“

„Co máma s tátou?“

„Ti jsou hodní. Ale mají pořád spoustu práce, nemáš pocit? Tvoje máma není nikdy doma.“

Kristina se usmála: „Je ráda, když má hodně práce.“

„Musíme držet při sobě,“ prohlásil chlapec.

„Já vím.“

Chlapec vstal z lavice. „V dobrém i ve zlém, ve zdraví i v nemoci, dokud nás smrt nerozdělí.“

Dívka se odmlčela. „Neříká se tohle při svatbě?“

„Říká se to proto, že to dává smysl.“

„Dobře,“ souhlasila dívka. „Dokud nás smrt nerozdělí.“ Opět se odmlčela.

„Ale,“ namítla znepokojeně, „já nechci umřít.“

„Kdo by chtěl?“ opáčil chlapec. „Neumřeme. Na umírání jsme moc mladí.“

„Tak co kdybychom tuhle část vynechali?“ navrhla dívka.

Chlapec si povzdechl. „Ty ale naděláš. Dobře vynecháme tuhle část. Pojď. Musíme jít, je už pozdě.“

Děti opustily své tajné místo uprostřed zříceniny hradu a rozběhly se ze svahu ke kamenným schodům.

V parku nikdo jiný nebyl. Jen malý chlapec kráčející po zídce oddělující pevninu od moře, a malá dívka s roztaženými pažemi, dělající malé opatrné kroky, pohled upřený do země a na chlapcova záda. Slaným vzduchem se nesl zvuk větru, šustění listí a Kristinin hlas: „Počkej na mě… počkej na mě…“

PODĚKOVÁNÍ

Tento příběh je smyšlený. Všechny nepřesnosti jsou úmyslné a všechny chyby jsou moje.

Mé poděkování patří Bobu Wyattovi za to, že je můj přítel, dokáže mě nahlas rozesmát na nejméně očekávaných místech editovaného rukopisu a žil se mnou devět měsíců pro tuto knihu, a Joy Harrisové.

Policistům Patricku O’Naillovi a E. Douglasu Hackettovi za podrobnosti a trpělivost.

Oronu Straussovi, šéfredaktorovi Dartmouth Review za to, že mi dovolil, abych si hrála s jeho labradorem.

Clintu Beanovi z Hanoverské obchodní komory a Kris Wieldusové z dartmouthského ženského basketbalového mužstva.

Srdečné díky Jackie Feldmannové a Kerri Bassové za to, že hlídali našeho malého uličníka. Co bych si bez vás počala?

Natasho, Misho a poklade, který ses ještě nenarodil – máma vás moc miluje.

O AUTORCE

Paullina Simonsová se narodila v roce 1963 v Petrohradu a jako dítě s rodiči emigrovala do Spojených států amerických. Studovala v New Yorku, Kansasu a Velké Británii. Čtyři roky pracovala jako finanční novinářka v Londýně a poté jako produkční televizní společnosti v New Yorku. Ledové objetí je druhým románem, který napsala. Nyní žije v Texasu.

Table of Contents

PROLOG

Část I DÍVKA V ČERNÝCH BOTÁCH

1. Neděle

2. Pondělí

3. Úterý

Část II SPENCER PATRICK O’MALLEY

4. V lese a na zdi

5. Blízcí přátelé

6. Dědictví

7. Constance Tobiasová

8. Bylo nebylo v Greenwichi v Connecticutu

9. Dům U Červeného dubu

EPILOG

PODĚKOVÁNÍ

O AUTORCE