U nás už vyšlo:

Poslední rituál

Mrazivé světlo

Žhavý hrob

Led v žilách

V islandském originále poprvé vyšlo r. 2009 pod názvem

Horfđu á mig ve Verlag Veröld v Reykjavíku

© Yrsa Sigurđardóttir 2009

V německém jazyce v překladu Tiny Fleckenové vydal

© S. Fischer Verlag GmbH, Frankfurt am Main 2011

Published by agreement with Salomonsson Agency

Translation © Eduard Světlík, 2013

Czech edition © Metafora, 2013

All rights reserved

ISBN 978−80−7359−393−3

ISBN 978-80-7359-967-6 (ePub)

ISBN 978-80-7359-896-9 (mobi)

Tuto knihu věnuji své babičce

Vilborg G. Guđjónsdóttir

(4. listopadu 1909–24. července 1982).

Yrsa

Postavy příběhu

Tóra Gudmundsdóttir

reykjavícká advokátka a matka samoživitelka

Matthias Reich

Tóřin přítel z Německa

Sóley a Gylfi

Tóřiny děti

Sigga

Gylfiho přítelkyně

Orri

Tóřin malý vnuk

Bragi

Tóřin kolega v advokátní kanceláři

Bela

jejich sekretářka

Obyvatelé domova pro zdravotně postižené a jejich příbuzní

Jakob

mladý muž s Downovým syndromem

Grímheidur

Jakobova matka

Lísa

mladá žena v bdělém kómatu

Sigrídur Herdís

slepá a hluchá dívka

Ragna

mladá žena se syndromem uzamčení

Natan

mentálně postižený epileptik

Tryggvi

autista

Einvardur

Tryggviho otec

Fanndís

Tryggviho matka

Lena

Tryggviho sestra

Pracovníci domova

Glódís

vedoucí domova

Fridleifur

noční hlídač

Linda

vývojová terapeutka

Aegir

Tryggviho terapeut

Další osoby

Jósteinn

pacient Sognu, detenčního ústavu pro psychicky nemocné zločince

Ari

Jakobův advokát

Margeir

rozhlasový moderátor

Sveinn

kameraman

Berglinda, Halli a Pési

rodina, v jejímž domě straší

Poznámka překladatele: Islandská mužská jména, která mají v prvním pádě koncovku -ur, zde Einvardur a Fridleifur, ji v dalších pádech ztrácejí. Oslovování křestními jmény i v úředním a společenském styku je na Islandu běžné.

Prolog

Sobota, 8. listopadu 2008

Kočka se ukryla za holý, ale hustý keř utopený v temnotě. Byla naprosto klidná, pouze její žluté oči těkaly sem a tam; pozorně si hlídala výhled na noční tvory. Lidé, kteří jí dávali nažrat, už na to dávno zapomněli, ale kočka věděla, že se v temnotě schovávají bytosti, jež se vyhýbají dennímu světlu. Zviditelňují se, teprve až zavládne noční ticho, přibližně poté, kdy se ztratí nebo převezmou moc stíny, podle toho, jak se na to podíváme. Kočka využívala tuto časovou enklávu, ačkoliv se jí vždycky ježila srst, když číhala na to neviditelné, na to zlé, co si vyhlíželo vhodnou příležitost. Všichni ti, kteří se štítili denního světla, byli teď na nohou; temné kouty splynuly s nocí, vše bylo pochmurné a opuštěné.

Náhle kočka zaslechla tiché prasknutí. Vystrčila drápky a zaryla je do vlhké, studené hlíny. Třebaže nic neviděla, zůstávala bdělá, dýchala ještě pomaleji a klidněji a tiskla své štíhlé tělo k zemi tak těsně, jak to jen šlo. Studený vzduch, který po dlouhém spánku na pohovce dráždil její plíce, byl stále tísnivější a každé nadechnutí zanechávalo na jejím drsném jazyku nepříjemnou pachuť. Z hrdla se jí instinktivně vydralo tiché zavrčení a sklíčeně se chystala utéct před ohavným stvořením, které se tu někde ukrývalo, neviditelné jako majitelé hlasů z člověčího rádia. Kočka se bleskurychle otočila, vyrazila z keře a co nejrychleji prchala pryč.

Berglinda se posadila na posteli a měla jasnou hlavu. Obyčejně když se v noci probudila, vklouzávala ze snu do bdělého stavu pomalu, nyní ji však z hlubokého spánku vytrhlo něco děsivého a zapůsobilo na ni tak, jako by vůbec nespala. Manželská ložnice tonula ve tmě, za okny se rozprostírala bezhvězdná, sytě černá obloha. Světélkující ručičky budíku ukazovaly půl čtvrté. Nevzbudil ji pláč z dětského pokoje? Berglinda napínala uši, ale neslyšela nic jiného než tichý tikot budíku a hluboké oddechování svého muže.

Vyklouzla zpod přikrývky, opatrně, aby Halliho nevzbudila. V posledních měsících toho musel prožít tolik, že ho v žádném případě nechtěla obtěžovat. Ačkoliv se zdálo, že nejhorší mají za sebou, nějak tomu pořád nemohla uvěřit. Nechtěla už o tom s nikým mluvit, ani s manželem, neboť se obávala, že ji lidé budou považovat za hysterku a budou jí věřit ještě méně. Vždyť dokonce i Halli, který zažil totéž co ona, se stále častěji pokoušel najít věcné vysvětlení. Většinou s tím však zacházel tak daleko, až to hraničilo se směšností. Její mínění nikdy plně nepřijal, ale aspoň proti němu přestal protestovat. Když se totiž těch podivných událostí navršilo příliš mnoho, už mu nic jiného nezbývalo. V každém případě se mu muselo přičíst k dobru, že se za ni vždy postavil, ačkoliv to v jejich manželství v poslední době přestávalo klapat. Zdálo se sice, že nejhorší už překonali, ale Hallimu zkrátili pracovní dobu a Berglinda, přestože se místo ve vládním úřadě zdálo jistější, nemohla nikdy vědět, jestli ji nepostihne snižování počtu zaměstnanců.

Rychle se ve tmě rozkoukala a nehlučně opustila ložnici. Znovu si lehnout by jí nepomohlo. Chtěla vypít sklenici vody, mrknout se na Pésiho a ujistit se, že spí tvrdým a hlubokým spánkem. Doufala, že to postačí k tomu, aby znovu pocítila ospalost. Pokud ne, mohla by si na počítači zahrát párkrát pasiáns nebo si zasurfovat na internetu, než jí ztěžknou víčka. Věděla, jak se něčím nesmyslným, stupidním rozptýlit – jinak by v tomhle domě sotva dokázala tak dlouho vydržet. Berglinda se pokusila zavřít za sebou dveře bez skřípání. Když ten dům koupili, hodlali všechny dveře vyměnit, ale nikdy na to nedošlo. V chodbě byla ledová zima, dlaždice ji pálily pod nohama a zlobila se na sebe, že se nepřinutila najít pantofle. V hloubi duše věděla, že má dosud daleko k tomu, aby ve tmě šátrala kolem své postele. Doufala však, že jednou k tomu dospěje. Doufala ale nebylo to správné slovo, chtěla o tom být pevně přesvědčena. Jinak by své počínání neovládala.

Voda v kuchyni byla vlažná, takže ji nechala chvíli odtéct. Mezitím hleděla ven na důvěrně známou ulici a na domy sousedů na protější straně. Všude byla tma, pouze v garáži přímo naproti někdo zapomněl zhasnout. Za jedním otevřeným oknem se v mírném vánku pohupoval ruský lustr. Jinak byly všechny domy zahaleny temnotou. Nažloutlá záře pouličních luceren nepronikla až do zahrad, končila za chodníkem. Za ním začínala tma. Berglinda klouzala pohledem po střechách domů a zapomněla na vodu, jak nechávala zrak těkat po Vesturlandsveguru až k místu, kde jejich ulice odbočovala směrem k okrajové čtvrti Kjalarnes. Kolem přejelo auto a Berglindě se zdálo, že slyší kvičivý zvuk, jaký vydává vůz poskakující po namoklých rýhách ve vozovce, což patrně přispělo k dopravní nehodě, k níž tady kdysi došlo, ačkoliv tehdy bylo docela jiné počasí. Berglinda odvrátila oči od okna a uvědomila si, že dosud drží sklenici pod tekoucí vodou.

Kéž by byli tenkrát odřekli vánoční oslavu. Vzpomínala si, že po ní nijak netoužila, ale nechali se od přátel přemluvit. A pokud tomu bylo jinak, nechtěla to raději vědět – bylo totiž snazší vyrovnat se s následky, jestliže odpovědnost nesli ti, kvůli nimž se rozhodli hodit se do gala, objednat si slečnu na hlídání dětí a vyrazit za zábavou. Od té doby už nikdy takovou pomoc nepotřebovali. Jejich společenské aktivity se omezily na vlastní dům a místa, kam svého čtyřletého synka mohli vzít s sebou.

Nedokázali si už představit, že by se večer někde bavili, zatímco o jejich dítě by pečovala najatá dívka – zejména po tom osudném večeru a následujících událostech. Už tisíckrát si Berglinda lámala hlavu tím, zda by všechno proběhlo jinak, kdyby tu vánoční oslavu odřekli nebo doma nepopíjeli, aby ušetřili za aperitiv v restauraci, ale takové úvahy nikam nevedly. Pozvání přijali a připravovali se večer vyrazit z domu. Berglindin pohled zabloudil automaticky k oknu a upřela jej na černý asfalt rychlostní silnice, která nyní obtáčela jejich čtvrť jako temná řeka. Zavřela oči a v hlavě se jí okamžitě vynořil obraz, který onoho strašného večera spatřila: světelné majáky sanitky a policejních aut, které přezářily matný přísvit lamp odrážející se na hřebenech střech protilehlých domů, na něž hustě sněžilo. Stejná jistota, s níž tehdy věděla, že se nechce vánoční oslavy zúčastnit, jí pak hned napověděla, že nehoda na rychlostní silnici souvisí s dívkou na hlídání, která měla přijít, ale dosud nedorazila.

Otevřela oči a lačně se napila vody. Věděla, že tváře zoufalých dívčiných rodičů, s nimiž se po nehodě několikrát setkala, ji budou pronásledovat do konce života, snad až do hrobu. Berglindu a Halliho nikdo samozřejmě neobviňoval, v žádném případě nikoliv přímo, ale Berglinda viděla v uslzených očích dívčiny matky, že je do jisté míry činí zodpovědnými za to, co se stalo, buď proto, že neměli pozvání přátel přijmout, anebo proto, že mohli pro jejich dceru zajet. Pak by ten večer nepřecházela silnici a mohla ještě žít. Do jejich čtvrti chodívala, jenom když hlídala Pésiho. Takže jen proto, že se Berglinda s Hallim chystali na návštěvu, ocitla se ta dívka přesně v danou dobu na daném místě, kde ji přejel bezohledný člověk, aniž se otočil a podíval, zda děvčeti, které zůstalo ležet na silnici jako hromádka neštěstí, nemůže pomoci. Řidiče a jeho vůz nikdy nevypátrali, v době nehody nebyl na tomto úseku silnice žádný provoz a navzdory opakované výzvě v médiích se nepřihlásil ani žádný svědek. Dívka zemřela opuštěná na zledovatělém asfaltu, a když si jí všiml řidič prvního vozu, který tudy po nehodě projížděl, už nedýchala. Mohl být rád, že ji nepřejel, neboť její drobné tělo už bylo zasypáno tenkou vrstvou sněhu. Berglinda opět zavřela oči a třela si je zkřehlými prsty. Jak široké to auto mohlo být? Dva metry? Tři metry? Od dívčina domu k nim to bylo nejméně kilometr, ne-li dokonce dva. Jaký tragický osud, že přecházela silnici přesně v okamžiku, kdy tudy projížděl bezohledný řidič.

Berglinda otevřela oči a vyprázdnila sklenici. Ačkoliv se kvůli této nehodě pořád trápila, nebyla hrozná smrt mladé dívky tím nejhorším. Tato tragédie se dala pochopit: tuna oceli a plechu narazila stokilometrovou rychlostí do dívky vážící sotva padesát kilogramů. Důsledek byl naprosto logický. Samozřejmě to byla smutná událost, přesto však součást toho, s čím člověk musí počítat. Mnohem těžší bylo vyrovnat se s tím, co následovalo: dívka, či spíše její duše, se zřejmě rozhodla dodržet slib, že pohlídá Pésiho, a jakmile se setmělo, přicházela. Asi nemohla dojít klidu, neboť zemřela nepřirozenou smrtí. V několika filmových hororech, které Berglinda viděla, se z lidí, jejichž smrt zůstala neobjasněna, stali jacísi fantomové. Zpočátku Berglinda a Halli nechápali, co se děje, a chlapcovo tvrzení, že u něj byla Magga, považovali za důsledek zaslechnutých hovorů o nehodě. Byl ještě příliš malý, aby pochopil, co je smrt. A bylo také naprosto pochopitelné, že Pési Maggu postrádal, hlídávala ho, už když mu byl rok, a byl z ní nadšený. Berglindě se však zdálo morbidní, že chlapec neustále opakuje, jak se jí vede špatně a jak pořád naříká. Teprve tehdy nastražila uši a setřásla ze sebe letargii, jež se jí po nehodě zmocnila. A postupně se začaly vršit tak mysteriózní, strašidelné příhody, že už se to nedalo jen tak přejít.

Jen co se setmělo, v dětském pokoji se ochladilo a okenní skla se zamžila. Veškeré pokusy opravit topení byly neúspěšné, instalatér přešlapoval hodinu kolem radiátoru, škrábal se na hlavě a nakonec kapituloval, za což si naúčtoval čtyři hodiny práce. Stará závěsná ozdoba nad chlapcovou postýlkou se otáčela, ačkoliv v místnosti nebyl nejmenší průvan, setrvale kolísalo napětí proudu, praskaly žárovky a musely se vyměňovat. Jakmile nastal den, vzduch v pokoji se stal tísnivým a nepomáhalo ani otevřít okno. Jako by člověku docházel kyslík a každý nádech zanechával v ústech odpornou, kovovou pachuť. Pro všechny takové jevy se dalo najít logické vysvětlení. Dům už měl svoje léta a naléhavě vyžadoval renovaci. Ostatní úkazy se ovšem v žádném případě nedaly svádět na stav domu. Ráno byli Pésiho plyšoví medvídci vzorně srovnaní, ačkoliv večer předtím leželi na jedné hromádce na podlaze. A to nebylo ještě všechno. Pési často v noci náhle vyskočil z postele, ale jeho rodiče mu nemuseli dávat napít, odnášet ho zpátky na lůžko a uklidňovat, protože ho zpravidla našli, jak rozesmátý sedí v posteli a říká jim: „Nemusíte kvůli mně vstávat, Magga na mě dává pozor.“

Poté ho brali na noc k sobě, což se patrně dívčinu duchovi nelíbilo. Stále se probouzeli, protože přikrývky jim bez zvláštního důvodu pomalu klouzaly na podlahu. Zpod postele se ozývalo škrábání, zprvu sotva slyšitelné, potom stále hlasitější a důraznější. Zvuky přestaly, jakmile Halli vstal, nakoukl pod postel a ospale zamumlal, že to jsou jistě zatracené myši. Žádné zvířátko však nikdy nespatřil. Stejný chlad, jaký vládl v Pésiho pokoji, naplňoval nyní ložnici rodičů, také se tu potila okna a kolísal proud. Kromě toho se před prahem dělaly malé loužičky, které ve tmě vypadaly jako krev, ale na světle se ukázalo, že je to voda. Přišli dva pokrývači, vylezli na střechu, ale nenašli žádná netěsná místa.

Ze zpětného pohledu bylo neuvěřitelné, jak dlouho tohle všechno snášeli, aniž by vyhledali nějakou pomoc. Jednoho rána Berglinda oznámila, že už to déle nevydrží, že by dům měli ihned prodat bez ohledu na hospodářskou krizi a stagnaci trhu s nemovitostmi. Když se probudila, jejich šaty visely na skříni v ložnici, a to ne jen tak nějaké, nýbrž Halliho oblek s košilí a kravatou a s ním ladící Berglindino oblečení. Byly to přesně tytéž svršky, které měli na sobě toho večera, kdy chtěli slavit Vánoce. Když ale včera uléhali, na skříni rozhodně nic neviselo. Halliho to poprvé vyděsilo tak hrozně jako Berglindu, což jí nahnalo ještě větší strach, než už měla. Dovedlo je to ale k názoru, že prodej domu by nemusel přinést zlepšení situace, a tak tuto lákavou možnost zavrhli a rozhodli se raději zavolat na pomoc nějaké médium, aby ducha – nebo co to vlastně bylo – zahnalo.

Senzibilka udala, že v Pésiho blízkosti cítí nějakou usouženou, nespokojenou duši, jejíž přítomnosti však nelze čelit. Totéž konstatovala i jasnovidka, kterou jim naléhavě doporučila Berglindina sestřenice. Obě média si dala za svůj verdikt zaplatit, jenže finanční situace rodiny nebyla tak růžová, aby mohli vyzkoušet všechny osoby, které inzerovaly své služby v novinách. Poslední východisko představoval farář náboženské obce, jehož naposled viděli při Pésiho křtu. Ten byl zpočátku opatrný a považoval celou věc za žert. Nemohl však nevidět Berglindin zjevný strach, a proto své chování změnil, ale slíbit jim nechtěl nic. Párkrát je navštívil a zakusil na vlastní kůži chlad a elektrické napětí v Pésiho blízkosti. Poté se vydal pro radu k biskupovi a státní církev po sto letech dovolila provést obřad žehnání domu k zahnání ducha. Poté, co prošli a požehnali všechny místnosti, biskup slavnostně prohlásil, že dívčina duše už nikdy do tohoto domu nevejde. A kdo by to byl řekl – přesně tak tomu také bylo.

Obratem ruky všechno pociťovali jinak, přičemž se jen těžko dalo zjistit, co přesně se změnilo. Atmosféra v domě byla prostě taková jako dřív. Bylo samozřejmě obtížné nepátrat po projevech cizích sil ve vlastních zdech a nějakou chvíli také trvalo, než se Berglindě přestaly třást ruce. S vědomím, že čas utržené rány zahojí, byla však s pomalým, ale trvalým zlepšováním situace spokojena.

V prvním patře zavrzaly parkety. Zvuk vyšel z Pésiho pokoje. Berglinda odložila sklenici a zvolna se otočila. Náhle měla sucho v ústech a opět jí naskočila husí kůže. Zatracené reminiscence! Jak dlouho potrvá, než se definitivě zotaví? Volnými kroky vyšla po schodech nahoru. Když dorazila ke dveřím do dětského pokoje, zaslechla chlapce tiše hovořit. Místo aby poslouchala, co říká, otevřela opatrně dveře. Pési stál na špičkách u okna a pátravě hleděl ven. Když zaslechl vrznout dveře, zmlknul a otočil se. Když Berglinda spatřila zamžené okno, jen stěží potlačila výkřik.

„Ahoj mami,“ usmál se Pési rozpačitě.

Berglinda přiskočila k synovi a odtrhla ho od okna. Přitiskla ho k sobě a současně se pokoušela sklo osušit, leč vrstvička páry nezmizela. Byla na vnější straně okna.

Pési pohlédl matce do očí. „Magga je venku a nemůže dovnitř. Ráda by mě hlídala.“ Ukázal k oknu a protáhl obličej. „Je trochu naštvaná.“

Kapitola první

Pondělí, 4. ledna 2010

Z pohledu od silnice je ten dům nevýrazný. Zahraniční turisté jej mohou považovat za statek, jehož majitelé se tu v potu tváře a v soužití s Bohem a lidmi plahočí. Možná jim obytná část připadne nezvykle veliká, ale už se tím nijak nezabývají a jedou prostě dál, aniž by se ohlédli. Je dokonce pravděpodobné, že totéž si mohou myslet i domorodci, neboť veřejně se o tomto stavení moc nemluví. Zmíní-li se o něm občas média, pak většinou v souvislosti s tragickými osudy. Čtenáři přeskočí drásající texty o podivném a nepochopitelném počínání lidí, kteří tu žili, a nalistují něco potěšitelnějšího. Když pak noviny odloží, moc jim toho o místě a jeho obyvatelích v paměti neutkví; lepší je na ty lidi rychle zapomenout. Dokonce i z hlediska veřejného zájmu se význam tohoto zařízení odsunul do pozadí; o jeho důležitosti nikdo nepochybuje, ale panuje mlčenlivý souhlas, že úředníci by se do jeho provozu měli plést co nejméně. V hloubi duše věděla i Tóra, že nabídku, která ji sem přivedla, by odmítla, kdyby se její advokátní kanceláři dařilo o trochu lépe. Něco však podnítilo její zvědavost: byla to mysterióznost případu – nakonec se denně nestává, aby ji o pomoc žádal pacient ústavu pro duševně nemocné zločince.

Historie ústavu byla krátká: až do roku 1992 bývali vězni s psychickými problémy drženi v zahraničních zařízeních nebo ve věznici Litla-Hraun; obě alternativy byly špatné. V cizině museli vězni překonávat jazykové bariéry i odloučení od rodiny a přátel a věznice Litla-Hraun nebyla léčebnou institucí. Tóra si dokázala dost dobře představit, že svérázné prostředí s drsnou atmosférou ve zdech vězení péči o psychicky nemocné zločince právě neprospívá. Sedm míst tady v Sognu bylo v každém případě stále obsazeno.

Zatáčka byla ostrá a auto se na drobném štěrku dostalo do smyku. Tóra sevřela volant pevněji a soustředila se na jízdu po krátké příjezdové silnici. Nijak netoužila po tom, aby při své první návštěvě přistála v příkopu a museli ji z něj vytáhnout. Celý ten podnik byl už tak dost zvláštní. Žena, která jí sjednala první schůzku s pacientem, byla sice velmi přátelská, ale dalo se poznat, že jeho žádost tu rozhodně není obvyklá. Tóra u ní postřehla jistou nervozitu, což vzhledem k životopisu muže, který se s ní chtěl setkat, nebudilo žádný podiv. Nebyl to normální pacient, který musel bojovat se sporadickými psychickými problémy nebo který se kvůli drogám či alkoholu ocitl na šikmé ploše. Životní cesta Jósteinna Karlssona už od jeho mladých let navzdory časté pozornosti úřadů směřovala ke špatnému konci.

Tóra se seznámila s jeho minulostí a nebyla to žádná zábavná četba. Měla ovšem přístup jenom ke dvěma případům, protože trestné činy, jichž se dopustil jako nezletilý, neměla k dispozici. Jósteinn byl obžalován z omezování osobní svobody, ublížení na zdraví a pokusu o sexuální zneužití dítěte. Byl obviněn, že na ulici oslovil šestiletého chlapce a vylákal ho do svého bytu, ovšem s nejasným úmyslem, neboť jeden ze sousedů přivolal policii dříve, než mohlo k něčemu dojít. Tento ostražitý občan mu totiž už dlouho nedůvěřoval a tvrdil, že Jósteinn je odpovědný za zmizení jeho dvou koček, které se pak zle zřízené našly přímo pod jeho balkonem. Ačkoliv Jósteinn byl přistižen s cizím chlapcem takřka při činu a jeden svědek ho vehementně obviňoval z úmyslu hocha zneužít, vyvázl z toho poměrně přijatelně. Dítě totiž neučinilo žádnou výpověď, a to ani před soudem, ani nikde jinde. Jeden psycholog se pokusil s hošíkem promluvit, ale nic z něho nedostal; jakmile se hovor dotkl předmětné události, chlapec jen stiskl rty. Psycholog z toho usoudil, že Jósteinn chlapci vyhrožoval a nahnal mu veliký strach. Nedalo se proto jednoznačně prokázat, že se ve svém bytě na dítěti nějak provinil. Snaha obžaloby přišít Jósteinnovi sexuální zločin zůstala ale marná i proto, že se na těle dítěte nenašly stopy žádného násilí. Přesto nikdo v soudní síni nevěřil Jósteinnově historce, že se hoch ztratil a on mu chtěl pomoci najít rodiče. Protože ovšem nebyly předloženy žádné jednoznačné důkazy, dostal Jósteinn šestiměsíční podmíněný trest za omezování osobní svobody.

O dvanáct let později se dopustil násilí na jednom dospívajícím mládenci a tentokrát se v obytném bloku žádný bdělý soused nenašel. Tóra si dokázala na tento případ vzpomenout, ale rozsudek si přečetla teprve nyní, téměř po deseti letech. Byla si téměř jista, že Jósteinn chtěl mladíka zabít, ale opět zasáhl osud. Žena uklízející schodiště přišla o den dřív a zřejmě by si ničeho nevšimla, kdyby se jako obvykle věnovala jenom vysávání prachu. Leč nějaké dítě zapatlalo zeď vedle Jósteinnových dveří zmrzlinou a ona to musela dlouho čistit. Když pak vypnula vysavač, zaslechla nářek a potlačované výkřiky bolesti. Po krátkém váhání se rozhodla, že raději zavolá policii, než by klepala na dveře a pátrala, co se uvnitř děje. V její výpovědi stálo, že tak hlasitý nářek nikdy neslyšela, takže jej musela vyvolat hrozná muka. Policie tedy vnikla do Jósteinnova bytu a tentokrát ho načapala s mladíkem v posteli.

Při čtení rozsudku Tóra narazila na podivný detail. Během vyšetřování nějaký anonym zaslal policii fotografie, které patřily Jósteinnovi. Pořizoval je velmi dlouhou dobu a zřetelně ukazovaly, kolik dětí během let různým způsobem zneužíval. Tyto snímky posunuly vyšetřování o velký krok dopředu, neboť ostatní body Jósteinnovy obžaloby stačily jen na pár let za mřížemi. Po předložení fotografií dostala policie také povolení k prohlídce Jósteinnova pracoviště. Pracoval tehdy u jedné počítačové firmy a v jeho počítači se našlo gigantické množství dětské pornografie, což umožnilo obžalobu podstatně zpřísnit. Při soudním procesu byl předložen znalecký posudek psychiatra, kvůli němuž byl Jósteinn pro těžké psychické poruchy zbaven odpovědnosti za své činy. Soudce rozhodl, že by měl být umístěn do ústavu pro duševně choré pachatele, dokud se nepodaří vyléčit ho tak, aby nebyl pro své okolí nebezpečný.

Při podivném telefonátu s Tórou Jósteinn řekl, že by rád otevřel jeden starý případ, ale Tóra nevěděla, zda tím myslí ten první nebo druhý. Obojí bylo beztak bezúčelné. V prvním případě byl rozsudek neuvěřitelně mírný a ve druhém bylo vše tak očividně jasné, že neexistovaly žádné záchytné body, z nichž by se dalo usoudit na špatný proces či rozsudek. Tóra si uměla představit, že Jósteinn chce nejspíš napadnout rozhodnutí o tom, že není za své jednání trestně odpovědný, a to proto, aby se buď dostal do normální věznice, nebo byl osvobozen. Z krátkého telefonátu se jen těžko dalo soudit, zda se jeho duševní stav zlepšil; jeho hlas zněl normálně, jen poněkud netrpělivě a povýšeně. Zřejmě byl dosud ve stejném stavu jako v den odnětí svobody. Z diagnózy psychiatra vyplývalo, že Jósteinn trpí těžkou schizofrenií a poruchami osobnosti, které se možná dají medikamenty a terapií utlumit, nikoliv však vyléčit.

Tóra vystoupila z vozu a ze zadního sedadla si vzala aktovku, v níž měla kopie obou rozsudků a velký poznámkový blok. Určitě ho moc nezaplní a s největší pravděpodobností případ pod nějakou záminkou odmítne. Popisy toho, co Jósteinn s mladíkem prováděl, jí nedopřávaly klidu, a tak nechtěla přispět k tomu, aby ten muž byl osvobozen. V zásadě měla od počátku dát od celé věci ruce pryč. Tóra zabouchla dveře auta a kráčela ke vchodu. Nebyla schopna posoudit psychický stav nějaké osoby a nevěděla, jak danou situaci vyhodnotit: buď se Jósteinn od té doby psychicky zlepšil, je plný lítosti a zasloužil by si dostat druhou šanci, nebo je nenapravitelný kriminálník, který touží po dalších obětech.

Tóra zazvonila u dveří a rozhlédla se. Viděla dva muže, jak se v naprostém klidu loudají s kbelíky v rukou k malému skleníku a mizí uvnitř. Pokud se nepletla, jeden z nich trpěl Downovým syndromem. Domovní dveře se otevřely a stála v nich žena v bílé haleně, kterou měla volně přehozenou přes džíny a obnošený svetřík. Halena byla stejně utahaná jako pulovr a po nesčetném praní na ní logo zemské nemocnice značně vybledlo.

Žena se představila jako sloužící nemocniční sestra a pozvala Tóru dál. Doprovodila ji k šatně a zdvořile s ní prohodila pár slov o cestě a o počasí. Prošla s ní budovou a otevřela dveře do útulného, nicméně dost sešlého pokoje, v němž se měl rozhovor odehrát. Velkým oknem bylo vidět do zahrady a na malý skleník, kde se nyní oba muži skláněli nad několika hezkými rostlinami. Žena Tóře prozradila, že provoz skleníku financuje jistá velkorysá dáma, jejíž dvouletou dcerku před šestnácti lety zavraždil psychicky nemocný muž. Dívenka ho neznala a nikdy předtím jej neviděla. Velkorysost donátorky je prý po tolika letech obdivuhodná. Když Tóra tuhle historku vyslechla, nebyla už pokojem, který neskýtal velkou ochranu před možným napadením, tolik nadšena jako předtím. Raději by s Jósteinnem komunikovala přes stěnu z neprůstřelného skla. „Jsem tu v bezpečí?“ zeptala se a přelétla zrakem vyšívané polštáře pohozené na pohovce a křeslech.

„Budu hned vedle,“ ujistila ji žena s klidnou tváří. „Kdyby něco, prostě zavolej a my hned zareagujeme.“ Všimla si ale, že se Tóra dosud neuklidnila, a tak dodala: „Jósteinn ti nic neudělá. Je tady už skoro deset let a ještě nikomu neublížil.“ A po krátkém zaváhání dodala: „Tedy aspoň žádnému člověku.“

„A zvířatům?“

„Pokoušíme se takové chování podchytit. Nemáme tu žádná zvířata, protože se snadno stávají obětí. Jsme však na venkově, takže sem někdy nějaké pronikne z okolních dvorů,“ vyložila, ale další příležitost pokračovat v hovoru Tóře neposkytla. „Posaď se, prosím, přivedu Jósteinna. Je už dost napnutý.“

Když sestra odešla, Tóra uvažovala, které místo by bylo nejbezpečnější. V žádném případě nechtěla, aby si ten člověk sedl vedle ní. Ošoupané křeslo, které stálo trochu stranou, se zdálo nejvhodnější, a tak si Tóra odložila tašku na stolek před ním. Hodlala raději stát, až ten muž vejde do pokoje, neboť se dočetla, jak je to při prvním setkání s někým cizím důležité, chceme-li zabránit tomu, aby náš protějšek získal v debatě převahu. Kdo sedí, ke stojícímu automaticky vzhlíží, tvrdí teorie o poměru sil.

Jósteinn vstoupil do pokoje se zdravotní sestrou, ta ho představila a zopakovala, že ona zůstane v doslechu. Tóra měla dojem, že se Jósteinn při jejích slovech ušklíbl, třebaže mluvila tónem, jako by nabízela šálek kávy. Tóra vestoje nabídla Jósteinnovi místo. Ten se s výsměšným výrazem posadil, ale vůbec na ni přitom nepohlédl. Byl štíhlý, a ačkoliv měl na sobě široké, plandavé oblečení, Tóra podle šlachovitého krku a svalnatých rukou usoudila, že je silný. Vlasy měl černé a ulízané dozadu. Vypadal, jako by právě vyšel z plaveckého bazénu. Na jedné líci mu náhle naskočil výrazný rys a vytvořil v jeho kostnatém a poněkud záludném obličeji blýskavý proužek. Na Tóru se dosud nepodíval.

„Jsi v pohodě?“ Navzdory zdvořilé otázce zněl jeho hlas tak, jako by se jí vysmíval. „Mívám zřídkakdy hosty, proto je pro mě velmi důležité, aby ses cítila dobře. Měli jsme se vlastně setkat v čekárně, ale ta je tak neútulná, že jsem dal přednost tomuhle pokoji.“ Zamrkal šedýma očima, zahleděl se na stolek mezi nimi a ohrnul tenké rty. „Mívám hosty jen zřídka,“ zopakoval a licoměrně se usmál. „Vlastně nikdy.“

„Neměli bychom přejít přímo k tématu?“ Tóra bývala normálně mnohem zdvořilejší, když se jako advokátka s někým seznamovala, ale Jósteinn jí byl prostě nesympatický. Věděla, že si musí dát pozor, aby se nechovala vyloženě nepřátelsky. „Seznámila jsem se s tvými případy co nejdůkladněji, ale pořád nevím, o co ti jde. Bylo by proto lepší si to nejprve vyjasnit. Jsi tady přibližně osm let, je to tak?“

„Ano, ale přesně jsem to nepočítal. S číslicemi nejsem zadobře. Jsou jako pasti, ze kterých se dá těžko uniknout.“

Tóra netoužila vědět, co tím myslí. Nepotřebovala další důkazy pro to, že je dosud nemocný. Jinou otázkou bylo, zda je pořád nebezpečný, ale byla si téměř jistá, že ano. „Je to přibližně osm let,“ zopakovala a viděla, že Jósteinn bezděčně přikývl. „Chceš být opět svobodným člověkem?“

„Cítím se stejně svobodný jako kdekoliv jinde.“ Jósteinn čekal, že Tóra zaprotestuje, ale když mlčela, pokračoval: „Svoboda má mnoho podob a nejde jenom o tlusté zdi a mříže v oknech. Svoboda, po které toužím, asi neexistuje, proto nejsem skutečně svobodný nikde. A tady to není horší než jinde.“

Tóra netušila, jak by měla udržet rozhovor v rozumných mezích. „Máš se tu čím zaměstnat? Nabízejí se tu náměty k využití volného času, něco vyrábět nebo tak?“ Neuměla si ale toho muže představit s nůžkami a lepidlem, ledaže by chtěl své oběti zalepit ústa, aby nemohla křičet, kdyby ji bodal nůžkami.

Jósteinn se usmál jako špatný herec při castingu na komedii. Jeho smích ustal stejně rychle, jako začal, a pak se maličko napružil. „Dá se tu dělat leccos, někdo tu dokonce vyšívá polštáře, a jak vidíš, už dost dlouho. Já opravuju porouchané počítače, které dostáváme z ministerstev a veřejných úřadů. To mi jde docela dobře.“ Ukázal pak na výjev za oknem. „Třeba Jakob pracuje ve skleníku a pěstuje bylinky a salát.“

Tóra otočila hlavu a spatřila oba muže vycházet ze skleníku. Jejich kbelíky se zdály mnohem těžší než před chvílí. Nyní bylo patrné, že Downův syndrom má ten otylejší, mladý. „Jak praktické.“ Nejraději by se Jósteinna zeptala, co ten člověk spáchal. Pokud věděla, lidé s tímto postižením bývají vesměs přátelští a veselí.

„Je to můj přítel, dobrý přítel.“ Poprvé od chvíle, kdy Jósteinn otevřel pusu, působil upřímně, ale dlouho mu to nevydrželo. Odvrátil pohled od svého kamaráda a zeptal se: „Je možné nějaký starý případ znovu projednat? Změnit trest v osvobozující výrok, když je odsouzený nevinen?“

Tóra byla na tuto otázku připravena, dokonce na ni čekala. „Ano, existují-li dostatečné důkazy pro to, že právní systém selhal.“

„Já jsem nyní bohatý člověk, vědělas to?“

Tóra zavrtěla hlavou, netušíc, zda je ten muž při zdravém rozumu. „Ne, já se tvými financemi nezabývala. To sis tolik vydělal opravami počítačů?“ Bylo však možné, že k tomu, aby se mohl považovat za bohatého, nepotřeboval moc peněz.

„Dědil jsem po matce. Všechno, co jsem, a všechno, co mám, pochází od ní.“ Zatvářil se přitom hrdě a Tóra si musela připomenout jeho těžké dětství a podíl dědičnosti na jeho psychické chorobě. Pravděpodobně ho vychovávala silně zatížená matka a on se stal její mužskou kopií. „Nešťastnou náhodou spadla pod auto a vyplatili jí vysoké bolestné, protože přitom ochrnula. Krátce nato zemřela a všechno, co jí patřilo, náleží nyní mně. Její osobní věci jsem dal spálit, ale peníze jsem si ponechal.“

„Máš finančního poručníka?“ zajímala se Tóra.

„Ne, jenom poradce. Ten mě ale nikdy nenavštívil ani mi nezavolal.“ Jósteinn to vnímal naprosto lhostejně, konstatoval to pouze jako skutečnost, kterou je třeba zmínit. „Chci ty peníze využít k obnovenému projednání jednoho starého případu. Jinak nevím, co si s nimi počít. Naštěstí k mému odsouzení došlo příliš dávno, než aby ten mladík, s nímž jsem měl tehdy co do činění, po mně mohl vyžadovat odškodnění. Nebo jeho rodina. Pokud vím, je dosud v lékařské péči.“ Zašklebil se, jako by to shledal vtipným.

Někdo zaklepal na okno a Tóra sebou očividně trhla. Jósteinn se zdál nanejvýš spokojený. „Jakob je jen zvědavý, kdo to za mnou přišel. Jak už jsem řekl, neměl jsem tady dosud jedinou návštěvu.“ Ušklíbl se. „Což je samozřejmě pochopitelné.“

Tóra nedokázala odtrhnout pohled od okna a od usměvavé tváře s tlustými brýlemi. Mladík přiložil ruce obalené vrstvou hlíny na okenní tabuli a sjel po ní tak, že na skle zanechal hnědé pruhy. Pak Tóře vesele zamával. Tóra mu zamávání oplatila.

„Proč je tady?“

Ta otázka jí jen tak vyklouzla, ale Jósteinna to nevyvedlo z klidu. „Má na svědomí pět lidí. Žhářství. Celé je to příliš hektické.“

„Ach tak.“ Tóra si na to neštěstí matně vzpomínala, protože na Islandu málokdy zahynulo při požáru tolik lidí, ale ten případ zastínil bankovní krach. „Kdy se to vlastně stalo?“

„Asi před půldruhým rokem.“ Jósteinn mávl rukou, jako by časový údaj nehrál žádnou roli. „Je mu teprve dvacet a nejspíš stráví většinu svého života tady. Lidi jako on mívají slabé srdce, možná se ani nedožije propuštění.“

Zdálo se, že hovor opět sklouzl do choulostivé oblasti, a tak Tóra rychle prohlásila: „Měla bych tě upozornit, že v tvém případu není dostatečně velká naděje na revokaci rozsudku. Byl jsi dopaden téměř při činu, dá-li se to tak říct, a nové posuzování událostí by nic nepřineslo, leda bys mohl vyrukovat s velmi dobrými protidůkazy. Rozsudek se mi zdá nenapadnutelný a ani v soudním procesu jsem nenašla žádná pochybení.“

Jósteinn se podruhé zasmál, tentokrát pronikavěji. K Tóře doletěl závan pachu z jeho úst a instinktivně ji přiměl svraštit obličej. Pach jí připomněl sousedův kompost, jehož hnilobný stav dobře hlásil směr a sílu větru. Když se Jósteinn přestal smát, stala se jeho tvář opět bezvýraznou. „Nejde o můj případ, ale o Jakobův, o ten požár.“ Pročísl si slepené vlasy rukou a otřel ji o opěradlo křesla. „On to neudělal. Znám pár faktů o pozadí toho činu, které bys určitě raději neslyšela. Jakob žádný požár nezaložil a já bych chtěl, abys to dokázala.“ Náhle se předklonil, sáhl po Tóřině ruce a pokusil se na okamžik upoutat její pohled. Tóra pocítila na jeho dlani lepkavý gel, který na dotek působil jako mastný pot. „Některé popálené děti se ohně nebojí.“

Kapitola druhá

Středa, 6. ledna 2010

Jmenovala se Grímheidur Thorbjarnardóttir. Byla nedůvěřivá, energicky odmítla odložit si kabát a seděla v Tóřině přetopené kanceláři zachumlaná do čistého, ale obnošeného vlněného zimníku. Vlastnoručně pletenou šálu, čepici a podšité kožené rukavice si okamžitě položila do klína. Její zrudlé, oteklé prsty se probíraly třásněmi křiklavě barevné šály, zatímco její oči pátraly po místě, kam by mohla ty věci odložit.

„Nechceš, abych ti ten kabát pověsila na věšák?“ Byl jeden z těch zimních dnů, kdy vlhký a studený severní vítr bojoval se sluncem, ale nikdo nezískal převahu. Tóra nemohla otevřít okno, neboť silný vítr vál proti němu a i ta nejmenší škvíra by ihned proměnila malou kancelář v lednici. Zavřená okna nebyla ovšem o moc lepší, protože nemilosrdné slunce z ní zase dělalo saunu. Tóra s Bragim, spolumajitelem kanceláře, dosud nestihli koupit závěsy, takže studené slunečné dny byly nesnesitelné.

„Ne.“ Úsečná odpověď vyzněla dost neslušně. Grímheidur to patrně došlo, neboť její líce, jež už byly od horka rudé, zrudly ještě více. „Myslím, že ne, děkuji, to je v pořádku.“

Tóra kývla hlavou, nechala nataženou ruku klesnout a rozhodla se přikročit k tématu. „Jak už jsem ti pověděla do telefonu, byla jsem požádána, abych případ tvého syna prošetřila s ohledem na to, zda nebyl odsouzen nespravedlivě.“ Udělala malou přestávku pro případ, že by Grímheidur chtěla něco namítnout, ale ta mlčela. „Protože jsi jeho zákonným poručníkem, mohla bych se toho případu ujmout jen s tvým souhlasem. Promluvím také s prokurátorem, kterého Nejvyšší soud určil za Jakobova opatrovníka. Jak víš, má dohlédnout na to, že Jakobův pobyt v Sognu nebude delší, než je nezbytně nutné. Eventuální obnovení procesu by určitě uvítal.“

Grímheidur neproniknutelným pohledem mlčky zírala na desku stolu a Tóra si nebyla jistá, jestli ji vůbec poslouchá. „Protože vývoj tvého syna Jakoba…“ Krátce před schůzkou se Tóra snažila najít pravá slova, jimiž by Jakoba charakterizovala, aniž by mu ublížila. Nyní, když na to ale došlo, si je nemohla vybavit a musela začít znovu. „Protože Jakob má Downův syndrom, je tvoje mínění velmi důležité, ale promluvím samozřejmě i přímo s ním, budeš-li chtít, abychom v celé záležitosti pokračovali. Jak jsem už uvedla, vůbec nic by vás to nestálo, tvůj souhlas jeho finanční situaci nijak neovlivní. Už jsem ti také říkala, že se tvůj syn přátelí s oním Jósteinnem, který si bezpodmínečně přeje náklady nového řízení hradit. Považuji ale za důležité, abys věděla, že z toho muže moc moudrá nejsem. Mám pocit, že se za jeho chováním neskrývá jenom láska k bližnímu, ale v tomto okamžiku to nemohu dostatečně správně posoudit.“

„Už jsem se s ním setkala.“ Žena stiskla rty tak silně, že téměř zmizely. „Mně se vůbec nelíbí, ale Jakob ho má za dobrýho kamaráda, a on je moc dobrý znalec lidí, třebaže je duševně narušený.“ Grímheidur zmlkla a začala se opět probírat třásněmi své šály.

Tóra nevěděla, co by k tomu mohla dodat, aby to nebylo trapné nebo aby neprojevila nedostatečné vědomosti o duševních poruchách. Hodlala se tímto tématem blíže zabývat, teprve až bude jasné, jestli se tahle zakázka uskuteční, a to záviselo na setkání s ženou, jež právě zpocená seděla proti ní. „Vyjděme však z toho, že Jósteinn žádné nízké pohnutky nemá. Co o tom soudíš ty? Jaký vliv může mít na tvého syna? Je velmi nejisté, zda by se pro něho něco změnilo. Nedokážu posoudit, jak by znovuotevření svého případu přijal – nemluvě o tom, že by byl zklamaný, kdyby mu to nakonec nijak nepomohlo.“

Grímheidur si přestala hrát s třásněmi šály a místo toho sevřela pěsti tak, že jí klouby prstů úplně zbělely. Pak náhle sevření povolila a schoulila se do sebe. „V době, kdy jsem zjistila, že jsem těhotná, jsme se já i můj muž už dávno vzdali naděje na dítě. Oběma nám už bylo přes čtyřicet a šíleně jsme se na ně těšili. Když mi lékař poradil, abych si kvůli svému věku nechala vyšetřit plodovou vodu, vyšlo najevo, co se stalo.“ Žena se krátce nadechla a pozvedla hlavu. „Radili mi, sice ne otevřeně, ale přesto důrazně, abych si dítě nechala vzít. Ani já, ani můj muž jsme si ale neuměli takovou věc vůbec představit a všechna varování, že se náš život může nadobro změnit, jsme ignorovali – vždyť právě proto jsme Jakoba chtěli. Bylo mi úplně jedno, že budu muset přestat pracovat, ačkoliv bychom dva příjmy naléhavě potřebovali. Žádný z nás zrovna moc nevydělával. Ale potrat prostě nepřicházel v úvahu. Jakob byl naším dítětem bez ohledu na počet chromozomů.“

Tóra tu ženu obdivovala. Byla si téměř jistá, že ona by se rozhodla jinak, ale takové srovnání kulhalo, protože ona už dvě děti měla. To, jak se Grímheidur rozhodla, mělo asi na její manželství negativní dopad, protože telefon, na který jí Tóra zavolala, byl registrován jenom na ni. „Jsi dosud provdaná za Jakobova otce?“

„Ten zemřel, když bylo Jakobovi deset. A to kvůli špatným radám a předpisům úřadů. Můj muž byl instalatér a jeho firma ho poslala do Hveragerdi vyřídit malou zakázku. Byl začátek května a všechny firemní vozy už měly letní pneumatiky. Předpisy ale neumějí poručit počasí, najednou se udělalo náledí, auto se převrátilo a můj muž byl namístě mrtev.“ Žena odvrátila hlavu k oknu. „Dělal si kvůli počasí starosti, a než vyjel, zavolal dopravním policajtům, jestli smí použít zimní pneumatiky s hřeby, ale ti mu to zakázali.“ Chvíli mlčela, ale potom pokračovala: „Když bylo Jakobovi dvacet, někdo nasadil všechny páky, aby ho dostal do ústavu pro zdravotně postižené. Jeho sociální pracovník považoval za nejlepší, aby se od mě odstěhoval. Tenhle chytrák usoudil, že přeháním mateřskou péči tak, že by to mohlo ohrozit jeho vývoj. Stále se ptám, jak k tomu vůbec došlo, vím přece, kolik lidí tehdy na to jedno volné místo čekalo. Ze záhadných důvodů všechny odmítli, ale Jakob byl přijat. Od té doby věřím, že ta údajná úřední pomoc měla opačný účinek. Člověk nikdy nedostane to, co chce, a nechce to, co dostane.“

„Bylas tedy proti tomu, aby šel Jakob do ústavu?“ Ta otázka byla vlastně zbytečná, ale Tóra chtěla vyloučit veškerá možná nedorozumění.

„Ano, ovšem, a Jakob taky, ale to úřady jenom popudilo, takže jsem nakonec ustoupila. Kdybych věděla, co budoucnost přinese, přirozeně bych se vehementně bránila. Chtěla jsem mít syna prostě u sebe, protože jsem věřila, že se o něj mohu postarat lépe než někdo cizí. Brala jsem pak na něj také nižší příspěvek. Poté, co se odstěhoval, dostával velkou část jeho měsíčního výživného ústav a zbytek peněz nestačil ani na to, aby se slušně oblékal.“

„Jak dlouho už Jakob v tom domově bydlel, když vyhořel?“ Tóra se musela přemoci, aby neřekla: když ho podpálil.

„Asi půl roku, déle ne.“

„A cítil se tam dobře, nebo na to byla krátká doba?“

„Vůbec se necítil dobře, vedlo se mu velmi zle. Asi ne tak zle jako po požáru, když ho převezli do Sognu, ale také ne dobře. Jakob potřebuje stabilitu.“

„Mělo by pak smysl, abych tu práci přijala, nebo ne? To by Jakobův život dokonale rozvrátilo.“

Žena se na Tóru pronikavě zahleděla. Její tvář byla poznamenána životem, hluboké vrásky se táhly od očních koutků ke spánkům a skládaly se do vějířků jako sluneční paprsky, jaké Tóřina dcera ve svých obrázcích kreslila na nebe. Širší a ještě hlubší vrásky jí běžely napříč čelem, avšak navzdory vrásčitému obličeji měla oči mladičké dívky: bělmo zcela jasné a duhovky s ostrými konturami. „Dnes mi volali ze Sognu a radili mi, abych tě od převzetí toho případu odradila, kvůli Jakobovi. Nebyla jsem si pořád docela jistá, ale po tom hovoru jsem se rozhodla.“

„Jsi tedy proti?“ Tóra pocítila ulehčení i zklamání současně. Často bylo dobře, že někdo jiný rozhodl za ni, ale Tóru dráždilo, že se někdo pokusil tu ženu ovlivnit – byť v dobrém úmyslu.

„Ne, v žádném případě. Naopak. Byla bych ráda, kdybys tu práci přijala a při svém šetření na nikoho nebrala ohled, ani na mě, ani na Jakoba. Neposlouchám už rady lidí, kteří všechno vědí lépe. Od teďka máš můj souhlas.“

Tóra se tísnivě usmála. „Přesto si myslím, že by sis všechno měla ještě jednou promyslet. Je to dalekosáhlé rozhodnutí a existuje ještě řada okolností, které musíš vzít v úvahu. Měla bys zvážit všechny výhody i nevýhody, a těch bude určitě dost.“

„To už jsem udělala, moje rozhodnutí je pevné. Chci, aby ses toho ujala. Byla bych husa, kdybych to Jakobovým jménem odmítla; já bych si nikdy nemohla dovolit obnovené prošetření toho případu zaplatit.“ Grímheidur hleděla na Tóru dětsky blankytnýma očima. „Jakob je nevinný a má právo na ospravedlnění. Nemusím už dlouho žít, a až tu nebudu, nezbude nikdo, kdo by se o něho postaral. Udělám všechno pro to, abychom mohli zbytek našeho života strávit spolu.“

Nestalo se poprvé, že někdo tvrdil o svém příbuzném, že je nevinný a jen jako dobrosrdečný králíček z rozmaru osudu padl do spárů zákona. Tóra musela myslet na bezelstného mladíka, kterého viděla v Sognu, a srovnání s králíčkem se jí zdálo docela přiléhavé.

„Než se definitivně rozhodnu, ráda bych si prohlédla podklady, které jsi přinesla.“ Sledovala, jak se žena natáhla pro staromódní složku na spisy s natrženým hřbetem.

„Nic jsem nevyhodila, to jsem prostě nepřenesla přes srdce.“ Grímheidur položila desky na psací stůl. Byly tak těžké, až to zadunělo. „Budeš to číst zcela jinýma očima než já a určitě najdeš důkazy pro to, co se mně zdá naprosto zřejmé.“ Chtěla vstát, ale zapomněla, že má v klíně šálu a čepici. Obojí spadlo na podlahu a ona se obtížně sehnula, aby to posbírala. Když se opět narovnala, prohlásila: „Jakob ten ústav nepodpálil a nikoho nezabil. Zaslouží si vrátit se domů.“

„Doufejme.“ Víc k tomu Tóra nepodotkla. Co si ten ubohý mládenec zaslouží, se musí nejprve prokázat.

Tóra měla oči úplně vysušené, protože příliš dlouho zírala na monitor. Složku s podklady dosud neotevřela. Na to bude potřebovat jistý čas a kromě toho měla strach, že bude obsahovat fotografie či popisy uhořelých lidí, na což ještě nebyla připravená. Proto nejdříve odpověděla na pár e-mailů a přečetla si něco o Downově syndromu. Průvodními jevy této nemoci bývají duševní poruchy či agresivita, což by mohlo vysvětlit, proč se dal Jakob strhnout k založení požáru. Navzdory dlouhému hledání nenašla Tóra sice nic, co by tomu nasvědčovalo, dozvěděla se však například, že za Downův syndrom je zodpovědný odlišný počet chromozomů. To způsobovalo různé problémy jako duševní retardaci, srdeční vady a sníženou svalovou tenzi. Průměrná délka života lidí s tímto syndromem činila přibližně padesát let, přičemž v této sféře došlo k výraznému pokroku: ještě před půl stoletím to bylo pouhých pětadvacet let. Stupeň duševního postižení byl značně individuální, lidé s Downovým syndromem měli IQ mezi 35 a 70. Mezi těmito hodnotami ležely celé světy, pročež všeobecné zprávy o Jakobovi moc nevypovídaly.

Tóra se seznámila s různými zákony, jež by se Jakoba mohly týkat, a rychle zjistila, že společenský pohled na duševně postižené se velmi změnil. Zákon z roku 1936 se například nazýval Zákon o ústavech pro idioty a ten z roku 1967 Zákon o zařízeních pro duševně choré. Tehdy neexistovala jiná možnost než umístění v ústavu, nezávisle na věku a pohlaví postiženého. Ambulantní péče ani jiná pomoc se neuplatňovaly, takže rodiče postižených dětí neměli jinou volbu než je předat do péče příslušného ústavu. To se bohudíky změnilo, ale možnost uspokojit všechny potřeby postižených zůstávala nadále dosti vzdálená. Tóra zjistila, že asi půl procenta obyvatel Islandu trpí nějakou duševní poruchou, což bylo opravdu hodně. Speciální domovy s terapií existovaly od roku 1980, takže nějaké poznatky už se přece jen shromáždit podařilo. Přitom šlo o malé skupinky, nepřesahující počet šesti osob, kterým muselo být nejméně šestnáct let a vyžadovaly trvalou péči. Výstavbu a provoz těchto zařízení financoval stát, přičemž peníze pocházely z různých zdrojů. Celkem existovalo na Islandu asi devadesát takových internátních skupin, čítajících dohromady asi čtyři sta klientů.

Telefon na psacím stole náhle začal třeskutě drnčet. Tóra nadskočila, protože vyzváněcí tón zněl docela jinak než obvykle. Sekretářka Bela musela změnit nastavení, aby ji vylekala. Tóra potlačila zlost a zvedla sluchátko. „Jsou tady tvoji rodiče a chtějí s tebou mluvit. Mám je poslat dál, nebo jim mám říct, že tu nejsi?“

Tóře ale bylo naprosto jasné, že rodiče přitom stojí přímo před Belou, takže by sotva mohla předstírat něco jiného. „Pošli je za mnou.“ Bylo zbytečné se na Belu vztekat, protože věděla, že jak by s tím jednou začala, nemělo by to nikdy konce.

Za chvíli se Tóřini rodiče objevili ve dveřích. Působili nervózně a neuvolnili se ani během pár slov pronesených o počasí a ledovém severním větru. Sotva se otec dostal k tématu, Tóra ihned pochopila, proč je tak nervózní.

„Vy tedy nemůžete splácet úvěr?“ Tóra sáhla po smlouvě s bankou a potlačila povzdech. „Copak jste nepočítali s tím, že k tomu může dojít, když jste ten dům kupovali?“ Nemovitostí, zatíženou gigantickou půjčkou, byla exkluzivní letní vilka ve Španělsku. Kupní cena se zdála Tóře moc vysoká, ačkoliv se kurs eura na rozdíl od koruny dvojnásobně nezvýšil. „Splátky jsou pořádně tvrdé, především pro důchodce.“

„Chtěli bychom ten dům pronajímat a z toho hradit splátky. O to se měli postarat dřívější majitelé,“ vysvětloval otec, zatímco matka horlivě přisvědčovala.

Tóra zaskřípala zuby. „Aha.“ Mezitím pátrala zrakem v kupní smlouvě po odpovídajících paragrafech. „Podle textu smlouvy je nemovitost kompletně financována z úvěru, což je značně riskantní, i když pomineme příznivý vývoj směnných kursů. Kromě toho je problematické, jestli příjmy z pronájmů vůbec pokryjí výši splátek. Když k tomu navíc připočteme hospodářskou krizi a klesající počet turistů ve Španělsku…“ Tóra upřela na rodiče pronikavý pohled. „Jak to vůbec s pronajímáním vily vypadá? Stačí takhle získané peníze na splácení úvěru?“

Oba se ocitli v trapných rozpacích a nehnutě dřepěli na nepohodlných židlích. „No, vlastně…“

„Jakou část úvěru tím pokryjete? Všechno? Polovinu? Třetinu?“ Dál už Tóra ubírat nechtěla. „Co s tím teď nadělám? Proč jste mi neřekli dřív, že jste koupili letní dům ve Španělsku? Teď jste opravdu v bryndě, z téhle kupní smlouvy se už nevyvlíknete.“

„Nechtěli jsme tě tím tehdy obtěžovat. Mysleli jsme, že bys mohla úvěr změnit v pevnou půjčku nebo něco takového…“ Její otec se sklíčeně pousmál. Zřejmě si byl vědom, že to není možné, zatímco její matka se dosud mylně domnívala, že je to realistický návrh, a kývala hlavou ještě horlivěji.

„To nejde.“ Tóra neměla chuť se touto absurdní ideou zabývat déle, než bylo nutné. „Doufám, že dosavadní splátky jste pravidelně hradili, jinak by to s vámi bylo ještě horší. Museli byste co nejrychleji zaplatit aspoň něco, abyste nebyli nuceni přiznat platební neschopnost.“

„Opravdu se s tím nedá nic dělat? Třeba najít nějakou díru v zákonech?“

„Nic, o čem bych věděla. Právníci, kteří takové smlouvy koncipují, nejsou blbí, a banka vám půjčila peníze v dobré víře ve vaši solventnost. Majitelé, kteří vás ke koupi ukecali, byli taky velmi opatrní. Ve smlouvě stojí zcela jasně, že nepřejímají žádnou odpovědnost za to, zda je dům pronajímatelný či nikoliv.“ Tóra odsunula papíry stranou a přiměla se ke klidu. „Museli jste přece hledat nějaké řešení. Vím, že jste ten dům nabídli k prodeji, a to je dobré, ale určitě to nepůjde tak rychle a nedostanete za něj zdaleka tolik, kolik jste zaplatili. Španělský trh s nemovitostmi je stejně mrtvý jako ten islandský.“ Tóra si hluboce povzdechla. Její rodiče nebyli prvními lidmi, kteří se u ní objevili a zatoužili po magickém vyřešení svých nepřekonatelných finančních problémů. „Jak jste si to vlastně představovali?“

„Hmmm, měli bychom takový nápad.“ Podívali se jeden na druhého. „Ten pitomý barák ve Španělsku se dá pronajímat jen po týdnech, ale náš dům tady na Islandu je také na prodej a už jsme dostali dobrou nabídku, která by nám umožňovala splácet úvěr tak dlouho, než dosáhneme realistické ceny za tu španělskou vilku. Našli jsme taky vhodný byt za rozumnou cenu, abychom mohli celou záležitost realizovat. Jediný problém je v tom, že bychom náš dům museli prodat hned, ale byt je k dispozici až za dva měsíce. To znamená, že když to všechno takhle provedeme…“ Tóřina matka přestala přitakávat a napjatě sledovala, jak její dcera zareaguje.

„A kde budete do té doby bydlet?“ Tóra polkla. Byla jedináček.

„Nu, mysleli jsme, že bychom se zatím nakvartýrovali k tobě.“ Načež se oba zeširoka usmáli. „Přišlo by nám to vhod a přitom bychom vám mohli pomoct s něčím v domácnosti.“

Tóra si nevzpomínala, že by se někdy ocitla v tak ošemetné situaci. Samozřejmě věděla, že musí rodičům pomoci. Celý život ji podporovali, a měli tak na její pochopení nárok. Morální nesnáz, v níž se nalézala, souvisela s poměry panujícími v jejím domě. Byl sice dostatečně velký, ale bylo tu prostě příliš mnoho rodinných příslušníků: vedle ní její dvě děti, desetiletá Sóley a devatenáctiletý Gylfi, dále jeho přítelkyně Sigga a jejich téměř tříletý syn Orri. A nedávno přibyl ještě Tóřin německý přítel Matthias, se kterým už pár let žila. Jestli se k nim nastěhuje ještě čtvrtá generace, nezbude Tóře s Matthiasem už vůbec žádný prostor pro soukromý život.

„Chápu,“ byl tedy její jediný komentář.

„Bylo by to přirozeně jen nouzové řešení, možná by to nebyly ani celé dva měsíce,“ zamumlal otec a snažil se působit suverénně. „Najdu si nějakou práci a můžeme se třeba taky uchýlit do hotelu nebo si na přechodnou dobu pronajmout zařízený byt.“

Zprávy o stoupajícím počtu nezaměstnaných zřejmě nezaregistroval. Tóra ho nechtěla rozzlobit odkazem na to, že od chvíle, kdy odešel do důchodu, se časy změnily. Kromě toho nebyla toho času žádná poptávka po lidech, kteří celý život pracovali v bance, ani když to na konci kariéry dotáhli na místo vedoucího filiálky. Její otec v podstatě neuměl nic jiného než starat se o peníze jiných lidí; o to nepochopitelnější ovšem bylo, proč se dal strhnout k tak beznadějnému obchodu. Kromě toho se její rodiče nechali nachytat dvakrát – vložili své úspory do akciového fondu, v němž se peníze měly vysoko zúročit údajně bez jakéhokoliv rizika, a ještě k tomu si dali vnutit úvěr na všechno, po čem srdce zatouží. Finance, které do fondu vložili, se ovšem ztenčily na třetinu původní částky a nyní splakali nad výdělkem. Veškeré úspory se vypařily a dusily je dluhy vůči bance.

Poté, co rodiče objasnili svoji deprimující situaci, Tóra pochopila, proč byli tak nervózní. Nejprve myslela, že s ní chtějí mluvit o své závěti – směšná myšlenka vzhledem k tomu, co by někdy v budoucnosti mohla zdědit. „Nějaké řešení už najdeme,“ utrousila a přiměla se k úsměvu.

„Vím, jak máte doma těsno, ale můžeme se nastěhovat třeba do garáže,“ navrhl dychtivě její otec. „Dokázal bych ji zařídit tak, aby se v ní dalo bydlet. Gylfi by mi s tím určitě pomohl a tvůj přítel, ten Němec, možná také.“ Tóřini rodiče Matthiase příliš nadšeně nepřijímali a měli pro to dva důvody: za prvé nemluvili německy a anglicky jen špatně a za druhé se obávali, že by mohl jejich jedinou dceru, vnoučata a pravnouče odvést z Islandu. Podezírali ho z toho proto, že nová banka, budovaná na ruinách té staré, mu žádné místo nenabídla. Byl pro ně příliš nákladný a navíc cizinec. Matthias zatím žádnou vhodnou práci nenašel a vyhlídky rozhodně neměl růžové.

Tóřin otec se opět usmál, tentokrát však méně optimisticky. „Bylo by to, jak jsem už řekl, pouze na přechodnou dobu. Jsem přesvědčen, že koruna půjde opět nahoru, takže bychom mohli odjet do Španělska a strávit nějaký čas v našem domě, ale momentálně si to zkrátka nemůžeme dovolit.“ Chtěl si hledat práci, ale přitom nejprve odjet na dovolenou…

Tóra opětovala jeho úsměv se smíšenými pocity. „I kdybyste u nás museli bydlet po celou dobu, než se vaše situace vyřeší, bylo by to v pořádku. Jste u nás samozřejmě srdečně vítáni. Děti ostatně každý druhý týden tráví u svého otce, v ty dny je tedy u nás klidněji a máme víc místa.“ Už když to ale prohlašovala, uvědomovala si, jak moc by jí chybělo, kdyby nemohla být s Matthiasem aspoň pár dní v měsíci o samotě. Opravdu se nijak netřásla na to, aby mu čerstvé novinky oznámila.

V tu chvíli vtrhla do dveří Bela a Tóra se musela znovu zamyslet nad tím, zda by nebylo moudřejší se zamykat, když chce s někým v klidu porozprávět. Ale ani tohle by asi na Belu nejspíš neplatilo.

„Ukradlas moji sešívačku?“ Bela se rozkročila v otevřených dveřích, ruce zapřené v bok, a výhrůžně na Tóru civěla.

„Ne, Belo,“ odvětila Tóra klidně. „Už jsem někdy něco takového udělala?“

„Každopádně je pryč a ty jsi jediná, kdo ji mohl šlohnout.“

„Člověk nekrade věci, které mu patří. A protože tahle kancelář patří mně, logicky v ní nemohu krást.“ Tóra pohlédla Bele do napjatě přimhouřených očí. „Nemohla bys prosím příště zaklepat? A zavři za sebou dveře, až budeš odcházet. Hned.“ Tóra se chtěla Bely zbavit dřív, než její zrak padne na sešívačku na psacím stole. Vypůjčila si ji včera ráno, dřív než její sekretářka přišla do práce, a zapomněla ji vrátit. Vzhledem k napjatým vztahům mezi nimi to ovšem Tóra pochopitelně nepřiznala.

Bela se bez řečí otočila na podpatku, ale na potvrzení svého vítězství technickým k. o. nechala dveře otevřené. Tóřini rodiče tu scénu nechápavě sledovali, a když sekretářčino dupání zesláblo tak, že už musela být z doslechu, matka zašeptala: „Nemůžeš tuhle holku propustit? Je tedy pěkně drzá!“

Tóra zavrtěla hlavou. „To je moc komplikované.“ Kancelář měla Belu na krku, protože byla dcerou pronajímatele a nájemní smlouva obsahovala podmínku jejího zaměstnání.

„To je fakt k vzteku,“ zamumlala matka a přitáhla k sobě kabelku, jako by počítala s tím, že se k ní Bela zezadu připlíží a kabelku visící na opěradle jí šlohne.

„Tak tedy, už tě nebudeme déle rušit, Tóro.“ Otec vstal. „Máš určitě hodně práce. Zajdeme teď do realitní kanceláře probrat tu jejich nabídku.“

Tóra polkla. „Ano, udělejte to.“ Doprovodila rodiče k venkovním dveřím, načež spěchala zpátky do kanceláře, kde začala vyťukávat Matthiasovo číslo, aby ho informovala o nejnovějším obratu ve svém životě. Určitě ho to mimořádně potěší. Ovšem dřív než stiskla poslední číslici, její mobil zapípal a ohlásil doručenou zprávu. Ze zvědavosti přerušila své počínání, odložila sluchátko a sáhla po mobilu. Zpráva přišla přes operátora ja.is. Otevřela ji v domnění, že se objeví jméno odesilatele, ale nebylo tomu tak. A neměla tušení, co má stručné sdělení znamenat. Na displeji stálo jediné slovo:

tehotna

Pořádně jí zatrnulo. Čeká snad Gylfiho přítelkyně Sigga další dítě? Okamžitě svému synovi zavolala. Toho to ovšem dokonale překvapilo a ujistil ji, že Sigga určitě těhotná není a ani nic takového nemá v úmyslu. Tóra si ulehčeně vydechla, ale přesto v ní zůstal nepříjemný pocit.

Kapitola třetí

Středa, 6. ledna 2010

Žádný div, že desky na spisy byly natržené. Ještě jeden list a praskly by. Pokud bude Tóra chtít Grímheidur její podklady vrátit, zřejmě bude muset obstarat nový pořadač. Momentálně byly všechny přihrádky prázdné a papíry rozložené po celém stole. Tóra se opřela v impozantním křesle k psacímu stolu, které zakoupila, když se zdálo, že se situace advokátní kanceláře konečně zlepšila – asi měsíc před zhroucením národního hospodářství. Případ byl tak rozsáhlý, že si nejprve chtěla prohlédnout ty nejdůležitější dokumenty. Třídila proto listiny do dvou hromádek, jedné důležité a druhé méně důležité, přičemž se snažila, aby ta první kopička byla co nejmenší.

Rychle bylo zřejmé, jak hrůzná ta záležitost byla. Pět lidí přišlo strašlivým způsobem o život: čtyři obyvatelé domova a jeden noční hlídač. Domov byl zcela nový a zařízený pro postižené ve věku od osmnácti do pětadvaceti let. Oběti byly tedy ještě velmi mladé, což celou věc ještě zhoršovalo. Hlídač byl náhodou stejného věku – bylo mu třiadvacet a patřil do dvanáctičlenného pracovního týmu. Událost byla nepředstavitelně děsivá. Oheň se před ničím nezastavil a v tomto případě zuřil tak dlouho, až nezbylo nic živého. Tóra se podivila, že takové zařízení nebylo opatřeno nějakým rozumným protipožárním systémem. Bylo též podivné, že chovanci a noční hlídač neutekli ani nepřivolali pomoc, ale oheň se zřejmě rozšířil tak rychle, že to nebylo možné.

Tóra posbírala zbylé papíry a položila je na nedůležitou hromádku. Potom listovala tou důležitou, až našla Jakobův rozsudek. V něm byla objasněna většina otázek a sled událostí.

Kolem třetí hodiny v noci se vzňal benzin, který někdo rozlil po chodbách a všech pokojích. Ohnivzdorné dveře malých apartmánů byly otevřené, protože jejich automatické zavírání blokovaly židle. To vše hovořilo proti nehodě, jednoznačně šlo o promyšlený čin. Noční hlídač byl napaden a utržil úder do zátylku. Přestože se z výsledků pitvy a z ostatních indicií nedal přesně odvodit průběh událostí, vycházelo se z toho, že při rozlévání benzinu už byl v bezvědomí. Jeho ohořelá mrtvola byla spečena se židlí ve služební místnosti a neexistoval žádný náznak, že by se pohyboval nebo se snažil utéct. Příčinou smrti bylo udušení jedovatým kouřem. Od něho tedy nemohli obyvatelé domova žádnou pomoc očekávat. Stavební práce byly dokončeny teprve nedávno a všechno nebylo ještě hotovo, ani systém protipožární ochrany. Ten sice vedení reklamovalo, ale protože lhůta k odstranění závad byla příliš dlouhá, radost z okamžitého zahájení provozu byla větší než rozumové protiargumenty, takže se klienti i personál nastěhovali předčasně. Na nedokončené práce se prostě „zapomnělo“, senzory, které by normálně zachránily obyvatelům život, vysílaly své signály do prázdna a z hasicího zařízení ve stropě nestříkala žádná voda. Fatální bylo i to, že domov měl být v noci střežen dvěma hlídači, ale jeden z nich zrovna onemocněl tak náhle, že se za něj nepodařilo najít náhradu. Nemocný noční hlídač vypověděl, že hodinu před odhadovanou dobou vypuknutí požáru mu domů zavolal jeho kolega. To bylo podle něj ještě všechno v pořádku, šlo jenom o to, že nemohl najít jeden klíč. V podkladech pak byl zmíněn ještě jeden krátký telefonát, a to naopak do domova. Odehrál se krátce předtím, než sloužící hlídač zavolal nemocnému kolegovi. Volající, mladý nejmenovaný muž vypověděl, že si na to vzpomíná jen matně, protože prý byl opilý a musel se zřejmě splést. Jeho výpověď nebyla zpochybněna, protože ostatní hlídači potvrdili, že opilci volávali v noci do domova dost často.

Domov stál v nové obytné čtvrti u jezera Reynisvatn, kde vedly asfaltové silnice kolem prázdných pozemků, na nichž se nyní nikdo neodvažoval stavět domy. Proto bylo k nejbližším sousedům daleko a trvalo dlouho, než si ohně všimli. A pomoc zavolali, teprve když je probudil hukot šlehajících plamenů a kouř ze spáleniště.

Hasiči pak nemohli pátrat v troskách po přeživších dřív, než dostali požár aspoň do jisté míry pod kontrolu. Potom našli jen mrtvoly čtyř obyvatel a nočního hlídače. Vedoucí domova Glódís Tumadóttir vytrhlo řinčení telefonu z hlubokého spánku, a když se probrala, uvedla, že v domově se mělo nacházet šest lidí. Hned nato se tedy rozběhlo pátrání po pohřešované osobě. Bylo ale dost chaotické, protože v dané chvíli nebyla dosud žádná z obětí identifikována. Přesto policie Jakoba našla během hodiny. Bloudil v ulicích čtvrti Grafarholt, páchl benzinem, a jakmile jej dva policisté objevili, vystoupili z auta a zamířili k němu, začal v panické hrůze prchat. Setřást je ale nedokázal. Jakobův pokus o útěk soudní rozsudek zpečetil. Kromě toho se otisky jeho prstů našly na dvacetilitrovém kanystru na benzin, jenž byl nalezen na pozemku domova, a on nedokázal vysvětlit, jak se tam dostaly. Rozsudek bral maximální ohled na Jakobův defektní vývoj. Podrobně popisoval jeho odmítavý postoj k nastěhování do domova, takže zavládlo domnění, že to bylo motivem jeho činu. Nikdo nepochyboval o tom, že požár založil Jakob, čímž připravil o život pět lidí. Soudci se přiklonili ke znaleckému posudku specialistů, že Jakob vinou svého mentálního postižení není trestně odpovědný. Za nebezpečného jej ovšem soudní znalci označili, a z toho důvodu doporučili jeho ústavní internaci. A právě proto také nyní seděl v Sognu, v ústavu pro psychicky nemocné pachatele trestných činů.

Podpálený domov byl zařízen pro šest klientů, jenže při požáru zahynuli jenom čtyři. Jakob byl pátým do počtu, ale Tóra nemohla v dlouhé zprávě najít nic o chybějící šesté osobě. Někde v hromadě papírů se muselo skrývat vysvětlení. Když se dostala k Jakobovým výpovědím před soudem a k záznamům nesčetných výslechů, které musel absolvovat, ztrácela často nit. Ten mladík měl daleko k tomu, aby odpovídal jasně a zřetelně, mluvil spíš jako dítě, duševní vývoj v žádném případě neodpovídal jeho věku. V jednom místě Tóra našla odkaz na jeho IQ, které nedosahovalo ani padesáti bodů, přičemž průměrně inteligentní člověk mívá kolem stovky. Poznamenala si, že musí zjistit, co přesně IQ čtyřicet osm u Jakoba obnáší. Nachází se na úrovni dvouletého, pětiletého či dvanáctiletého dítěte? Dá se takové srovnání vůbec použít?

Jakob toho napovídal spoustu o tom, co toho večera dělal, a pro své panické bloudění po Grafarholtu předkládal různá vysvětlení, jak dosvědčovaly výslechy: prý byl na cestě k matce, měl hlad a chtěl si koupit zmrzlinu, na nic si nepamatuje, bál se, a tak dále – ale neutíkal prý před požárem. Jakob nedokázal vysvětlit, proč jsou na kanystru otisky jeho prstů, a protože se rychle vynořily pochyby, zda správně porozuměl otázce, onen kanystr mu přinesli a ukázali. Zareagoval velmi prudce, zavřel oči a otevřel je teprve ve chvíli, kdy předmět doličný zase odnesli. To jen posílilo podezření, že pachatelem je on a kanystr mu připomíná jeho čin a hrůzné následky. Toto místo rozsudku však Tóře připadalo poněkud problematické. Jakobův strach se přece dal klidně vysvětlit i tím, že má požár spojený s kanystrem, protože viděl, jak z něho někdo rozlévá benzin. Tím by se vysvětlilo i to, že benzinem páchl. To však nebyla dostatečně průkazná teorie a kromě toho Jakob nic podobného nikdy ani nenaznačil. Neměl by žádný důvod něco takového zamlčet, ledaže by měl strach z pachatele. Tóra se musela sama sobě zasmát. Stále více se uchylovala k dalším a dalším interpretacím Jakobových výpovědí a ten přitom pod tlakem událostí nebyl schopen rozlišovat mezi realitou a fantazií.

Odložila rozsudek stranou a sáhla po další listině. Tímto způsobem probrala celou hromádku papírů, aniž by se podstatně přiblížila k Jakobově vině či nevině. Vzala tedy do ruky kartičku, na niž si poznamenala otázky a heslovité body. Probírala se jimi nespokojena s výsledky své práce. Kdo mohl něco takového provést? Pokud je Jakob nevinný, musí být vinen někdo jiný. Musel to být čin nějakého šílence, proč by jinak měl někdo zabíjet pět lidí, kteří nikomu nic neudělali? Bylo sice možné, že obětí se měl stát jen noční hlídač, ale existují přece jednodušší možnosti, jak se někoho zbavit.

Tóra zírala na jména čtyř mladých obyvatelů domova, kteří té noci zahynuli. Vedle každého si zapsala typ postižení. Dalo by se snad usoudit, že požár založil jeden z nich a plameny nedopatřením zasáhly i jeho – nebo se chtěl úmyslně upálit. Všichni byli nalezeni ve svých postelích nebo na podlaze vedle nich. Ani jedna ze dvou mladých žen ze seznamu však nepřicházela jako pachatelka v úvahu. První, Lísa Finnbjörnsdóttir, ležela v bdělém kómatu, neschopna chodit ani mluvit, druhá, Sigrídur Herdís Logadóttir, byla slepá, hluchá a duševně zaostalá. A vhodným podezřelým nebyl ani jeden z obou mužů. Natan Úlfheidarson byl epileptik a na noc dostával léky na uklidnění. Tryggvi Einvardsson byl sice fyzicky schopen čin provést, ale duševně sotva. Byl těžký autista a svůj pokoj nikdy dobrovolně neopouštěl.

Tóra svou kartičku odložila. Možnost, že by požár mohli založit tito lidé, se jevila krajně nepravděpodobná. Pokud chce své šetření postavit na tom, že existuje jiný pachatel než Jakob, musí ho hledat někde jinde. A pokud nic přesvědčivějšího neobjeví, neměla by ten případ přijmout. Vyšetřování se zdálo zcela korektní, což se při tak těžkém zločinu dalo očekávat, a proces byl zahájen velmi rychle. Tóra si k sobě přitáhla nedůležitou hromádku, kterou by ale raději nechala ležet. Z fotografií pořízených na místě činu jí naskakovala husí kůže. Ačkoliv byly špatné kvality, neostré a černobílé, málem cítila palčivý pach spáleniště. Policejní záznamy Tóře pomohly lépe dešifrovat, co vlastně na snímcích je, neboť žár a oheň zbarvily celé jeviště do jednolitého šedivého tónu. Byla ráda, že záběry byly pořízeny až po odvezení mrtvol. Když byla se všemi fotografiemi hotová, bylo jí zle a měla vyschlo v krku.

Jako další vyhledala pitevní zprávu. U epileptika Natana Úlfheidarsona z ní vyplývalo, že si vzal svoje léky a ve spánku podlehl otravě jedovatým kouřem. Pozice jeho těla na lůžku svědčila o tom, že se nepokusil vstát ani se ohni nějak bránit. Tóra doufala, že totéž platilo i pro ostatní oběti. Nevidomá a neslyšící Sigrídur Herdís Logadóttir ovšem byla nalezena vedle své postele, protože se pod ni nejspíš snažila schovat. Nezemřela na otravu dýmem, nýbrž uhořela. Tóra by byla radši, kdyby to nemusela číst – tak hrozná byla představa slepé a hluché dívky v tak příšerné situaci. Ke vší hrůze byla devatenáctiletá Sigrídur Herdís nejmladší obětí.

Tóra váhavě sáhla po dalším listu. Týkal se Lísy Finnbjörnsdóttir, která byla kompletně ochrnutá. Snad ji dřív zadusil dým – existuje snad něco horšího, než že by tam ležela při plném vědomí a nemohla se hnout, zatímco by kolem ní běsnily plameny? Tóra přečetla pitevní zprávu teprve do poloviny, když jí pohled padl na něco podivného. Listovala zpátky k první stránce, aby se ujistila, že jde skutečně o správnou osobu. Potom svazek papírů odložila, zavřela oči a začala si mnout víčka. Celá věc náhle vypadala naprosto jinak. Nikdo se nepozastavil nad tím, že si Jakob zasloužil důkladnější vyšetření případu. V rozsudku o tom nebyla ani zmínka, což vůbec nechápala, ledaže by to všichni přehlédli. Tóra zase otevřela oči a ještě jednou prohlížela podklady z velké hromádky, tentokrát však mnohem pozorněji než poprvé.

Vždycky si myslela, že takový domov musí být bezpečným místem. Pevností svého druhu pro nejslabší členy společnosti. Zde to zřejmě v žádném případě neplatilo.

Co se vlastně přihodilo?

Kapitola čtvrtá

Středa, 6. ledna 2010

Rozhlasové vysílání mělo naštěstí skončit za deset minut. Margeir si nemohl vzpomenout, že by se někdy těšil na konec své relace tak jako teď, třebaže ho její obsah mnohokrát nudil. Moderátor další relace dosud nepřišel, ale to nic neměnilo na tom, že Margeir by se mohl sbalit hned. Prostě by přehrál starý záznam a doufal, že si nikdo nebude stěžovat. To ale bylo málo pravděpodobné, neboť polovinu programu beztak vyplňovalo opakování starých relací – cokoliv jiného by bylo pro tak malou soukromou stanici nerentabilní. Kromě toho večer počet posluchačů tak jako tak stále klesal. Margeirův pořad sice ještě fungoval, protože reagoval na volání posluchačů, ale on se už dlouho chystal, že si promluví se svým šéfem, aby mu ho náhodou nezrušili. Přitom ho však jeho práce otravovala tak, že v ní byl stále horší, a šance, že se splní jeho přání, byla čím dál menší. Margeir nebyl schopen zjistit, kdy přesně jeho profesní nadšení zvadlo nebo proč se to vůbec stalo. Z jeho letargie se náhle stal problém.

Červená kontrolka zablikala. Na drátě byl nějaký posluchač. Margeir pustil tiše písničku, kterou měl připravenou, aby nemusel tlachat po celou dobu čekání na telefonát. Technik měl volno a na druhého nemělo studio peníze. Margeir si musel v paměti oživit nejdůležitější věci, které se po něm chtěly: přehrát reklamu, pustit hudbu a odpovídat volajícím. Komplikovanější nastavení bylo připraveno před začátkem vysílání. Jemu pouze telefonicky sdělili, že má přijít do studia, počkat, až skončí relace před ním, a v určenou dobu převzít službu. Cestou do práce přemýšlel, co by dělal, kdyby nefungovalo vysílání. Nemohl by nikoho požádat o pomoc, musel by se vrátit domů a do éteru by se linulo jen šumění vadného vysílače – nebo prostě ticho.

Signální žárovka zablikala rychleji a Margeir tiše zaklel, že si nenechal zapojit ukazatel telefonního čísla, aby se mohl podívat, kdo volá. Když tu byl technik, dostal vždycky hlášku, zda je volající ve studiu známou firmou, protože patří k lidem, kteří pokaždé telefonují jen proto, aby s téměř chorobnou euforií předkládali nějakou žádost nebo fixní ideu. Jejich žvanění bylo bohužel pramálo originální. Takoví posluchači neměli žádný zájem poslouchat protiargumenty a považovali rozhlasovou stanici za svůj řečnický pult. Právě tito lidé pravděpodobně mohli za ztrátu jeho motivace a každým slovem dusili jeho radost a očekávání. Zpočátku se jeho pořad vůbec netočil kolem politiky, nýbrž produkoval zábavu lehčího rázu pro mladší posluchače. Leč tomu už byl konec. Volající se nezajímali o filmy, o nová cédéčka ani o život slavných herců a muzikantů. Tatáž cílová skupina denních posluchačů zapínala rádio i večer a všichni se chtěli bavit jenom o politice. Kontrolka pořád blikala a posluchač vytrvale čekal na spojení. Margeir nepotřeboval ukazatel čísel, aby poznal, že to je jeden z těch extrémních exemplářů: každý normální člověk by už dávno zavěsil.

Písnička náhle skončila a nabízely se jen dvě možnosti: buď něco dál vykládat, nebo přepnout na telefon a pokusit se tu a tam skočit tomu člověku do řeči. Protože ale Margeira nenapadlo nic, čím by se mohl rozhovoru vyhnout, byl nucen posluchače přepojit do éteru. „Dobrý večer, tady je Margeir, co máš na srdci?“

„Poslouchal jsem tvůj pořad a musím říct, že přítel Gunnbjörn, se kterým jsi právě hovořil, je den ze dne hloupější. Má opravdu takový strach z Evropské unie? Je to takový zbabělec?“

Z dávného zvyku Margeir vždycky hájil toho, kdo byl kritizován. Posluchač stále žvanil a pokaždé, když se Margeir snažil zasáhnout, řečnil ten chlap hlasitěji a hlasitěji a nakonec už přímo křičel, až dosáhl žádoucího účinku, totiž že mu moderátor přestal odporovat. Už měl ale toho hulákání plné zuby, takže zvýšil hlas natolik, že by to nikdy nepovažoval za možné, a kverulanta přehlušil. „Tak tedy, nastal čas pro reklamu a já musím bohužel náš hovor ukončit. Díky!“ A zavěsil, ačkoliv tohle dělal jen nerad, a rychle zařadil reklamu. Byl si vědom toho, že po takovém východisku sahá až příliš často.

Když doběhl poslední reklamní šot, zbývalo ještě pět minut vysílacího času. Místo, aby zařadil ještě jeden hit, což by provedl nejradši, začal mluvit o jednom článku v novinách, který pojednával o cyklostezkách. O tomto oboru dopravní politiky neměl sice žádné povědomí, dokázal však neuvěřitelně šikovně mluvit o čemkoliv, aniž by zastával nějaký názor. Takové počínání už mu však působilo újmu v soukromém životě. Dívky, které se mu líbily, nebyly příliš nadšené, když s nimi začal konverzovat tímto způsobem. A obličeje protahovali dokonce i jeho rodiče, když se při rodinné oslavě vměšoval do rozhovoru podle tohoto principu.

Žárovka se znovu rozblikala. Tentokrát bylo zavolání darem z nebes, neboť vysílání už končilo, a tak nehrálo žádnou roli, jaký poděs se hlásí. „Dobrý večer, tady je Margeir, co máš na srdci?“ Trhl sebou, když mu do ušního bubínku narazilo hlasité pištění. „Mohl bys, prosím tě, to svoje rádio ztlumit?“ V žádném případě to nebyl stálý posluchač, ti se už dávno naučili vypnout svůj přijímač, když dostali spojení. Pištění ustalo a Margeir zopakoval svůj pozdrav, který byl už tak omletý, že mu naskakoval automaticky. „Dobrý večer, tady Margeir, co máš na srdci?“

„Dobrý večer, Margeire.“ Ten hlas zněl podivně a zdůraznění moderátorova jména působilo ironicky.

„S kým mluvím?“ Margeira by stálý posluchač nevzrušil, dávno už však zapomněl, jak náročné může být první zavolání.

„Se mnou.“

Margeir pohlédl na hodiny. Ještě čtyři minuty. „No tak, příteli…“ Ten chlápek byl určitě opilý, večer často volávali ochmelkové toužící po společnosti. Další důvod, proč toužil po přesunutí pořadu na dřívější hodinu. „Naše vysílání za chvíli skončí, musíš si tedy pospíšit, jestli chceš něco říct.“

„Chci s tebou mluvit. Jen s tebou.“ Muž neblábolil. Naopak. Každé jeho slovo bylo jasné a přímo podivuhodně těhotné významem.

„Je mi líto, ale jsi v živém vysílání. Nechceš říct něco našim posluchačům?“ Čas se vlekl zpomaleným tempem.

„Ty chceš, abych to, co musím sdělit tobě, povídal všem?“ Hlas se na vteřinku odmlčel. „Tím bych si nebyl tak jistý.“

Margeir se normálně nenechal volajícími tak snadno vyvést z klidu. Nutno dodat, že se často rychle znudil, ale zachovával rozvahu. Tenhle protějšek však byl docela jiný, hlas měl pod kontrolou a zněl výhrůžně a zdálo se, že se každou chvíli zlomyslně rozesměje. „Poslyš, můj čas vypršel. Vysílání teď přebírá kolega Karl, a budeš-li mít štěstí, dovoláš se sem ještě jednou.“ Margeir na chvíli zaváhal, což panovačnému muži poskytlo příležitost ještě něco dodat.

„Buď opatrný.“ Nebylo lehké ten hlas zařadit a Margeir si najednou nebyl jistý, nepatří-li třeba ženě nebo dítěti. „Zúčtování je už na spadnutí a nebude hezké. Myslel sis snad, že tě mine?“

„Co?“ Margeir se opět zachoval neprofesionálně. Měl se s tím bláznem prostě rozloučit a ničím ho už nepopichovat.

„To víš nejlíp ty sám.“ Zazněl tichý smích a hned zase odumřel. „Co má člověk dělat, když toho příliš mnoho vypil?“ Volající chvilku těžce dýchal a pak dodal: „Děsný hic. Skoro hořím!“

Margeir už toho měl dost. „Díky, příteli.“ Vypnul odposlech telefonu. „A tím jsme pro dnešek u konce, mějte se dobře, milí posluchači, doufám, že se zase uslyšíme zítra večer ve stejnou dobu, tak na slyšenou.“ Strhl si z uší sluchátka, pustil znělku pořadu, vstal a pocítil slabost v kolenou. V duchu si krátký rozhovor ještě jednou zopakoval, nedokázal však určit, co ho vlastně tak vyvedlo z míry. Nejspíš ten hlas. Byl tak nepřiměřeně klidný, zcela jiný než u ostatních volajících. Ano, tohle ho muselo vytočit. Margeir byl unavený, podrážděný a v tuto chvíli pramálo odolný. Přešel ke druhému konci stolu, kde obvykle sedává technik, a pozvedl přístroj zaznamenávající telefonní čísla volajících. Zkontroloval to poslední. Na malém displeji však svítil pouze nápis Skryté číslo. Margeir si několikrát přejel jazykem zevnitř po tvářích a zíral na písmena.

„Čau a sorry, že jdu pozdě, zas mě zlobilo to moje zatracený fáro.“ Moderátor přebírající službu vešel do studia, aniž si toho Margeir všiml. Při halasném kolegově pozdravu sebou trhnul a musel se zhluboka nadechnout, než byl vůbec schopen odpovědět.

„Už jsem chtěl zařadit nějakou trvalku.“ Margeir vrátil záznamník hovorů zpátky na stůl. „Právě běží moje znělka, máš ještě chvíli čas.“

„Co to bylo za debila, který ti teď těsně před koncem volal? Slyšel jsem to v autě. Doufám, že na tebe nedá a zavolá ještě jednou.“

Margeir, aniž by mohl říci proč, byl však přesvědčen, že se tak nestane. Instinkt mu napovídal, že volající chtěl mluvit pouze s ním osobně. Cestou přes temné parkoviště ke svému autu ho posedlo neblahé tušení a bobtnala v něm myšlenka, že by měl přesně vědět, co měl ten člověk na srdci. Když usedl do vozu, rázně přibouchl dveře a zamkl je zevnitř.

„Usnula?“

Svava odložila tužku a sundala si brýle na čtení, vděčná, že si její oči mohou na chvíli odpočinout od malého písma. Brýle koupila naslepo u benzinové pumpy a neměly správné dioptrie. Nesmí zapomenout objednat se k očnímu lékaři.

„Kdo?“ Mladá žena byla výpomocí, která přebírala směny v různých odděleních. Není divu, že nevěděla, o kom je řeč.

„Pokoj sedm, čerstvý přírůstek.“

„Ach tak, tam jsem dosud nenahlídla. Vyměňovala jsem tomu na trojce kapačku.“

„Žádný problém.“ Svava se zvedla. „Mrknu se na ni.“ Nasadila si brýle, a třebaže s nimi zdaleka neviděla perfektně, bylo to lepší než nic. Usmála se na pomocnou sílu. V podstatě nehrálo roli, jestli se na mladou pacientku podívala či ne, protože Svava si nových případů bedlivě všímala a každou známku signalizující zhoršení jejich stavu hned zaregistrovala.

Vydala se ze sesterny chodbou k pokoji číslo sedm. Přitom prošla kolem několika otevřených dveří a naslouchala tichému oddechování pacientů a pípání elektrických přístrojů. Zvuky nesvědčily o ničem neobvyklém. Bylo tomu tak i u sedmičky: neslyšela nic, co by ji přimělo zrychlit krok. Mladá žena zřejmě spala. Svava opatrně vstoupila do pokoje, v němž byla jenom jedna obrovská postel s chromovou konstrukcí. Většina pacientů strávila na tomto oddělení krátkou dobu a jejich pobyt končil buď propuštěním, nebo posledním odpočinkem v rakvi opatřené saténovou vložkou. U téhle mladé ženy to ale neplatilo. Mnoho let svého krátkého života strávila na nemocničních postelích a do jeho konce tomu nemělo být jinak. Nemohla se pohybovat a většinu dne byla upoutána na lůžko. Jediná změna spočívala v tom, že ji s velkým úsilím přenesli na speciálně konstruovaný invalidní vozík a někdo s ní podnikl malou projížďku. Takové služby však nemocnice nenabízela, protože ta dívka byla těžce nemocná a podobné výlety pro ni mohly být nebezpečné. Svava by si přála, aby byl její pokoj zařízen útulněji, ale to děvče tu beztak dlouho nezůstane, takže by se takový výdaj nevyplatil. Svava měla úkol pečovat o pacienty a jejich léčbu, a ne si hrát na bytovou architektku.

Jakmile vešla do pokoje, okamžitě jí bylo jasné, že něco není tak, jak má být. Pach dezinfekčních prostředků, který normálně všechno překrýval, se mísil s intenzivním pachem těla. Svava přistoupila k posteli mladé ženy a viděla, že má mokré čelo. Sáhla po žínce na nočním stolku, čelo jí otřela a zkontrolovala, zda nemá horečku, ale kůže se jí zdála spíš chladná. Přesto něco nehrálo, neboť dívčiny oči byly široce rozevřené a těkaly sem a tam. Její tělo leželo sice nehybně, protože mozek neovládal svaly, přesto však mohly být postiženy křečí. EKG ukazovalo, že má puls až příliš rychlý, ale krevní tlak byl normální. Zřejmě byla něčím vnitřně rozrušena. Svava byla sice velmi zkušená, ale s tak těžce postiženou osobou, jež se mohla dorozumívat jenom očima, se ještě nepotkala.

„Zdálo se ti něco ošklivého?“ Svava se naklonila nad dívčinu tvář a pozorovala její oči. Naučila se, že jedno mrknutí znamená Ano, dvě mrknutí Ne. Nebo to snad bylo obráceně? Dívka zamrkala dvakrát a Svava se rozhodla považovat za správnou první možnost. „Máš žízeň?“ Dívka opět mrkla dvakrát. „Jsi vzhůru?“ Ta otázka byla naprosto nesmyslná, ale nutná k tomu, aby mohla ověřit správnost jejích odpovědí. Dívka mrkla jednou. Na tento způsob přišla Svava sice teď, ale mohly by se trápit celou noc, kdyby nekladla správné otázky.

„Dají se použít i karty.“ Výpomocná sestra stála ve dveřích. „Pracovala jsem už v odděleních s těžce postiženými pacienty a naučila se, jak s nimi komunikovat. Existuje také počítačový program, který funguje mnohem lépe, ale ten tu asi není.“ Její pohled zabloudil od pacientky ke Svavě. „S ním zacházet neumím, ale s kartami, které by tu někde měly být, docela dobře.“

„Karty?“ O ničem takovém Svava dosud neslyšela.

Výpomocná sestra přistoupila blíž a pátravě se rozhlédla. Pak se sehnula k nočnímu stolku a vyndala ze zásuvky plastové karty. Na každé z nich bylo několik políček s obrázky a písmeny. Sestra podržela pacientce jednu kartu před očima a na něco ukázala. Nato ležící dívka zamrkala, stáčela oči vlevo a vpravo a dirigovala ošetřovatelku ke správnému poli. Po chvíli, kdy spolu tímto způsobem komunikovaly a nesčetněkrát vyměnily karty, dívka náhle zavřela obě oči a už je neotevřela. Teprve teď se Svava odhodlala promluvit. „Tak co? Přineslo to něco?“

Sestra pokrčila rameny a zatvářila se bezradně. „Nejsem žádná expertka a možná jsem jí také špatně rozuměla, ale to, co jsem vysledovala, není právě povzbudivé.“

„Co vlastně vypověděla?“

„Horko. Oheň.“ Žena pohlédla omluvně na Svavu. „Nebo něco podobného.“

„Horko? Oheň?“ Pokud tedy bylo výsledkem tohle, Svavu karty příliš neuspokojily. „Není jí asi zrovna horko, ale snad bychom jí měly dát tenčí deku.“ Přejela rukou po noze ochrnuté dívky, o níž před chvílí usoudila, že jí bude spíš zima. „Bude nejlépe, když povím ranní směně, že potřebujeme nějakou logopedku, aby s ní promluvila. Takovou, která si s ní poradí.“ Svava pozorovala pacientku, která nyní vypadala, že spí. Tu si všimla, že má v uchu sluchátko, jehož kabel vede k rádiu. Opatrně je vytáhla a vložila do vlastního ucha. Stanice vysílající rozhovory – Svava znala její znělku, která právě dohrála. „Nebylo by pro ni příjemnější poslouchat něco lehčího? Při tomhle se nedá dobře usnout. Možná jí pouze vadil ten zvuk.“

Poté, co vrátily karty na místo, opustily obě ženy pokoj. Svava se ještě ve dveřích otočila a znovu se zadívala na bledé líce a zplihlé vlasy mladé ženy.

Horko. Oheň. Co tím mínila?

Kapitola pátá

Čtvrtek, 7. ledna 2010

Domov pro postižené stál na konci obytné čtvrti, pokud se jí tak vůbec dalo říkat. Asfaltové silnice vedly k prázdným parcelám čekajícím na to, až na nich někdo začne stavět domy. Ke stavbě však bylo třeba mít hotové peníze nebo výhodný úvěr a obojího byl toho času nedostatek. Působilo to, jako by z nebe spadly vylidněné vzdušné zámky a přistály na okraji města jako výstraha, aby byli Islanďané příště opatrnější. Kruhové objezdy, jež měly regulovat provoz, zdržovaly těch pár aut, která do této mrtvé končiny zabloudila. Tóra vyhlížela z okna, zatímco stejně dezorientovaný Matthias seděl za volantem. Za zatáčkou se na konci slepé ulice vynořil osamělý dům a ten pochmurný pocit ještě zesílil.

„Jestlipak tu bydlí lidi, kteří zpozorovali požár?“ Matthias kývl hlavou k domu, který opět zmizel z jejich zorného pole, když sjeli z objezdu. Tóra mu zkoumaný případ dopodrobna vylíčila a požádala ho, aby ji při prohlídce místa doprovodil. Bylo příjemnější ho mít s sebou, jelikož se v téhle končině vůbec nevyznala, kromě toho byla tma a lehce sněžilo. Mohla se tak soustředit na to, aby našla vyhořelou budovu a nemusela přitom řídit – a zároveň bylo milé mít společnost.

„Pravděpodobně ano,“ odpověděla teď. „Jména ulic si nepamatuju, ale nebude tu víc než pár domů.“

„Chceš u nich zazvonit?“ Z Matthiasova hlasu se dala vycítit vroucí naděje, že to neudělá.

„Ne, jejich výpovědi byly naprosto jednoznačné. Nikoho neviděli a nic neslyšeli, šli prostě spát a pach požáru je probudil, teprve když už bylo na všechno pozdě.“ Tóra přimhouřila oči, aby mohla přečíst ukazatel před nimi. „Myslím, že teď musíme odbočit.“

Matthias odtrhl pohled od silnice a zašklebil se na ni. „Máš pravdu. Kdybychom tu neodbočili, skončili bychom na louce.“

„Asi ano,“ přitakala Tóra. „Podle mapy bychom tam už měli být. Dojedeme na konec téhle silnice a tam by měla být krátká příjezdová cesta k tomu ústavu.“

„Pokud ještě vůbec stojí. Možná ho už strhli. Podle tvého popisu se dal sotva zrenovovat.“

Dům však nebyl ani stržený, ani zrenovovaný. Velká betonová ruina stála na místě vyznačeném na mapě, na konci příjezdové cesty, která podle všeho vedla jenom k téhle budově. Velký pozemek byl obehnán nízkým plotem a široká brána se lehce pohupovala ve větru, jako by chtěla k té samotě někoho přivábit.

„Ano, to je ono.“ Matthias pomalu dojel ke vchodu, zastavil a pohlédl na Tóru. „Stačí ti prohlídnout si to odtud, nebo chceš pobíhat venku?“

Tóra už si ale přitáhla bundu až ke krku, aby jí nebyla zima. „Půjdeme. Doufám, že se dostaneme i dovnitř.“ Rychle vystoupila z vozu, aby neslyšela Matthiasovy námitky. Když za sebou zabouchla dveře, pocítila dva vjemy: čerstvý chlad, který byl při závanu větru nepříjemný, a mdlý pach spáleniště, ačkoliv od katastrofy uplynula už spousta času. Zápach byl sice slabý, přesto však pálil v nose, když se Tóra zhluboka nadechla, aby se ujistila, že se jí to jen nezdá. Zabořila bradu do vyhrnutého límce své větrovky a přitáhla si jej až k očím. Také Matthias nakrčil při vystupování nos, ale otřásl se jen lehce. Nebyl ten typ, který si ho před něčím ucpává, ale Tóra ho znala natolik, aby věděla, že by to nejraději udělal.

Přecházeli kolem domu a zjišťovali škody. Okna byla zevnitř zakrytá deskami překližky a bílý nátěr venkovních zdí byl černý od sazí, zejména nad okny, kde byly patrné stopy plamenů šlehajících vyraženým otvorem k nebi.

„Okenní tabule zřejmě žárem popraskaly.“ Matthias posvítil baterkou nad jeden rám. „Nejsem sice specialista na požáry, ale nějak si neumím představit, že okna vytloukli obyvatelé domova.“ Světelný paprsek kapesní lampy sklouzl k zemi. „Nebo to udělali hasiči, když se pokoušeli proniknout dovnitř.“

Tóra se sklonila a zvedla velký skleněný střep. „To asi těžko, když střepy leží venku.“ Potom sklo odhodila. „Mám zprávu od hasičů, ale ta je tak komplikovaná, že jsem ji napoprvé celou nepřečetla.“ Při obcházení domu se dostali ke dveřím na terasu, za níž se rozkládala veliká zahrada. Dveře byly zajištěné dřevěnou deskou, ale na okraji zůstala mezera. „Opevnění se uvolnilo.“ Tóra opatrně strčila do chatrné konstrukce a ta povolila. „Pokud chceme, můžeme dovnitř.“

„Uf, radši ne.“ Matthias opět nakrčil nos. „Copak víš, jestli je to bezpečné? Střecha vypadá, že se každou chvíli zřítí. V žádném případě tam nelez.“

„Nedělej ze sebe strašpytla.“ Tóra si od něho vzala baterku, strčila znovu do desky a posvítila si na strop v domě. „Je tu betonový strop, nic nehrozí. Pojď se podívat.“ Matthias se dal přesvědčit o jeho důvěryhodnosti, ale nešetřil výstrahami. Zatímco se snažil vší silou rozšířit škvíru, aby se mohli protáhnout dovnitř, varoval Tóru před četnými nástrahami, které na ně v budově číhají. Přestal s tím, teprve když byli uvnitř.

Světlo kapesní svítilny na panující tmu nestačilo. Všechna okna byla zatlučená, městské osvětlení sem nedosáhlo a na zemi se leskla voda. „Zapomněl ses zmínit o tom, že si tu můžeme zasvinit boty.“ Tóra cítila, jak ledová voda proniká švy jejích adidasek.

„Nejsme první, kteří sem vnikli bez povolení.“ Matthias posvítil do jednoho kouta, v němž plavalo pár plechovek od piva, balíček cigaret a nějaké papíry. „Tyhle krámy tu v den vypuknutí požáru určitě nebyly.“

„Nejspíš ne.“ Místnost, do níž se dostali, byla zřejmě obývacím pokojem, ale nábytek a zařízení už byly pryč. Ze stěny trčely konzoly poliček a ve vodě se válely kusy pálené hlíny, zřejmě z váz nebo květináčů. „Vydáme se dál? Musí tu být víc apartmánů, na ty bych se ráda podívala. Na svoje boty už musíme tak jako tak zapomenout.“

Matthias si posvítil na Tóru. „Kdo by to byl do tebe řekl?“ A už zase propátrával světelným kuželem stěny pokoje, až objevil dveře do chodby. „Můžeme se tam mrknout, ale nevím, co nám to přinese. Tuhle ruinu po požáru určitě prohledali už mockrát a za mnohem lepších podmínek.“

„Já bych to ale radši viděla na vlastní oči. Zprávy poskytují docela jiný dojem.“ Tóra byla ráda, že je natolik tma, aby nemohla vidět, jak se Matthias tváří. Postoupila prostě dál dřív, než stačil začít protestovat a drát se ven. „Když si pospíšíme, budeme zpátky raz dva.“

Opatrně tápali dál. Nemohli vědět, co se v mělké vodě skrývá, a neměli chuť spadnout do nějaké díry – mokré nohy jim úplně stačily. Čím dál kráčeli chodbou, tím byly louže hlubší a voda jim už sahala ke kotníkům. Prošli kolem malé kuchyňky a dorazili k apartmánům – všechny dveře měly otevřené. Matthias usoudil, že jde jednoznačně o protipožární dveře, které až na saze a povrchovou špínu zůstaly nepoškozeny. Posvítil na strop chodby, na němž byly po celé délce malé vodní trysky.

„To by se stávat nemělo.“ Tóra cítila, jak při myšlenkách na katastrofu pach spáleniště sílí.

„Pořádné břídilství, že se s otevřením tak spěchalo. Velmi podivné. Třeba nebylo možné během vyšetřování umístit obviněné do normální vyšetřovací vazby.“

Matthias vstoupil do prvního apartmánu a Tóra ho následovala. Veškeré součásti zařízení už byly odstraněny a malé místnůstky se jen těžko daly nazvat bytem. Místo na spaní, kuchyňský kout a obývací část pohromadě, přičemž postel byla umístěna ve výklenku vedle prostorné koupelny. Nahlédli do ní a viděli, že je zařízena s ohledem na potřeby těžce postižených. Sprcha byla nejméně dvakrát větší než Tóřina a na zdi byly upevněny držáky a madla. Ze stropu visely cáry závěsu, začazené, roztrhané, sežehnuté ohněm. Tóra zauvažovala, zda by si ve svém domě neměla pořídit sprchový kout, neboť brzy se o jednu sprchu bude muset dělit devět lidí. Matthias zatím bral chystané změny pozitivně, ale Tóra věděla, že jenom z čiré zdvořilosti. Ve skutečnosti se jich děsil stejně jako ona, ne-li ještě víc. Nyní, kdy přišel o místo v bance, bude muset trávit většinu dne s jejími rodiči. Měla by ho častěji zapojit do své práce, a zabránit tak vyhrocení situace. Uvažovala dokonce i o tom, že podstoupí brazilskou depilaci voskem, aby ho překvapila, i když přítelkyně, která jí tento speciální zákrok doporučila, ji varovala, že to bolí, jako když člověka zaživa stahují z kůže.

„Víš, kdo tu bydlel?“ Matthias se pokoušel zavřít napůl spálenou skříň vedle postele. Kromě zčernalých polic, které popadaly na její dno, v ní nic nebylo.

„Myslím, že pokoje nejhůře postižených byly naproti společné koupelně. Na to, kde bydleli ostatní, se ještě podívám. Teď si to dokážu snadněji načrtnout.“

Procházeli ostatními apartmány, a když vstoupili do čtvrtého, ihned spatřili, že byl určen pro mimořádně těžké případy. Koupelna byla stejně velká jako ty ostatní, ale nebyla tu žádná sprcha. Zato byla na stropě připevněna kolejnice větvící se do různých směrů: k místu, kde zřejmě stávala postel, k záchodu, kde končila nad mísou, a dál do chodby. Potom vedla do další koupelny, v níž stála největší vana, jakou kdy Tóra viděla. Nad ní pak visely masivní ocelové třmeny se dvěma popruhy. Tóra do nich lehce strčila. „Co je to za primitivní nástroj? Je tu snad proto, že jím přetahovali lidi sem a tam mezi místnostmi?“

Matthias zarazil houpající se kurty. „Nevypadají na to, že by se na ně věšely kbelíky s vodou. Musely tu být ještě upínací provazy, které shořely.“ Zkusil s tím aparátem popojet po kolejnici, ale pohnul jím pouze o pár centimetrů, protože se hned vzpříčil. „Určitě sloužil k transportu pacientů, i když si to lze jen těžko představit.“

„Můj bože.“ Tóře se sevřelo srdce. Jak se lidé s takovými potížemi mohou cítit? Možná je méně strašné, přijdou-li v tomto stavu už na svět a nepoznají nic jiného. U tohoto případu musí být připravena na všechno. Vešli do dalšího apartmánu, jenž byl rovněž vybaven kolejnicemi a vypadal takřka stejně jako ten předchozí. Jediný rozdíl představovala skříňka s přípojkami na stěně vedle postele, jakou Tóra znala z nemocnic. Nápisy na plastových štítcích pod přípojkami se nedaly přečíst.

„Tenhle určitě označuje přívod kyslíku.“ Matthias se sklonil ke skříňce a opět se narovnal. „Ten, kdo tu bydlel, jej zřejmě v noci potřeboval.“ V kalném světle Tóra viděla, že svraštil čelo. „Velmi nešťastné, nacházet se při požáru v blízkosti přívodu kyslíku. Pokud je něco takového v každém druhém pokoji, nabízí se vysvětlení, proč byl oheň tak mohutný. Musel se rozšířit během vteřiny.“

Tóra věděla, že si bude muset zprávu hasičů prostudovat ještě jednou. Záležitost s kyslíkem jí nebyla dost jasná. „Může něco takového vyvolat explozi? Myslím, když oheň zasáhne přívod kyslíku. Někde v domě musí být kyslíková láhev, ze které sem vedly hadičky.“

„To předpokládám.“ Matthias pátral pod skříňkou, ale nic nenašel. „Žádné napojení na kyslíkovou láhev tu nevidím, ale ke skříňce určitě vede přívodní hadice. Někde v domě pak musí být technická místnost.“

Dokončili prohlídku apartmánů, aniž té věci přišli na kloub. Pokoje si byly velmi podobné, ale předměty osobní potřeby buď shořely, nebo byly po likvidaci ohně odstraněny. Několik kousků, které tu zůstaly, jim nic nepovědělo: ohořelé žaluzie na podlaze, převrácený hrnec v kuchyňce. V místnosti nočních hlídačů našli jenom otevřenou rozvodnou skříň a sazemi pokrytou bílou nástěnku, kupodivu dost zachovalou. Dále narazili na velkou, úplně prázdnou místnost, jejíž funkce se nedala určit. Byla v ní jiná podlahová krytina než v ostatních pokojích. Tóra přejela špičkou boty po symetrických prohlubních mezi dlaždicemi, přičemž ostatní podlahy byly hladké a pokryté linoleem z PVC. „Patrně to bylo skladiště.“ Matthias je celé prošel a prohlédl si stěny. „V žádném případě to není technikárna, jsou tu jenom dvě normální zásuvky.“ Před opuštěním domu našli už jen jednu úklidovou komoru s umyvadlem vytrženým ze zdi a další prázdný sklad.

Venku dosud sněžilo, a tak rychle obešli zbytek domu. U trojích nezamčených dveří na přední straně opět zpomalili. První dveře vedly k další odkládací místnosti a druhé do skladiště, v jehož koutě stála zrezivělá, špinavá sekačka na trávu a povalovalo se tu zničené zahradnické nářadí. Tady se patrně skladoval i benzin. Tóra pečlivě prohlédla zámek u dveří, ale byl docela normální.

Třetí dveře vedly do místnosti s technickým vybavením. Na stěně byly přípojky s roztavenými štítky a u ní ocelové podstavce na kyslíkové bomby a lahve. „Tak to je nabeton technikárna,“ prohlásil Matthias a přešlapoval z nohy na nohu, aby se zahřál. „Je jasné, proč nebyla přístupná z vnitřku domu: kvůli nebezpečí požáru. Zřejmě se sem ukládaly i jiné nebezpečné látky.“

„Ty dveře musely dostat pořádnou ránu.“ Tóra zkusila pootevřenými, těžkými ocelovými dveřmi pohnout. Ani se nehnuly a byly tak zdeformované, že se jeden z masivních závěsů ulomil. „Mohla to způsobit exploze?“

„Zdá se, že ano. Na několika místech se odrolila omítka.“ Posvítil na velký kus dveří s obnaženou betonovou výplní. „Musela tu vybuchnout kyslíková bomba.“

„Musel to být pekelný rámus.“ Tóra se vytáhla na špičky a zkusila dohlédnout k rodinnému domku, kolem něhož cestou sem projeli. Zdálo se jí, že zahlédla jeho střechu. „Proč ti lidi nic neslyšeli? Copak člověka neprobudí silná exploze, ale závan kouře z požáru ano?“

„Těžko říct.“ Matthias zhasl baterku. „Neměli bychom se radši vrátit k autu, dokud nám neumrznou prsty na nohou? O explozi určitě něco najdeš ve zprávě o požáru. Tady už nic víc nezjistíme.“

Tóra přikývla, a tak se vydali k autu, které naštěstí nebylo daleko. „Chtěla bych ti povědět, co ještě jsem v těch podkladech našla.“ Otočila se a upřela pohled na ruiny domu. Přepadl ji smutek. „Jedna dívka, která přišla při požáru o život, byla těhotná.“

„No a? To se stává i v nejlepších rodinách.“ Matthias se na ni tázavě podíval. „Nebo se ti to zdá divné proto, že byla invalidní? Postižení jsou ale taky jenom lidi, i když se nemohou pořádně hýbat.“

Tóra vyvrátila oči k nebi. „Co si o mně myslíš? Že mi to nepřipadá normální?“ Podrážděně vzdychla, ale hned se opět poddala melancholii. „Jenže ta žena, lépe řečeno dívka, byla v kómatu. Ať mi nikdo nevykládá, že měla náladu na sex.“

Matthias mlčel. Potom Tóře otevřel dveře auta, ta se usadila, on pak oběhl vůz k místu řidiče, nastartoval a zapnul naplno topení. Třel si prsty a dýchal na ně. Když začal ventilátor foukat teplý vzduch, Tóru z toho bolestivě mravenčilo v nohou, což bylo málem horší než zima.

„Víš, kdo byl otcem?“

„Ne, o tom není v dokumentech ani slovo.“

„Myslíš si, že ten muž, který ji přivedl do jiného stavu, založil požár, aby se to ututlalo?“ zeptal se Matthias pochybovačně. „To by tedy bylo dost drsné.“

„Netuším. Ale mohl to být samozřejmě Jakob.“

„Žhář? Nebo otec dítěte?“ Matthias zařadil zpátečku.

„To i to. Nebo obojí.“ Tóra se posunula na sedadle a pozorovala ve zpětném zrcátku domov pro postižené tak dlouho, dokud jí nezmizel z očí.

Kapitola šestá

Pátek, 8. ledna 2010

Tóra odložila tužku a zadívala se na svůj náčrtek. Žádnou architektonickou soutěž by s ním sice nevyhrála, ale aspoň se jí podařilo zařadit obyvatele domova do příslušných apartmánů. Přemýšlivě přejížděla ukazováčkem po budově a bytech a vnímala jemné rýhy, které tužka zanechala na papíře. V podstatě se to podobalo tomu, co po sobě zanechali ti nešťastníci: stopy ve vzpomínkách lidí, kteří je milovali, stopy, které budou časem stále více blednout, až s jejich smrtí zmizí dočista. Tóra stáhla prst zpátky a uklidnila se. Takové trudnomyslné nápady jí sotva pomohou případ vyřešit; už tak ztratila kreslením víc času, než si naplánovala.

Působilo jí starost, že Jakob bydlel hned vedle těhotné Lísy Finnbjörnsdóttir. Což bylo nepříjemné zejména proto, že pokud měl otcem dítěte být někdo ze spoluobyvatelů domova, přicházelo v úvahu jen málo mužů. Pět ze šesti apartmánů bylo obsazených, z toho ve třech bydleli tihle muži: Jakob, Natan Úlfheidarson a Tryggvi Einvardsson. Natan byl epileptik a bral silné léky, Tryggvi byl těžký autista a svůj pokoj téměř nikdy neopouštěl. Bylo nepravděpodobné, že kdokoliv z těch dvou měl s dívkou pohlavní styk. Existovala však naděje, že by někdo mohl spolehlivě potvrdit, jak k otěhotnění došlo. Možná se otcovství zjistilo, ale z ohledu na mrtvou dívku a její blízké nebylo uvedeno. Možná že ochrnuté děvče mělo přítele nebo ji do jiného stavu přivedl některý návštěvník, jehož všichni znali. Existovalo mnoho možností, bylo jen třeba najít tu pravou a doufat, že s ní Jakob nebude mít nic společného.

Než si Tóra začala pořizovat skicu, kontaktovala sousedy, kteří požár nahlásili. Byl to manželský pár se dvěma dětmi předškolního věku. Tóra si musela nejprve vyslechnout ženiny stížnosti, jak je hrozné bydlet v takové pusté čtvrti, že výstavba mateřské školy byla odsunuta na neurčito, takže musí děti vozit do města. Ulice se prý uklízejí jen zřídka a nepořádně, odpadky nikdo neodváží. Než se Tóra dostala k předložení své záležitosti, stěžovatelka vypočítala ještě řadu dalších závad. Tóra byla ráda, když byl rozhovor u konce, ale musela uznat, že svědecké výpovědi manželů byly věrohodné. Oba skutečně spali a probudila je patrně exploze, protože nedokázali přesněji určit, co je vytrhlo ze spánku. Trochu zvláštní fakt uvedla žena: prý jsou zvyklí spávat při rámusu a dopravním hluku. Touhle čtvrtí se často potloukali rušitelé nočního klidu, zvláště o víkendech, ale to už je naštěstí minulostí. Oné ohnivé noci prý nikoho neviděli ani si ničeho neobvyklého nepovšimli.

Nato Tóra vyhledala jméno vedoucí domova: Glódís Tumadóttir. Když se jí konečně dovolala na sociální úřad, její hlas zněl docela jinak, než u ženy s tak pěkným jménem očekávala. Glódís nepřetržitě naříkala, jako by nesla na svých bedrech veškeré starosti světa. Poté, co Tóra nějakou dobu poslouchala bědování nad stresující situací v reykjavíckém regionálním úřadu pro tělesně postižené, podařilo se jí konečně přimět tu ženu ke slibu, že se s ní za půl hodiny setká. Bylo to ovšem provázeno sáhodlouhou litanií, že na ni bude mít maximálně patnáct minut a pak se hned bude muset dále plahočit na svém personálně poddimenzovaném pracovišti. Když Tóra konečně zavěsila, měla chuť si ulevit hlasitým nadáváním. Příliš často potkávala lidi, kteří svou mzdu pokládali za nespravedlivě nízkou a poddávali se nekonečnému sebelitování. Měla dojem, že za nářkem úřednice postřehla závan strachu či paniky. Možná se tahle Glódís nechává tak silně vyvést z míry nespravedlnostmi světa proto, že je nervózní – jistě pro ni je nepříjemné si tragický případ připomínat. A třeba by ale také ráda něco utajila: za mladé lidi, kteří zahynuli, nesla odpovědnost, a třebaže domov fungoval tak krátce, jistě si k nim vytvořila určité citové vazby.

Tóřin mobil zapípal – došlá zpráva. Opět naprosto nesrozumitelná a i tentokrát záhadný ja.is. Tóra jen doufala, že si nějaký idiot omylem neuložil její číslo místo čísla svého přítele. Pokud ano, pak ho každopádně nezastihne šíleně důležitá otázka: Jak se Helena jako decko spalila? Tóru sice poněkud zneklidnilo, že zpráva obsahovala sloveso spálit, ale rozhodla se považovat to za náhodu a mobil odložila.

Bela tu ještě nebyla, přestože už bylo dost po deváté. Tóra jí napsala lísteček, aby nezapomněla objednat papír do tiskárny. Šance, že to sekretářka udělá, byla samozřejmě nepatrná, ale Tóra nechtěla její vzdorovitost tolerovat, a tak ještě připsala: Nemohu vyplácet mzdu, když se její vyúčtování nedá vytisknout. Potom rychle vklouzla do zimní bundy a vyrazila ven. Vydatně sněžilo a nic nepřipomínalo bezvětří včerejšího večera. Pokud Tóra chtěla jakž takž zbavit auto sněhu a ještě včas dorazit do Sídumúli na schůzku s Glódís, musela spěchat.

Na voze ležela tlustá vrstva sněhu a chvíli trvalo, než ho odházela. Byla od něj celá bílá, než se konečně posadila k volantu a vyjela. Špatně připravená auta způsobovala nekonečné kolony a tancovala po kluzké vozovce. Tóra toho využila k tomu, že zavolala Matthiasovi a krátce s ním promluvila. Právě se chystal ven, že se proběhne, což dělal každý den kromě neděle – nezávisle na počasí. Tóra to absolutně nechápala. Ona by se přiměla k běhu nanejvýš v případě, že by ji pronásledoval krvežíznivý vrah, ale to mu radši nevykládala, neboť pro něho byl sport velice důležitý. Pokaždé, když jí navrhl, aby si šla zaběhat s ním, se mnohoznačně usmívala, ale smích ji přešel, když jí o posledních Vánocích daroval drahé běžecké boty. Dosud se mohla vymlouvat na počasí, ale s blížícím se jarem už bude s poukazováním na nebezpečné náledí konec – buď bude muset přiznat, že na takové věci nehodlá plýtvat energií, nebo si zkrátka vymyslet nějaký jiný důvod. Zatím přišla jenom na pylovou alergii, ale ten čas dosud nenastal, a tak doufala, že dostane nějaký přesvědčivější nápad. Naštěstí nemusela pro udržení štíhlé postavy navštěvovat fitcentrum a byla také dost vysoká na to, aby se na ní nějaké to nadbytečné kilo ztratilo.

Málem přijela pozdě. Když konečně odstavila auto na zpola zavátém parkovišti, musela myslet na Matthiasův závěr hovoru, aby byla při otázkách týkajících se obyvatel domova opatrná. Invalidita a nemoc jsou citlivá témata, při nichž se snadno někomu ublíží, i když to není míněno zle. Ačkoliv Tóra pročetla k případu hromadu dokumentů, cítila se pořád nejistě. Snad se při chystané rozmluvě něčemu přiučí a pochytí užívané pojmy. Musí se připravit na případné rozhovory s pozůstalými, pokud se s ní vůbec budou chtít sejít. Nebyla to jejich povinnost, a skutečnost, že Tóřiným mandantem je muž údajně zodpovědný za smrt jejich dětí, to nijak neusnadňovala. Tóra je nesmí v žádném případě urazit nevhodným výrazivem.

Vylezla z nakloněného auta, které najelo na návěj sněhu, a vešla dovnitř. Mladá žena – absolutní protiklad Bely – ji přátelsky pozdravila a požádala, aby chvíli počkala. Pak jí s okouzlujícím úsměvem sdělila, že ji Glódís hned přijme, provedla ji budovou a záhy Tóra usedla na židli v střízlivé kanceláři bývalé vedoucí domova.

„Odpadla mi jedna schůzka, takže nejsme v tak velké časové tísni.“ Glódís sebrala z psacího stolu několik vyplněných žádostí a během řeči je ukládala do desek. „Lidé, které jsem očekávala, se právě omluvili. Při takovém počasí se to stává velmi často a samozřejmě to znamená, že se dostanu do totálního stresu, až bude zase hezky.“ Ta žena byla přibližně stejně stará jako Tóra, ale působila podstatně upracovaněji. Její odbarvené blond vlasy s tmavými kořínky se moc nehodily k opuchlé, silně nalíčené tváři. „Jak ti můžu pomoct? Řeklas, že pracuješ pro Jakoba. Nevím, co tady zmohu, znala jsem ho jen velmi krátkou dobu.“

„Byla jsem požádána, abych ten případ důkladně znovu prozkoumala, jelikož vznikly jisté pochyby, zda je Jakob skutečným pachatelem. Shromažďuji informace pro eventuální obnovené soudní řízení.“

Výraz Glódísina obličeje po těchto Tóřiných slovech ztvrdl a náhle jí přišlo zatěžko zachovat zdvořilost. „Co tím míníš? Jaké pochyby?“

Tóra jí ale neprozradila, proč se toho případu ujímá. Věděla, že by jejich rozhovor ihned skončil, kdyby vyslovila jméno prznitele dětí, a tak formulovala svůj zájem co nejvágněji. „Když jsem prošla svědecké výpovědi a jiné body rozsudku, nabyla jsem dojmu, že ten případ nebyl dost důsledně projednán. Možná se nebral ani dostatečný ohled na Jakobovo postižení. Jeho výpovědi se od sebe velmi liší a je možné, že si nebyl vědom důležitosti té věci.“

„Všechno až do posledního detailu probíhalo podle předpisů.“ Glódís sevřela své tenké rty. „Policie nás požádala o pomoc a my jí zprostředkovali terapeuta, který při výsleších asistoval. Netuším, co by se tenkrát mělo udělat lépe.“

„Přesto mám jisté pochybnosti. Možná se ukáže, že konečné závěry jsou naprosto správné, ale nejprve prověřím všechno, co naznačuje, že existují oprávněné pochyby o Jakobově vině.“

„Nevím, k čemu to bude dobré.“ Žena už svou zlost netajila. „Jakob ten požár založil, a tím všechny ostatní poslal na smrt. Protože ale vykazuje duševní zralost dítěte, nemohou se mu přičítat zlé úmysly, ale měl by lépe vědět, co dělá. Postižení nejsou osvobozeni od norem společnosti a ani být nechtějí. Chtějí vést svoje životy za stejných podmínek jako my, v souladu se zákony a pořádkem.“

„Proč si tedy myslíš, že to udělal? Byl už někdy předtím agresivní nebo jinak nebezpečný?“

„Nebyl možná přímo agresivní, ale byl vzteklý, vystrašený a odmítavý ke každé změně. Většina ostatních obyvatel domova byla se svou situací velmi spokojená, jenom Jakob ji totálně nesnášel.“

„Jeho matka mi pověděla, že se v žádném případě nechtěl do domova stěhovat. Byl tohle důvod jeho nespokojenosti?“

„Ano, byl z toho nešťastný, ale ke konci názor pravděpodobně změnil a byl stejně spokojený jako ostatní. Zjistil, jak dobře se mu bez ochranné ruky jeho matky povede.“

„Nebylo dost jiných lidí, kteří si naopak přáli do domova přesídlit? Proč byla k takovému opatření tlačena právě Jakobova matka?“

Glódís si prohrábla dvoubarevné vlasy. „Nevím, proč je to důležité. Chce nám teď za to někdo přišít vinu? Myslíš si snad, že by se nic nestalo, kdyby byl Jakob zůstal doma?“

„Ne, to si nemyslím,“ odvětila Tóra klidně. „Jde mi o to dokázat, že není pachatelem. Pokud je moje domněnka správná, nehraje to, kde bydlel, vůbec žádnou roli.“ Dopřála Glódís trochu času, aby to strávila, a viděla, že její vypjatá ramena poněkud poklesla. „Dokážeš navzdory krátké době, po kterou jsi Jakoba znala, říct, zda mu bylo vlastní sahat po tak drastických prostředcích? Mohl si myslet, že je to jediná cesta, jak se vrátit domů?“

„To nevím.“ Glódís opět působila velmi věcně. „Dostatečně jsem ho nepoznala a jeho případ jsem sledovala jen potud, pokud to bylo nutné z hlediska mého profesního postavení. Jako vedoucí domova jsem to neměla lehké, protože ze všeho vyplývaly pracovní důsledky.“ A pospíšila si dodat: „Samozřejmě i emocionální. Mnohé klienty jsem znala dlouhou dobu. Někteří z nich byli předtím řadu let v dětském domově, kde jsem pracovala. Člověk si ke svým svěřencům vytvoří intenzivní vazby.“

Tóra chápavě přikývla. „Samozřejmě.“ Přátelsky se na ženu usmála. „Určitě mi potvrdíš, že je velmi důležité, aby se beze všech pochyb zjistilo, kdo je viníkem. Jistě nechceš, aby pachatel volně pobíhal po světě, a nevinný člověk byl zavřený.“

„To nechci.“ Glódís opět stiskla rty do tenké čárky.

„Předpokládáme-li tedy, že je Jakob nevinný, máš nějakou představu, kdo ten čin mohl spáchat? Nemám přitom nezbytně na mysli obyvatele domova. Nemohl by to být někdo zvenčí nebo nějaký zklamaný zaměstnanec, který se chtěl za něco pomstít?“

Zdálo se, že Glódís o tom skutečně přemýšlí. Uvolnila rty a ty jí zrudly, jak se v nich opět rozproudila krev. Pak odpověděla: „Vycházím z toho, že požár založil Jakob, protože jen tak se to dá vysvětlit.“ Na okamžik zaváhala, ale potom pokračovala: „Ti, kteří tam zahynuli, nepatřili k lidem, kteří mají nepřátele či závistivce. Nikomu nic neprovedli ani neposkytli podnět k zášti, snad jen s výjimkou některých ignorantských spoluobčanů, co mají problémy s lidmi, kteří jsou jiní než oni.“

Tóra nechtěla moc rychle zavést řeč na těhotenství, ačkoliv by to té ženě nejraději omlátila o hlavu. „Nu dobrá, a co rodinní příslušníci? Není přece zas tak vzácné, že někdo v bezvýchodné situaci ztratí hlavu. Lze si představit, že někdo založil požár proto, že už nedokázal přihlížet utrpení svého dítěte? Nebo proto, že byl se silami u konce a nedokázal se o svého nemocného potomka starat? A není radno podceňovat ani nezaměstnanost a obavy z budoucnosti. Možná to bylo poslední východisko člověka propadlého beznaději, který nad sebou totálně ztratil kontrolu.“

„To zní, jako kdybys popisovala Jakoba.“ Žena se poprvé usmála, leč nikoliv přátelsky, nýbrž ironicky až záštiplně. „Splňuje oba předpoklady: beznaději a ztrátu sebekontroly.“

Tóra ovšem její námitku neakceptovala. „Všichni tví podřízení tedy byli bezvýhradně nadšeni svou prací a nikdy si na nic nestěžovali? To je velmi neobvyklé.“

„Nemluvím o jednotlivých zaměstnancích. Žádný z nich nemá s tou věcí nic společného. Všichni to jsou lidé pracující nezištně za málo peněz, protože chtějí dělat něco smysluplného. Ti by svým chráněncům, o něž se obětavě starají, nikdy nic neprovedli.“

„Všecko už tady někdy bylo,“ podotkla Tóra opatrně. „Kromě toho je to jen pohrávání s myšlenkami, neber prosím moje otázky ve zlém. Neobviňuji tvé zaměstnance, pokouším se pouze vyloučit co nejvíce osob, abych získala čas pro důležité věci.“ A pak nechala vybuchnout bombu. „Například abych mohla najít muže, který přivedl Lísu Finnbjörnsdóttir do jiného stavu. Někomu očividně záleželo na tom, aby se to neprovalilo.“

Glódís zbledla. „O čem to mluvíš?“ Přitom jí muselo být naprosto jasné, o čem je řeč.

„Muselas přece zcela jistě vědět, že ta mladá žena čeká dítě. A já chci jen zjistit, kdo byl otcem a zda ke styku došlo s jejím souhlasem.“

Po krátké odmlce se Glódís chopila slova. „Nevím, kdo to byl.“ Zdálo se, že místo aby dál předstírala nevědomost, se raději přidrží pravdy. To bylo moudré, neboť obě dobře věděly, že Tóra odtud neodejde, dokud se něco nedozví. A když ne teď, bude sem chodit tak dlouho, dokud si nevymůže rozmluvu s někým, kdo by její otázky zodpověděl, takže pro Glódís bude podstatně lepší, bude-li to ona, kdo se vyjádří, a ne její šéf.

„Byl to pro mě šok navíc, nevěřila jsem svým uším, když jsem vyslechla zprávu o pitvě. Byla bych přísahala, že to musí být omyl.“

„A co potom?“ zajímala se Tóra. „Neprovedli jste žádné interní šetření? Rodiče té nešťastnice si je přece museli vyžádat.“

„Ti byli naprosto zoufalí a neschopní dost tvrdě postupovat, ale chtěli samozřejmě vědět, co se stalo. Udělali jsme všechno, co bylo v našich silách, abychom tu záležitost objasnili, ale bez úspěchu. Nikdo z personálu nic nepostřehl a přitom si nedovedu představit, že by jim něco takového mohlo uniknout. Během dne tam pracovali nejméně tři lidi a všechny pokoje bývaly otevřené. Kromě stálých zaměstnanců tam celé hodiny pobývali cvičitelé a terapeuti. Nemám tušení, jak k tomu mohlo dojít.“

„Neodvezl Lísu někdo někdy domů nebo jinam? Třeba do nemocnice, na návštěvu k přátelům, k příbuzným? Je tady přece jeden klient, který té noci, kdy hořelo, v budově nebyl, takže někdy přece mohla být mimo domov i Lísa.“

„To tedy ne. Jak si to představuješ? Byla přece v kómatu a neexistoval žádný důvod ji někam převážet, bylo to něco absolutně výjimečného. Dostávala umělou výživu a kyslík. Normální domy na to ostatně nejsou ani vybavené. V nemocnici sice byla, dvakrát, ale v obou případech v termínech neodpovídajících době početí. V době smrti byla ve čtvrtém měsíci, pečlivě jsme vše prověřili.“ Glódís si promasírovala spánky. „Lísa u nás vlastně vůbec neměla bydlet. Požádali nás, abychom se o ni postarali po dobu, než se najde jiné řešení. Oddělení, kde po mnoho let ležela, zavřeli, a u nás bylo jedno místo volné, takže to bylo možné. Měla se ostatně brzy odstěhovat, ale k tomu už nedošlo.“

„Nenasvědčovalo něco tomu, že pachatel chtěl svůj čin provést dřív, než vás ta mladá žena opustí?“

„Jak už jsem řekla, netušili jsme a netuším, kdo to mohl udělat, byly to pouhé spekulace. Domov byl místem, kde se stále pohybovalo mnoho lidí, proto si nedovedu představit, jak se něco takového vůbec mohlo přihodit.“

„Přes den tam tedy panoval čilý ruch, ale co v noci? V té ohnivé tam byl pouze jeden noční hlídač a nestalo se tak patrně poprvé. Musel být nutně podezřelý.“

„V noci tam byli vždycky dva lidé, až na dvě výjimky, a to v oné tragické noci a předtím v prvním týdnu po otevření. Časově však ani tohle nesouhlasí s termínem početí, takže je vyloučené, aby s tím hlídači měli něco společného. Měli jsme celkem čtyři ve dvou různých směnách, takže jim vycházela služba každý druhý týden. Je těžké zvyknout si na takový rytmus, proto tuhle práci vykonávali mimořádně přizpůsobiví lidé, to z nich ale ještě nedělá zločince.“

„Jak to můžeš vědět? Třeba vypovídali nepravdivě.“

„Ne,“ prohlásila Glódís s přehnanou jistotou. „Soudní lékař trval na tom, aby se jejich DNA porovnala s DNA embrya. Výsledek byl jednoznačný a všechny čtyři noční hlídače zbavil podezření. Tedy i toho, který tam uhořel.“ Semkla pevně oční víčka. „Dala bych nevím co za to, abych se dozvěděla, jak se to stalo a kdo to udělal. Byla jsem celá bez sebe, že k tomu mohlo dojít v domově, za který jsem odpovědná.“

„Odebrali vzorek ještě někomu dalšímu? Co mužští obyvatelé domova?“

„Těm ano, ale jinak nikomu. Je to moc drahé, takže není možné udělat rozbor DNA každého muže, který kdy vkročil do domova. Ale pokud jde o moje chlapce, neprokázalo se otcovství ani u Natana, ani u Tryggviho, ani u Jakoba. Musím ovšem přiznat, že výsledky jejich testů jsem neviděla na vlastní oči. Dostala jsem jenom kopii výsledků nočních hlídačů, protože jsem byla jejich nadřízenou. Soukromě mi ale bylo řečeno, že všechny testy byly negativní a nemám žádný důvod o tom pochybovat. Ten sviňák, který se ukojil na Líse, dosud běhá na svobodě.“

„Přiznáš mi tedy, že k tomu nemohlo dojít s jejím souhlasem?“

Glódís podrážděně vzhlédla. „To je zcela vyloučeno. Ležela v kómatu, takže nebyla při plném vědomí. Je naprosto scestné předpokládat, že toužila po sexu. Byl to jednoznačně zločin.“

„Nebyla tedy vznesena žádná obžaloba? Pořád jde přece o znásilnění, a to mimořádně odpudivé.“

„Ne, k tomu nedošlo.“

„Proč ne?“

„Kdyby bylo po mém, probíhalo by všechno jinak, ale její rodiče si to nepřáli a snažili se tomu zabránit. Nechtěli, aby se o tom dozvěděl tisk a vytěžil z toho skandální historku. Pro svou dceru nemohli vrátit čas a tresty za sexuální delikty jsou většinou tak nízké, že to obětem za tu potupu nestojí.“

„A co na to úřady? Co policie nebo prokuratura? Ti nepožadovali důkladné vyšetření? Znásilnění není nakonec soukromá záležitost.“

„Ne.“

To bylo vskutku podivné. „Jak je to k čertu možné? Jde přece o těžký prohřešek proti zákonu. Její rodiče neměli o vyšetřování toho případu vůbec rozhodovat.“

„Jenže se jim dostalo podpory. Otec Tryggviho, toho autistického chlapce, který tam také zahynul, je velké zvíře na ministerstvu spravedlnosti, a oni ho požádali o pomoc. Ten pak další vyšetřování zastavil.“

„Chápu.“

Glódís přikývla. „Potom už jsme zkrátka měli svázané ruce.“

Kapitola sedmá

Pátek, 8. ledna 2010

Po obědě měla Tóra schůzku s jedním mandantem. Ten muž se rozváděl, řízení bylo zahájeno ještě před zhroucením bank, potom však odsunuto, protože manželů se zmocnily pochyby o správnosti jejich kroku. V reakci na převratné změny se k sobě přimkli a zatoužili přivolat opět staré časy, když všichni bankéři a hospodářští bossové byli ještě slušní a všichni politici čestní. Tato náhlá příchylnost se ovšem stala pouze posledním vzplanutím jejich mladické lásky a po dvouměsíční revokaci svého vztahu zjistili, že všechno je tak jako předtím – prostě se k sobě nehodí. Obnovili tedy rozvodové řízení, ale jejich finanční situace mezitím doznala změn: v beznadějných měnových operacích utopili značné jmění, a nyní si mohli dělil leda tak dluhy. S penězi se vytratily i poslední zbytky slušného chování a manželé, kteří spolu dosud jakž takž vycházeli, se proměnili v běsnící hyeny. Tóra a advokát dotyčné paní měli při společném jednání co dělat, aby manželům zabránili ve fyzickém napadení. Dnes se měla Tóra naštěstí setkat jenom se svým mandantem.

Spolkla poslední sousto párku v rohlíku, který si dopřála k obědu. Slízla z dolního rtu hořčici a lokla si limonády. Po rozhovoru s Glódís byla docela spokojená a nechala pohled klouzat po papíře se jmény pracovníků domova. Glódís jí ten seznam přenechala, když jí Tóra řekla, že ho ostatně má i ve svých dokumentech. Nebyla to ale celá pravda, nebyl úplný a chybějící jména by Tóra musela pracně hledat. Na listině figurovalo čtrnáct stálých zaměstnanců a desetičlenná skupina výpomocných pracovníků a odborníků. Bylo nemožné promluvit si s každým z nich, ale s trochou intuice a štěstí by Tóra ty nejdůležitější vybrat dokázala. Glódís jí také sepsala jména rodičů obyvatel domova, což jí ušetřilo hodně práce. Tóra si byla jistá, že jeden z nich ví, jak Lísa ke svému těhotenství přišla – přestože jméno otce nemuselo přímo v seznamu figurovat.

Z hromady věcí, které nosila ve své objemné velké kabelce, Tóra vylovila mobil, aby si zavolala. Čas, který jí zbýval do schůzky s mandantem, chtěla využít k tomu, aby si promluvila s Jakobovým bývalým obhájcem, kterého soud ustanovil současně jeho opatrovníkem. Už několikrát se pokusila Ariho Gunarssona zastihnout, ale nikdy na její výzvy nereagoval. Nezbývalo jí tedy nic jiného než to zkoušet dál, protože Ariho pohled na ten případ byl velice důležitý. Kromě toho jej chtěla osobně informovat o svých záměrech, nehodlala to však dělat přes záznamník.

V podkladech k procesu objevila jeho jméno okamžitě. Byl jedním z advokátů, na něž byli zatčení odkazováni, když chtěli mluvit s nějakým právníkem. Pokud Tóra věděla, byl to docela vlídný chlapík, žádný génius, ale také žádný hlupák. Matně si vzpomínala na historku, která svého času kolovala mezi právníky: prý mu před několika lety hrozilo, že ztratí advokátskou licenci kvůli osobní insolvenci, ale s odřenýma ušima z toho vyvázl. Ten člověk neměl zrovna moc velké renomé, bylo však zajímavé zjistit, jak k němu Jakob přišel. Nejspíš on nebo jeho matka padli na první jméno v telefonním seznamu.

Po druhém zazvonění to Ari zvedl. Zřejmě byl právě na obědě. S plnou pusou Tóře sdělil, že se má určitě zastavit, přinejmenším proto, aby měl důvod odsunout nudný případ, nad nímž právě sedí. Omluvil se, že nereagoval na její zprávy, které se mu prý nějak vymazaly. Po slyšitelném spolknutí sousta dokázal konečně mluvit natolik zřetelně, aby jí mohl udat adresu své kanceláře. Jak se dalo předpokládat, nebylo to daleko – většina advokátů měla sídlo v centru města. Ariho kancelář byla v nenápadné budově v jednom poschodí s několika malými firmami a zubním lékařem. Ten zřejmě nedržel polední pauzu, protože z jeho ordinace se ozývalo kvílení vrtačky.

Ariho kancelář vypadala děsivě. Očividně tu pracoval sám, neboť v místnosti byl jen jeden psací stůl. U stěn stály regály, v nichž se bez ladu a skladu kupily nejrůznější písemnosti. Sedačka, která pamatovala lepší časy, byla umístěna pod oknem, ale pod štosy papírů ji nebylo skoro vidět. Dokonce i podlaha sloužila k archivování dokumentů a Tóra měla dojem, že nebude trvat dlouho a zůstane tu jenom úzká stezka ode dveří k psacímu stolu a zchátralému křeslu pro návštěvníka. Do něj se po Ariho výzvě posadila. Jednal právě po telefonu o prodeji auta, přičemž za ně chtěl víc, než byl potenciální kupec ochoten zaplatit. Nedojedený sendvič chrastil v plastové misce, s níž Ari mával tam a sem, když dodával svým slovům váhy rozmáchlou gestikulací. Přitom mezi dvěma plátky toustového chleba vyklouzl list zeleného salátu a přistál na monitoru počítače. Pomalu po něm klouzal dolů, zatímco Ari stíral pruh majonézy. Konečně ukončil hovor, aniž by obchod uzavřel, a zašklebil se na Tóru.

„Promiň, netušil jsem, že dorazíš tak brzo.“ Tóra mumlala jakousi zdvořilostní odpověď, ale nedokončila ji, protože Ari si hned zase vzal slovo. „To je fuk, co pro tebe můžu udělat? Pracuješ na obnovení Jakobova procesu? Jak jsi k tomu přišla?“

Tóra mu podrobně vylíčila svůj úkol a dodala: „Protože jsi byl Jakobovým obhájcem, doufám, že mi poskytneš pár informací nebo mě upozorníš na něco, co se ti zdálo nápadné či nějak neobvyklé.“

Ari se krátce zasmál. Byl dost otylý a při smíchu se mu třásly líce. „Nejvíc neobvyklý byl můj mandant. Byl úplně dementní. Dosud jsem nikoho takovýho neobhajoval, bylo to, jako bych jednal s ošklivým, přerostlým mrnětem. A ještě ke všemu mě jmenovali jeho opatrovníkem.“

Tóra se nechtěla pohoršovat nad těmi slovy, doufala, že jsou jen znamením jeho nejistoty. Tenhle pán asi nemívá ve svém doupěti často hosty. „Jakob je samozřejmě opožděný ve vývoji. Dovedu pochopit, že vaše spolupráce musela být nezvyklá a těžká, ale měla jsem na mysli spíš něco takového, co souvisí s vyšetřováním nebo samotným případem. Nějak nejsem s to jej dobře posoudit.“

„Nebuď tak háklivá!“ Znovu zazněl ten nesnesitelný smích, ale naštěstí zase rychle ustal. „Víš, jsem ukrutně rád, že o nové projednávání tohoto případu nepožádali mě. Byl bych asi naštvaný a nevrlý, ale takhle nejsem, naopak. Z případů, který jsem kdy přijal, tenhle vyžadoval nejpevnější nervy, a že jsem už něco zažil. Bylo to naprosto jednoznačný. Mám-li být zcela poctivý, pro takový lidi je lepší být mrtvý než živý. Pro toho Jakoba je řešením pobyt v ústavu, ve kterým stráví zbytek života. Pokud se opravdu domníváš, že je nevinný, povím ti jen jedno: Hodně štěstí!“

Tóra nevěděla, jak by měla na takové bezpříkladné vyjádření reagovat. Nejlépe bude Ariho osobní komentáře prostě ignorovat, jinak by rozhovor přerostl v hádku. Tóra silně pochybovala, že tenhle advokát hájil Jakobovy zájmy s dostatečným nasazením. „Tys tedy nenarazil na nic, co by mohlo ukazovat na jiného pachatele? Vím, že Jakobovy výpovědi jsou zavádějící, ale jak jsi sám řekl, choval se jako dítě, a děti nejsou zrovna věrohodnými svědky. Pokud se nebere ohled na jeho postižení, dá se snadno přehlédnout něco, co naznačuje jiný směr.“ Zatímco mluvila, prolétlo jí hlavou, že horšího obhájce Jakob nemohl dostat. Ari byl patrně skvělý a úspěšný, pokud měl obhajovat nějakého drobného zlodějíčka, ale tenhle případ očividně nebyl jeho parketou.

„Ne, nikdo mě nenapadá,“ pravil málo přesvědčivě.

„Ani v souvislosti s vedením domova? Někdo, kdo mohl mít důvod to tam podpálit?“

„Ne, nikdo.“

„A co když v tom hrála roli ta mladá těhotná žena? Lísa Finnbjörnsdóttir. Byla kompletně ochrnutá, nenabízí se tedy možnost, že otec dítěte chtěl svůj počin zahladit?“

„Co?“ Ari byl očividně ohromený. Spadla mu brada a jeho pootevřená ústa vytvořila v bílém obličeji černou díru. „Odkud máš zase tohle?“

„Stojí to jasně a výrazně v pitevní zprávě. Otec je neznámý, ale ta dívka musela otěhotnět v domově. Jinam se dostala jen výjimečně.“

Černá díra se ještě zvětšila. „To mi naprosto ušlo a ostatním taky. Při vyšetřování, při procesu a tak dále o tom nepadla ani zmínka.“

„Bylo by trochu přehnané tvrdit, že to mohlo ujít všem. Nemluvilo se o tom s ohledem na její rodinu. Ty sis toho ovšem všimnout mohl, ale protože ti to uniklo, mohli všichni klidně spát.“

Ari se rychle vzchopil. Sklapl ústa a odmítavě mávl rukou v dramatickém gestu. Rukávy košile měl zmačkané a na loktech ošoupané. Zastupování malých kriminálníků moc nevynášelo. „Hm, nemyslím si, že by to něco změnilo. Kdo by zabíjel hromadu lidí, aby něco ututlal? Je to samozřejmě všechno moc nepříjemný, ale já myslím…“ Nechal paži zas klesnout. „Mohl by přece zabít jenom tu holku. Strčit jí do pusy jednu či dvě tabletky a šmytec, věc by byla vyřízená.“

Tóra měla chuť nacpat jednu nebo dvě tablety do pusy jemu, bude-li takto pokračovat. „Je samozřejmě těžko představitelné, proč někdo takový čin spáchal, ale já pouze upozorňuji, že se událo něco, co nemělo vyjít na světlo, a možná ještě něco dalšího. Narazil jsi jinak ještě na něco, o čem soudíš, že to bylo pro tvou obhajobu nezávažné?“

„Ne, přísahám ti, že ne. Kdybych o něčem takovým věděl, řek bych ti to.“ Opřel se na židli tak silně, až opěradlo zaskřípalo. „Klidně prohlašuju, že jsem tehdy měl plný ruce práce. Viděno zpětně, neměl jsem asi dost času k nezbytnýmu prozkoumání všech detailů, ale ani v lepším případě by to zaručeně nic nezměnilo. Všechny indicie mluvily proti Jakobovi a soudce by nějakým vágním teoriím určitě nevěnoval moc času.“ Otočil se k regálu knihovny za svými zády. „Můžu ti svoje podklady klidně půjčit, někde tady musejí být.“ Čtverácky se na Tóru usmál. „Dost nerad něco vyhazuju, jak sis už možná všimla.“ Tóra jeho úsměv neopětovala.

„Něco už mám od Jakobovy matky.“

„To je ale jen část dokumentace, kterou má ode mě.“ Ari vyndal namátkou pár šanonů. „Je to už stará ženská, nebylo by pro ni dobré, aby viděla všechno. Než to zapůsobí na tebe, měla bys vědět, že existujou věci, který opravdu nebyly hezký. Také jeden z důvodů, proč jsem se do toho případu stoprocentně neponořil. Bylo tu příliš mnoho deprimujících a bizarních detailů, než aby je člověk plně strávil.“

„Do jaké míry?“ Tóra nevěděla, na co ten člověk naráží. Jestliže se mu popisy postižených uživatelů domova a úkony tohoto sociálního zařízení zdály tak odpudivé, měl ten případ raději odmítnout.

„Tihle lidi byli všichni více či méně divní, jak obyvatelé, tak pracovníci. Takzvaní specialisti byli posedlí svým posláním a vytahovali se tak, že jsem nebyl jediný, kdo už toho měl plný zuby. Skutečně se domnívali, že bychom měli opustit své profese a dělat něco smysluplnějšího, například pečovat o kriplíky.“

Tóra si odkašlala, aby nemusela začít křičet. Že by tak odpudivý člověk jako Ari podpálil domov z nenávisti ke slabším? Po finančním krachu už došlo k ledasčemu a někteří lidé určitě litovali, že se do sociální oblasti vůbec cpou peníze. Ale pro podezření z tak radikálního činu by asi přece jen bylo třeba něco víc než zlá slova a hloupost. „Existovalo ještě něco, co tě na tom případu rozčilovalo?“

„Skoro všechno.“ Jeho podrážděný výraz se vytratil. Místo aby jako dosud hleděl Tóře do očí, obhlížel kopy věcí na svém psacím stole. „Co mi nejvíc šlo na nervy, bylo to, že v porovnání s jinými takovými ústavy se do tohohle strkaly neuvěřitelný prachy. Udělal jsem si pár rešerší, jestli je obvyklé, aby technické vybavení a personál polykali tolik peněz, jako kdybychom byli nějaká ropná velmoc, kterou bohužel nejsme. Všechno tam bylo perfektní, protože jeden budoucí obyvatel měl výborné styky a zřejmě toho využil, takže se na čekací listině dostal na přední místo,“ rozkládal Ari, ale náhle se viditelně lekl, že mu uklouzlo něco, o čem rozhodně mluvit nechtěl.

„Koho máš na mysli? Kterého obyvatele?“ zeptala se hned Tóra.

Ari v obranném reflexu zvedl ruku. „Sorry, nepamatuju se. Jestli chceš, můžu to vyhledat a poslat ti to mailem.“ Protože se ale Tóry nezeptal na adresu, slíbená informace by jí nejspíš nikdy nepřišla. Musela to tedy zjistit jinak.

„Víš jistě, že tu sehrála roli korupce?“

Ari zavrtěl hlavou. „Ne. Už jsem ti řekl, že pachatelem je Jakob. Ten požár bezpochyby založil on. Možná si neuvědomoval, jaké to bude mít následky, ale přesto to udělal. Nevede se mu teď v Sognu dobře? Není to pro něj lepší než tam, co byl předtím?“

Tóře ale strašil v hlavě výraz Jakobova obličeje za oknem. „Já myslím, že se mu vede zle, velmi zle.“

„Tak?“ opáčil Ari chladně. „Ale nynější spolubydlící jsou mu aspoň bližší. Ten původní domov byl nepředstavitelnou míchanicí lidí, kteří neměli nic společnýho. Jedině chybu úřadů.“

„Jakou?“

„Někdo dostal geniální nápad, že vyzkouší obsadit nový domov lidma s naprosto odlišným postižením. Měla to být totální inovace, přičemž mi tedy vůbec není jasné proč. Proto naléhali na Jakobovu matku, aby ho tam dostali. Už jim chyběl jenom jeden mongoloid, ty jsme už vymýtili, proto v jeho věkové skupině nebyl příliš velký výběr.“

„Downův syndrom,“ opravila ho Tóra.

„Jak myslíš.“

„Nebyl u toho klienta, který se dostal na čekací listinu přednostně, stejný důvod? A splňoval pro to žádoucí předpoklady?“

Ari začal divoce gestikulovat, jako by odháněl otravnou mouchu. „Ne, určitě ne, to byl autista, ty najdeš na každým rohu. U nich totiž ultrazvuk před porodem nic neukáže, chápeš?“ Důvěrně na Tóru zamrkal.

„Aha.“ Tóra se snažila o neutrální výraz. Nechtěla mu přitakávat, ale ani mu odporovat, protože pak by jí nemusel svoje podklady půjčit. Musela se prostě ovládat tak dlouho, dokud jí stoh složek kymácející se na stole nedá. V každém případě teď bylo jasné, že Tryggvi, jediný autista v domově, požíval zvláštní péči.

Ari náhle vystrčil paži a málem skácel hranici pořadačů. „Jen abys věděla, co tě čeká.“ Rozepnul si rukáv a vykasal jej tak vysoko, až se objevila bledá a tlustá paže, kterou určitě dlouhá léta netrénoval. Na nadloktí se měl velkou jizvu ve tvaru podkovy. „To má na svědomí Jakob, tvůj nový mandant. Velmi roztomilý hošík.“

Tóra nemohla odtrhnout zrak od nechutně rosolovitého masa. „Co se stalo?“

Ari stáhl rukáv zpátky. „Kousl mě, vyrval mi kus masa.“

„Jenom tak?“

„Jo, co sis myslela? Že jsem ho k tomu vybídl?“ Zapnul si manžetový knoflíček. „Prostě se ke mně nahnul přes stůl a hryzl mě.“

„A o čem jste právě mluvili?“

„No, o něčem k jeho případu. Přesně to nevím, ale nebylo to nic urážlivýho.“ Ari opatrně strčil do hromady složek a přisunul ji k Tóře. „Nikdy jsem to neohlásil, nedá se mi tedy vytknout, že bych nestál za svým mandantem. Měl jsem se toho případu samozřejmě vzdát, ale bylo to už krátce před vynesením rozsudku, takže bych vypadal jako pitomec. Ty to ale udělat můžeš a každopádně ti to doporučuju. Taková jizva, jakou jsi viděla, by ti určitě slušela méně než mně. Nejsem taky jediný, koho napadl, dost často zaútočil na své spolubydlící a ošetřovatele. Má těch jizev na svědomí víc. Jakob je násilník, viník a basta!“

„Jak vlastně došlo k tomu, žes tě vybrali za jeho obhájce? Nedá se zrovna říct, že byl tvým vysněným mandantem.“

„To teda ne. Byl tím nejhorším, jakého jsem kdy obhajoval.“ Ari se zatvářil, jako by usilovně přemýšlel. „Ale jak k tomu došlo, to už nevím. Patrně mu moje služby doporučila policie.“ Usmál se a přišoupl akta až k Tóře. „Bylo velkou chybou ten případ vzít, ale jak už jsem řekl, ty to ještě můžeš odmítnout. Ta zatracená ruka mě pořád bolí.“

Tóra převzala dokumentaci. „Dík za varování.“ Na příští den měla sjednanou schůzku s Jakobem a po tom, co nyní slyšela, se rozhodla, že s sebou na každý pád vezme Matthiase. Rozhodně se s ním nesetká o samotě.

Kapitola osmá

Pátek, 8. ledna 2010

Setkání s advokátkou proběhlo hůř, než Glódís očekávala. Neměla z něj strach a říkala si, že bude snadné přimět Tóru, aby se tímto případem přestala zabývat. O Jakobově účasti na katastrofě Glódís nepochybovala, ale nepočítala s tím, že advokátka bude tak dobře připravená. Jejich rozhovor vzal neočekávaný obrat. Jak také mohla Glódís vědět, že ta ženská má přístup k veškerým soudním spisům? Myslela si, že po vynesení rozsudku už se k nim nikdo nedostane. Glódís nechtěla, aby se případ znovu otevřel, po pracovní stránce si ho užila do sytosti, a teprve nyní začínala být zase zpátky ve své kůži. Všechna jednání, na něž ji honili, nedokázala ani spočítat. Tehdy se ve svém zaměstnání cítila jako vyvrženec, nikdo s ní dobrovolně nechtěl mluvit ze strachu, že ho její neoblíbenost v ředitelském patře poznamená. Glódís nevěděla, zda by to dokázala přečkat ještě jednou.

Přepadla ji depresivní nálada. Jak to jen mohlo nabrat tak špatný směr? Její idea byla dobrá bez ohledu na to, co potom ostatní tvrdili. V úřadě se přes noc stala hvězdou první velikosti. Poté, co navrhla vytvoření smíšené skupiny obyvatel domova, rozběhl se jejich příjem stejně hladce jako třídění ponožek po praní. Tady nevidomí, tu ochrnutí a tam autisté. Její návrh byl dobře přijat a stavební záměr se rychle realizoval. Islandské hospodářství zažívalo konjunkturu, všichni byli ochotni riskovat a peněz byl nadbytek. Kdyby se její pokus podařil, mohlo vzniknout tolik dalších domovů, na kolik by stačily finance. Když jí pak oznámili, že si může dovolit nejmodernější zařízení, dostala se konečně na vrchol svého života. Deset let byla pouze zástupkyní vedoucího a musela přebírat všechny nudné a těžké úkoly svého šéfa, zatímco on se věnoval jenom těm příjemným. Teď si mohla Glódís konečně polepšit. Jenže její štěstí mělo krátký život.

Jakob, tenhle zatracený Jakob! Proč jen tak tlačila na jeho přijetí? Mohla teď sedět ve své malé kanceláři se zbrusu novým zařízením a kontrolovat účtenky ze supermarketů nebo si udělat čas na to, aby si na internetu vyhledala nějaký pěkný zájezd na letní dovolenou. Ale to ne, dřepí v regionálním úřadě a bere telefony lidem, kteří nemají na práci nic jiného než si stěžovat: „Kdy budete mít konečně volné místo?“ „Dostala jsem příliš malý invalidní vozík.“ „Nedá se pečovatelská pomoc mé dceři rozšířit?“ Nekonečné požadavky, které může Glódís jen těžko splnit, pročež jí za její námahu nikdo ani nepoděkuje. A dnes, kdy dochází k radikálním škrtům a úsporným opatřením, se zdá, že k minulosti už patří i ty občasné pozitivní rozpravy. Její život se od základu změnil. A to všechno kvůli Jakobovi.

Glódís pocítila bolest v kříži, která se šířila po páteři až k šíji. Tiše zasténala a masírovala si bolavé místo, ale moc to nepomohlo. Lékař jí řekl, že jde zřejmě o následek zranění, které utrpěla, když ji plnou silou zasáhla do zad násada smetáku. Posunuly se přitom dva obratle a nedalo se s tím dělat nic jiného než podstoupit náročnou operaci, jejíž úspěch byl nejistý. Opět Jakobova vina. Napadl ji zezadu, když na to nebyla připravená. Úder ji odmrštil přes celou místnost až na chodbu, kde se zarazila o invalidní vozík. Ten náraz ani nepocítila, protože bolest v zádech byla silnější. Všechno pak překryl strach, že ochrne, a po odřené tváři se jí řinuly pálivé slzy, zatímco bolest postupovala do nohou. Když otevřela oči, skláněl se nad ní Jakob a civěl na ni jako ovce. Naštěstí přiběhli kolegové a odvedli ho – určitě by na ni tím smetákem útočil dál. A ta hloupá advokátka přijde s nápadem, že ten pacholek je nevinný. Však by rychle změnila mínění, kdyby tak praštil ji. Glódís by jí to přála.

„Za deset minut se sejdeme kvůli rozpočtovým škrtům.“ To, že kolegyně o tom Glódís vůbec informovala, bylo dalším příznakem, že se na požár pomalu zapomíná. Kdyby vzpomínky na něj v lidské paměti usnuly jako Šípková Růženka, bylo by brzy všechno zase dobré.

„Děkuji, přijdu.“ Glódís nasadila svůj usoužený výraz a dál si masírovala zátylek. „Bolí mě pořád záda, to snad nikdy nepřestane.“

„Vezmi si prášek.“ Kolegyně se otočila ve dveřích a bez dalších projevů účasti zmizela, ale znamenalo to víc, než Glódís doufala. Co však, jestli ta advokátka případ znovu otevře? Glódís se bude muset postarat, aby k tomu nedošlo, bojí se zkrátka propuštění. Škrty způsobí snížení počtu úředníků a ona by byla určitě první, kdo by musel jít. A co potom? V nynější krizi volná místa nejsou a s podporou v nezaměstnanosti sotva vyjde. V dohledné době by mohla dostat sociální výpomoc a za zraněná záda bolestné. Existují však další možnosti: vzchopit se a učinit se nepostradatelnou, dostat na svou stranu odbory nebo vynést trumf, který si schovávala na dobu, až bude nejhůře. A ta možná brzy nastane.

Teď však musí nutně dospět k nějakému rozhodnutí. Má informovat šéfa o návštěvě té advokátky a možném obnovení procesu? Bylo by samozřejmě horší, kdyby se o tom dozvěděl jinou cestou. Na druhou stranu ale nemohla doufat, že když jednou promluví, podaří se tu věc zamést pod koberec. Otáčela hlavou od jednoho ramene ke druhému a zavřela oči. S posledním zbytkem sil vypudila starosti z hlavy. Začaly však do ní proudit jiné nepříjemné myšlenky a vzpomínky. Podívej se na mě. Podívej se na mě. Podívej se na mě, rozléhalo se v její hlavě tak dlouho, až doširoka otevřela oči.

Glódís setřela slzu. Na hřbetu ruky se jí udělal malý mokrý flíček, který rychle zmizel, ale zanechal po sobě šedou šmouhu od maskary – jež se podobala tomu, co zůstalo po její kariéře v domově: černá skvrna na duši. Glódís vstala a odešla na poradu.

Ošetřovateli bylo jasné, že na něco zapomněl, ale nevěděl na co. Služba mu pomalu končila a tento pocit v něm na konci dne jako obvykle hlodal. Práce byla stresující a všechno se rozhodně stihnout nedalo. Většinou nemohl u pacientů pobýt dlouho a v klidu se s nimi pobavit, což by udělal velmi rád. Přednost ale měly nejdůležitější úkony a v poslední době se kvůli sníženému stavu personálu muselo stejné množství práce rozdělit mezi menší počet lidí. Netrápilo ho, že by zapomněl na něco skutečně důležitého – léky podal podle rozpisu a termíny vyšetření či rentgenového snímkování pacienti znali. Ne, bylo to něco jiného.

„Tak co, jak ti slouží žaludek?“ Naklonil se ke starému muži, který dřepěl v kolečkovém křesle na chodbě. Zřejmě si nabral hodně jídla a už nemohl.

„Kolik je hodin?“ Mužovo růžové patro zasvítilo v ústech. Umělý chrup měl v klíně a každé slovo doprovázel šťavnatým mlasknutím.

„Budou čtyři, příteli.“

„Jsi doktor?“ Pacient opět zamlaskal a přitom mu po bradě stékal pramínek slin.

„Ne, nejsem lékař. Před chvílí jsem ti měřil krevní tlak, nevzpomínáš si?“ Postavil se za pojízdnou židli. „Nemám tě zavézt do společenské místnosti? Můžeš se tam před večeří ještě chvíli koukat na televizi nebo z okna.“ V šlachovitém mužově krku to luplo, jak se pomalu otáčel. Jeho tvář byla plná rozpaků a nedůvěry, ale na to si mladý ošetřovatel u letitých pacientů už zvykl. Pocházeli z jiné doby, kdy se ošetřujícímu personálu ještě říkalo sestro a tvořily jej výhradně ženy. Tato tradice se pomalu vytrácela, ale mladému ošetřovateli to nijak nevadilo. Jednoho dne v daleké budoucnosti bude patrně sám sedět v modernější verzi kolečkového křesla a malátným pohledem pozorovat nové časy, jež nebude chápat. Dovezl starého pána tak daleko do společenské místnosti, aby si mohl vybrat, zda chce sledovat televizi nebo život za oknem, který tam venku plyne bez něho.

V sesterně vládl vzorný pořádek, takže neuklizené nástroje ten jeho zvláštní pocit nemohly vyvolávat. Vzal ze stolu desky s chorobopisy pacientů, aby je uložil na jejich místo. Nikdo nebude moci tvrdit, že přidělal další směně práci. V tu chvíli se desky rozevřely a vypadl z nich lístek. Když jej chytil, z ženského rukopisu ihned vyčetl, na co zapomněl. Nevzpomněl si, že má zavolat logopedce, aby promluvila s tou ubohou dívkou na sedmičce, jak mu kolegyně Svava před večerní službou uložila. Spěšně se jí snažil dovolat, ale nikdo to nevzal. To nevěstilo nic dobrého. Byly už skoro čtyři hodiny a terapeuti se za celý den v domě neukázali. Zatraceně!

Nezbývalo mu nic jiného než se na tu dívku podívat sám. Pokud věděl, lékař přicházel až po jeho odchodu a podle všeho nic víc nemohl udělat. Musí se přinejmenším pokusit s ní navázat kontakt, aby další směně nahlásil možné problémy. Pokud vůbec nějaké byly. Na lístku stálo něco o bušení srdce a nevolnosti, což mohl vyvolat nějaký děsivý sen. Proto chtěl zjistit, co se dá pro to děvče udělat. Pacienti, kteří se špatně vyjadřovali nebo vůbec nemohli mluvit, byli nejobtížnější a ona na tom byla nejhůře ze všech, které zažil. Kromě toho oddělení, na kterém ležela, nebylo ani pro péči o ni dostatečně vybaveno. Musel si přiznat, že se v jejím pokoji zdržel vždycky co nejkratší dobu. Na té její absolutní nepohyblivosti bylo něco hrůzného. Chtěl si namluvit, že je jediný, kdo k ní takový postoj zaujímá, ale v hloubi duše tušil, že není.

Pokoj byl prostoupen pípáním kardiografu, který byl zapnutý od předchozího večera, kdy si to situace vyžádala. Denní údaje už byly připraveny pro lékaře, který si je měl prohlédnout po večeři. Ošetřovatel byl rád, že zde ten přístroj mají, neboť neúnavná, bez přestávky pracující jehla ukazovala, že tahle pacientka žije, protože jinak by nenakreslila ani čárku. Dívčino útlé tělo leželo nehybně pod přikrývkou a nepatrné pohyby jejího hrudníku, jenž ji při dýchání lehce nadzvedával, byly sotva znatelné. Děvče zíralo na strop a zdálo se, že příchod ošetřovatele vůbec nezaznamenalo, ačkoliv se vědělo, že slyší dobře.

„Ahoj Ragno, jak se ti vede?“ Přistoupil k ní a uchopil její bledou, tenkou ruku. Ve hřbetu její dlaně vězela injekční jehla. Polovinu váhy ruky, kterou teď svíral, tvořily plastový kužel na připojení infuzních hadiček a veliká náplast, jíž byla ze zvyku jehla přelepena, ačkoliv neexistovalo žádné nebezpečí, že by mohla dívku poranit. Její ruka se pohnula jen tehdy, když to někdo udělal za ni. Ošetřovatel opatrně přejel prstem po náplasti, dobře si vědom, že to dívka může pocítit. Strašný, strašný život.

Dívčiny oči se pohnuly a zamžikala víčky. S úsměvem se k ní sklonil. „Musím se ti přiznat, že jsem zapomněl zavolat té logopedce, která tě měla dnes navštívit. Ale slibuju ti, že už se to víckrát nestane, a jestli zítra nepřijde, tak se picnu.“ Musel myslet na to, jak je ta bytost neskutečná. Loutka v životní velikosti, která se nedokáže sama hýbat. Znovu se na ni usmál, tentokrát zasmušile, ačkoliv ji chtěl vlastně rozveselit. Jeho úsměv samosebou nemohla opětovat, a tak na něho jen zírala rozšířenýma, ustrašenýma očima. Nevěděl, proč se mu zdá, že její oči hledí bojácně. Možná mu její pohled připomněl nemocné kotě, vydané člověku napospas. I tahle dívka byla tak bezmocná, že bude po celý život závislá na jiných – když jí nedají jídlo, vodu a všechno ostatní, co člověk potřebuje, budou její dny sečteny. Musí to být příšerný pocit, především na cizím místě, kde nikoho nezná.

„Čekáš dnes večer návštěvu? Matku nebo otce?“ Rodiče s ní určitě dokážou komunikovat, ale na oddělení nikdo. Dvakrát zamrkala a on věděl, že to znamená ne. Víc než ano a ne mu sdělit nedokázala.

„Požádám noční službu, aby se tě zeptala, jestli tě nic nebolí, souhlasíš?“ Jedno mrknutí. „Máš teď nějaké bolesti?“ Následovalo dvojí mrknutí, což ho nikam nedovedlo. Asi se v tuto chvíli cítí dobře, ale ráno bolesti měla. Tomu musí přijít na kloub její rodiče. Naskočila mu husí kůže a musel znovu pomyslet na to, jak by se cítil on, kdyby vězel sám se svými myšlenkami v nehybné tělesné schránce.

Aby nezpozorovala, jak je mu náhle v její přítomnosti zle, otočil se k ní zády a ometal se kolem stojanu s infuzí. „Chceš se dívat na televizi? Do šesti hodin běží na domácím programu filmy a určitě je mezi nimi nějaký, který by se ti mohl líbit.“ Sklonil se k ní, aby ji v posteli trochu povytáhl. Potom jí pod pažemi opatrně podvlékl speciální popruh, který zabraňoval sklouznutí. Přitáhl televizor trochu blíž, zapnul jej a vyhledal filmový kanál. Na obrazovce se objevili dva američtí herci, kteří se mu zdáli známí. Nepoznal, co je to za film, takže mohl jen doufat, že se jí bude líbit. „No, prosím, tady to je. Teď mám volno, uvidíme se tedy zítra ráno.“

Ve dveřích se otočil, neboť si vyčítal, že mu působí problémy dívat se Ragně do očí. Lekl se, když spatřil, že ho sleduje pohledem a stále mrká. „Tak ráno!“ Se špatným svědomím vkročil do chodby. Patrně měla něco na srdci, ale cítil se v její společnosti tak stísněně, že se jí na to prostě nedokázal zeptat. Zbytek své služby stráví raději tím, že sepíše zprávu pro její rodiče. Ti by se s ní měli domluvit a zjistit, co jí chybí.

Při tomto pomyšlení se mu udělalo lépe. Jak ale mohl vědět, že ji nikdo nenavštěvuje?

Kapitola devátá

Sobota, 9. ledna 2010

Cesta do Sognu neměla konce. Jízdní podmínky na silnicích byly mizerné: sněhová vánice a kluzký led. Jako by se cíl neustále vzdaloval, za což možná mohla napjatá nálada osazenstva vozu: Matthias seděl za volantem, zatímco Tóra se bavila s Jakobovou matkou. Považovala za nutné, aby se Grímheidur jejího prvního oficiálního setkání s mandantem účastnila. Ta ale byla skoupá na slovo, vyplašeně seděla na zadním sedadle a svírala držadlo u stropu. Tichým hlasem vyprávěla Tóře, že nikdy neměla řidičský průkaz, že při počasí, jaké panuje dnes, má strach, a proto také v zimě navštěvuje Jakoba jen zřídka. V létě zase těžko hledá někoho, s kým by se mohla svézt. Nemá prý moc přátel a její příbuzní mají dost vlastních starostí. Dokud byl Jakob v domově, bývalo to lepší, i když to zase musela jít od autobusu dlouhý kus cesty pěšky. Srdečně Tóře děkovala, že ji vzala s sebou; naposled byla za Jakobem víc než před měsícem. Tóra tuto informaci vyslechla mlčky. Domnívala se, že za ním jezdí častěji. Proto doufala, že do dnešní návštěvy nevkládá příliš velké naděje.

Během jízdy se Tóra Jakobovy matky zeptala na její vztah k advokátovi Arimu Gunarssonovi a dostala očekávanou odpověď, že je dost odtažitý. Ona i její syn byli z volby obhájce velmi nešťastní. Grímheidur vyprávěla, že ten muž neměl nejmenší pochopení pro Jakobův stav a pořád od něho žádal něco, co bylo nad jeho síly: poznamenávat si důležité body, číst svědecké výpovědi, vyjadřovat se k nim a tak dále. Kromě toho prý byl dost neomalený a nehájil Jakoba vhodným způsobem. Tóra se otázala, proč si Ariho vůbec vybrala. Grímheidur tvrdila, že jí zavolal sám, a sice hned toho rána po požáru, kdy našli bloudícího Jakoba a měli ho zatknout. Uvalit na něj vyšetřovací vazbu bylo dost komplikované, neboť byl nezletilý a byla k tomu třeba řádka nejrůznějších lidí, mezi nimi i jeho matka jako zákonný zástupce. Grímheidur nevěděla, kde vzal Ari její číslo, a předpokládala, že mu je dala policie. Neměla tušení, jak něco takového probíhá, a proto Ariho nabídku, že bude jejího syna obhajovat, ihned přijala. Tehdy se domnívala, že došlo k nedorozumění, které se dá rychle napravit. Když ale zjistila, že to není tak snadné, neodvážila se už o změnu obhájce požádat. Myslela si, že je na to už pozdě, protože ten případ měl být projednán co nejrychleji. Tóra poslouchala mlčky, ačkoliv se jí to všechno zdálo velice podivné. Požár vypukl v sobotu večer a zatčení proběhlo příští den. Advokáti obvykle nevolají cizím lidem, aby jim nabídli své služby, a už vůbec ne v neděli ráno. Jak mohl Ari tak rychle chytit vítr? Tóře nebylo známo, že by policie navazovala kontakty s advokáty, aby jim mohla dohazovat potenciální mandanty. Dalo se samozřejmě připustit, že kvůli vzrušení, které vyvolalo Jakobovo postižení, zvolili neobvyklé prostředky z hlediska jeho právního postavení, ale bylo to dost nepravděpodobné. Právě v takových případech úřady naopak jednaly přísně podle předpisů.

Když konečně dorazili k ústavu pro psychicky nemocné delikventy, vítr se utišil a téměř přestalo sněžit. Nad obzor se vyhouplo slunce a vrhalo ostré paprsky na ledovku. Museli si clonit oči, protože dost dlouho čekali na schodech, až někdo zareaguje na jejich zvonění. Potom vzbudil jistý rozruch Matthias, jehož příchod neohlásili. Po krátké debatě ale směl jako Tóřin asistent dál. Další rozpaky zavinil fakt, že Jakobova matka přinesla synovi dvě igelitové tašky s jídlem. Stará dáma musela vyjmenovat a ukázat všechno, co v nich je. Tóra si v duchu vyčítavě připomněla, jak bledě je na tom s vařením a pečením ona. Jakobova matka vytáhla z igelitek krabici sádlových koláčků, balík toustového chleba, uzenou šunku, rebarborový koláč a nějaké další pečivo, to vše vlastní výroby. Musela být vzhůru celou noc, než to připravila. Jídlo teď znovu naskládala do tašek, a teprve když je uložili ve vedlejší místnosti, mohli za Jakobem do útulného, ale sešlého pokoje, kde se Tóra už sešla s Jósteinnem. Měla by vlastně této návštěvy využít k tomu, aby s ním ztratila pár slov o odměně za svoji práci, ale nedokázala skrýt ani sama před sebou, že by jí bylo milejší, kdyby jí v tom něco zabránilo.

Obsadili pohovku s polštáři a snažili se uvelebit co nejpohodlněji, třebaže byla dost prosezená. Když se konečně dostavil Jakob v doprovodu jednoho pracovníka, jeho matka nejméně čtyřikrát natřásla a urovnala vyšívané polštáře na křesle, které bylo určeno jemu. Dlouho se objímali a pak sebou Jakob plácl na svoje místo. Ihned však polštáře, které měl pod zadkem, vytahal a pohodil na podlahu. Tóra s Matthiasem se drželi zpátky, zatímco Grímheidur vyzvídala, jak se Jakobovi vede, dostává-li dost jídla a zda si ráno i večer čistí zuby, celé dvě minuty. Ten však na veškeré otázky odpovídal stále stejnou větou: „Chci domů“. Nakonec mu matka představila Tóru a Matthiase, jimž zatím nevěnoval žádnou pozornost.

„Jakobe, to je Tóra. Je advokátkou jako Ari, ale mnohem lepší. Je velmi milá a snad – jak doufám – nám pomůže k tomu, aby ses směl vrátit domů.“

Jakob sklouzl pohledem z jednoho na druhého a svraštil čelo. Působil nevyspale, vlasy měl rozcuchané a v koutcích úst bublinky slin a zbytky bílé zubní pasty. Kalhoty mu byly krátké a vytahaný svetr příliš dlouhý. Proč nemůžou lidi v takovém zařízení vypadat dobře a normálně? Jejich pečovatelé tu přece také nepobíhají v obnošených svršcích nevhodné velikosti. „Chci, aby šli pryč, chci mluvit s tebou, mami, jen s tebou, proč se sem nemůžeš nastěhovat, když já nesmím domů?“ Vršil kvapně jednu větu za druhou, jako kdyby to musel vychrlit co nejrychleji. Třeba doufal, že jeho prosba bude vyslyšena, když bude mluvit tak rychle, že mu bude sotva rozumět.

„Dobrý den, Jakobe,“ přerušila ho Tóra a podala mu ruku. Protože na to ale nereagoval, stáhla ji zase zpátky. „Bylo by samozřejmě mnohem lepší, kdyby ses mohl vrátit domů. Jak už řekla tvoje matka, ráda bych zkusila, zda je to možné, ale k tomu mi musíš pomoct.“ Mladík se stále tvářil nedůvěřivě a teď už dokonce trochu zlostně. „Musím ti položit pár otázek a ty mi na ně musíš poctivě odpovědět. Ale nebude to stejné jako tehdy, když tě vyslýchali. Mně můžeš všechno povědět, nebudu se zlobit. Chci, abychom byli přátelé, a přátelé si mohou důvěřovat.“

„Jak se jmenuješ?“ Nebylo dobrým znamením, že si její jméno nedokázal zapamatovat ani na tak krátkou chvíli. Jak si pak má vzpomenout na události přes rok staré? Doufala, že jen nepozorně poslouchal.

„Jmenuju se Tóra a chci ti pomoct. Nevěřím totiž, žes ten požár založil. Vzpomínáš si ještě na ten oheň?“ Zavrtěl svou velkou hlavou, ale jeho vystrašený výraz svědčil o opaku. „Ne, Jakobe, nevzpomínáš si? Nebo ano?“

„Oheň je horký a pálí a všechno ničí. To vím dobře.“

„Přesně tak.“ Tóra se usmála. Musela dávat pozor, aby svými otázkami neovlivňovala jeho odpovědi. „Viděl jsi snad, jak oheň ničí váš domov a ubližuje lidem?“

„Domov lidem taky ubližoval.“ Jakob pohlédl na svou matku. „Někteří brečeli. Ale já ne.“

„Plakali, když oheň ničil dům?“

„To taky. Ale já nebrečel.“ Vrhl na matku hrdý pohled. „Byl jsem statečnej, jak jsi chtěla.“

„Takže jsi ten oheň viděl?“ Tóra se snažila na něj příliš nenaléhat, ale musela to vědět přesně.

„Oheň byl zlý.“ Jakob se otočil k matce. „Nechci o tom ohni mluvit a nechci si povídat ani s touhle paní. Není hodnější než ten zlý pán.“

„Víš, že jsem ti přinesla koblihy s rozinkami?“ Grímheidur uchopila velkou ruku svého syna. „Budeš-li s Tórou mluvit, můžeš jednu dostat. Smažila jsem je v tom velkém hrnci, pamatuješ se na něj?“ Přikývl a pomalu se obrátil zpět k Tóře.

Patrně bylo lepší zvolit jiné téma. „Vzpomínáš si na Lísu, Jakobe?“ Přisvědčil. „Byla to tvoje kamarádka?“

„Ne. Nemohla mluvit, ale i tak byla milá.“

„Jak milá?“ Tóra byla zvědavá, co odpoví.

„Nikdy nebrečela. Byla jenom pořád unavená a spala.“

„Neležel s ní někdy někdo v její posteli?“

Jakob se na Tóru udiveně podíval. „Ne, nikdy, ta postel byla jenom její.“

„Lehl sis k ní někdy ty?“ Musela tu otázku položit, i když užaslý pohled jeho matky dával na vědomí, že ten dotaz považuje za nemístný. „Nebo jsi třeba viděl, že to udělal někdo jiný?“

„Ne.“ Jakob to téměř vykřikl. „Nebylo tam dost místa a já měl svoji postel. Všichni měli svý postele.“ Odmlčel se a pak dodal: „Moje shořela, ale mně to nevadilo. Beztak jsem o ni nestál. Já mám postel doma u maminky. Tam není nikdo zlý.“

„Kdo byl zlý v domově?“

„Skoro všichni. Jedna paní byla moc zlá a já ji praštil.“ Zkřivil obličej. „Taky si to zasloužila, že byla zlá.“

„Nesmíme nikomu ubližovat, Jakobe, to přece víš.“

Viděla, jak ho matka hladí po buclatých hřbetech rukou. „Pamatuješ si ještě, kdo další se choval zlostně?“

„Nikomu nevadilo, když nám ubližovala.“

„Mluvíš o Glódís? Komu ubližovala?“ Tóra doufala, že Jakob nenapadl víc lidí. S útokem na Ariho, který mu zanechal na paži památku na kousanec, už to byla dvě napadení, což tedy úplně stačilo. Výpověď vedoucí domova k incidentu, o kterém Jakob právě mluvil, si při druhém prohlížení podkladů přečetla a doufala, že jde o nedorozumění či přehánění. Ale teď to tak nevypadalo.

„Ona ubližovala spoustě lidů, ale já… nechci o tom mluvit.“

„Ublížila i tobě? Proto jsi ji udeřil?“

„Vzala mi obrázek, co byl můj dárek od Tryggviho. Byl můj a ona mi ho vytrhla z ruky a řekla, že si ho nesmím nechat. Zlobil jsem se a přetáh ji smetákem. Zasloužila si to. Druhým se nesmí nic brát, je to kradení.“

„Dostal jsi ten obrázek zpátky? Co na něm bylo?“ Jakob si zřejmě vzal nějaký papír z Tryggviho pokoje. Podle soudních spisů neměl autista s nikým užší kontakty.

„Zlá Glódís mi ho nikdy nevrátila. Ale já ho chtěl mít, protože na něm byl někdo, kdo křičel. A taky písmena, ale těm jsem nerozuměl.“

„A Tryggvi ti ten obrázek daroval? Něco ti řekl?“

„Ne, jen mi ho dal. Je to ale stejně dárek, jako kdyby něco povídal. Neuměl mluvit.“

Zdálo se, že tenhle rozhovor nikam nevede. Jakobův útok na Glódís byl očividně vyvolán jeho hněvem nad nespravedlností – nejprve mu vzali rodinné prostředí a pak ten kreslířský výtvor. „Tryggvi byl tedy tvůj kamarád. To je hezké.“

„Chudáček Tryggvi.“ Jakob zavřel oči a zamumlal něco nesrozumitelného. Potom je vytřeštil a civěl na Tóru. „Podívej se na mě. Podívej se na mě.“

Tóra, která z něj během rozmluvy nespustila oči, se podivila. „Já se na tebe přece dívám, Jakobe. Chceš mi něco povědět?“ Jakob se náhle bezvládně sesul na židli.

„Chci koláč.“ Pronesl to fňukavým hlasem jako malé dítě. „Řek jsem odpovědi na všechny otázky.“

„Ještě chvilku, Jakobe, hned potom dostaneš koláč,“ slíbila Tóra a doufala, že to bude možné. Netušila, jakými pravidly se tu řídí podávání jídla, zda třeba není přísně zakázáno jíst mezi určenými hodinami. „Co myslíš, kdo ten domov podpálil, Jakobe? Můžeš mi to klidně prozradit, já to nikomu nepovím. Velice by mi pomohlo, kdybys mi to řekl, vždyť jsi tam všechny znal.“ Zbytečně se však s formulací otázky trápila, protože odpověď přišla hned.

„Byl to anděl. Anděl se svatozáří, s pokaženou svatozáří.“

„Znal jsi toho anděla?“ Možná měl na mysli prostě hodného člověka.

„Ne, já žádný anděly neznám. Ti všichni patří Bohovi.“

„Jestli ale dům podpálil nějaký anděl, pak to přece nemohl být žádný anděl od Boha.“ Tóra zavrtěla hlavou, aby svůj argument zdůraznila. „Andělé jsou dobří, a kdo je dobrý, nezakládá požáry a neubližuje lidem. Odkud vůbec víš, že to byl anděl? Pověděl ti to?“

„Ne, prostě to vím. Viděl jsem ho skoro celýho a byl moc milej. Chtěl, aby ostatní přestali plakat.“

Navzdory neurčitému popisu měla Tóra konečně nějakou stopu. Jakob zřejmě spatřil někoho při činu – pokud se tedy jeho slovům dalo věřit. „A co ten anděl dělal, když jsi ho viděl?“

„Přišel do mýho pokoje, s kufrem, kterej smrděl. Pak zase odešel.“

„Kam odešel, Jakobe? Vystoupil na nebesa?“ Tóra chtěla vědět, nakolik je ta bláznivá historka skutečná.

„Né. Jenom do jinýho pokoje.“ Jakob se náhle opřel o matku. „Bylo strašný horko.“

„Proč jsi to neřekl policistům, Jakobe? Možná by dokázali toho anděla najít a potrestat jeho, ne tebe. Oni ale věří, žes ten oheň zapálil ty.“

„Já jsem jim o tom andělovi vyprávěl, ale oni to nechtěli poslouchat. Povídali, že nemám lhát.“

„Na policii s tebou nikdo nejednal laskavě?“ Tóra věděla, že při výsleších byl přítomen terapeut. Je přirozeně možné, že při některém výslechu přišla na historku s andělem řeč, ale zanesena do protokolu nebyla, což by byla velmi hrubá chyba.

„Nikdo se ke mně nechoval hezky, né, všichni se na mě zlobili.“ Zavřel oči a otřel svou tvář o matčinu. Grímheidur vypadala smutně, dolehly na ni vzpomínky.

„Byli při tom jen policisti?“

„Nechci už o tom mluvit. Chci domů.“ Jakob měl stále zavřené oči a ještě pevněji se přivinul k matce.

„Možná budeš smět domů, Jakobe, když se mnou budeš nadále mluvit tak pěkně jako teď. Počínáš si velmi dobře a já věřím, že brzy dostaneš koláč.“ Rozhodla se další rozhovor o výsleších odsunout na jindy. Musí znovu prohlédnout Ariho akta a třeba tam pasáž o záhadném andělovi nalezne. „Byl ten kufr zelený? Jako tráva?“

„Vím, jak vypadá tráva,“ vyrazil ze sebe Jakob a posadil se zase zpátky do svého křesla. „Ten kufr jsem pořádně neviděl, byla trochu tma.“

„Byl obrovský, nebo jen takhle velký?“ Tóra rukama naznačila velikost benzinového kanystru.

„Takhle, ne obrovskej.“ Náhle se zašklebil od ucha k uchu. „Maminka a já jsme jednou byli ve Španělsku a koupili jsme si tam kufr. Ten byl obrovskej, tákhle, podívej!“ Rozpřáhl paže, jak nejvíc mohl, a neskácel se přitom z křesílka. Pokud správně ukazoval jeho velikost, byli by se do něj bez problému vešli oba – známka toho, jak nespolehlivé jsou jeho výpovědi. Tóra v duchu zasténala. Málo důvěryhodný svědek.

„Jakobe, ještě jedna otázka. Musíš mi slíbit, že povíš pravdu, čestné skautské slovo!“ Tóra zvedla tři prsty a Jakob to po ní zopakoval. „Podpálil jsi ten dům, třeba z nepozornosti?“ Zavrtěl hlavou. „Měl jsi zapalovač nebo zápalky?“ Opět zavrtění hlavou. „Docela jistě?“

Jakob zakroutil hlavou potřetí, tentokrát tak horlivě, až se mu zježily vlasy. „Ne, ne, ne, bál jsem se anděla a utek jsem. Nechtěl jsem, aby mě vzal s sebou do nebe. Chtěl jsem k mamince.“

„Vzal sis ten kufr?“

Jakob zaváhal a pohlédl na matku, jež ho uklidňovala hlazením po ruce. „Pověz prostě pravdu, můj chlapče, víš přece, že pravda je vždycky to nejlepší.“

„Jo, vzal jsem ho s sebou. Anděl ho ztratil a já nechtěl, aby shořel v tom ohni. Pánbůh by se na anděla rozhněval, a to by nebylo dobrý. Odnesl jsem ten kufr, aby neshořel.“

Sláva! Tóra mu věřila navzdory božím bytostem a jiným nelogičnostem. „Dobrá, Jakobe, děkuju ti.“ Usmála se na něho a on jí vrátil tupý úsměv, přičemž se jeho šikmé oči stáhly do ještě užších škvírek. „Řekl ten anděl něco, Jakobe? Tobě nebo někomu jinému?“

„Né, nic jsem neslyšel. Všichni křičeli a potom něco vybouchlo. Myslím, že ze všeho toho kraválu utekl. Andělé nemají rádi rámus. Proto chtěl, aby ostatní přišli do nebe. Na zemi museli pořád plakat.“

Tóra stála s Matthiasem venku na chodbě a byla s průběhem rozhovoru spokojena. Poté, co se Jakoba ještě poptala na život v domově, opustili pokoj, aby mohl pobýt chvíli o samotě se svou matkou, než odjedou zpátky do města. Bezpochyby na to všechno přišla řeč při vyšetřování i před soudem, ale poté, co s Jakobem promluvila osobně, shledávala sice jeho výpovědi dětinskými, ale veskrze věrohodnými. V rozsudku stálo jen to, že Jakobovy popisy událostí byly značně nereálné a odpovídaly jeho duševnímu stavu, ale víc se to nerozebíralo. Soudu se asi zdálo pošetilé brát takové výpovědi vážně – člověk smí zřejmě mluvit nesmysly, jen když je při plném rozumu. V každém případě už Tóra četla plno výpovědí, které sotva byly rozumné, ačkoliv dotyčný měl údajně větší smysl pro realitu.

„Jsem si docela jistá, že je nevinný, ale to samozřejmě nestačí k tomu, abych přesvědčila soud o nutnosti obnovení procesu. Potřebujeme víc relevantních bodů, než nám poskytuje případ té těhotné dívky.“

„Hmmm.“ Matthias nevypadal zdaleka tak přesvědčeně jako Tóra. „Ty se často necháš příliš snadno ovlivnit, Tóro. Já jsem většinu toho, co vykládal, taky chápal, ale neodvážil bych se z toho usuzovat na jeho vinu či nevinu.“

„Já tomu ale věřím. Nakonec jsem nadarmo nevychovala dvě děti. Vím, jak děti lžou. Jakob je prostě jenom velké dítě a já cítila, že odpovídá poctivě. Někdy semele páté přes deváté, ale pravdivě.“

„Jakob je dospělý muž, Tóro, žádné dítě, i když je zaostalý, nezapomeň na to. Tvoje děti určitě kolem sebe nemlátily násadou od smetáku ani nekousaly lidi do rukou, když byly malé.“ Na to neuměla Tóra odpovědět. Gylfi kdysi ve školce shodil kamaráda z houpačky a Sóley v jednom obchodě škubala jakousi holčičku za vlasy, ale k jiným násilnostem nikdy nedošlo. A Orri dosud neublížil ani mouše. Tóra bohužel nenašla žádný údaj o inteligenčním kvocientu, z něhož by se dal odvodit duševní věk – naopak: nesčetně důkazů dokládalo, že je nemožné prokázat, že duševně postižení myslí jako děti.

Pracovník, který odebral Grímheidur dobroty pro Jakoba, se objevil s Jósteinnem v závěsu. Tóra cítila, jak se jí ježí chloupky na pažích. „Jósteinn zaslechl, že jsi tady, a chtěl by s tebou prohodit pár slov. Pracuješ přece pro něho a už ses s ním setkala, že? Hodí se ti to?“

Tóra neviděla možnost se z toho vyvléknout, zvlášť když ji Jósteinn pozoroval přes mužovo rameno. Přisvědčila a ošetřovatel je zanechal stát uprostřed chodby. „Jsem na doslech, kdybyste mě potřebovali,“ dodal ještě a zmizel.

„Jsem moc rád, žes ten úkol přijala.“ Jósteinn se usmíval a civěl Tóře na břicho. „Náramně rád.“ Kyselý pach z jeho úst ji ovanul tak silně, že automaticky o krok ustoupila a otočila hlavu ke stěně.

„Ach, nevím ještě, jestli budeme mít očekávaný úspěch, ale popud k pokračování trvá.“ V zátylku ji rozbolelo tak, že by nejraději hlasitě zasténala. „Kvůli mimořádným okolnostem tě ale můžu o pokroku v tomhle případu informovat jen zčásti. Kompletní výsledky mého šetření jsou důvěrnou záležitostí mezi Jakobem, jeho matkou a mnou. Víc bohužel nemohu dělat.“

Jósteinn se ušklíbl a jeho žluté zuby se zaleskly. Teď zíral na její paži. „Já jsem taky nic jiného nežádal.“

„Jak ti mám doručit odhad nákladů? Než budu pokračovat, měl bys ho schválit. Můžu ti poslat i přehled hodin, které jsem už odpracovala. Máš e-mailovou adresu nebo přístup k faxu?“

Z Jósteinnova hrdla se ozvalo suché zachrastění, které mělo být smíchem, a k Tóře opět doletěl kyselý pach z úst. „Ne, my tu nesmíme mít přístup na internet ani telefon. A jestli mi můžeš poslat fax, na to se musíš zeptat. Myslím, že mi výjimečně jeden list papíru věnují.“

Tóře se ironický podtón protivil právě tak jako všechno ostatní na vystupování tohoto muže. I dnes měl důkladně napomádované vlasy. „Postarám se o to.“ Tóra doufala, že zdejší zábrany v kontaktu s okolním světem a další předpisy se netýkají bankovních operací. To by jí nakonec Jósteinn taky nemusel nic zaplatit.

Ten zřejmě četl její myšlenky. „Požádám svého poručníka, aby se o placení postaral.“ Vytáhl z kapsy složenou kartičku a podal ji Tóře. „Tady je jeho jméno a telefonní číslo. Když budeš chtít uhradit účet, můžeš mu zavolat.“ Znovu se ušklíbl, tentokrát se zavřenýma očima. „Nebo kdyby sis náhodou myslela, že nemám dost peněz.“

Tóra hleděla na rukou psaný lístek. Každé písmeno bylo pečlivě vyvedeno patrně nějakým staromódním plnicím perem. Vlastně tu kartičku vůbec nepotřebovala – to jméno znala a telefonní číslo uměla zpaměti. Ari Gunarsson. Podivuhodná náhoda.

Kapitola desátá

Neděle, 10. ledna 2010

„Přeju si, aby dědeček s babičkou u nás bydleli pořád.“ Sóley odložila na talíř kousek toustového chleba, který se prohýbal pod nákladem marmelády, a zeširoka se usmála. „Je mnohem krásnější, když jsou v garáži oni, a ne ty pitomé bedny.“

Tóra opětovala úsměv své dcery a vyndala z myčky poslední kousek nádobí. Ten přístroj byl od včerejšího přistěhování jejích rodičů v nepřetržitém provozu. Až se domácnost pořádně zaběhne, bude se muset mýt nádobí a prát i v noční směně.

„Oli Spajdlmen.“ Sóley, Tóra a její téměř tříletý vnuk už byli na nohou. Od chvíle, kdy Orri dostal tričko s postavou pavoučího superhrdiny, považoval se za Spidermana. Nenadělal dosud moc řečí, ale teď už přece jen začínal víc mluvit.

Sóley otevřela ústa, aby svého synovce opravila, ale místo toho se nakonec mocně zakousla do svého toustu. „Ach jo! Musíš mi pomoct najít nějaký kostým. Kolla má narozeniny a všichni mají přijít v něčem parádním!“ Kromě její matky sotvakdo rozuměl tomu, co to s plnou pusou vykládá.

„Kdy má ty narozeniny?“ Tóra věděla, že to bude dnes nebo zítra, neboť specialitou její dcery bylo oznamovat takové události s co nejmenším předstihem.

„Hnedle.“ Sóley hlasitě polkla.

Tóra by sice nejraději navrhla, ať zvolí převlek za neviditelného, který bude spočívat v tom, že nikam nepůjde, ale zabrzdila. „Může ti pomoct děda s babičkou.“

Sóley s úsměvem souhlasila a hned se zajímala: „Kdy už všichni vstanou? Mám dojem, že už se vyspali dost.“

„Jsou po včerejším večeru unavení. Necháme je ještě chvíli spát.“ Matthias, Tóra, její rodiče, její syn Gylfi a jeho přítelkyně Sigga předešlého dne společnými silami vyklidili garáž a udělali v ní místo pro nové spolubydlící. Během té doby Sóley hlídala Orriho, který chtěl k nemalé radosti zúčastněných celou dobu při stěhování pomáhat. Garáž byla až po strop zavalená všelijakými krámy a nebyl čas najít pro ně pořádné místo. A tak je nastrkali do velké komory a zahradní kůlny, dosud jen málo využívané. „Určitě brzy vstanou a budou chtít snídani a kávu.“

„Spajdlmen.“ Orri zbožně pozoroval přestrojeného muže na svém hrudníčku. Snídaně se dosud nedotkl, protože nedokázal odvrátit zrak od superhrdiny.

„Spiderman, ne Spajdlmen.“ Sóley už nebavilo pořád to opakovat. „Jmenuje se Spiderman.“

„Spajdlmen.“ Orri neodtrhl pohled od postavy na svém tričku a ani v nejmenším se nedal vyvést z konceptu.

„Proč, mami, nedokáže líp mluvit?“ Tóra už znala nervózní výraz své dcery, který Sóley nasazovala pokaždé, když srovnávala Orriho se stejně starou sestrou své kamarádky, která brebentila daleko líp než on.

„Zato dokáže jiné věci, nemusíš si dělat starosti. Než se ohlídneš, napovídá toho tolik, že budeš radši, když zavře pusu.“ Sóley však byla jednoznačně jiného mínění, a tak Tóra raději změnila téma. „Nakrmila jsi ráno Mícu?“ Kočka se kupodivu dosud neukázala, ačkoliv jindy byla první, kdo chtěl něco k jídlu, a ohlašovala tím počátek nového dne.

Sóley přikývla a spolkla poslední sousto. „Míca na tebe nechtěla čekat. Málem už umírala hlady.“

„Jasně.“ Kočka žrala několikrát denně, a přitom nepřibírala. Když někdo prošel kuchyní, hned byla na místě a usedavě mňoukala. „Na takového ospalce, jako jsem já, samozřejmě nemohla čekat.“ Když se večer Tóra konečně dostala do postele, nemohla najít svůj mobil a neměla ani chuť jej hledat. Protože neměla žádný budík, zaspala. Nyní spatřila, jak její mobil vykukuje zpod utěrky, která ležela zmuchlaná na kuchyňské desce. Sáhla po něm a viděla, že zmeškala jeden hovor a jednu zprávu. Bylo to velmi neobvyklé, protože v noci jí volával málokdo. Časy, kdy v nejnemožnější hodiny dostávala od kamarádek lačných zábavy pozvánky na večírky, byly ty tam, a přestože na to ráda vzpomínala, měla dojem, že o nic nepřichází. Na displeji se objevil nápis Skryté číslo, ale Tóra stihla zjistit, že ten skrytý volal kolem třetí hodiny, dlouho potom, co vklouzla do náruče snů. Zpráva přišla o pět minut později, z ja.is, ale nedalo se poznat, jestli šlo o stejnou osobu. Pokud tomu tak bylo, seděl dotyčný u počítače nebo měl internetové připojení přes mobil.

Když Tóra zprávu přečetla, vyděsila ji tak, že jí mobil vypadl z ruky a s rámusem spadl do dřezu. Sóley se na ni tázavě zadívala a Orri dokonce poprvé od chvíle, kdy se usadil ve své stoličce, odvrátil pohled od Spidermana. Tóra vylovila mobil mezi dvěma šálky na kávu. Bohudíky byl nepoškozený a suchý. Displej pořád svítil a na něm vyzývavá černá písmena: Kdo znasilnil lisu? Kdo je otcem ditete? Obě otázky byly plně oprávněné, ale Tóru pálil na jazyku úplně jiný dotaz: Kdo tuhle zprávu poslal?

Matthias odložil její mobil, svalil se do polštářů a zívl. „Je už volná sprcha?“

„Sprcha?“ Tóra se natáhla pro telefon. „Je ti to úplně jedno? Nezdá se ti to podivné? Tohle je už třetí záhadná zpráva. U těch dvou předchozích jsem si řekla, že to bude omyl. V té první bylo jenom jedno slovo, těhotná, ta druhá byla trochu delší: Jak se Helena jako děcko spálila? Musíš uznat, že jsou dost mysteriózní. Jestli je chceš vidět, mám je uložené, naštěstí jsem je nevymazala.“

„Ne, ale tak jo, je to velmi mysteriózní.“ Matthias zavřel oči. „Ještě jsem se pořádně neprobral.“

„To tedy opravdu ne.“ Displej potemněl, ale text byl ještě slabě vidět. „Není moc lidí, kteří vědí, že se tímhle případem zabývám. Vlastně mě napadají jen dva. Ari, ten nemožný advokát, a Glódís, bývalá vedoucí toho vyhořelého domova. Pokud jde o Jakobovu matku, jsem si téměř jistá, že nevěděla, kam svým vyptáváním na Lísu mířím, a podle Jakobových reakcí to netušil ani on. Kromě toho nemá ani mobil, ani internet.“

„A co by tím Ari nebo Glódís mohli sledovat?“ Matthias už trochu ožil, ale přesto musel potlačovat zívání. „K čemu takové otázky? Chce tě někdo přimět, abys hledala toho, kdo ji znásilnil? Myslel jsem si, že ti dva by celou věc raději ututlali, protože jinak by vyšlo najevo, jak špatně si on vedl při procesu, nebo jak se ona špatně starala o své chráněnce.“

„Co já vím? Třeba byl odesilatel opilý a chtěl se jen udělat důležitým.“

Matthias se v posteli posadil. „Není to moc přitažené za vlasy?“ Chvíli napjatě poslouchal, a když zjistil, že ve sprše už nikdo není, pousmál se.

„Asi máš pravdu.“ Tóra strčila mobil do kabelky. „Ale nikdo jiný nepřichází v úvahu. Nebo mě aspoň v žádném případě nikdo nenapadá.“

„Nemohla se Glódís v práci o té Líse s někým bavit? Třeba s nějakým bývalým kolegou z domova, který nebyl s výsledkem procesu spokojený?“

„Je to možné.“ Tóra si promasírovala na čele starostlivé vrásky. „Došlo mi ale ještě něco. Sóley mi právě pověděla, že se chystá na oslavu narozenin své kamarádky, kam mají všichni přijít v nějakém přestrojení, a mě napadlo, že tím andělem, o kterém mluvil Jakob, mohl být převlečený člověk. Domov vyhořel v říjnu, kdy se slaví stále oblíbenější Halloween. Nebylo to sice přesně jednatřicátého, ale možná už někde poblíž chystali maškarní rej.“

Matthiasovi se to ale zjevně nezdálo. „To si tedy neumím představit.“

„Přesto by se to mělo přezkoumat.“

Tóra zmlkla a sledovala, jak Matthias vstává, obléká si župan a odchází do sprchy. Přinesla si seznam se jmény zaměstnanců domova a posadila se s ním k počítači. Žádné oznámení, že se v den požáru poblíž konala nějaká maškarní slavnost, nenašla. Nic podobného se nepořádalo ani v celém hlavním městě, takže její idea asi byla opravdu scestná. Sóley a Orri hypnotizovaně sledovali v televizi nějaký kreslený film, a tak měla aspoň chvíli klidu. Zklamaná, že její hledání bylo marné, si ověřila, zda někdo z jejího seznamu nepracuje v regionálním úřadu ministerstva sociálních věcí, což se dalo celkem snadno najít. Úřad měl domovskou stránku se soupisem zaměstnanců, ale bez uvedení jejich pracovního zařazení a umístění. Nedalo se proto zjistit, kdo pracuje s Glódís a kdo v nějakém ústavním zařízení. Regionální úřad spravoval celkem dvacet osm domovů a uváděl jenom jména jejich vedoucích. Tóra měla na svém seznamu jen jednoho: Eliase Thrainssona, který se tím dočkal povýšení. Pro Glódís muselo být těžké smířit se s kariérním skokem svého bývalého podřízeného. Tóra nabyla dojmu, že Glódís navzdory svým nářkům na spousty práce a hrozný stres má docela klidné zaměstnání, přinejmenším podle toho, že u ní během její návštěvy ani jednou nezazvonil telefon, zatímco telefony v okolních kancelářích řinčely v jednom kuse. Lísino těhotenství a nefunkční protipožární systém musely pro Glódís znamenat ohromný pracovní malér. Za samotný požár sice nenesla odpovědnost, ale jednoznačně zanedbala několik povinností.

Asi polovina lidí ze seznamu dosud pracovala na regionálním úřadě, ale jen u Eliase znala jeho postavení. Tóra by se asi měla méně soustředit na odesilatele zprávy a víc na to, co bývalí zaměstnanci vypovídali o vedení domova. Ti, kteří odešli, budou určitě sdílnější než ti, kteří zůstali u původního zaměstnavatele. Jak ale tyhle lidi vyhledat, když mají vesměs běžná jména? Nenapadlo ji nic lepšího než si na internetu otevřít telefonní seznam. Tady mohla na základě údajů o profesi velkou část jmen vyloučit. Když už jí zbývalo jenom jedno, objevil se za ní Matthias a pohladil ji po vlasech. Voněl vodou po holení. Tóra ho vzala za ruku a přiložila si ji na tvář. Právě když se k němu otočila, spatřila ve dveřích svou matku ve froté županu, který si pamatovala z dětství. Pásek pevně utažený kolem pasu si užil svoje a látka županu byla místy prodřená tak, že pod ní prosvítala dlouhá ohnivě červená noční košile. Svůdná vůně Matthiasovy vody po holení se rázem rozplynula.

„Jak jsme na tom? Můžeme si uvařit kafe?“ Tóřina matka se na ně usmála a plná činorodosti pochodovala do kuchyně, aniž by čekala na odpověď. Brzy nato bylo slyšet, jak si brouká známou melodii. Stejnou písničku si pohvizdoval Tóřin otec v garáži.

Mohlo by z toho být docela zajímavé domácí společenství – a Tóra se nejspíš bude muset objednat na tu módní brazilskou depilaci voskem.

Margeir se probudil úplně dobitý a nejprve myslel, že má kocovinu. Zatímco se pokoušel vyčistit si hlavu, napadlo ho, že se musel opít něčím značně odporným, třeba láhví sladkého bílého vína, nebo dokonce dvěma. Pak mu ale pomalu docházelo, že nevypil ani kapku. Hlava ho bolela po něčem jiném. Opatrně otevřel oči, ale hlavu nechal ležet na polštáři. Chvíli tak vytrval a civěl na pevně zavřené okno ložnice. Vzduch byl dusný a těžký, každé nadechnutí ho pálilo v nose, takže musel dýchat ústy. Snažil se potlačit představu, že mu přes zuby, jazyk a patro táhne mrak jedovatého plynu a míří do plic. Bylo mu zle, ale byl příliš slabý na to, aby vstal a otevřel okno. Proč ho má vlastně zavřené? Margeir obvykle spával při otevřeném okně, a to za jakéhokoliv počasí. Nejradši by na noc rozrazil zeď, aby mohl dovnitř čistý a studený vzduch. Dneska buď zapomněl okno otevřít, nebo je v noci zavřel.

Margeir se natáhl pro budík a otočil ho k sobě. Byl to radiobudík, který mu dal bratr k Vánocům. Protože Margeir pracoval v rozhlasové stanici, považoval takový dárek za prudce originální. Bylo krátce před půl desátou, s čímž přibližně počítal. Jeho nevolnost ale byla tak silná, že nedokázal přesně poznat, jak moc je unavený. Postupně vnímal stále jasněji a vzpomínal si, kdy se dostal do postele a co tomu předcházelo. Alkohol při tom nehrál žádnou roli. Ve videopůjčovně na rohu si půjčil film, pustil si ho a pak ještě dvě hodiny nesmyslně proseděl před televizorem. Spát šel krátce před třetí, což byla jeho normální hodina. Většina svobodných mužů jeho věku o víkendu ponocuje ještě déle, ale o tom teď nechtěl přemýšlet. Tato zima byla docela jiná než ty předešlé a on neměl žádnou chuť někam vyrážet. V současnosti považoval veselost vyvolanou alkoholem za prázdnou a povrchní; člověk se musí šklebit a dávat najevo radost, ačkoliv mu vůbec není dobře. Jeho mizerná nálada samozřejmě souvisela s jeho prací: zatímco kolegové mohou pouštět optimistické písničky, on musí neustále rozmlouvat s otrávenými spoluobčany a poslouchat jejich nářky. Margeir zkrátka neměl chuť se bavit. Bylo pro něj velikou úlevou, když poprvé odmítl zúčastnit se tahu se svými kámoši, a pak už bylo stále snazší zůstávat doma. Od té doby už mu nikdo z nich nevolal.

Najednou budík na nočním stolku zapípal a Margeir užasle hleděl na vestavěné rádio, z něhož vycházel jeho vlastní hlas. Repríza jeho včerejšího vysílání. Chvíli si myslel, že zapnul rádio jenom svými myšlenkami, ale pak mu došlo, že to udělal budík. Bylo to sice pošetilé, ale přestože se jeho situace nelepšila a nemohl pracovat ve dne, nechtěl jej celý prospat. Proto si každý den budík nařizoval, ve všední dny na osmou a o víkendech na půl desáté, a snažil se do večera nějak zaměstnat.

Jeho hlavě se trochu ulevilo a bušení ve spáncích ustalo. Margeir se vzepřel na loktech a posadil se. Musel bezpodmínečně otevřít okno a dvěma kroky se k němu rázně dostal. Klička chvíli vzdorovala, ale nakonec se mu podařilo otevřít a nasávat čistý, ledově chladný vzduch.

„Kdo je tam?“ Jeho vlastní hlas se ozýval z přístroje dutě a neživě. „Proč voláš, když nechceš nic říct?“

Margeir cítil, jak se mu po těle rozlézá chlad.

„Počkej, vydrž.“ On sám sice moc živě nemluvil, ale hlas toho druhého působil přímo mrtvolně. Když jej slyšel teď, byl si najednou jistý, že je změněný nějakou modulací, která se dá stáhnout z internetu. Měl mechanický zvuk, který byl vinou malého reproduktoru ještě nápadnější než včera večer ve studiu. Margeir si vzal opět slovo a nyní slyšel, jak byl rozmrzelý, čehož si snad posluchači nevšimli. Jeho hlas zněl povýšeně a lhostejně: „Pročpak? Aby ses konečně dostal k tématu? Co vlastně chceš, příteli?“

„Pomstu.“

„Jakou pomstu?“ V tu chvíli chladný tón, který nasadil, z jeho hlasu vymizel. Byl to ten podivínský týpek, který teď volal téměř denně. Nepřestane-li s tím, dalo by se to označit za obtěžování, ale Margeir nevěděl, zda by to tak viděla i policie – ale on by jim ten hovor nepřehrál. Ne, pokud tohle telefonické obtěžování směřovalo k tomu, co Margeir začínal tušit.

„To víš nejlíp sám. Nakonec spravedlnost zvítězí.“ Slyšitelné nadechnutí a dlouhý výdech. „A ty z toho jen tak nevyvázneš.“ Pak byl posluchač odpojen a zazněl vytrvalý tón. Když si technik uvědomil, že Margeir už nic chytrého nedodá, pustil písničku.

Margeira znovu rozbolela hlava a opatrně si sedl na kraj postele. Pomalu klesl na polštář a vypnul rádio, ačkoliv by je raději smetl ze stolku. Viděl, že vedle něj leží jeho mobil, a sáhl po něm, neboť si matně vzpomněl, že ho v noci probudil. Když si s ním pohrál, aby zjistil, kdo mu volal, vzpomněl si, že mu došla i jedna zpráva. Odesilatel ja.is. Vytrhla ho ze spánku a vyděsila tak, že vstal a šel zavřít okno. Jeho prsty klouzaly po displeji, jako by byly dálkově řízeny, a zobrazily znovu zprávu, ačkoliv ji vůbec netoužil číst znovu.

Pomsta se blizi. Mozna uz nekdo stoji pod oknem?

Kapitola jedenáctá

Pondělí, 11. ledna 2010

Pondělní ráno bývalo na úřadech značně chaotické, jako by pracovníci dosud nezaregistrovali, že víkend je už pryč a začal nový pracovní týden. Vybíhali zmateně ze svých kanceláří, jako by si chtěli vzpomenout, co mají vlastně dělat. Anebo doufali, že další šálek kávy uvede jejich mozek do pohybu. Tóra nebyla výjimkou a raději by dělala cokoliv jiného, než pracovala.

Když ráno zazvonil budík, ležela v posteli sama, což nebylo nic tak neobvyklého – Matthias se často budil dřív a šel si zaběhat. Tentokrát už byl dokonce zpátky, osprchovaný, oblečený stál u její postele a upíral na ni prosebný pohled. „Vezmi mě s sebou, prosím, do práce. V krajním případě budu asistovat Bele.“ Tóra si setřela z očí ospalky a zamumlala něco nesrozumitelného, což se nedalo interpretovat ani jako ano, ani jako ne. „Já už to pohvizdování tvého táty prostě dál nesnesu. Vím, že si na to časem zvyknu, ale momentálně jsem z toho vyřízený.“

Tóra ho samozřejmě vzala do kanceláře. Její rodiče vzbudili děti, udělali jim snídani a vypravili je do školy, takže Tóra byla hotova dříve než jindy. Zvýšený počet osob v domě měl i jisté výhody a Tóra se mimořádně dobře naladěna rozloučila s rodiči polibkem, ačkoliv když s Matthiasem odcházela, provázelo je otcovo pískání. Matthias byl dokonce tak milý, že vyprostil auto ze sněhu. Tóra tuhle proceduru nenáviděla, protože se při ní vždycky zmazala. Pokud byla garáž přecpaná krabicemi a rodičům žádný z ambiciózních plánů na řešení jejich situace nevycházel, musela se smířit s tím, že bude parkovat venku – přinejmenším další dva měsíce.

Tóřin neklid se nedal přičítat tomu, že by ráno začalo hekticky. Prostě se jen nedokázala srovnat s tím, že víkend se tak náhle proměnil v pracovní dny. Aby se dostala do správných obrátek, musí něco dělat, ale co? Nedokázala se soustředit na případy, které měla právě rozdělané, proto se pustila do vyřizování mailů. Ale i to ji příliš vyčerpávalo, takže nakonec svůj outlook express rezignovaně zavřela. Čekaly na ni ještě nezaplacené účty, ale ty mohly počkat do odpoledne nebo do zítřka. Potřebovala prostě nějaký zábavný úkol, aby byla po polední přestávce opět plně práceschopná. Odpoutala se tedy od počítače a hromádky účtů. Matthias se s laptopem na klíně rozložil na malé sedačce, pročítal zprávy z Německa a klátil nohama, které mu přečnívaly přes opěradlo. Po víkendu si Tóra pomyslela, že by se v zájmu důvěrné samoty mohli zavřít v její kanceláři, ale Matthiasova poloha na krátké pohovce dávala dostatečně znát, že by to zrovna moc pohodlné nebylo. Kromě toho – Belu by ani zamčené dveře neodradily.

Tóra zmuchlala prázdnou obálku do kuličky a hodila ji po Matthiasovi. „Co soudíš o tom, že bychom zajeli na ministerstvo spravedlnosti a zjistili, zda by byl otec toho autistického chlapce ochoten s námi mluvit? Pak si někde můžeme vypít kafe a něco pojíst.“

Matthias sebral papírovou kuličku a přemýšlel, jestli ji nemá hodit zpátky. „Kafe, to zní super. Ta břečka, kterou máte tady, je fakticky nepoživatelná.“ S odporem pohlédl na svůj šálek na servírovacím stolku. Už po prvním doušku se z něj přestalo kouřit. „Kdybych u toho nebyl, málem bych uvěřil, že jednu dávku převařujete dvakrát.“ Postavil se. „To by vám bylo podobné.“ Hodil zmačkanou obálku zpět a ta přistála Tóře v klíně. „Je to jedna jedna.“

Ministerstvo se nacházelo ve Skuggasundu, ve Stinné ulici, a Tóře začalo automaticky vrtat hlavou, jak k tomuhle jménu asi přišla. Nebylo tu o nic stinněji než kdekoliv jinde na výšině Arnarhóll, a kromě toho ta ulice musela dostat své jméno ještě dřív, než tu vůbec stály domy. Ten, kdo je vymyslel, musel být zřejmě jasnovidec, když věděl, že budovy po obou stranách budou vrhat působivý stín na místo, kde dneska stojí ministerstvo. Dalo se to ale vysvětlit i tím, že tato ulice byla odsouzena ležet neustále ve stínu Národního divadla. Jakmile však vstoupili do budovy ministerstva, přivítalo je větší světlo, i když tu stále vládla stísněná atmosféra. Návštěvníka se zmocňoval pocit, že cestuje časem, neboť ta stavba vykazovala výrazné rysy architektury z poloviny minulého století. Ten pocit se však vytratil, když došli do chodby, která vypadala jako kterákoliv chodba v kterémkoliv úřadě sídlícím v kterékoliv moderní budově. Míjeli dlouhou řadu kancelářských kójí, které vypadaly všechny stejně: psací stůl s počítačem a masivním telefonem, stěny obložené regály, v nichž se vršily úřední spisy. Počítali s tím, že kancelář, kterou hledají, bude vyhlížet taky tak, ale byla mnohem větší a luxusnější.

„Pojďte, prosím, dál.“ Einvardur Tryggvason se zvedl ze své impozantní židle u psacího stolu a šel jim vstříc. Jeho hlas byl sytý a hluboký, stisk dlaně pevný a ruce jemné. Vystupování toho muže bylo bezvadné, měl na sobě tmavý oblek a vypadal, jako by právě přišel z holičství, kde se nechal ostříhat i oholit. Když se usmál, zablýskly se jeho bílé zuby, které sice nebyly ideálně rovné, ale dodávaly mu osobitý výraz. Právě tato malá nedokonalost podtrhovala perfektní dojem. Tóře blesklo hlavou, že takový muž by se dobře uplatnil v politice, a kladla si otázku, proč dal přednost úřednické práci před poslaneckou a možná i ministerskou kariérou. „Jsem velmi rád, že jste tady. Zaslechl jsem, že Jakobův případ má být znovu projednán, a zmínili přitom tvoje jméno.“ Na Matthiase se zdvořile usmál. „O tobě jsem ovšem neslyšel nic.“

Tóra tedy Matthiase představila a uvedla, že jí asistuje a je právě tak diskrétní jako ona sama. Tato diskrétnost se týká všeho, co by mohlo podpořit Jakobovu nevinu, a tím pádem jí umožnit, aby se ujala jeho ospravedlnění. Úředník nehnul brvou a odvětil, že to je samozřejmé, vždyť všem jde o to, aby se ten případ dokonale objasnil a k odpovědnosti byla pohnána ta pravá osoba. Přitom se jeho souměrný obličej zachmuřil a Tóra si všimla, že za škrobenou zdvořilostí se skrývá člověk, jemuž emoce jako hněv, radost či smutek nejsou cizí. „Posaďte se, rád zodpovím všechny vaše otázky, pokud se nebudou vymykat všeobecným zvyklostem.“ Podpořil svoje slova dalším thymolinovým úsměvem, který mu však až do očí nedospěl. „Objednal jsem kávu, ale chcete-li raději čaj, není to žádný problém.“

Tóra ani Matthias ovšem netoužili pít v pondělí ráno čaj. Einvardur si dal pozor, aby si nepřisedl sako, a upravil si uzel na kravatě. „Než začneme, rád bych se tě zeptal na něco, co je pro mě důležité. Považuješ skutečně za možné, že byl Jakob odsouzen nespravedlivě?“ Einvardur hleděl na Tóru tak pronikavě, jako by se v jeho tmavomodrých očích skrýval detektor lži.

„Ano, považuji.“ Tóra nemusela nic předstírat, neboť čím déle o té věci přemýšlela, tím nepravděpodobnější se jí jevilo, že pachatelem byl Jakob. „Jeho výpovědi před soudem ve mně vyvolávají pochyby a pokládám ho za neschopného tak komplikovaný čin naplánovat a provést.“

„Na tom přece nic složitého není.“ Einvardur nasadil strohý výraz. „Rozlije se benzin a zapálí.“

„Je toho víc, když se nad tím důkladně zamyslíš. Nejprve je třeba benzin obstarat a pak pozotvírat všechny ohnivzdorné dveře. Pochybuji, že Jakob vůbec ví, k čemu takové dveře jsou. Zkoumáš-li jeho výpovědi pod zorným úhlem jeho postižení, pachatele patrně viděl, ale nedokáže říct, kdo to byl. A existují další nesrovnalosti, které tu teď nechci uvádět. Zkrátka si myslím, že duševně není k něčemu takovému vybavený, aby se současně sám nestal obětí plamenů.“

Einvardur Tóru soustředěně poslouchal, leč nedal na sobě znát, co si o jejích vývodech myslí. „Policie, žalobce a dvě soudní instance jsou však jiného mínění,“ pravil potom.

„Toho jsem si vědoma,“ pronesla Tóra klidným hlasem. Počítala s tím, že ten muž bude o její práci pochybovat, a dokonce žasla, že ji i Matthiase vůbec přijal. „To však nemění nic na tom, že po seznámení s tímto případem zastávám názor, který jsem právě předestřela. Proto jsem tady.“

„Kdo je tedy podle tebe pachatelem, když to není Jakob?“ Einvardův hlas byl prost emocí, takže jeho slova zněla zvlášť tvrdě.

„O tom zatím nemám žádnou představu, ale doufám, že si to brzy ujasním. Pro žádost o znovuotevření případu by to byl velmi důrazný prostředek.“

„Mám tuto návštěvu brát tak, že jsem podezřelý?“ zeptal se Einvardur vesele.

„Jak už jsem řekla, zatím jsem si nevytvořila žádnou teorii, k něčemu takovému nemám v ruce nic dostačujícího.“ Tóra se v odvetu také zasmála a Einvardur lehce zbledl. Patrně počítal s tím, že Tóra takovou pochybnou ideu vůbec nepřipustí. „Já tu ale nejsem proto, že tě podezírám. Doufám, že mi můžeš poskytnout lepší pohled na život v domově a říct mi, zda tam nebylo něco jinak, než má být.“

Einvardur se vrátil ke svému povýšenému chování. „No, to je, musím přiznat, těžká otázka. My jsme navštěvovali jenom svého syna, celý domov jsem moc dobře neznal. Byl ostatně zařízený tak, že každý uživatel měl vlastní prostor, jakýsi vlastní byt.“

„Když říkáš my, myslíš tím sebe a svou ženu?“ Tóra předpokládala, že je ženatý, protože nosil zlatý, poměrně široký prsten, na jehož vypouklém, vyleštěném povrchu nebylo vidět sebemenší škrábnutí.

„Ano, a také naši dceru.“ Sáhl do police za sebou po velké zarámované fotografii a podal ji Tóře. „To je moje manželka Fanndís, toto naše dcera Lena. A tohle je Tryggvi.“ Když ukazoval na fotografii, zanechal na skle čistém jako zrcadlo otisk ukazováčku, a to nad tváří svého syna. „Pořád jsem se z toho ještě nevzpamatoval, musím přiznat. Něco takového nepřeju opravdu nikomu.“

Tóra si obrázek vzala a dumala, co měl na mysli: mít nemocné dítě, nebo je tak otřesným způsobem ztratit? Rodinné foto bylo pořízeno v interiéru a z jeho pozadí se dalo soudit, že jde o Tryggviho pokoj v domově. Otec a syn seděli na malé pohovce, Einvardova žena po druhém synově boku a dcera stála rovně jako svíčka na druhé straně. Všichni vypadali náramně dobře. Einvardur působil uvolněně a domácky, ačkoliv měl na sobě ještě přepychovější oblek než nyní. Jednou paží objímal ženu i syna. Fanndís se šarmantně usmívala do aparátu a v šatech lososové barvy po kolena vyhlížela právě tak elegantně jako její manžel. Dcera měla dlouhé bílé šaty a zlatou čelenku, čímž trochu připomínala římskou bohyni. Děti se podobaly rodičům, dcera blonďaté atraktivní matce a syn tmavovlasému otci. Všichni kromě syna, který sice působil atraktivně, leč nepřítomně, mohli od hodiny sloužit fotografům jako modelové. Zbylí tři hleděli přímo do objektivu a usmívali se, jen Tryggvi koukal trochu stranou a sledoval něco mimo záběr, co ho očividně zajímalo víc než fotograf. Ruce měl sepjaté podivně nepřirozeným způsobem jako k modlitbě. Kromě toho byly rozostřené, jako by jimi rychle mával. Tryggvi byl také jediný, kdo měl na sobě všední oblečení. „Omlouvám se, chtěla jsem ti samozřejmě nejprve projevit soustrast. Nemohu říct, že chápu, jak se cítíš, na to žádná empatie nestačí, ale musí to být strašné.“ Předala fotografii Matthiasovi. „Tvůj syn byl mimořádně pohledný.“

„Ano, to byl.“ Jen co Matthias snímek podrobně prostudoval, Einvardur si ho od něj vzal zase zpátky. „Krása však byla to jediné, co mu bezvýhradně patřilo. Duševně žil v docela jiném světě.“ Postavil fotografii zpátky na její místo v polici a narovnal ji tak, aby na ni bylo dobře vidět.

„Nedokázal žádným způsobem komunikovat? Slovy ani znakovou řečí?“

Einvardur zavrtěl hlavou. „Ne, nikdy nepromluvil. Myslíme si, že mluvenému slovu rozuměl, ale sám nikdy nic nepronesl. Velmi se zajímal o obrazové publikace, ale nevěděli jsme, zda je čte nebo jenom prohlíží. Často celé hodiny zíral na jednu stránku.“

„Myslíš, že své okolí vůbec vnímal?“

„Soudím, že ne. Moje žena byla sice jiného mínění, ale Tryggvi nám o tom za dvaadvacet let svého života neposkytl žádný důkaz. To snad nejlépe svědčí o tom, jak byl jeho život těžko pochopitelný, minimálně pro nás, údajně normální lidi.“

„Tvoje žena tedy věřila, že by s ním dokázala navázat kontakt?“

Einvardur položil dlaně na plochu psacího stolu a předklonil se, jako by sděloval něco důvěrného. „Ano, nikdy se nevzdala naděje, že by bylo možné Tryggviho vyléčit nebo mu aspoň poskytnout takovou péči, aby mohl vést normální život. Já sice žádný pokrok nikdy nezpozoroval, ale nechtěl jsem své ženě bránit. Kdysi jsem o tom pochopitelně také snil, ale nedělal jsem si tak velké naděje jako ona. Ačkoliv se přihodilo leccos podivuhodného.“ Opět se na své židli narovnal. „Teď se už ovšem nedozvíme, zda by to někdy dokázal.“

„Určitě jsi ho v domově navštěvoval, i když v něm nepobyl dlouho. Co jsi říkal tomu, jak byl zařízen a jak se jeho pracovníci chovali ke svým klientům? Podle Jakoba se obyvatelům vedlo zle, ale nevím, jestli to netvrdí jen proto, že tam nechtěl bydlet.“

Einvardur povytáhl tmavé obočí, které budilo dojem, že si je nechává vytrhávat. „To nemohu potvrdit, třebaže jsem nemohl svého syna navštěvovat každý druhý den. Domov byl sice trochu z ruky, ale nejméně dvakrát týdně jsem se tam po práci stavil a o víkendech jsme tam jezdili po oba dny. Fanndís a Lena ho navštěvovaly ještě častěji než já, manželka téměř denně.“

„A tobě nebylo nic nápadné? Nic, co by poukazovalo na to, že se tam obyvatelé necítí dobře?“

„Ach, většině z nich bývalo někdy zle, ale nikoliv vinou domova. Někteří mívali silné bolesti nebo problém se s něčím svěřit, tohle mohl mít Jakob na mysli. Než se tam nastěhoval, bydlel, pokud si dobře vzpomínám, u matky.“

Tóra přisvědčila. Na to už také pomyslela. Teď zvažovala, zda má Einvardovi povědět o Ariho narážce, že Tryggvi měl být při výběru klientů upřednostněn, ale rozhodla se o tom raději pomlčet. Něco na tom určitě bylo, ale s případem to nemuselo mít nic společného. „A tvůj syn? Působil šťastně?“

„Pokud to mohu posoudit, tak ano. Zpočátku byl kvůli novému prostředí neklidný, ale to se brzy zlepšilo a choval se jako dřív. Z podkladů, které máš k dispozici, přece víš, že Tryggvi trpěl silným autismem a byl nesmírně citlivý na každou změnu. Nedokáže… promiň,“ opravil se zmateně, „nedokázal snášet náhlý hluk, rychlé pohyby, cizí lidi či změny jídelníčku, nerad jezdil autem a v letadle nikdy neseděl. Potřeboval, aby všechno bylo stabilní, a na veškeré změny reagoval velice negativně.“

„Vstoupil někdy do pokoje někoho jiného? Pohyboval se po domově na vlastní pěst? Třeba ne zpočátku, ale později?“

„Vyloučeno. Nikdy neprojevil nejmenší iniciativu k navázání kontaktu s jiným člověkem. Veškerý čas trávil ve svém pokoji a opouštěl ho jenom z donucení. Kdo říká, že měl Tryggvi vkročit do jiného pokoje? Jakob?“ Rysy jeho obličeje ztvrdly. „Chce někdo tu hroznou věc hodit na krk mému synovi?“

Tóra zavrtěla hlavou. „Ne, kvůli tomu se neptám. Pro tvého syna platí totéž, co pro Jakoba. Založit požár daným způsobem vyžaduje jisté organizační schopnosti a ty neměl ani jeden z nich, byť z rozličných důvodů. Nepokoušíme se svalit vinu na tvého syna, ale byl to muž a já právě sestavuji seznam mužů, kteří by dokázali zplodit dítě. Nevím, jestli je ti to známo, ale Lísa Finnbjörnsdóttir, ta mladá žena, která ležela v kómatu, byla těhotná.“

Einvardova kultivovaná fasáda dostala trhlinu a do popředí na chvíli vystoupil člověk, který se za ní skrýval. „Ty žertuješ!“

„Ne, tak nechutné žerty nemám v oblibě. Udivuje mě však, že o tom nevíš, podle toho, co jsem se dozvěděla, jsi o tom totiž byl informován.“

Einvardur náhle působil zmateně, ťukl se do čela a vytřeštil oči jako v němém filmu. „Beru zpět. Tak mě překvapilo, že to víš ty, že jsem se vyjádřil poněkud nešťastně.“ Nechal ruku opět klesnout. „Po požáru, když se rozběhlo vyšetřování, jsem o tom skutečně slyšel, ale pořád ještě jsem to dostatečně nestrávil. Omlouvám se za svou nevhodnou reakci.“

„Víš, že je k dispozici test DNA toho embrya?“

„Sám jsem tehdy navrhl, aby mého syna otestovali, a zaplatil jsem to z vlastní kapsy.“ Zrudl až po kořínky vlasů. „Rodiče té dívky mě požádali, abych se pokusil další vyšetřování zastavit, a já v té věci podnikl pár kroků. Tím testem jsem chtěl odstranit jakékoliv podezření, že mé úmysly jsou pochybné. Že jsem třeba chtěl zahladit Tryggviho stopy. Výsledek ostatně ukázal, že mezi Tryggvim a tím embryem je minimální genetická shoda.“

To souhlasilo. „A proč jsi rodičům té dívky prokázal takovou laskavost? To je přece v tak vážné kauze podivný obrat.“

„Byl jsem tehdy žalem úplně bez sebe. To je v podstatě jediné vysvětlení, které pro to mám. Ale možná i to, že zoufalí rodiče na mě neustále naléhali. Nebyla to však moje soukromá záležitost, policie a prokuratura o tom věděly. A vládla shoda v ochotě rodičům vyhovět. Jako první byl veškerého podezření zbaven dívčin otec. Věřte mi, že bych udělal všechno pro to, aby ten darebák, který tu mladou ženu zneužil, byl dopaden, i kdyby se přitom zjistilo, že žhářem nebyl Jakob. Tehdy jsem oba ty zločiny vůbec nespojoval dohromady, ale teď je mi jasné, kam směřujete.“

„Uvítáme samozřejmě každou pomoc, pokud tě dnes, s takovým odstupem, ještě něco napadne.“

„Nebude vadit, když své ženě povím o Líse? Bývala v domově častěji než já a mohla si něčeho všimnout nebo ji třeba může něco napadnout. Chtěl jsem tehdy, aby v té věci zůstala stranou. Smrt našeho syna ji silně zasáhla a já jí to netoužil udělat ještě horší…, moje paní je velmi senzibilní.“

„Jasně, proč bys jí to nepověděl. Pokud to nebude vykládat nikomu dalšímu. Bylo by také vhodné, kdyby tvoje žena byla ochotná promluvit si se mnou.“

„Bez problémů. Je v domácnosti. Poté, co se narodil Tryggvi, přestala pracovat, a naše dcera bydlí dosud s námi. Požádám ženu, aby ti zavolala.“ Vzal si vizitku, kterou mu Tóra podala. „S tím kameramanem už jsi mluvila?“

„S jakým kameramanem?“

„S mladým mužem, který sbíral materiál pro dokumentární film o domovech pro postižené. Samozřejmě se souhlasem regionálního úřadu. Býval v tom místě velmi často a musí mít kupu záběrů, které by sis mohla prohlédnout. Kdo ví, třeba objevíš něco zajímavého. Ten muž má dobrou možnost srovnání s jinými zařízeními stejného druhu. Určitě tě dokáže přesvědčit, že v našem domově bylo všechno v nejlepším pořádku.“ Tímto výrokem sice naprosto popřel neblahou událost s Lísou, ale hned si to uvědomil a s důrazem dodal: „Skutečně doufám, že přijdete na stopu tomu člověku, který to Líse provedl. A pokud jde o Jakoba – je-li nevinný, budu velice rád, když dopadnete pravého žháře. Jestli jím ale je skutečně Jakob, ať sedí v Sognu, dokud nechcípne.“

Kapitola dvanáctá

Pondělí, 11. ledna 2010

Tóru a Matthiase setkání s Einvardem celkem uspokojilo. Moc nového při něm sice nevyšlo najevo, ale ujistil je o své podpoře, a to už byl jistý pokrok. Bude-li Tóra potřebovat nějaké nové doklady či informace, prý se o ně postará. Musí být velmi příjemné patřit ke skupině lidí, která vždycky všechno prosadí. Einvardur svou nabídku ničím nepodmiňoval, nepotřeboval k tomu souhlas jiných osob ani si to nemusel rozmýšlet. Byl prostě připraven jim urovnávat cestu a věřil, že to dokáže. Tóra nebyla na něco takového zvyklá a zprvu se jí zdálo, že tomu muži špatně rozumí. Ne snad proto, že si byl tak jistý svou schopností chybějící podklady získat, nýbrž kvůli tomu, že jí je hodlal tak lehce vydat. Žádoucí informace znamenají velkou moc a o tu se obvykle nikdo nechce dělit. Za normálních okolností by se ten muž nechal snažně prosit a pak by váhavě pár informací utrousil, jen aby demonstroval svoji důležitost. Možná že důvodem, proč neudělal žádnou kariéru v politice, byla právě jeho otevřenost.

Svoji ochotu pomoci korunoval Einvardur tím, že zavolal své ženě a vybídl ji, aby Tóře ve všem vyšla vstříc. Přitom byla Tóra donucena telefonický rozhovor manželů vyslechnout, ale snažila se působit tak zamyšleně, jako by z něj nic nepochytila. Pochopitelně však slyšela všechno, co Einvardur říkal, i nezřetelný hlas jeho ženy. Udělil sice manželce jasný pokyn, nikoliv však chladně či rozkazovačně. Přesto beze všech pochyb předpokládal, že bude bezpodmínečně splněn. Poté jim sdělil, že Fanndís je připravena se s nimi sejít, kdykoliv jim to bude vyhovovat. Napsal číslo mobilu své ženy na lístek a podal ho Tóře. Když po něm natáhla ruku, hned jej nepustil, nýbrž se jí pronikavě zahleděl do očí. „Všichni chceme, aby byl odsouzen pravý pachatel, já na tom přímo trvám.“ A teprve pak jí lístek předal. Tóra tu stála a neměla zdání, zda svůj požadavek mínil všeobecně nebo ho adresoval konkrétně jí. Zamumlala pár slov na rozloučenou.

Matthias nejdůležitějším bodům rozhovoru rozuměl. „Jaké to asi je, mít tak těžce postižené dítě?“

„Určitě velmi těžké.“ Sníh jim křupal pod nohama. Na živějších místech se sněhová pokrývka už určitě změnila v břečku, ale tady byla dosud téměř nenarušená, ačkoliv se již blížilo poledne. „Těžké a smutné, ale člověk jistě dostává něco zpět a naučí se vážit si maličkostí. Lidé se většinou rychle přizpůsobí nové situaci a spokojí se s tím, co jim život poskytuje.“

„To zní velmi filozoficky.“

„Odpovídám ti, nač ses ptal.“ Přešli ulici k Tóřině vozu. „Ve skutečnosti vlastně vůbec netuším, jaké to asi je, a radši si to ani nepředstavuju.“ Od té doby, co ten případ převzala, jí často táhlo hlavou, jak by asi vypadal život jejího vnoučka Orriho, kdyby byl tělesně nebo duševně postižený. Většinou tu myšlenku ihned potlačila a zapátrala v paměti, netrpí-li vůči takovým lidem nějakými předsudky či averzemi, ale nebylo tomu tak. Naopak, bolelo ji myslet na mladé, těžce poškozené lidi, kteří jsou o tolik darů života ochuzeni. Uvědomovala si, že podobné myšlenky jsou zraňující, protože takovou osobu často přestáváme vnímat jako člověka a redukujeme ji pouze na její chorobu. Tóra si předsevzala pohlížet příště na tyto věci jinak. „Teď už bych skutečně potřebovala něco sníst.“ Pátravě klouzala pohledem po ulici Hverfisgata. „Netuším, jestli mám depku nebo umírám hlady, ale vím, že musím něco spolknout.“

Zamířili k malé kavárně v blízkosti, a když si Tóra přečetla na jídelním lístku za oknem, že podávají vajíčka na slanině, byla rozhodnuta. Matthias už tak nadšený nebyl. Lokál byl obestavěný knižními regály, které hrozily zřícením. Stolků tu moc nebylo. Tóře to tady připadalo útulné, ale Matthias tiše zapochyboval, že tu pravidelně vysávají prach. Tóře to tak dalece nevadilo, ale držela raději pusu, protože dávno věděla, že Matthias nejradši jí tam, kde vládnou asi taková pravidla čistoty jako na operačním sále. „Dávej prostě pozor, aby ses omylem nezakousl do nějaké knihy.“ Vrhl na ni nepříjemný pohled a dále studoval jídelníček.

„Měli bychom Einvardově ženě, té Fanndís, hned zavolat. Kujme železo, dokud je žhavé.“ Tóra sledovala, jak pro ně obsluha chystá dva šálky kávy. „A dřív, než oba změní názor.“

„Mám k ní jít s tebou? Můžu ti být něco platný?“

„Proč ne? Zdá se, že na jejího muže jsi v žádném případě nezapůsobil negativně.“

„Ženy jsou jiné. Bude ti jistě důvěřovat mnohem víc, pokud přijdeš sama. A já vůbec nevím, jak bych se měl správně chovat, přijde-li řeč na Tryggviho nemoc. Nedělá mi potíž většině takové debaty rozumět, nesnáz je v tom, že to vůbec netoužím poslouchat.“

Při servírování kávy zdvořile zmlkli, ale když obsluha odešla, pravila Tóra: „To jde jen o zvyk. Kromě toho Fanndís zřejmě patří k tomu typu žen, které v blízkosti atraktivního muže ihned změní téma.“ Lokla si kouřící kávy. „Navíc nemám chuť k ní jít sama.“

Jídlo jim přinesli nečekaně rychle a stejně rychle zmizelo v jejich žaludcích. Tóře bylo hned lépe i proto, že si na vajíčkách pochutnala. Dokonce i Matthias navzdory počáteční skepsi vyjedl talíř dočista. „Po nás tedy nemusejí mýt nádobí,“ podotkla Tóra a dodala: „Aspoň budou mít čas vyluxovat prach z knížek.“ Ušklíbla se na Matthiase a začala vyťukávat Fanndísino číslo.

Lena viděla, jak její matka odložila mobil a zírá na strop. Během telefonování si nepřetržitě hnětla ucho. Od Tryggviho smrti se tohle její nutkavé počínání stávalo stále silnějším a její ucho červenějším. „Kdo to byl?“ zeptala se Lena mimoděk.

„Co?“ Matka na ni zmateně pohlédla a v jednu chvíli se Leně zdálo, že ji vůbec nepoznává.

„Ten telefonát. Kdo ti volal?“ Zakousla se do jablka, které si pečlivě vybrala ze zásuvky na ovoce v lednici dřív, než zabouchla dvířka.

„Ách…“ Grimasa, kterou matka nasadila při artikulaci tohoto nepatrného slůvka, jí zbytečně dlouho ulpěla na tváři. Její červeně nalíčené rty utvořily kruh kolem černého otvoru čekajícího na to, až se z něho vyřinou další slova. „Ách, ty máš na mysli…, byla to ta paní, se kterou se mám setkat.“ Prohrábla si perfektně učesané vlasy. „To jablko si musíš, Leno, umýt, než se do něj pustíš. Stříkají je přípravky proti hmyzu a ty snad jíst nemusíš.“

Tuhle připomínku Lena ignorovala a ukousnuté sousto spolkla. „Která paní? Kdo to je a proč se s ní máš sejít?“

„Chce to tvůj otec. Je advokátka. Nelam si tím hlavu.“ Matka se křečovitě a ne moc přesvědčivě usmála. „Ty se dnes nechceš učit? Do zkoušek už nemáš moc času.“

Lena pokrčila rameny. „Chci, ale později, žádný spěch.“ Došla ke kuchyňskému ostrůvku a posadila se proti matce na barovou stoličku. „Nechcete se nakonec rozvádět?“ Snažila se, aby její otázka vyzněla co nejlhostejněji. Její otec trávil v úřadě nezvykle mnoho času. Lena si ovšem začala dělat starosti, teprve když vyslechla, jak se rodiče hádají kvůli jedné ženě z ministerstva. Matka chtěla, aby ji otec propustil, ačkoliv obvykle se do jeho personálních záležitostí nepletla. Jakou roli na ministerstvu ta žena hrála? Z toho, co z rodičovské hádky zaslechla, se dalo usoudit, že nejde o práci. Matka na otce naléhala, aby se od té ženské nedal vodit za nos, že přece není tak hloupý, aby věřil jejím historkám. Nebylo pochyb o tom, že se otec zakoukal do nějaké ženské, možná proto, že byla docela jiná než Lenina perfektní matka. V podstatě mu Lena nemohla mít za zlé, že se nechal vlákat do náruče ženy, která nebyla tak odmítavá.

„Samozřejmě že ne, neplácej nesmysly.“ Matka si přestala hníst ucho a položila ruce na mramorovou desku mezi nimi. Lena hned věděla proč – její povrch totiž příjemně chladil. Sama se stejným způsobem často uklidňovala a někdy na desku přitiskla i tvář. „Je to kvůli Tryggvimu. Něco, co tvůj otec považuje za důležité, ale já pořádně nevím, oč jde.“

„Co je s Tryggvim?“ Leně vyschlo v ústech. Mají se staré rány znovu jitřit? „Myslela jsem, že už to máme za sebou. Slíbilas mi to.“

Matka přitiskla ruce na mramorovou desku tak pevně, že jí dočista zbělely a působily ještě kostnatěji než jindy. „Nejde přímo o Tryggviho, nýbrž o toho Jakoba.“

„O Jakoba?“ Lena odložila jablko. Přestalo jí chutnat a začalo překážet. „To má být nějaký vtip? Toho, který to tam podpálil?“ Co se to s jejím otcem děje? Míval sice svoje mouchy, ale teď se musel zbláznit nadobro. Ví přece naprosto přesně, co si její matka od Tryggviho smrti prožila – chce snad riskovat, že vyvolá novou tragédii?

„Podle tvého otce chce tahle advokátka přezkoumat, jestli tím pachatelem byl skutečně Jakob. Tvrdí, že prý se o tom dá pochybovat.“

„Prý? Není si tím jistá?“

Matka zavřela oči a Lenu napadlo, že v duchu počítá do deseti. Potom oči opět otevřela a hleděla kamsi za dceřina ramena. „Já nevím, Leno. Asi opravdu existují pochyby o jeho vině.“

„Kdo jiný mohl požár založit, když ne ten pitomý Jakob?“ Lenin hlas zazněl ostřeji než jindy. Dojde-li k novému soudnímu jednání, při němž se bude znovu probírat Tryggviho smrt, její matka se totálně zhroutí a otec se bude opět ukrývat za ochrannou zdí mlčení. Pak by se dotaz na možný rozvod určitě nedal odbýt coby pouhá hloupůstka. Manželství jejích rodičů viselo svého času na tenkém vlásku, ale v poslední době se vracelo do normálu. Rozdíl byl jen v tom, že nyní se už rodinný život netočil kolem Tryggviho. Lenu bodlo špatné svědomí. Měla svého bratra velmi ráda, možná ne tolik jako její matka, ale přinejmenším tak jako otec ano. Problém tkvěl v tom, že Tryggvi tuto náklonnost nemohl opětovat, což vzdalovalo otce od syna, ale nemělo žádný vliv na matku. Možná ji celou dobu poháněla pevná víra, že je možné Tryggviho vytrhnout z jeho netečnosti. Pomyšlení, že by se to někdy mohlo opravdu podařit, Lenu deprimovalo. „Kdo jiný by to mohl udělat?“

„To já nevím,“ odpověděla matka podrážděně. „Ta žena hned přijde a pak se to vyjasní. Bude to určitě nějaký nesmysl, který tvůj otec považuje za věrohodný.“

„Proč chce ta advokátka mluvit právě s vámi? Nemůžete mít konečně svůj klid?“

„Kdo to ví? Třeba chce hovořit se všemi rodiči.“

„Myslí si snad, že to spáchal Tryggvi?“ Lena těch slov hned litovala, ale bylo už pozdě. „Možná ví, jak ho oheň fascinoval.“

Matka dvakrát naprázdno klapla ústy a pak zamumlala: „Sněz to jablko. Je škoda je vyhodit po jednom ukousnutí.“

Lena uvažovala, zda má svou otázku opakovat nebo už dát matce pokoj. „Nemám už hlad.“ Přesto vzala jablko a vysála z něj aspoň šťávu. „Kdy ta advokátka přijde?“

Matka se podívala na hodinky, které jí visely na zápěstí. Bývala vždycky štíhlá, ale po Tryggviho smrti neměla několik měsíců chuť k jídlu a dosud znovu nepřibrala. „Za půl hodiny. Měla by ses obléknout.“

„Já?“ Lena sjela pohledem po svém proužkovaném pyžamu. „Já přece žádnou advokátku nečekám.“ Hned těch slov litovala, neboť byla samozřejmě strašně zvědavá, co ta žena bude povídat. Bylo nepravděpodobné, že ji matka bude o rozhovoru informovat, ale kdyby mělo znovu hrozit, že všechno skončí katastrofou, chtěla to vědět včas. Čím dřív, tím líp.

„Nebuď dětinská. I když nejde za tebou, hrozí jí nebezpečí, že uprostřed dne vletí do náruče teenagerovi v pyžamu.“

„Je mi už jednadvacet, mami! Pubertu už mám dávno za sebou, pokud sis toho nevšimla.“

„Samozřejmě všimla, to se nedá přehlédnout.“ Matka byla každým slovem podrážděnější. Lena však věděla, že nikoliv kvůli ní. Ona tu fungovala prostě jen jako fackovací panák, na němž se matka odreagovávala. Během řeči se stále více uklidňovala, dokonce i její ucho už nebylo tak zarudlé. „Vážně, Leno, hoď si něco na sebe.“

„Panebože.“ Lena vstala a sebrala jablko. Beztak se chtěla osprchovat a obléknout, pouze se jí zajídala matčina úzkoprsost. Dávno už si zvykla, že navenek musí všechno vypadat bezchybně, bez ohledu na to, jaká frustrace se za tím skrývá. Když jí bylo sedm, upustila si den před Vánoci na nohu keramickou dózu s bonbony a rozdrtila si nehet palce. Přesto si musela na Štědrý den obout lakované střevíčky, ačkoliv ji při každém kroku bolest vháněla slzy do očí. Tryggvi byl vždycky dobře oblečený a učesaný, i když mu to bylo docela jedno. Jednou Lena matce navrhla, že s ní zajede do nákupního centra a koupí mu sportovní soupravu, která je mnohem pohodlnější než tuhé džíny. Ale to se neobrátila na správnou adresu – tepláky jsou určeny ke sportování, a ne k nošení ve všední den. Možná byla matka před Tryggviho narozením jiná, ale protože byla Lena mladší než on, nemohla to vědět.

Sprcha, kterou si nastavila na chladnější vodu než jindy, ji důkladně probudila. Únava byla odplavena, a když vyšla z koupelny, měla jasnou hlavu a husí kůži – všude, kromě na holeni, kde měla transplantovanou kůži. To jí bylo deset. Nevěděla, jestli je to tím, že nová kůže nereaguje na chlad, nebo na ní prostě husí kůže nenaskočí. Asi tu hraje roli obojí. Spěšně si holeň osušila. Nechtěla vzpomínat na to, jak se spálila, nechtěla si připomínat, že si na diskotéku nemůže nikdy obléct krátké šaty jako její kamarádky. A ze všeho nejméně chtěla myslet na to, jak byl Tryggvi uchvácen ohněm, který si s ní tak ošklivě zahrál. Rodiče jí striktně zakázali se o této jeho fascinaci zmínit jediným slovem. Po požáru v domě byl sice zákaz odvolán, ale ona jej přesto dále dodržovala.

Z přízemí se ozval zvonek. Lena se rychle zabalila do velké osušky, která jí sahala až po kotníky. Advokátka ji v prvním patře nemohla samozřejmě zahlédnout, ale jistota je jistota. Ta žena se o její nehodě nesmí nic dozvědět. To by ona ani její rodiče nesnesli. A už vůbec ne o tom, jak na to zareagoval Tryggvi. Za žádnou cenu ne!

Kapitola třináctá

Pondělí, 11. ledna 2010

Margeir se snažil nepůsobit zoufale, ale nedokázal svou přílišnou horlivost udržet na uzdě a na čele mu vyskakovaly perličky potu. „Nedají se v dohledné době čekat nějaké změny? Třeba nový plán programů na jaro, ve kterém by se dalo hýbat s vysílacími časy?“

Na tváři šéfa rozhlasu se však neobjevil ani náznak účasti. Za ním visel plakát s nápisem: Nikdy není pozdě stát se tím, kým bys mohl být. Pod textem byl obraz bezzubého, šklebícího se starce s tlustou učebnicí pod paží. Ačkoliv by musely uběhnout desítky let, než by se Margeir přiblížil stáří zobrazeného muže, měl s ním soucit. Patrně by bylo jednodušší přihlásit se na nějaký studijní obor než muset bojovat s takovým šéfem, jako je ten jeho. V malé soukromé stanici existovala jen jedna autorita a ta seděla před ním a nejevila ochotu mu vyhovět. Pokud Margeir se svou žádostí neuspěl u něho, neměl možnost obrátit se na žádnou vyšší instanci. „Když jsem tě přijímal, mohl jsi dostat časnější relaci, ale tys o ni nestál.“ Šéf pokrčil rameny. „Kdo pozdě chodí, sám sobě škodí.“

„Stál jsem o ni, ale nemohl jsem ji přijmout, protože jsem měl ještě jiný džob. Ten už ale dávno nemám, teď jsem na tom úplně jinak. A protože jsem byl celou zimu plně k dispozici, doufal jsem, že tu možnost dostanu.“

Šéf se ale zatvářil odmítavě. „Tak snadné to není, můj milý. Za tu dobu, co jsi tady, se leccos změnilo.“

Margeir věděl, že má na mysli hospodářskou krizi, která převálcovala všechno, co jí stálo v cestě. Nebylo však fér se na ni vymlouvat, neboť na příjmy stanice měla naopak pozitivní vliv. „Ale počet posluchačů se zvětšil a zvýšily se i tržby za reklamu.“

„Přesně tak.“ Šéfova strohá grimasa se proměnila v blažený úsměv. „Přesně tyhle změny mám na mysli. Lidi nás poslouchají, protože jsme typem nezávislého zpravodajského formátu. Nad vodou nás drží vnitřní politika. Při tvém vysílání jde spíš o…“ Šéf hledal vhodná slova. „… o zábavu, třesky plesky, muziku a tralala. Ale lidi chtějí raději diskutovat o kontroverzních tématech.“

„Poslechl sis někdy v poslední době moje vysílání?“ Protože šéf hned neodpověděl, mluvil Margeir rychle dál, aby předešel pokořující odpovědi. „Zpočátku se opravdu opíralo o zábavu a hudbu, ale to se mezitím změnilo. Teď dělám přesně totéž, co kolegové v denních relacích: mluvím s posluchači, které rozčiluje situace v naší zemi. Reagují na ni stejně večer jako přes den.“

„Na chlup přesně.“

S touto odpovědí Margeir nepočítal. Ten člověk s ním souhlasí? Z tónu jeho hlasu se to nedalo jednoznačně poznat. „Jak to myslíš?“

„Tvoje vysílání je variací toho, co děláme ve dne. Přesněji řečeno: slabším odvarem. Nebudu proto hýbat se špičkovými moderátory, abych získal místo pro někoho, kdo se neumí do práce pořádně zakousnout.“

„Zakousnout říkáš?“ Margeir dobře věděl, na co šéf naráží, a tak se ani nechtěl ospravedlňovat. Často si o sobě myslel totéž. Ztrácel prostě zájem a všechnu chuť, hovořil s posluchači jenom z povinnosti a vždy se vydával cestou nejmenšího odporu. Mluvil co nejméně, místo aby projevoval vlastní názor a posluchačům odporoval. Myslel si vlastně totéž, co oni, což volající často iritovalo. Lidé byli zvyklí, že jim někdo odporuje, že je provokuje, a nevěděli, jak mají reagovat, slyší-li od partnera debaty stále totéž: Ano, přesně tak, jistě, naprosto tě chápu…

„Víš už, co si myslím? Nedávno jsem poslouchal opakování jedné tvé relace a ta byla fakticky slabá. Přímo jsem cítil, jak tě posluchač nudí. Už jsem ti chtěl zavolat a říct, že příště můžeš zůstat doma.“ Palcem a ukazováčkem mu naznačil, jak málo chybělo. „Nemám ale chuť hledat za tebe náhradu. Takže můžeš děkovat mé lenosti, že tě tu ještě držím, a pokud se nic nezmění, můžeš na změnu vysílacího času zapomenout. Ve dne prostě moderátoři musejí kousat a provokovat, ne dřímat a ublinkávat nudou. Myslíš, že by nám do takového pořadu někdo zadal reklamu?“

„A co spolumoderátor? Nevadí mi hrát druhé housle.“

Šéf ohrnul spodní ret. „Neee! Momentálně všechno běží správně a dobře. V pořadech, kde jsou potřeba dva moderátoři, jsou ta místa obsazená, a uplatnění pro třetího by hledal jenom blázen. To bychom nesměli zvát do studia žádné hosty.“

„A co kdybych fungoval jako náhradník, jako záskok za toho, kdo onemocní nebo si vezme dovolenou?“

„Co se děje, Margeire? Máš snad na krku starou, která chce, abys večer seděl doma?“

„Ne.“

„Co tedy? Vždyť už jsi byl se svým vysílacím časem smířený. Máš snad pro jeho změnu nějaký důvod, o kterém nevím?“

„Nu… ano.“ Margeir se zavrtěl na židli. Nebude to dlouho trvat a šéf se s ním zdvořile rozloučí. Za deset minut začíná jeho vysílání. „Je tu opravdu jedna nová okolnost.“ Náhle měl ústa plná hustých slin a zdálo se mu, že se místností rozléhá jejich polykání. „Pořád mi teď volá nějaký debil a mě hrozně štve, že mu musím odpovídat. Myslím, že ve dne by neotravoval.“

Jeho protějšek se však hlasitě a srdečně rozchechtal. „Tak to jsi teda optimista! Nepřišels ještě na to, že debilové volají v kteroukoliv denní dobu, pokud zrovna není obsazeno? Je jim to úplně fuk. Je to součástí naší práce. Většina volajících je normálních, ale vždycky se najde někdo, kdo, jak bych to jenom řekl, je trošku jiný. Neber si to tak osobně.“

„Není to magor posedlý fixní ideou, jeho bláboly ale znějí hrozivě, i když toho nikdy moc nepoví.“

„Docela jednoduše neodpovídej. Pusť písničku, přečti něco z novin, ocituj posluchačům něco vtipného z internetu. Nebo prostě zařaď reklamu.“

„Volává z nezjistitelného čísla. Nepoznám, jestli už skončil, a když ho ignoruju, blokuje spojení, takže se nikdo jiný nedovolá. Bylo by lepší mít zařízení pro filtrování příchozích hovorů.“ Margeir věděl, že se už delší dobu diskutuje o tom, zda by si neměli takový přístroj pořídit.

„Tsss.“ Šéf mávl rukou. Nerad debatoval o investicích, od září ostatně chyběla ve studiu i sluchátka s lepším odstíněním okolního hluku. „O tom přístroji jsem už samozřejmě přemýšlel, ale při momentálním kursu koruny budeme muset pár měsíců počkat. Určitě to chápeš, vždyť ani tvoje finanční situace jistě není růžová.“ To byla rána pod pás, a tak šéf zařadil zpátečku. „Ale proč ti ten chlap připadá tak důležitý? Denně nám volá řádka podivínů, jejichž řeči jsou nakonec bezvýznamné. Jsou to buď zakuklení komici, nebo chorobně ostýchaví omezenci, kteří se neodváží nic pronést, jenom dýchají do telefonu. Neexistuje žádný důvod kvůli tomu vyšilovat.“

„Ty moje telefonáty jsou ale jiné. Ten, kdo volá, není žádný komik ani ubožák.“ Margeir se pokusil jej popsat, aniž by ho doslovně citoval. „Zdá se mi, že tenhle chlápek mě zná. Říká věci, o kterých ví, že mě dokážou vytočit.“

Rozhovor se pomalu stával příliš osobním a šéf v tomhle ohledu rozhodně nebyl přecitlivělý. „Sakra, něco takového tě přece nevyvede z míry. Určitě je to nějaký zbabělec, kterému dělá jen dobře, že tě dokáže naštvat. Prostě se mu vysměj a odpoj ho.“ Opřel se na židli, spokojen svým návrhem. „Víc na tom nebude, takže není nutné dělat kolem toho takový rozruch.“ Už měl zřejmě tohoto tématu plné zuby. „To přece dokážeš, či ne?“ Potlačil chuť dodat: Nebo si mám hledat někoho jiného? Nebylo to také nutné, neboť Margeir věděl dobře, která bije.

„Se ví, samo, oukej.“ Margeirova slova zněla hluše, ale kdyby šéfovi vylíčil celou historii, mohl by rovnou dát výpověď. „Ale mysli na mě, kdyby se přece jen něco změnilo, do té doby si nějak poradím.“ Margeir vstal a snažil se dojít se vztyčenou hlavou ke dveřím. Když je za sebou zavíral, nejraději by se obrátil a padl před svým šéfem na kolena. Zaváhal však jenom chvíli a nechal dveře zapadnout, přesvědčen, že ani takové ponížení by mu nic nepřineslo, ale také že svou situaci nezvládne. Přesto mu zůstával nepatrný záblesk naděje, že k tomu, čeho se obává nejvíce, nedojde.

Ráno bylo vysilující a nálada v sesterně na bodě mrazu. Všichni byli rozčarovaní a rozzlobení, když se dozvěděli o nejnovějších úsporných opatřeních v nemocnici, protože znamenala více stresu a méně peněz při výplatě. Vražedná směs. „Jak je možné, že Bjarni z dvojky nebyl dosud propuštěn? Rentgenové snímky přece ukazují, že by mohl právě tak dobře ležet doma, a přitom nutně potřebujeme víc lůžek. Snad jsem to řekl dost jasně už včera.“ Primář býval jenom zřídka dobře naladěn a neustále na něco žehral. Měl už brzy odejít do důchodu a organizační změny, k nimž došlo v posledních letech na jeho oddělení i v celé nemocnici, se mu vůbec nelíbily. „Prostě to nechápu.“ V místnosti zavládlo ticho. Každý doufal, že pochybení vysvětlí někdo jiný. Primář se marně snažil zachytit něčí pohled, až si konečně jedna zdravotní sestra vzala slovo. „Jeho paní se zdráhá si ho odvézt domů. Zapojil se do toho sociální úřad a prohlásil, že se do toho nemáme míchat, než se najde řešení.“

Lékař položil na stůl pacientův chorobopis a podrážděně vzdychl. „A nikdo proti tomu neprotestoval? Náš problém to není, protože ten muž je úplně zdravý, no, tedy skoro.“ Opět všichni mlčeli. Dotyčný muž skutečně nebyl úplně vyléčený a jeho žena měla za sebou operaci kyčle, takže o něj doma nemohla dostatečně pečovat. „Dnes odpoledne čekáme dva nové pacienty, co s nimi podle vás uděláme? Pošleme je domů?“

„I kdyby Bjarni odešel, sotva uložíme oba do jedné postele, takže on příčinou problému není. Přísun pacientů na oddělení je třeba koordinovat. Jeden či dva přírůstky se dají v krajním případě uložit na chodbu, ale stávat by se to nemělo.“ Všichni předpokládali, že lékař, který promluvil, po odchodu primáře do penze zaujme jeho místo. Byl klidný a zdrženlivý, ale v poslední době se častěji ozýval.

Primář však kolegovu pokusu zaimponovat personálu nepřikládal velký význam. Založil si paže na prsou a uvolnil proužkovanou kravatu, přehnaně nápadnou a na současnou módu příliš širokou. „Včera se toho zanedbalo víc. Jak vidím, u té postižené dívky na sedmičce nebyla dosud logopedka. Musíme bezpodmínečně vědět, jak se jí vede, abychom mohli stanovit diagnózu.“

„Byla tu včera.“ Sestra, která to oznámila, lehce zrudla. „Někdo ji asi zapomněl zapsat, ale byla tady a seděla u té dívky půl hodiny.“

„A co dál? O počasí se asi nebavily. Informovala někoho o výsledku? Nebo zmizela bez jediného slůvka?“

Mladá sestřička byla stále nervóznější a pohrávala si s propiskou zastrčenou do náprsní kapsy pláště. „Chvilku jsem s ní mluvila, měla v úmyslu setkat se s námi dneska.“

„Tak kde je?“ Primář rozpřáhl paže. „Není jí jasné, že na ni čekáme?“

„To já nevím.“ Mladá žena vrhla prosebný pohled na budoucího šéfa, ale bez efektu. „Řekla, že o svém rozhovoru s pacientkou sepíše krátkou zprávu. Pokud jsem to správně pochopila, měla dojem, že něčemu neporozuměla nebo to špatně interpretovala.“

„Neporozuměla? Špatně interpretovala?“ Uštěpačný tón těch slov byl nepřiměřený, ale primář se dostával do obvyklé ráže. „Jak se dá tak jednoduché věci špatně rozumět? Vidělas ty karty, které používá? Moc odpovědí se z nich vytěžit nedá.“

„Nevím přesně, co měla na mysli, ale určitě je schopna vyvodit z toho nějaký závěr spíše než my.“ Sestra si přestala hrát s tužkou. Pomalu ztrácela trpělivost.

„Kdo by to řekl?“ utrousil ironicky primář a opět připažil. „V žádném případě nemůžeme čekat další den, proto navrhuji, aby ses s ní neprodleně spojila.“

Sestra mlčky přikývla. V nitru se dusila vztekem na kolegy, kteří celý čas mlčeli. Sama tuto hru také dost často hrála, ale nyní se poprvé ocitla v roli oběti. Doufala, že je dost nebojácná, aby se z toho poučila a příště se některého ze svých kolegů zastala, místo aby držela pusu a tvářila se, jako by všechno bylo v nejlepším pořádku. V hloubi duše však tušila, že je to málo pravděpodobné.

Po poradě osaměla a vyhledala logopedčino číslo v interním telefonním seznamu. Když už přestávala doufat, že se dovolá, ozval se její tlumený hlas.

„Nezapomněla jsem na vás, musela jsem jenom zaskočit na dětskou kliniku a vrátila jsem se teprve teď. Ještě jednou se na svou zprávu podívám a za půl hodinky jsem u vás.“

„To by bylo skvělé. Musíme nutně vědět, zda ta pacientka má bolesti. Je velmi obtížné diagnostikovat příčinu jejích symptomů.“

„Ach, tak s tím vám, obávám se, moc nepomohu. Musím jí položit ještě pár otázek, včera se s ní nedalo mluvit o tom, jak se cítí. Můžu to ale zkusit dnes.“

„Co dala jinak najevo?“ Sestra se chtěla dozvědět co nejvíc pro případ, že by ji primář znovu vyslýchal.

„Jestli jsem jí dobře rozuměla, má strach. Nepoznala jsem však proč a z čeho. Proto učiním ještě jeden pokus. Pracujeme však s velmi primitivním komunikačním prostředkem, a to je na tom tahle pacientka lépe než mnozí jiní, protože dokáže číst a hláskovat. Vyžaduje to ale hodně času a hrozí sklouznutí na falešnou stopu. Byla unavená a netrpělivá, takže to probíhalo obtížně. Podruhé to bude, doufám, lepší.“

„Čeho se může bát? Nás?“

„Nevím to jistě. Stále znovu hláskovala slovo kyslík a já netuším, co tím mínila. Možná se jí špatně dýchá, ačkoliv jsem si nevšimla ničeho, co by to naznačovalo. A když jsem ji poprosila, aby se vyjádřila přesněji, hláskovala pokaždé muž nebo zlý muž. Netuším, koho tím myslela. Protože toho, čemu jsem dobře nerozuměla, bylo víc, potřebuju prostě ještě trochu času, abych postřehla souvislosti.“

„Nemůžeš mi tedy říct, o co vlastně jde?“

„V tuhle chvíli nechci uvádět nějaké možná mylné domněnky. Promluvíme si o tom podrobně, až se s tou pacientkou znovu sejdu. Třeba jde jenom o nějaký sen, noční můru či zmatek v hlavě, který se nedá jasně vysvětlit. Tep se jí ale v každém případě podstatně zrychlil, kdykoliv padlo slovo muž. Ze symptomů, o kterých jsi mluvila, by tedy bylo možné odvodit její psychický stav.“

„Chápu. Tak zatím… Jmenuju se Svava a jsem tu do čtyř hodin.“ Rozloučily se a sestra ještě chvíli pozorovala telefon, než se zvedla. Možná by se měla na tu nebohou dívku kouknout, prý ráda poslouchá rozhlas, což by ji mohlo přivést na jiné myšlenky a zbavit strachu. Když jí naposledy nasazovala sluchátka, srdce se jí však rozbušilo rychleji. Že by ji zneklidňovaly neustálé diskuse o situaci v zemi, které se vysílaly na všech stanicích? To asi sotva. Musela to být náhoda.

Kapitola čtrnáctá

Pondělí, 11. ledna 2010

Každé podlaží by stačilo nejméně pro trojčlennou rodinu. Dům byl tak gigantický, že jeho sloh se nemohl správně uplatnit – působil, jako by byly stavební plány vytištěny ve špatném měřítku, a budova se tak stala přebujelým výrazem původní ideje. Totéž platilo i pro sousední stavby. Domy vždy zabíraly celý pozemek a kvůli blízkosti sousedů neměly po stranách žádná okna. Buď byli jejich majitelé skutečně zámožní, nebo museli mít podíl v některé betonářské firmě. Tóra měla značnou potíž vyznat se v severní čtvrti Grafarvogur, neboť tu nikdy neměla nic na práci. Většina příjezdů k obrovským budovám byla prázdná, protože k udržování těchto paláců byly nutné nejméně dva platy. Na některých příjezdových cestách stály přívěsy s motorovými sáněmi a karavany přikryté plachtovinou, nikoliv však u Einvarda a Fanndís. Matthias zaparkoval vedle poměrně nového rodinného fára, jehož majiteli zřejmě záleželo na tom, aby nebudilo dojem, že se topí v penězích.

Na měděném štítku pod domovním zvonkem byla jména všech členů rodiny, i Tryggviho. Při pohledu na ně Matthias pozvedl obočí, ale neřekl nic. Jediné děti, které znal, byly Tóřina dcera a vnuk, a proto projevoval jen malý smysl pro rodičovské formy chování. Brzy poté, co Matthias zazvonil, jim Fanndís otevřela. Byla právě tak atraktivní jako na fotografii v kanceláři svého muže, jen trochu starší. Drobné usměvavé vrásky se vějířkovitě rozbíhaly od očních koutků ke spánkům, zatímco po levé i pravé straně úst měla vyryté dvě výraznější svislé rýhy. Jinak byl její obličej hladký a svěží. Podala jim štíhlou ruku s prsteny a při vzájemném představování se přátelsky usmívala. Tóra by jako žena v domácnosti asi nosila jiné hadříky – Fanndís vypadala jako nachystaná na schůzku s přítelkyněmi v kavárně, ale možná že se tak ustrojila speciálně kvůli očekávaným hostům. Tóru zamrzelo, že se ráno oblékla přiměřeně do nepříznivého počasí.

Prošli s hostitelkou hezkou chodbou do velkého, vkusně zařízeného obývacího pokoje, který budil nanejvýš přívětivý dojem. Na stěnách viselo jen pár obrazů, ale tím působivějších, a na odkládacích stolcích a policích byly rodinné fotografie. Na všech snímcích elegantně oblékané rodiny měla dcera na sobě dlouhé šaty, což Tóře připadalo zvláštní. „Vaše dcera působí velmi sebevědomě,“ pravila a ukázala na kopii snímku, který měl Einvardur ve své kanceláři. „Zdá se, že se dnes mladí většinou oblékají všichni stejně, ale ona je patrně výjimkou.“

Fanndís zůstala stát s pohledem upřeným na fotografii. Přitom lehce zčervenala a mnula si ucho. „Ano, Lena má dobrý vkus a ráda nosí šik oblečení.“ Matně se usmála a odvrátila pohled od skupinky na obrázku. „To bylo naposled, kdy jsme viděli Tryggviho živého. Můj muž a já jsme byli na cestě do Selfossu, na slavnostní večírek ministerstva, a Lena směla pozvat své přátele na párty. Nedokážu popsat, jak jsem se po cestě domů cítila, protože jsme během večera dostali zprávu o tom, co se stalo. Na žádnou firemní merendu už nikdy nepůjdu, ta vzpomínka by byla příliš bolestivá.“ Odkašlala si a přestala si třít zrudlé ucho. „Ale o tom už dost, káva bude za minutku.“ Fanndís počkala, až se Tóra s Matthiasem posadí, a potom usedla také. „Nemáte hlad? Mohu něco rychlého připravit, pokud jste ještě nejedli.“

„Ne, děkuji.“ Tóra byla přesvědčena, že přišla o něco výtečného, ale špek z vajíček jí ležel v žaludku jako kámen, a tak by do sebe zaručeně nic nedostala. Matthias rovněž s díky odmítl, ačkoliv by mu zvýšení váhy o pár kilogramů nevadilo.

Probrali krátce počasí a hospodářskou situaci, ale Fanndísiny poznámky působily jako naučené a volené tak, aby nikoho neurazila. Bylo obdivuhodné, jak dokonale se jí to daří. K možnosti zjistit, co si Fanndís opravdu myslí, se Tóra zatím nepřiblížila ani o krok. Paní domu se zato podařilo obrátit pozornost k záměrům hostů. „Můj manžel mi pověděl, že vyšetřujete požár v domově pro postižené. Nevím sice, jak bych vám mohla pomoci, ale pokusím se udělat pro vás maximum.“

„Velice děkujeme. Tvůj muž byl velmi vstřícný a tobě bych chtěla nejprve poděkovat za to, že jsi ochotná si s námi promluvit. Vím, že vzpomínka na tu tragickou událost bolí, a proto ti nechceme působit nové nepříjemnosti. Rádi bychom od tebe jen slyšeli tvůj názor na poměry v domově. Možná víš o něčem, o čem se v podkladech, které máme k dispozici, nepíše.“

Než Fanndís odpověděla, utvořily se jí kolem úst drobné vrásky, jinak ale nic neukazovalo na to, že by se jí dané téma protivilo. Jednoznačně jí však bylo proti mysli mluvit s cizími lidmi o soukromých záležitostech. „Nevím, co bych vám k tomu ještě mohla povědět. Bývala jsem v domově velmi často a mohu říct jen to, že jeho zaměstnanci velmi angažovaně a obětavě vykonávali špatně placenou práci. Ve snaze zkoumat každičký detail pod lupou jen proto, aby se našlo něco, co se možná dalo udělat lépe, žádný skutečný smysl nevidím.“

„O to mi také vůbec nejde.“ Fanndís byla podstatně těžším partnerem pro rozhovor než její manžel. Okamžitě zaujímala obranné postavení, jež by se dalo prorazit pouze v případě, že by Tóra změnila taktiku. „Tvůj muž mi dnes ráno ukázal fotografii tvého syna, byl to opravdu velice pohledný mladý muž.“

„Ano, to byl.“ Fanndísin zrak zabloudil k nejbližší rodinné fotografii. „Už jako novorozeně se lišil od ostatních dětí v kojeneckém oddělení. Měl hodně vlasů a byl velmi okouzlující.“

„Musel to být hrozný šok, když se u něj prokázal autismus.“

„Ano i ne. Od počátku se objevovaly jisté příznaky, které jsme však ignorovali. V hloubi duše jsme věděli, že něco není v pořádku, ale příčinu jsme objevili až mnohem později.“ Žena během řeči hleděla na fotografii svého syna. „Jako nemluvně se mi nikdy nepodíval přímo do očí, a to ani když jsem ho kojila. Tohle bylo to první, co mi bylo nápadné, ačkoliv byl mým prvním dítětem a já toho o chování nemluvňat moc nevěděla. Kromě toho jen málokdy plakal, takže jsme ho měli za malého andílka. Později se typické příznaky stávaly stále nápadnějšími a v deseti týdnech už se nedalo přehlédnout, že s ním není něco v pořádku. Nikdy nežvatlal, a když jsem ho vzala do náruče, úplně ztuhl. Nesnášel žádné doteky, nepokoušel se nic vyslovit a jedl, jedině když jídlo bylo přesně na stejném místě. Talíř musel dokonale lícovat s hranou stolu, hrneček a lžíce musely mít svoje stabilní místo. Nebylo mi jasné, proč všechno musí zachovávat přesný pořádek. Patrně jsem tímto způsobem prostřela stůl ve chvíli, když se poprvé dokázal sám najíst. Všechno muselo být nachlup stejné, vždycky. Změny a nové věci zvládal jen velmi těžce a často se třásl strachy, když se přihodilo něco nečekaného. Neměl lehký život.“

„Jak se vypořádal s pobytem ve skupině chovanců domova? Předtím byl navyklý pouze na prostředí vaší rodiny a vašeho domu, ne?“

„Neprobíhalo to hladce, ale než došlo k té katastrofě, to už bylo mnohem lepší. Z četných změn býval zmatený, a to mu působilo potíže. V té době jsme byli neustále u něho, abychom mu pomohli přivyknout. Nikdo ho neznal tak dobře jako my.“ Jeho matka sklopila zrak a pohrávala si s řetízkem na krku. Stáhla si jej doprostřed prsou a zdálo se, že se cítí lépe. „Tryggvi žil s námi až do svých dvaceti let. Celý den jsem se o něho starala nebo absolvoval ambulantní terapii, kam jsem ho vždy dovezla a zase odvezla domů. Když mu nabídli místo ve skupinovém zařízení, očekávali jsme, že to podpoří jeho vývoj. Ne snad proto, že bychom se mu nechtěli dál věnovat a mít ho doma, ale proto, že se u nás nemohl vyvíjet, zatímco tahle změna mohla přinést nějaký pokrok.“ Chvíli mlčela a pak dodala: „Nikdo nepočítal s tím, že to skončí takhle.“

„Dostavily se tedy pokroky? Myslím před požárem.“

Fanndís se zdála touto nevinnou otázkou překvapena. „Ne, ale mezi nastěhováním do domova a požárem uběhlo jenom půl roku.“

Tóra se radovala, že rozhovor běží tak plynule, a tázala se tedy dál: „Podstoupil v domově nějakou mimořádnou terapii? Na seznamu pracovníků jsem našla dva speciální pedagogy.“

„Ano, průběh dne byl dobře zorganizovaný, jen na můj vkus trochu staromódně, ačkoliv vedoucí měla pro novoty pochopení. V zahraničí se už při práci s autisty s velkým úspěchem používají nové přístupy, ale u nás se nedají vyzkoušet kvůli všelijakým výhradám, které nechápu. Nechci být nevděčná, už se toho udělalo hodně, nicméně v tak moderním zařízení bych očekávala víc inovací.“

„Slyšela jsem, že se tam obyvatelé necítili dobře, všimla sis toho?“

„Proboha, káva!“ Fanndís se chytla za srdce a vyskočila. „Hned jsem zpátky.“ A vyběhla z pokoje.

Matthias překvapeně pohlédl na Tóru.

Z kuchyně se ozývaly různé zvuky, zavírání skříňky, cinkot porcelánu. Potom k nim pronikly hlasy, ale nedokázali určit, zda vycházejí z rádia nebo se Fanndís s někým baví, třeba po telefonu. Tóra napjatě poslouchala, ale nerozuměla jedinému slovu. Tu její pohled padl na zarámovanou kresbu, která byla zastrčená v jedné z polic knihovny vedle pohovky. Motiv vzbudil Tóřinu zvědavost. Musela se předklonit, aby si mohla kresbu prohlédnout, a nakonec ji z knihovny vyndala. Nebyl to výtvor žádného známého umělce – ti pravděpodobně nepoužívají voskové pastelky –, musel být dílem nějakého dítěte. Člověk nemusel být zrovna génius, aby poznal, že to nakreslil Tryggvi. V rohu kresby bylo velkými, neohrabanými písmeny napsáno 08INN nebo něco podobného. Kresba byla provedena s přehnanou pečlivostí a námět tak neobvyklý, že autorem muselo být malé dítě. V popředí byla jakási postava, patrně lidská, bez očí a nosu, jenom s široce rozevřenými ústy, ustrnulá v němém výkřiku. Vzadu byl vidět dům, který v hrubých rysech připomínal průčelí domova. Ačkoliv šlo o velmi podobný portál, něco tu přece nesouhlasilo, ale Tóra nedokázala určit co. Druhá postava se tyčila trochu stranou. Na rozdíl od dalších figur, které byly zobrazeny vleže, stála zpříma a měla jak oči, tak ústa, ovšem zavřená. Zvedala paže do vzduchu a mezi nimi byl téměř perfektní kruh, čarami, sbíhajícími se ve středu, rozdělený do tří částí. Na té bytosti bylo něco odpuzujícího, nevýrazné rysy obličeje i zlostná, ohnivě rudá ústa. Pokud Tryggvi viděl lidi a svět takto, bylo snadné pochopit, že se cítil špatně a především měl strach.

Obraz byl nejprve načrtnutý tužkou a potom byly velké plochy vybarveny. Nažloutlý papír vypadal starší, než byl doopravdy. Tóra jej podala Matthiasovi a i on shledal, že dům se podobá dotyčnému domovu pro nemocné. Domníval se dokonce, že v jednom okně je vidět plápolající plamen. Tóra zkoumala obraz pečlivěji, byla však jiného mínění, ačkoliv cosi červeno-žlutého se v okně vskutku postřehnout dalo. Zatímco Fanndís přinášela podnos s kávovou konvicí, šálky, cukřenkou a konvičkou na mléko, Tóra odložila obrázek zpátky na jeho místo. „Právě jsem si prohlížela tuhle kresbu. Je od Tryggviho?“

Fanndís postavila tác na servírovací stolek a přistoupila k Tóře. „Můžu se podívat?“ Uchopila zarámovanou kresbu a svraštila čelo. „Kde to bylo? Úplně jsem na to zapomněla.“

Tóra ukázala na knihovnu. „Kreslil to Tryggvi?“ vyzvídala.

Fanndís bezmyšlenkovitě hleděla na obraz. „Měl neobyčejný malířský talent. Na tomhle obrázku to není vidět, protože je pestrobarevný, ale on všechny svoje obrazy kreslil jedním tahem, aniž by zvedl tužku z papíru. Viděl tu kresbu přesně před sebou dřív, než ji hodil na papír. Jakmile se jednou dotkl tužkou papíru, nikdy už nezaváhal ani neudělal nejistý pohyb.“ Posunula obraz tak daleko za knihy, že z něj byl vidět jenom roh rámu. „Úplně jsem na ten obrázek zapomněla. Naše dcera jej hned poté, co se Tryggvi odstěhoval, dala zarámovat a věnovala ho otci k narozeninám. Nevím, proč si vybrala právě tenhle, namaloval několik mnohem lepších. Mně se nijak zvlášť nelíbí, proto bývá tak zastrčený.“

„Má to být ten domov, kde bydlel?“ zajímala se Tóra. „Ta budova mi připadá povědomá, ale něco mi na ní nesouhlasí.“

„Ach tak, to je samozřejmě obtížné odhalit,“ pravila Fanndís, ale přitom se na Tóru usmála, jako by byla pomaleji chápající. „Budova je zrcadlově převrácená, to bylo jedním ze znaků jeho autismu. Lékaři se pokoušeli zjistit, co je příčinou. Možná se to dá vysvětlit tím, že skener v jeho mozku byl chybně nastavený. Všechno, co viděl a chtěl kreslit, bylo zrcadlově otočené. Neví se, jestli tak vnímal celý život, ale je to možné. Lidé s touto poruchou nedokážou například číst hodinový ciferník.“ Pokynula rukou k podnosu. „Prosím, poslužte si, dokud to je teplé.“

Káva byla horká a příjemně silná. Tóra opatrně postavila zdobený šálek na talířek – nalila si příliš mnoho a nechtěla kávu rozlít. „Nakreslil toho hodně?“

„Když jsme před něj položili papír a tužku, začal vždycky hned kreslit. Jak jsem už řekla, v hlavě měl hotové obrazy, a tak se do nich okamžitě pouštěl. Protože nemluvil, nikdy si ale o skicák neřekl. Mohl by to signalizovat jiným způsobem, ale ani to nikdy neudělal. Tryggvi nikdy o nic nepožádal, ani o vodu, když měl žízeň. Pro něho byl život prostě daný, a tak se nikdy nepokusil jej ovlivnit. Často jsem přemýšlela, jaký to je asi pocit, ale nikdy jsem se do takového stavu neuměla vcítit. Bohužel. Bylo by mnohem lepší, kdybychom mu dokázali porozumět. Měl veškeré předpoklady dělat všechno, co považujeme za samozřejmé – centrum řeči měl normální a jeho mozek byl zdravý. Četné tomografické snímky a další vyšetření, která prodělal, to ukázala. Chybělo jen něco nedefinovatelného, určitá spojení v mozku. Říkali mi, že si to mám představit jako elektrický okruh, který není zapojený. Nefunguje, ale když se zapne, ihned se rozběhne.“ Fanndís si sáhla na ucho a začala si je třít. „Nevzdávala jsem se naděje, že jednoho dne by se to mohlo stát.“ Nervózně se zasmála a zahleděla se z okna. Zřejmě nechtěla vidět skepsi v očích svých hostů.

Z pochopitelných ohledů se Tóra přestala vyptávat na chlapcovu nemoc; o autismu toho moc nevěděla, ale slyšela, že šance na obrat k normálu je velmi výjimečná. „Na tom obraze namaloval křičícího člověka. Nevíš, jestli měl představovat nějaký jeho zážitek z domova? Už jsem se tě přece ptala, zda je možné, že se v něm někteří obyvatelé necítili dobře, a tohle byl možná způsob, jakým to Tryggvi chtěl sdělit. Vracím se k tomu proto, že jsi patrně jediná, kdo kromě zaměstnanců strávil v domově nejvíce času. A zaměstnanci by mi o tom určitě neřekli, ani kdyby tam byla péče jakkoliv nedostatečná.“

„Nevím, co na to odpovědět. Jak už víš, Tryggvi se špatně vyrovnával se změnami, ale to je pro autisty typické. Protože to zařízení bylo v provozu relativně krátce, nedá se odhadnout, jak by se jeho stav vyvíjel během delší doby. Je ale třeba nezapomínat, že ten domov sám o sobě příčinou jeho nedobrého rozpoložení nebyl, za to mohlo jeho postižení a průvodní nepřizpůsobivost. Samozřejmě jsem ostatní obyvatele trochu poznala a zdálo se mi, že se jim vede střídavě. V podstatě bych řekla, že tělesně postiženým se vedlo lépe než těm, kteří byli nemocní duševně, ale na tom asi není nic překvapivého.“

„Žádný křik nebo něco podobně nápadného, co by poukazovalo na potřebu lepší péče, jsi tedy nezaznamenala?“

„Ne. Samozřejmě bylo občas slyšet naříkání či pláč. Pacienti nebyli vždycky v pohodě a nevědělo se ani proč. Často například kvíleli, když jimi někdo manipuloval, protože to bývá nepříjemné. Fyzioterapie pro nemocné je náročná a někdy může bolet. Zažila jsem to na vlastním těle, když jsem si kdysi poranila rameno, ale právě cvičení mi pomohlo se lépe ovládat.“ Usmála se na oba posluchače. „Obyvatelům domova nebývalo hůř vinou zaměstnanců, ti se naopak snažili ulehčit jim život, jak to jenom šlo. Vždycky to však možné nebylo, laskavé zacházení ani medikamenty pokaždé nepomohou. Jejich bolest se nedá srovnat s tím, když se někdo praští do holeně.“ Už se neusmívala. „Já ji zažila, když Tryggvi zemřel.“

„Dovedu si představit, že to bylo nesmírně těžké, chce to čas.“ Tóra si pospíšila vrátit se k původnímu tématu. „Vyjděme tedy z toho, že Jakob požár nezaložil. Mohl to podle tvého mínění být někdo jiný, někdo z ostatních obyvatel, kdo by mohl sáhnout po takovém posledním východisku? I kdyby si možná důsledky svého činu neuvědomoval?“

Fanndís si opět sáhla na ucho a Tóra zapřemýšlela, zda si už pod perlovou náušnicí nevytlačila důlek. „Nikdo mě nenapadá. Většinou toho nebyli po tělesné ani duševní stránce schopni. Až na Jakoba.“

„Tak o tom silně pochybuji, pokud jde o intelekt. Žhářství vyžaduje větší organizační schopnosti, než jakými Jakob disponuje.“ Koutkem oka Tóra viděla, že Matthias nenápadně šilhá po dveřích obýváku, ale Fanndís se plně věnovala jí. „A co zaměstnanci nebo příbuzní ostatních pacientů? Nepřichází v úvahu někdo z nich?“

Výraz Fanndísiny tváře prozrazoval, že tuto otázku považuje za krajně nevkusnou, a Tóra si připadala, jako kdyby vyndala z úst žvýkačku a lípla ji zespoda na desku stolu. „Samozřejmě že ne. Personál byli naprosto normální lidé, kteří by nikdy takový zločin nespáchali. Proč taky? Jejich pracoviště bylo zničeno a někteří z nich skončili jako nezaměstnaní. A pokud jde o rodinné příslušníky, tak ti většinou pracovali a neměli moc času. Přicházeli hlavně o víkendu a ničím nápadní se mi nezdáli.“

„Omluvte mě na okamžik.“ Matthias náhle vstal a usmál se. „Musím na moment do auta, zatelefonovat si, nebude to trvat dlouho.“

Tóra na sobě nedala znát žádný údiv a s dalšími otázkami počkala, až odejde. V podstatě byla ráda, že na tomto místě rozhovor přerušil, neboť nálada se tím trochu uvolnila. „Pověděl ti tvůj muž, že Lísa, ta dívka v kómatu, byla těhotná?“ Fanndís uchopila lalůček ucha, a dřív než přikývla, jej chvíli mnula. „Ten, kdo ji znásilnil, měl přece pádný důvod požár založit, nebo ne?“ Fanndís mlčky přisvědčila. „Doufejme, že viník bude nakonec dopaden, vždyť je k dispozici rozbor DNA embrya, musí se jenom najít správný muž.“

„Není to právě Jakob?“ vyjela Fanndís a věnovala Tóře rozhněvaný pohled. „Měla bys ho také nechat otestovat. Nevím, jakým dojmem působí na tebe, ale podle mě je agresivní a absolutně schopný takový čin spáchat.“

„Jakob už byl coby možný otec vyloučen,“ odpověděla Tóra. „Viník dosud běhá svobodně po světě a má možná na svědomí víc obětí, byť třeba ne přímo ten požár.“

Po dvou šálcích kávy se Tóra i Matthias, který se krátce před skončením rozhovoru vrátil, rozloučili. Když za nimi zapadly dveře, Tóra dloubla do Matthiase loktem a chtěla vědět, kde vlastně byl. Odpověděl jí však, teprve když usedli do auta. „Viděl jsem, že nás poslouchá nějaká slečna. Postřehla, že jsem ji zpozoroval, což jí bylo pochopitelně trapné, ale pak mě k sobě přivolala.“

„No a? Co ti pověděla?“

„V každém případě vyprávěla docela jinou historku než její matka.“

Kapitola patnáctá

Pondělí, 11. ledna 2010

Zahrada vypadala hrozně. Při náhlé oblevě tál sníh, začaly se objevovat žluté trsy trávy a holé květinové záhonky. Chudé keře na okraji pozemku se prohýbaly pod tíhou tajícího sněhu, zbylé listy z minulého roku strhávala na zem voda. Jedině Pésiho červená plastová lopatička připomněla Berglindě léto, na něž se tolik těšila. Převázala si pevněji župan a vklouzla bosýma nohama do gumových holínek, které si přinesla z garáže. Byly studené jako led a prsty se jí v nich hned zkroutily. Měla se samozřejmě obléci tepleji, ale věděla, že pak by ztratila odvahu. Musela by se po celou dobu, než přijde Halli z práce, koukat na mrtvého havrana, jenž ležel na trávníku. To bylo nemyslitelné. Uchopila držadlo posuvných dveří a prudce je otevřela.

Opřel se do ní studený, vlhký vítr a Berglinda se zhluboka nadechla nosem. Čich jí připomněl kompost, který svého času na zahradě založili, ale kvůli zápachu jej museli zase odstranit. Doufala, že smrad, který ucítila, se táhne od ptačí zdechliny, což ovšem bylo málo pravděpodobné, protože včera tu ještě ten pták neležel a v zimě se tak rychle nemohl začít rozkládat. I tak si Berglinda cestou přes mokrý trávník jednou rukou zacpávala nos, zatímco ve druhé držela lopatku a igelitový sáček, aby se mršiny nemusela dotknout. Čím víc se k ní ale blížila, tím intenzivněji to páchlo, až Berglinda automaticky zpomalila krok. Pak si řekla, že ten pták tu mohl ležet delší dobu pod sněhem a objevil se teprve poslední noc díky tání, ale ani to ji neuspokojilo, protože na tom místě žádná závěj ani nerovnost nebyla. Když už byla tak blízko, že mohla mrtvolku odklidit, uvědomila si, že puch nevane od ní, ale ze vzduchu. Nedalo se však nijak zjistit odkud přesně – byl všudypřítomný, silný a odporný. Odložila lopatku vedle sebe, aby měla volné obě ruce, a přitáhla si límec županu před nos. Otočila hlavu ke straně a přitiskla límec tváří a ramenem, ale nedržel pevně a snažil se vyklouznout, takže si musela pospíšit.

Berglinda se opatrně sehnula a umístila sáček tak, aby zůstal otevřený, ale vítr jí chtěl znepříjemnit život a pokaždé ho zase odfoukl. Bezvětří panující při jejím příchodu do zahrady se ukázalo klamné. Natáhla se tedy pro malý kámen, aby jím pytlík zatížila. To ale nestačilo k tomu, aby zůstal otevřený, a tak se rozhodla přinést další kamínky ze zadní části zahrady, kde byla mezi záhony štěrková pěšina. Při chůzi jí límec sklouzl dolů, takže musela zabořit nos i ústa do podpaží, aby necítila zápach, který vítr nedokázal rozehnat. Rázem jí bylo lépe, a když došla na konec zahrady, vnímala už jenom slabou vůni pracího prášku.

Berglinda nevěděla přesně, kde štěrk hledat, protože v tomto stinném, temném koutě zahrady byl sníh téměř neporušený. Rýpala špičkou holínky do bílé mokřiny, až našla správné místo, odhrabala kousek sněhu a sehnula se, aby zvedla pár větších kamínků. Přitom zachytila vlasy o suchou větev jednoho keře. Dostala zlost na svého muže, který se na podzim nepříjemné povinnosti větve přistřihnout šikovně vyhnul. Kůže na hlavě ji pálila, jak se snažila pramen vlasů vyprostit, až měla dojem, že se o něj s větví přetahuje. Teprve když jej pevně uchopila a silně jím škubla, podařilo se jí uvolnit téměř všechny vlasy, které se jí do větví zamotaly. Pár jich ovšem na holých větvičkách uvízlo a třepotaly se ve vzduchu, dokud je vítr neodvál. Berglinda se za nimi rozhněvaně ohlédla a masírovala si kůži na hlavě. Chtělo se jí hlasitě zaklít, ale ovládla se. Už tak ji lidé měli za šílenou, mohla si tedy samomluvu ušetřit. Když se chtěla s kameny v dlaních napřímit, zaslechla náhle těsně u ucha zaprskání a lekla se tak, že ztratila rovnováhu, skácela se dozadu a přistála zadkem v mokrém sněhu.

Srdce jí tlouklo až v krku. Když pohlédla do dvou žlutých očí, které na ni zíraly z živého plotu, ucítila, jak se mokrým županem rozlézá chlad. Sousedova kočka stála s napjatými svaly na hranici pozemku a hrbila hřbet. Berglinda cítila, jak se jí ježí chloupky na pažích. „Pitomé stvoření,“ zamumlala a už se nestarala, jestli ji někdo slyší. „Co tu chceš?“ Kočka odpověděla dalším zaprskáním, o něco tišším než poprvé. „Zmiz!“ Berglinda mávla rukou, aby kočku zaplašila, ale ta se nepohnula. Majitelka zahrady se zvedla ze země a utřela si špinavou ruku do županu. Stejně musí do pračky. Pátrala zrakem po kamíncích, ale ty už zapadly do sněhu a zůstaly po nich černé díry, které vytvořily schéma obličeje: dvě oči a široce rozevřená ústa. Navzdory zdravému rozumu se děsila představy, že by měla sáhnout do imaginárních očních důlků či do černého hrdla a kamínky vyndat. Místo toho rychle vyhledala pár dalších kousků štěrku. Tentokrát si dala pozor na větve a kočku nespouštěla z očí. To, jak se zvíře v poslední době chovalo, ji nabádalo k opatrnosti. Dřív za ní kočka často zašla, zamňoukala před posuvnými dveřmi na terase a vyžebrala si nějaký pamlsek, ale nyní zůstávala stát na hranici pozemku a odtud všechno jen pozorovala. Berglinda dokázala tuto změnu jejího chování přesně datovat, přesvědčení, že souvisí se zaklínáním, které z domu vyhnalo ducha, se však snažila zahnat a potlačit. Kočka byla asi jediná, kdo Berglindu chápal, a stejně jako ona věřila, že se tu ten duch nebo ta mrtvá bytost někde potlouká.

Všichni ostatní se od ní odvrátili, dokonce i ti, kteří zpočátku ducha také zaznamenali, chápali ji a měli s ní soucit. Dokazovalo to, co už dávno věděla, ale odmítala tomu uvěřit: že se lidé zajímají o problémy druhých jen v omezené míře. Když někoho postihne neštěstí, chvíli s ním cítí, ale pak očekávají, že se vzchopí a bude si počínat jako předtím. Zažila to několikrát na vlastní kůži. V dětství ji silně zasáhla smrt jejího dědečka. Nejbližší příbuzní byli dojati tím, jak po něm truchlí, ale po nějaké době v nich její slzy vyvolávaly už jen nepochopení a rozmrzelost. Šuškali si o ní, že je divná, a na její utrpení už se neohlíželi. Nyní, o pětadvacet let později, ji opět považovali za sobeckou či dokonce duševně nemocnou. Táž teta, která jí tenkrát dávala pocítit svou nevraživost, to teď zopakovala, když ji potkala v nákupním středisku Kringlan. Po vtíravé otázce na strašidelný přízrak jí Berglinda otevřeně vyprávěla o svých problémech, ale když se s ní rozloučila a s malým Pésim zase odcházela, teta spiklenecky pošeptala přítelkyni, která tam byla s ní: „Byla divná už jako děcko, ale teď se dočista zbláznila. Neuvěřitelné, že ji nechávají volně pobíhat…, že u sebe vůbec může mít děti…“ Berglinda by se nejraději otočila a tetě vyčinila, ale místo toho jen pevněji sevřela ruku svého syna, zvedla hlavu a odcházela se zrudlou tváří a slzami v očích.

Husí kůže byla stále citelnější, nikoliv však proto, že myslela na svoje setkání s tetou, nýbrž kvůli tomu, co se mohlo skrývat za jejími zády a nahánět strach kočce. Snažila se myslet na lidi, kteří k ní byli uznalí, ale bylo jich tak málo, že ji to jen ještě více frustrovalo. Rozhodně při ní stála její sestra, to bezpochyby, i když se nikdy nevyjádřila, jestli Berglindě věří nebo ne. V sestřiných očích to ale nehrálo žádnou roli. Když se Berglindě vedlo zle, mohla se na ni spolehnout, tečka. Berglindini sousedé a její šéf naproti tomu o tajemném zjevení nepochybovali, navíc se na ně vyptávali a chtěli vývoj událostí sledovat. Ať už se dělo nebo mohlo stát cokoliv, Berglinda byla těm lidem vděčná. Potřebovala mimořádnou sílu, aby dokázala plavat proti proudu.

V tomto okamžiku zde však nebyl žádný chápající blízký člověk, jen ta nevysvětlitelná hrozba za jejími zády a nutnost dostat se vlastními silami zpátky do domu. Mnoho možností neměla. Nemohla se prodírat keři a uniknout přes zahradu laskavého souseda, protože domovní dveře měla zamčené a jediná cesta domů vedla dveřmi na terase. Nemělo také smysl prostě vyčkávat – vítr byl stále silnější a mokrý župan jí neskýtal velkou ochranu před zimou. Berglinda se zkrátka musí otočit a projít zahradou, kolem mrtvého havrana a toho, nač se neodvažuje ani pomyslet. Kočku, která ji stále ostražitě sledovala, neztrácela z očí. Zvíře otevřelo tlamku a znovu zaprskalo, krátce a hlasitě. Berglinda nemohla déle váhat. Pomalu se narovnávala, zatímco kočka bez přestání syčela a prskala, napínala svaly a její žluté oči hleděly mimo ni na něco, co vzbuzovalo její pozornost. Berglinda se v duchu tloukla do hlavy. Proč jen kvůli tak zbytečné lapálii chodila do zahrady? Stačilo by jen zatáhnout závěs a zapomenout na zcuchané černé peří a na široce otevřený havranův zoban, mlčky žalující nebi. Kočku možná zneklidňoval jenom on. Mohla si myslet, že je živý, bát se jeho velikosti, hrbit hřbet a podrážděně prskat. Berglinda se marně snažila přivolat něco, co jí dodá sílu a odvahu. Jedinou možností bylo statečně zvednout hlavu, otočit se a vykročit vstříc tomu, co ji čeká.

Kočka se náhle pohnula a zmařila její plán. Přední tlapky přitáhla těsně k tělu a chtěla vyklouznout z jejich zahrady, než se však rozběhla, pohlédla na Berglindu a srdceryvně zamňoukala. Potom se obrátila a zmizela jí z dohledu. Poslední, co Berglinda viděla, byl její dlouhý mourovatý ocas. Teď už zůstala načisto sama. Ačkoliv jí přítomnost kočky mohla jen těžko dodávat pocit jistoty, bylo přece jen příjemnější mít nablízku nějakou živoucí bytost. Berglinda musela myslet na vlastní život, v němž byla zcela osamocena konfrontována s neznámem, teď, kdy už měl Halli dost jejích obav a neustálého lámání hlavy, třebaže se snažil to přehlížet. Od jisté doby začal pracovat až do večera, ačkoliv jeho firma už dávno přestala platit přesčasy a měla méně zakázek. Berglindiny snahy přesvědčit ho o svých teoriích, měly od doby, kdy si nechali zažehnat zlé duchy v domě, stále menší úspěch. Chtěl, aby se konečně sebrala a přestala se trápit. Čím víc času uplynulo od tajemných událostí, tím byly vybledlejší, a on se stále více přikláněl k původním střízlivým zdůvodněním. Dospěl dokonce tak daleko, že polovinu podivných jevů, k nimž v domě došlo, popíral, a zbytek přičítal obyčejným příčinám souvisejícím s jejich domem. Veškeré návrhy přestěhovat se a začít znovu někde jinde byly bezúčelné; momentálně se nedal žádný dům prodat a nejevila se žádná naděje, že by se to mohlo v nejbližší době zlepšit. Když Berglinda navrhla, že by se do doby, než ponurou roční dobu vystřídá jasné léto, mohli uchýlit k rodičům nebo přátelům, podíval se na ni tak, jako by byla naprosto naivní nebo totálně pomatená. Nevěděla, co z toho je lepší.

Krátký poryv neobyčejně vlažného větru se jí otřel o krk. Místo aby ji ale zahřál a dodal jí sílu, přivál opět nepříjemný zápach. Ten tu však možná byl celou dobu. Zdálo se, že se jí dere pod límec, tentokrát zezadu, až se jí zježily chloupky na šíji. Berglinda potlačila vzpomínku na odér kompostu a bojovala s nevolností. Raz, dva, tři, otočit se a běžet do domu. Raz, dva, tři! Stála však nehybně na místě.

Odpolední šírání vrhalo stíny na špičky Berglindiných holínek, blížilo se k nohám a každou minutou sílilo. Nemůže tu ale přece trčet a čekat, až se zahrada zahalí do tmy. Brzy bude muset zajít pro Pésiho do školky. I kdyby tu vydržela stát do té doby, než se vrátí domů Halli a zachrání ji, neměla u sebe mobil, aby mu zavolala, že má chlapce vyzvednout on. Musí odtud prostě odejít. Raz, dva, tři. Nohy měla jako z olova. Třasořitka, pitomá třasořitka! Odtrhne se z místa? Její myšlenky celou situaci zhoršovaly a vyvolávaly paniku, kterou její psycholog označil za následek nezpracovaného traumatu ze smrtelné nehody. Tiché zavrzání za zády ji definitivně přesvědčilo, že pokračovat v terapii by bylo k ničemu. Traumata žádné šramoty či jiné smyslové vjemy nevyrábějí. Nebo se opravdu zbláznila? Psycholog by byl určitě spokojen, kdyby věděl, že v ní jeho slova vyvolala takové myšlenkové pochody – zřejmě se projevil vliv mimořádné dovolené, k jejímuž nastoupení ji přemluvil. Kdyby byla v práci, nestála by tu zchvácená strachem z něčeho, co možná vůbec neexistuje, ve špinavém ranním županu a s rozcuchanými vlasy.

Sníh opět zavrzal. A bylo lhostejné, zda to, z čeho má strach, je přelud nebo skutečnost: stát tady navěky nemůže. Raz, dva, tři. Berglinda se soustředila na to, aby nevnímala okolí a myslela na něco jiného. Pési. Co teď asi dělá? Pije kakao nebo si pochutnává na jablíčku jako vždy, když pro něj přijde předčasně? Berglinda zavřela oči a myslela na to, jak sladce se na ni usmál, když ho vyzvedávala včera. Seděl kousek stranou u zadní stěny, zatímco ostatní děti se shlukly uprostřed místnosti kolem krabice hraček. Jakmile Pési vstal, děti se trochu ztišily a ustoupily, když je míjel. Berglinda udiveně sledovala, jak odkládají hračky a odcházejí. Žádné dítě nic neřeklo a veselý ruch, jenž se ozýval při jejím příchodu, umlknul. Pési se tím zdánlivě nedal rušit a dětí si nevšímal. Berglindu to však zneklidnilo. Její vlastní problémy ji dosud zaměstnávaly natolik, že vůbec nepostřehla, jak Pésiho ve školce přijímají. Zdálo se, že všechno probíhá bez potíží, že má dost kamarádů, ale čím víc pátrala v minulosti, tím jí bylo jasnější, že došlo ke změně. Kdykoliv teď pro něho přišla, byl sám. Sám seděl na houpačce s nožkama svěšenýma, zamyšleně se rýpal lopatkou v pískovišti, sám prošlapával sníh na kraji hřiště. Pořád sám.

Učitelka se na Berglindu usmála, jako by bylo docela normální, že se děti jejího syna bojí. Berglinda se k Pésimu sehnula a poslala ho na chodbu, aby si obul teplé zimní boty. Potom se mladé ženy zeptala, co se děje a proč se děti Pésiho straní. Učitelka se opět usmála, tentokrát trochu rozpačitě, a odvětila, že děti už jsou někdy takové, i když tím nic zlého nesledují. Prý si to neumí vysvětlit, začaly se tak chovat před jistou dobou a nechtějí na tom nic měnit. Ona i její kolegyně prý už přemýšlely o tom, že si s ní a s Hallim promluví, ale pak si řekly, že počkají až do rodičovské schůzky o Velikonocích, jestli se situace nezlepší. „Nedělej si starosti, bude to zase v pořádku. Brzy to přejde.“ Přesně totéž. Je to přesně totéž, co lidé stále opakují jí. Musí prý projít určitou fází, než získá ztracenou rovnováhu, chce to určitý čas. Když ale Berglinda na učitelku dále naléhala, aby se dozvěděla příčinu – a možná trochu důrazněji, než zamýšlela –, mladá žena odpověděla, že se dětí na důvod jejich počínání vyptávala, ale žádnou rozumnou odpověď z nich nedostala. Prý jen tu, že se bojí té zlé paní, která je pořád u Pésiho. Děti nedokázaly přesněji vyložit, jakou paní mají na mysli, ale Berglinda usoudila, že si učitelka dala dohromady dvě a dvě a dospěla k falešnému závěru. Nejspíš si pomyslela, že onou zlou ženou, z níž mají děti strach, je ona, Berglinda. Nemohla jim to mít za zlé. Místo aby učitelce vylíčila celou historii, zdvořile jí poděkovala a rozloučila se. Kvůli špatným zkušenostem o tom s nikým cizím nemluvila. Její situace byla už tak dost zlá a Berglinda se utěšovala vágní nadějí, že snad ještě existuje někdo, kdo o jejím neštěstí neví.

V šatně čekal Pési, s botami nazutými obráceně, ale očividně šťastný, že může jít domů. Berglinda se musela kousnout do jazyku, aby kvůli té nespravedlnosti, o níž se právě dozvěděla, nezačala hlasitě křičet. Její syn si zaslouží něco lepšího – ona sama není tak důležitá. Nedala ale svým pocitům volný průchod, sklonila se ke svému synkovi a usmála se na něho. „Pojď, půjdeme domů. Cestou se zastavíme v pekárně a koupíme sádlové žemle.“ Pési zavrtěl hlavou a namítl, že by šel raději rovnou domů, do svého pokoje. Berglinda přesně věděla proč. Bylo to totiž jediné místo, kde ho ten neodbytný, hrozivý duch neděsil. Tedy pokud se nepřibližoval k oknu.

Raz, dva, tři. Kvůli Pésimu musí dovnitř a obléknout se. V tuto chvíli si nepřála nic úpěnlivěji než mít svoje dítě u sebe. Zápach trochu zeslábl, tkvěl dosud ve vzduchu, ale nebyl už tak intenzivní jako dřív. Možná to znamenalo, že už je mimo nebezpečí. Berglinda sebrala veškerou odvahu a prudce se otočila.

Při rychlé otočce se uvolnil pásek jejího županu a ona stála bezbranná proti prázdné zahradě. Až na černou mršinu havrana nebylo vidět nic; nikdo nepřecházel po vrzajícím sněhu, nikdo se zhluboka nenadechoval, aby jí znovu fučel pod límec. Přitáhla si župan zase těsně k tělu, aby mohla udělat první krok k pootevřeným dveřím na terasu. Když se ani teď nic nestalo, dodalo jí to víc odvahy. Během několika vteřin se prohnala kolem mrtvého ptáka, doběhla na terasu a vlhkou rukou chňapla po držadle dveří. A dveře se, poprvé od doby, co se sem nastěhovali, zasekly. Při neobratných a marných pokusech je otevřít Berglindu opouštěly síly. Neodvážila se dýchat nosem z obavy, že hnilobný puch opět zesílí. Vítr v panice ani necítila, nevěděla, zda je teplý jako lidský dech nebo ledově studený. Náhle se dveře uvolnily a pootevřely natolik, že mohla vklouznout dovnitř. Když se bez dechu a s bušícím srdcem ocitla v teple, ozvalo se opět zavrzání sněhu. Jedním rázem dveře zatáhla, až to hlasitě bouchlo. Supíc a lapajíc po dechu zůstala stát jako přimražená a neodvážila se zvednout zrak od podlahy k oknu, protože se nechtěla podívat do zahrady.

Když se její tep přiblížil opět k normálu, sáhla po závěsu visícím až k podlaze a zatáhla ho. Co to jen bylo? Měla by něco říct, nebo udělat? Věděla o té dívce jen málo a ještě méně o její smrti. Berglindu nejprve napadlo, že by dívčin neúnavný duch mohl chtít hlídat Pésiho, a ona by s tím mohla skoncovat, ale nevěděla jak, když je doma sama a Pési ve školce. Jaký to pak všechno má smysl? A má to vůbec nějaký?

Náhle se ochladilo a Berglindě zase naskočila husí kůže. Chlad přicházel od posuvných dveří, proudil vzhůru po závěsu a vířil místností jako neviditelný kouř. Berglindu popadl vztek a závěs strhla. Slyšela, jak se drahá látka u garnýže trhá. Chtělo se jí brečet nad zničeným závěsem, který zůstal viset na posledním kousku látky. Nový si určitě nebudou moci dovolit, a po zbytek zimy tak budou muset hledět do potemnělé zahrady. V tom okamžiku se jí tahle myšlenka vykouřila z hlavy a ona s otevřenou pusou zírala na zaslepené okenní sklo. Zvenku bylo celé pokryté ledem. Zdálo se jí, že skrze námrazu spatřila stín, který se však rychle rozplynul ve vzduchu. Na skle po něm zůstalo napsáno 081NN nebo OBINN. Ani jedno jí nic neříkalo. Berglinda ustoupila ode dveří, aniž se podívala, zda po sobě autor nápisu nezanechal nějakou stopu. Její strach, že by to tak být mohlo, byl silnější než rozum.

Kapitola šestnáctá

Pondělí, 11. ledna 2010

Sníh na venkovním parapetu okna po náhlém odpoledním oteplení roztál, ale po západu slunce opět zmrznul. Ačkoliv to z kanceláře neměla domů daleko, Tóra nerada jezdila po náledí a bylo jí líto, že musí Matthiase po jejich návštěvě u Fanndís odvézt domů. Měla však sjednanou schůzku s jedním klientem, takže Matthias by musel dělat společnost Bele a asistovat jí při jejích povinnostech sekretářky. Protože doma nebyla o práci nouze – bylo ještě třeba vyklízet věci z garáže –, Matthias se nabídl, že se o to postará, třebaže věděl, že přitom bude muset poslouchat permanentní pískání Tóřina otce a snášet nekonečné dotazy její matky týkající se jeho konzumace rybího tuku. Matthias už se islandské společnosti v mnoha ohledech přizpůsobil, ale rybí tuk odmítal. Tóra na něj nenaléhala, neboť už tak si od jejích přátel vytrpěl svoje. Kdykoliv Matthiase s Tórou někdo pozval na oběd, na večeři nebo na nějakou párty, všichni přítomní měli vždycky tutéž geniální ideu: vnutit mu fermentovaného žraloka a brennivín. Poté, co mu to štědře nabídli, jak bylo zvykem, a pokaždé museli přihlížet vyděšené reakci šokovaného cizince, pozvání pomalu ubývalo, jelikož nikdo nevěděl, co si s takovým hostem počít.

Než Matthias vystoupil z auta, vyprávěl Tóře, co se dozvěděl od Fanndísiny dcery. Lena tvrdila, že chce, aby pravda o smrti jejího bratra vyšla najevo, ale obává se, že matka obraz ústavu, v němž pobýval, přikrášluje, čímž by mohla Tóřino vyšetřování ovlivnit. Je prý posedlá snahou po dokonalosti, a proto často pohlíží na věci skrze růžové brýle.

Bylo samozřejmě nemožné posoudit, která z nich mluví pravdu, možná prostě každá z nich vnímala celý svět úplně jinak. Lena nicméně Matthiase ujišťovala, že atmosféra v onom domově byla nesnesitelná a personál nebyl zdaleka tak přátelský, takže se chovanci cítili velmi zle. To odpovídalo Jakobovu popisu, Lena však neuvedla nic konkrétního, jen to, že tam postižení nechtěli bydlet a většina byla nespokojena. Na Jakoba si prý pamatuje, ale když se jí Matthias zeptal, zda je podle ní žhářem on, jen pokrčila rameny. „Nevím, mně se zdál docela v pohodě. Nikdy si s ohněm nehrál, ani o ničem takovém nemluvil. Nebo aspoň určitě ne se mnou.“ Pak se snažila z Matthiase vymámit, jestli něco nesvědčí o Jakobově nevině, a zejména ji zajímalo, zda není podezřelý jiný klient nebo někdo ze zaměstnanců. Povídala, že pracovníci domova byli až na několik mladých, laskavých lidí nezvykle přísní. Matthias se však odpovědím na dívčiny zvídavé otázky vyhýbal, takže jí toho moc neprozradil.

Kromě toho se Lena zmínila o rozdílném názoru rodičů na Tryggviho. Přeli se o to, jak by o něho měli pečovat, a rozcházeli se i v představě o jeho terapii. Lenin otec už se dávno vzdal naděje na návrat k normálu, zatímco její matka neustále zkoušela různé terapie a sbírala informace o případech zázračného uzdravení. Přibližně rok předtím, než se Tryggvi přestěhoval do domova, narazila jeho matka na jistého léčitele, kterého už všichni prokoukli. Až na ni. Ten tvrdil, že autismus se dá léčit. Tím otci došla trpělivost. Rozhodně prohlásil, že si chce toho hlupáka prověřit, a proto ho také navštíví. Lena nevěděla přesně, jak návštěva proběhla, jen uvedla, že byla neúspěšná. Matka si přesto uchovávala víru, že její syn je pod slupkou autismu naprosto zdravý. Na konci rodičovského sporu otec trval na tom, aby našli nějaké zařízení, v němž by se Tryggvimu věnovali specializovaní lékaři. O půl roku později se syn začlenil do skupiny postižených žijících ve společném domově. Leně velmi záleželo na tom, aby si Matthias její slova špatně nevyložil. Její otec prý je dobrý člověk, při svém rozhodování vždy stavěl na první místo Tryggviho spokojenost. Poté, co se její bratr odstěhoval, se prý vzájemný vztah rodičů postupně zlepšoval a jí se podstatně ulevilo. „Tryggvi byl milý kluk, ale jakoby neživý, jestli mi rozumíš. Nikdy neprojevoval žádné pocity, byl jako robot. Špatně naprogramovaný robot.“

Víc toho dívka nepověděla, ale dříve než Matthiase opustila, otázala se ho, zda by se s ní Tóra nechtěla spojit a položit jí nějaké otázky. „Ať mi ale nevolá, jen pošle esemesku, já se jí pak ozvu. Nechci, aby matka věděla, že jsem s vámi mluvila. Najde mě v telefonním seznamu.“ Tóra si ale nebyla jistá, jestli to udělá – ještě si bude muset pohovořit s ohromným množstvím osob a z vlastní zkušenosti věděla, že mladí mají sklon k přehánění. I když na druhou stranu Lena mohla být jediná, kdo by s ní mluvil zcela otevřeně. Naštěstí se však Tóra nemusela rozhodnout okamžitě.

Po schůzce s klientem jiného případu začala s obvoláváním rodinných příslušníků ostatních obyvatel domova. Z těch telefonátů měla strach a odsouvala je, jak mohla, leč po návštěvě Tryggviho matky už nebylo cesty zpět. Doufala jen, že ji ta žena nepředběhla a ostatní rodiče nevarovala. Tóra by byla raději, kdyby nebyli na její zavolání připraveni – reagovali by potom jinak a drželi se víc pravdy. Když se jí podařilo si promluvit se všemi, nabyla jistoty, že nikdo nic netušil a s jejím vyzvídáním nepočítal. Pokaždé potřebovala určitý čas k tomu, aby je přesvědčila, že nemá v úmyslu osvobodit viníka, nýbrž nevinného, a pravého pachatele naopak odhalit.

Protože většinu rodičů policie nevyslýchala ani je nepředvolali k soudu jako svědky, musela Tóra vyhledávat jejich jména ve smutečních oznámeních či posmrtných vzpomínkách v tisku. Jen o Natanu Úlfheidarsonovi se nedalo nic najít, ale když Tóra zadala tohle jméno do Googlu, podařilo se jí vypátrat aspoň jeho matku. Přitom narazila na stránku blogů, kde Natanova teta vyvěsila fotografie z jednoho rodinného setkání. Na jedné z nich byla uvedena jména matky, syna a vnuka. Tóra si pozorně prohlížela mladého muže, který už nežil, a jeho matku. Nemohla se zbavit myšlenky, že tím, kdo znásilnil Lísu, by mohl být právě on. Všichni seděli u pěkně prostřeného stolu s bílými kávovými šálky a talíři z téhož servisu. Podle typu zákusků se dalo usoudit, že se rodinná slavnost konala v nějaké obecní místnosti na venkově. Natanova matka Úlfheidur vypadala o něco starší než Tóra, a pokud momentka věrně vystihla její osobnost, byla to vážná žena. Ani její bratr nepůsobil živěji, oba zřejmě nebyli příliš oblíbeni, neboť místa vedle nich byla volná. Celá rodina byla patrně stejná, což by vysvětlovalo absenci jakékoliv posmrtné vzpomínky na Natana.

Ten se dal nesnadněji odhadnout než jeho matka a strýc. Kvůli helmě na hlavě vyhlížel velmi divně, jeho široký, pokřivený úsměv vytvářel křiklavý protiklad k tvářím sousedů u stolu a jedno oko měl zavřené. Helma ho měla zřejmě ochránit při epileptickém záchvatu. Podle výrazu jeho obličeje se dala navíc poznat i duševní omezenost, i když fotograf také mohl stisknout spoušť v nešťastnou chvíli. V každém případě působila Natanova veselost ve srovnání s pochmurností, jíž se vyznačovali jeho strýc i matka, nepřiměřeně, ale mohlo tomu být i obráceně: frustrace obou údajně zdravých odporovala přirozenému veselí nemocného mladíka.

Tóra dala nakonec dohromady seznam s telefonními čísly a adresami rodičů čtyř obyvatel, kteří zahynuli spolu s Tryggvim. V jednom případě se rodiče patrně rozvedli: u Sigrídur Herdís Logadóttir měl každý z nich jinou adresu.

Když Tóra konečně všechny obvolala, byla z toho úplně vyčerpaná. Vyčerpaná a smutná. Rodiče si nestěžovali na svůj osud ani na osud svých dětí a působili neuvěřitelně vyrovnaně. Z jejich slov o boji s úřady, když se snažili najít pro svoje dítě vhodné a důstojné zařízení, nečišela žádná sebelítost a Tóra si pomyslela, zda nás takové překážky a rány nakonec neposílí a nevedou k tomu, že je přijímáme snáze. Jedině Natanova matka Úlfheidur působila spíš odmítavě. Zdálo se, že fotografie vystihla její povahu dokonale. Nezajímala se o to, zda byl za smrt jejího syna odsouzen nepravý muž, zatímco pravý pachatel pobíhá po svobodě. Naprosto chladný popis nemoci jejího syna zněl, jako by předčítala nějaký odborný text. Přesto se zdálo, že dokáže o svém synovi mluvit donekonečna. Natan vyhlížel těsně po porodu zcela normálně, ale jeho záchvaty začaly hned na kojeneckém oddělení, takže musel zůstat v nemocnici déle než jeho matka. Neurony v jeho mozku dobře nefungovaly a patřil k oněm nešťastníkům, u nichž léky proti epilepsii nezabírají. Operativní zásah taky nic nespravil. Museli trvale počítat s tím, že záchvat může dostat kdykoliv. V osmi letech přišel o jedno oko, když při epileptickém záchvatu spadl na roh stolu.

V této chvíli svého líčení ztratila jeho matka najednou trpělivost. Spěšně vykládala, že každý záchvat, jenž se nedal regulovat léky, poškozoval Natanův mozek stále víc. Protože s ním zůstala sama a musela celý den pracovat, nemohla se už o něj starat, když se jeho stav zhoršil. Proto ho musela dát do domova pro zdravotně postižené děti a domů si ho brát jen na krátké návštěvy a na dva týdny o letních prázdninách. Žil tam asi patnáct let, a když už byl pro dětský ústav příliš starý, přestěhoval se do nového zařízení, kde také přišel o život. Přestože vyprávění jeho matky vyznívalo chladně a brutálně, Tóra pochybovala, že byla vždycky taková. Zpočátku přece musela své dítě milovat tak jako všechny matky.

O novém ústavu toho Úlfheidur nemohla mnoho povědět; nedostala se tam příliš často, protože neměla auto a do téhle bohem zapomenuté čtvrti autobus nejezdil. Při řídkých návštěvách se skoro s nikým nepotkala. Vzpomněla si vlastně pouze na nezvykle elegantní ženu, která si ji s odporem prohlížela, když při rozhovoru vyšlo najevo, že Úlfheidur je tu po dvou měsících od otevření ponejprv. V té chvíli poprvé nezněl její hlas lhostejně a počínání téhle matky, která „chodila za svým synem jako stín, ačkoliv ji vůbec nevnímal“, ji rozčilovalo. „Mě Natan aspoň zaregistroval a chtěl, abych tam byla,“ prohlašovala. Tóra ovšem neměla chuť poslouchat řeči o konfliktu mezi ní a Tryggviho matkou a stočila hovor na Jakoba, ale Úlfheidur si ho moc nepamatovala. Nebyla stoprocentně přesvědčena, že ten požár založil právě on, docela dobře to podle ní mohl udělat někdo jiný. Nechtěla však v této souvislosti vyslovit žádné jméno a Tóra měla pocit, že tuhle možnost připustila vlastně jen ze zdvořilosti.

Závěrem rozhovoru se Tóra opatrně zeptala na Natanův pohlavní pud, ale jeho matka pravila, že o tom nikdy nepřemýšlela. Když se krátce nato loučily, Úlfheidur prohlásila, že se snaží na ten požár myslet co nejméně, protože tak se snadněji smiřuje se smrtí svého syna, jemuž ostatně už od jeho narození bylo určeno, že nebude dlouho žít. Zatímco to povídala, Tóra si prohlížela Natanovu fotografii z rodinné slavnosti, na níž se široce usmíval, spokojen se životem, netuše, že očím ostatních lidí se jeví jenom jako účastník dlouhodobého zápasu se smrtí.

Telefonát s Úlfheidur na Tóru tísnivě dolehl, ale když jej porovnala s rozhovorem s Lísinými rodiči, byl čirým potěšením. Z nich se jí nepodařilo dostat nic víc, než že se rozhodli na zločin spáchaný na jejich dceři zapomenout, aby se Lísa ještě po své smrti nestala objektem justiční mašinerie a terčem žurnalistické pozornosti. Lísina matka potvrdila, že jim Einvardur pomohl další vyšetřování případu ukončit, popřela však, že by jejich rozhodnutí jakkoliv ovlivňoval. Nato přivolala k telefonu svého muže, který se především snažil Tóru přimět, aby ve svém návrhu na nové otevření případu nezmiňovala Lísino jméno. Na to však Tóra nemohla na žádný pád přistoupit, a tak se dívčin otec dost dlouho pokoušel ji k tomu přemluvit. Tóra však jeho naléhání nepodlehla a navíc se z něho snažila vylákat jméno muže, který by mohl být oním násilníkem. Netušila, zda mluví pravdu, ale když tvrdil, že o tom dlouho, leč zcela bezvýsledně přemýšlel, působil naprosto přesvědčivě. Telefonát nicméně skončil tím, že Tóru naposledy snažně poprosil, aby jeho dceru nechala odpočívat v pokoji.

Ostatní telefonáty nic moc nepřinesly, ale případ se dával pomalu do pohybu. Po hovorech s rodiči si byla Tóra téměř jistá, že Sigrídur Herdís Logadóttir neměla s požárem nic společného. Byla slepá, hluchá a duševně silně zaostalá. A pachatelkou nemohla být ani Lísa Finnbjörnsdóttir, a tak zbývali jen dva další obyvatelé: Natan a Tryggvi. Někteří rodiče uvedli ještě jednu zajímavost, a sice, že Tryggviho neobvyklá terapie narušovala klid v ústavu a zdála se zbytečně trýznivá. Nikdo ji nechtěl detailněji popsat, ale matka Sigrídur Herdís si stěžovala vedoucí domova, že jí je velmi nepříjemné, když musí během návštěvy poslouchat Tryggviho naříkání. Její stížnost vedla, jak se zdá, k tomu, že pak už se terapie nevymykala z normálních kolejí, nebo aspoň už nebyl slyšet žádný křik. Na Tóřin dotaz dívčina matka udala, že se to odehrálo tři týdny před požárem. Ona ani jiní rodiče jméno dotyčného terapeuta neznali, ale Tóra předpokládala, že bude na Glódísině seznamu zaměstnanců. Tóra ukončila hovor s matkou nevidomé a neslyšící dívky, vyhledala elektronickou adresu vedoucí domova a poslala jí e-mail s dotazem na jméno terapeuta. Ten musel Tryggviho dobře znát a bude snad ochoten jí sdělit, co si o něm myslel.

Po těchto rozhovorech se Tóra ptala sama sebe, jestli je vůbec možné, aby na požáru mohl mít podíl někdo z nemocných – nebyl to spíš někdo ze zaměstnanců nebo ostatních lidí, kteří se v budově dobře vyznali? Napřed se soustředila na nemocné, ačkoliv jim ten čin velice neodpovídal. Neexistoval žádný rozumný důvod, proč nechat uhořet tolik lidí. Pokud bylo motivem utajení Lísina těhotenství, nezvolil pachatel ten nejlepší způsob, neboť se vůbec nepokusil vzbudit zdání, že požár vznikl nešťastnou náhodou. Protože Lísa byla naprosto nehybná, bylo by mnohem snazší ji udusit. Taková náhlá smrt by si ovšem vyžádala pitvu, takže by opět bylo nerozumné ji zabít tímto způsobem, aby se zatušoval její stav. Možná vůbec nešlo o to zatajit znásilnění, nýbrž o to odvrátit od Lísy pozornost – a proto museli zemřít ostatní obyvatelé domova a noční hlídač. Bylo by divné, kdyby nikdo nevěděl, že Lísa Finnbjörnsdóttir čeká dítě. Při návrhu na obnovení procesu by proto bylo problematické uvádět, že požár měl právě tohle zatušovat. O těhotenství někdo přirozeně vědět musel, ale jak to mohla Tóra dokázat? Podle Glódís měla dívka velmi nepravidelnou periodu a neměla zatím žádné bříško. Jak by mohl pachatel vědět, co se stalo?

Ať už tedy bylo důvodem založení požáru cokoliv – oheň s tolika lidskými oběťmi byl brutální a nesmyslný. Dalo se snadno uvěřit tomu, že šlo o dílo nějakého duševně chorého, někoho, kdo si nebyl vědom následků svého činu. Anebo si pachatel právě toto přál: vzbudit dojem, že jeho čin byl spáchán v pominutí smyslů. Tóřiny myšlenky se stále točily v kruhu. Kdo jí poslal ty záhadné zprávy a proč? Kdo věděl, že protipožární systém nefunguje? Byla to náhoda, že Jakob a jeho nesympatický dobrodinec mají stejného advokáta? Měla slova „podívej se na mě“, která Jakob při poslední návštěvě zamumlal, nějaký význam? Cítili se obyvatelé vinou poměrů v ústavu špatně, aniž to jejich rodiče věděli, a je to pro řešení případu nějak důležité? Lze považovat za náhodu, že osudné noci byl přítomen jenom jeden noční hlídač, ačkoliv normálně slouží dva, a kdo o tom věděl?

Podstata věci byla nejen komplikovaná a těžko proniknutelná, ale hlavně nebylo ani dost důvodů pro podání žádosti Nejvyššímu soudu o obnovu soudního řízení. Tóra se musela odvolávat na paragrafy zákona, které sice byly jednoznačné, ale málo podrobné. Bylo nutno splnit aspoň jednu podmínku ze čtyř. Tyto podmínky byly velmi rozdílné a na Jakobův případ se dost přesně nehodily. Za prvé se dal nějaký případ znovu otevřít, pokud se vynořily nové důkazy, za druhé, pokud policie, prokuratura nebo soudce použili nezákonné metody, jako třeba zfalšované důkazy či svědecké výpovědi k dosažení žádoucího rozsudku, za třetí, když vznikly důvodné pochyby o tom, že původně uvedené důkazy byly správně vyhodnoceny, a konečně za čtvrté, jestliže se vyskytly závažné chyby ve vedení procesu. Nejprve však musel s obnovou řízení souhlasit Nejvyšší soud. Tóra tedy nemusela předkládat perfektně vypracovanou obhajobu, nýbrž stačilo, aby dokázala, že došlo k naplnění jedné z těch čtyř podmínek.

Tóra ale zatím nenalezla nic, co by poukazovalo na to, že policie, prokuratura či soudce jednali nepřiměřeně, i když bylo možno se ptát, zda se neměla důkladněji projednat záležitost Lísina těhotenství. Tóra se chtěla nejprve opřít o chybné posouzení důkazních prostředků, přičemž měla na mysli nejen Lísin stav, ale i Jakobův popis anděla s kufrem. Pokud se Jakob opravdu snažil o tom policii informovat, a ta jeho výpověď odbyla jako nesmysl, v podkladech, které Tóra měla k dispozici, o tom chyběla jakákoliv zmínka. Nakonec pokukovala i po čtvrté podmínce týkající se chybného průběhu procesu, a to s ohledem na Ariho chování. Dalo se sice obtížně prokázat, že jeho zájmy se nekryly se zájmy jeho klienta, ale Tóra o tom byla přesvědčena. Nejlepší by ovšem bylo najít pro to nějaké důkazy.

Zatímco přemýšlela o formalitách, vnucovaly se jí mnohem nepříjemnější otázky. Nebyl nakonec pachatelem přece jen Jakob? Možná je lstivější, než se jí zdá, a skutečně pozotvíral dveře do všech apartmánů, aby ohni nestálo nic v cestě. Možná má větší organizační schopnosti, než si myslí. Možná se dala oklamat jeho nevinným zevnějškem. Možná jsou historky vedoucí domova a Jakobova obhájce o jeho agresivním chování důležitější, než si chtěla připustit. Kéž by jí pomohly filmové záběry ze všedního dne v domově, pokud je kameraman dosud má a bude ochoten je promítnout. Tóra věděla velmi málo o denním režimu v takovém zařízení. Těžko mohla doufat, že na filmu uvidí někoho, kdo pobíhá po budově a kontroluje samozavírací dveře nebo leze na žebřík, aby si zblízka prohlédl protipožární vodní trysky, ale třeba lépe pozná podmínky, které mohly vyvolat řetězec událostí s tak tragickými následky. Pro osvobozující rozsudek potřebovala prostě víc důkazů, ale v dané chvíli se musela spolehnout na staré rčení: I z malé jiskry může vzniknout požár.

Tóra musela znovu myslet na Jakobův popis anděla s kufrem a povzdechla si. Takové stvoření přistálo na jejím stole poprvé, přesto se v současné fázi anděl coby žhář jevil stejně pravděpodobný jako kdokoliv jiný.

Kapitola sedmnáctá

Úterý, 12. ledna 2010

Tóra zavřela internetový prohlížeč, aby ji nelákalo probírat se zprávami. Musela se pustit do práce a události byly deprimující. Dříve bývaly informace z ciziny zajímavější než ty z Islandu, ale po krachu bank se to rázem změnilo. Něco o Islandu – ano, prosím! Čím víc o finančních potížích četla a slyšela od kolegů, kteří tuto oblast sledovali, tím byl pohled na to, co krachu předcházelo, horší. Tóra svoje rodiče svým způsobem litovala, neboť se zdálo, že jako jediní považují celkovou situaci za velké nedorozumění – ačkoliv se stali oběťmi bankovních zločinců a ztratili víc než mnozí jiní. Zastesklo se jí po dobách, kdy všechno běželo hladce, obyvatelstvo se radovalo z medailí, které házenkáři získali na olympijských hrách, a zdánlivě Islanďanům nic nebránilo dosahovat v cizině úspěchů. Nyní to rázem bylo nereálné.

Tóra se rozhodla nečíst ráno žádné hospodářské zprávy – nebylo prostě zdravé začínat den depresivními hláškami. Úplně jí stačilo vidět Belu.

„Zkolaboval kávovar.“ Asistentka se opírala o rám dveří a v puse měla zřejmě celý balíček žvýkaček. „Rozbil se.“

„Rozbil se?“ Tóra nevěděla, proč vlastně tu otázku klade. Z chodby zaslechla hlasité řinčení, ale neměla chuť se tam jít podívat. V uších jí dosud znělo Belino nadávání a proklínání. „Zkolaboval a pak se rozbil, nebo se napřed rozbil a pak zkolaboval?“

„Zkolaboval, protože se rozbil.“ Výraz Belina obličeje zůstával netečný. „Budeš muset okamžitě koupit nový. Celý den bez kafe se vydržet nedá.“

„Copak nemáme instantní? A varnou konvici? Teď nemám čas kupovat nový kávovar.“

„To má být vtip? Něco takovýho pije jenom ten, komu změkl mozek. Vypadám snad na to?“

Tóra si o jejím mozku myslela svoje. Docela nedávno Bela experimentovala s barvou vlasů a pořídila si neonově zelenkavý přeliv. To mělo za následek, že její vlasy byly extrémně suché a trčely jí všemi směry, což k její zohavené hlavě přitahovalo ještě větší pozornost. „Na tos měla myslet dřív, než jsi kávovar rozbila. Jak se ti to vlastně podařilo?“ Přístroj byl stabilně umístěný na stole v přijímací kanceláři. Bela do něj asi při nějakém gymnastickém cviku strčila, což jí bylo podobné.

„Mrskla jsem po něm telefonem,“ odvětila Bela, aniž hnula brvou. „Jeho zvonění mi šlo na nervy.“

„Až si budeš dělat instantní kávu, tak se připrav na pískající varnou konvici, ale musíš ji postavit jinam, ta by tvým útokům odolávala ještě hůř než kávovar.“ Tóra se otočila k počítači. „A teď mi dej laskavě pokoj. Možná tomu nebudeš věřit, ale někteří lidé tady musejí pracovat.“ Bela neměla naštěstí po ruce nic, čím by mohla hodit po ní. Opatrnost však byla namístě, takže ji Tóra koutkem oka sledovala. Bela ještě chvíli rozhořčeně postávala ve dveřích, pak se otočila na podpatku a zmizela.

Tóra se musela připravit na návštěvu u kameramana. Sveinn slíbil, že ji hned přijme, aby se mohla na filmy z ústavu podívat. Pokud by ji na nich něco zaujalo, byl ochoten jí je zapůjčit. Dlouze a široce jí vysvětloval, že jde jen o hrubý materiál, neboť dosud neměl čas jej zpracovat, a je dokonce pravděpodobné, že k tomu ani nedojde. Financování jeho projektu bylo zastaveno. Tóra chtěla vzít s sebou Matthiase, protože se už často ukázalo, že každého z nich zaujme něco jiného. Kromě toho by mu jistě přišlo vhod, kdyby si mohl odpočinout od společnosti jejích rodičů. Doufala jen, že si stihne vypít kávu ještě předtím, než se vydá na cestu do kanceláře.

„Pojďte dál, už jsem všechno vyhledal.“ Sveinn je přijal ve staré sportovní soupravě, neoholený a rozespalý. Tóra očekávala filmové studio, ale mohlo ji napadnout, že je to málo pravděpodobné, když se jeho byt nachází na sídlišti v Breidholtu. Na konci místnosti byl běžný nábytek seskupený tak, aby vzniklo místo pro tři obrazovky postavené vedle sebe na jídelním stole. Kromě toho tu byl malý počítač a sluchátka. U stolu stála pracovní židle na kolečkách, lehce nahnutá na stranu, jako by byla opilá. „Jak vidíte, pracuji doma, omluvte můj nepořádek. Kdyby to nebyla taková rychlovka, stihl bych tu uklidit.“

Tóra si pospíšila přátelsky odvětit, že jim troška nepořádku vůbec nevadí, dřív než si hostitel všimne Matthiasova zděšeného obličeje. Ten špínu a nepořádek nesnášel, třebaže jeho uklízecí mánie od té doby, co žil v bytě se dvěma postpubescenty a jedním malým dítětem, poněkud polevila. Přitom se Tóřin byt nedal s tím, kde se ocitli, vůbec srovnávat – u Tóry se povalovaly hadříky, blůzky, učebnice, hračky, stavebnicové kostky a jiné věci, zatímco u Sveinna vládl jiný druh nepořádku. Na nízkém konferenčním stolku stál špinavý talíř s příborem srovnaným tak, jako by měl každou chvíli přijít číšník, aby sklidil stůl a zeptal se, zda už může servírovat kávu. Vedle se válelo několik krabic od slaného pečiva. Na opěradle křesla ležel zmuchlaný ručník a před televizorem pohozené ponožky, které si domácí pán včera večer sundal. Vypadaly, jako by si je stahoval jenom nohama, aby měl ruce volné pro něco jiného, například pro grilované kuřátko.

Obsah stěny si Tóra nemínila blíže prohlížet, ale plechovky od coca-coly, srovnané v jedné z polic jako na ozdobu, se nedaly přehlédnout. „Přisuňte si židle, hrubý materiál se nejlépe prohlíží na obrazovce. Rozlišení monitoru je oukej, všechno se dá dobře rozeznat.“ Sveinn se posadil na pojízdnou židli a připravil všechno ke spuštění. „Škoda že ten materiál asi nikdy nevyužiju.“

„Padl ten film za oběť finančním škrtům?“ Tóra zaujala místo u stolu, zatímco Matthias se ještě poohlížel po nějaké čistší židli.

„Ano, je to k zbláznění, i když vím, že není dost peněz a přednost mají důležitější věci.“ Na monitoru se otevřelo první okno a Sveinn něco změnil v nastavení, aby byl obraz ostřejší. „Projekt byl spuštěn v roce 2003, o rok později jsem začal sbírat materiál a pokračoval v tom několik let, samozřejmě s přestávkami.“

„Co vlastně bylo cílem toho filmu?“

„Rok 2003 byl vyhlášen Rokem postižených, proto ministerstvo sociálních věcí projekt podpořilo. Měl to být dokument o dnešní situaci těch lidí. Když jsem začínal, nevěděl jsem o tomhle tématu zhola nic, ale dneska jsem v tom oboru přímo expert. Za posledních sto let se postoj k postiženým radikálně změnil. Leccos je dosud v nepořádku, ale žádný kouzelný recepty na řešení problémů neexistují.“ Když byl konečně spokojen s nastavením parametrů, spustil přehrávač. „Když ten domov vyhořel, kontaktovaly mě dvě televizní stanice a slibovaly za pár záběrů modrý z nebe.“

„A poskytl jsi jim nějaké?“

„Ne, nesměl jsem. Všechny patří ministerstvu a to je nedovolilo zveřejnit. Policie dostala jednu kopii, samozřejmě bezplatně. Přitom by mi byla každá koruna dobrá. Tahle branže není příliš lukrativní, to ti povím.“

Tóra zamumlala něco souhlasného. „Zmínil ses, že dosud je leccos v nepořádku. Bylo něco takového i v tom vyhořelém domově?“

Sveinn se k ní obrátil. „Hm, těžko říct. Navštívil jsem hodně podobných zařízení, film měl nakonec poskytnout celkový přehled o situaci. Ten domov, o který ti jde, se od ostatních zas tak moc nelišil, ačkoliv stav jeho uživatelů byl velmi bídný. Existuje mnoho rozličných postižení, ale tihle na tom byli nejhůř. Většina ostatních, které jsem poznal, žila tak jako ty nebo já a dokázali se dobře zapojit do společnosti, pochopitelně s jistými podpůrnými prostředky.“ Pohnul myší a chystal se film spustit, ale myš byla tak ulepená, že mu trvalo dost dlouho, než od ní odtrhl prsty. „Existují dvě skupiny, které podle mého mínění nemají moc společného: duševně choří jsou něco úplně jiného než tělesně postižení. Věřím, že časem bude jejich rozlišování stále zřetelnější.“

Tóra už si říkala, že ten film snad nikdy nezačne, ale nechtěla kameramana pobízet. „Při srovnání s jinými domovy jsi tedy v tom, o který nám jde, nic neobvyklého nenašel?“

„No, bylo v něm všechno nové, měl být jakousi vlajkovou lodí flotily domovů. Při jeho zařizování se na ničem nešetřilo, ale pokud vím, došly jim peníze a další práce byly zastaveny. Měl jsem taky dojem, že obyvatelé se v něm ještě dostatečně nezabydleli a zaměstnanci si dosud nezvykli na nové pracoviště. V porovnání se staršími domovy, které jsem viděl, tu všechno působilo poněkud diletantsky.“

„Můžeš to popsat přesněji?“

„Zaměstnanci se mi zdáli příliš mladí a při zacházení se svými svěřenci někdy trochu neobratní.“ Sveinn ale nabyl dojmu, že Tóra vkládá do jeho slov něco víc, než co měl skutečně na mysli, a proto rychle dodal: „Tedy ne že by s nimi zacházeli přímo špatně, jenom jim chyběla zkušenost. Všiml jsem si například, že se o nich v jejich přítomnosti baví, jako kdyby byli vzduch, a to je přece nepřípustný.“ Konečně film spustil, očividně trochu nervózní.

Kvalita filmu, který běžel na třech obrazovkách, mohla být lepší. „Teď najedu na zajímavější místa. Povězte mi, kdy mám zastavit nebo se vrátit zpátky.“ Oba hosté film soustředěně sledovali, a když se na obrazovce objevila Glódís, Tóra dala Matthiasovi znamení. Vedoucí domova stála vedle pracovnice, která pečovala o jednu mladou ženu. Pacientka seděla na židli, na klíně měla pestrobarevný míč a tvářila se nepřítomně. Terapeutka položila jednu dívčinu ruku na její rty a druhou na míč. „Míč.“ Potom pustila její ruce, zformovala vlastní prsty do určité polohy a nechala dívku si je prohlédnout. Pak uchopila dívčiny prsty a upravila je do téže pozice. „Znaková řeč?“ otázal se Matthias.

Sveinn přisvědčil. „Ta dívka byla slepá, hluchá a duševně zaostalá. Žena, která se jí věnovala, je ergoterapeutka nebo něco takového. Nevím už ale, jak se jmenovala, a neznám ani jméno té pacientky.“

„Sigrídur Herdís Logadóttir.“ Tóra už znala jména obyvatel nazpaměť. Sigrídur Herdís byla mezi nimi jediná, kdo neviděl ani neslyšel. Tóra viděla, jak se dotýká míče a dalších předmětů, které jí terapeutka podává. Ta pokaždé cvičení opakovala: jednu ruku položit na předmět, druhou na rty, vyslovit název předmětu a pak oběma rukama vytvořit příslušný znak. Tu a tam dívka předmět na svém klíně poznala a nejprve vytvořila znak, což vyvolalo úsměv a povzbuzující dotek terapeutky. Glódís stála celou dobu bez hnutí vedle nich a pozorovala je. „Je to jeden z prvních záběrů, které jsi pořídil?“

„Ano, časová posloupnost souhlasí. Proč se ptáš?“

„Podivuji se jen chování vedoucí domova. Určitě u toho byla proto, aby kontrolovala, jak probíhá natáčení. Muselo to tedy být při jeho zahájení, že?“

„Je to tak, zpočátku pohlížela na mou práci nedůvěřivě, ale pak ji to přešlo a přestala ji soustavně sledovat. A já měl dojem, že vadím spíš obyvatelům než jí.“

Jak film pokračoval, bylo nedůvěřivou vedoucí vidět stále méně. Tóra a Matthias si zprvu prohlíželi každý záběr velmi pečlivě, ale pak požádali Sveinna, aby promítání urychlil. Nekonečné záběry jídelny a různých léčebných procedur moc cenných poznatků nepřinášely, kromě toho jim bylo nepříjemné sledovat život lidí jako nějací voyeuři. Na jednom záběru se objevil mladý muž, který oné osudné noci sloužil, a Sveinn opět tempo promítání zpomalil. „Tenhle hlídač přišel při požáru o život. Neuvěřitelné štěstí, že nezahynul i jeho kolega. Jak jsem slyšel, marodil a zůstal doma.“

„Je to důležité?“ zeptal se Matthias a pohlédl na Tóru.

„Nevím.“ Otočila se ke Sveinnovi. „Byla tam nějaká strážní služba i ve dne, nebo jen v noci a o víkendu?“

„Ve všední dny byl dům plný lidí, takže hlídači nebyli nutní, sloužili jen v noci. O víkendu tam bývali dopoledne dva, potom přišli zaměstnanci, kteří vydávali oběd a přijímali návštěvy. Nejčastěji jsem natáčel v neděli ráno, to byl všude krásný klid. Hlídač, který tam přišel o život, byl prima chlapík, k nemocným velmi laskavý a naprosto pohodový. Jednou za ním zašla jeho sestra se svým přítelem a na chvíli si tam odpočinuli. Byli unavení, jako by celou noc flámovali.“

Návštěvy, které přicházely za zaměstnanci, případ neúnosně komplikovaly. Tóru napadlo, že ten, kdo Lísu znásilnil, by se dal vypátrat, jedině kdyby všichni mužští občané země museli na testy DNA. Na obrazovce se míhali obyvatelé domova a Tóra všechny poznávala. Několikrát se objevil i Jakob. Na jednom záběru vyhlížel velmi zle, neustále brblal, že chce domů, načež dostal pokaždé stejnou odpověď: že by se měl raději zabavit něčím příjemným, a ne v jednom kuse naříkat. Když Jakob náhle popadl lampu z nočního stolku a zběsile proletěl pokojem, film se přetrhl. Na jiných záběrech působil smutně a k probíhajícím aktivitám se přidával jen vlažně. Nejméně často se objevoval Tryggvi, což Tóra přičítala jeho autismu a tomu, že chtěl mít klid. Byl k vidění jen dvakrát a pokaždé ve svém pokoji. Poprvé kreslil něco, co vypadalo jako obličej bez očí a s maskou na nose, podruhé hleděl do prázdna a pomalu se kýval sem a tam. Stěna v jeho pokoji byla téměř celá pokrytá jeho kresbami vždy s dobře známým motivem: nějaká postava bez očí a s široce otevřenými ústy, kousek stranou další figura zvedající do výšky třídílný kruh a na všem podivná formulka 08INN. Přesto nebyly všechny obrázky úplně stejné – když kamera pomalu švenkovala po stěně, daly se na některých z nich rozeznat plameny.

„Víš, co ty kresby měly znamenat?“ zajímala se Tóra. „Například tahle figura, která pokaždé leží?“ Měla podezření, že by to mohla být Lísa. Ta postava byla pokaždé zachycena ve stejné poloze a její oči nebyly vidět, protože je měla zavřené. Proč ale tak zeširoka otevírá ústa? To bylo zřejmě umělcovým tajemstvím, které nikdy nebude odhaleno.

„Nemám tušení, ale byl tím posedlý. Měli byste vidět, jak to dělal, zapomněl jsem vás na to upozornit. Všechno je to nakresleno jedním tahem, celou dobu nezvedl tužku z papíru.“ Počkali, až Sveinn přetočí film zpátky na záběr, kde Tryggvi kreslí. Potom mlčky zírali na jeho podivuhodnou techniku. Mladý muž nezaváhal ani vteřinu a stejnoměrnou rychlostí pohyboval tužkou po papíře. „Jsem si jistý, že volil nejkratší možnou čáru a nejmenší množství průsečíků. Nikdy se nezastavil, aby si svůj výtvor prohlédl. Šílený!“

Bylo vidět, že Tryggvi s obrázkem je otočený zády ke kameře, aniž by se jedinkrát podíval do objektivu. „Mockrát děkuju,“ ozval se potom hlas a objevila se ruka, aby obrázek přijala, přičemž se kamera lehce zakymácela. „On mi ho daroval. Nejspíš neměl průsvitnou lepicí pásku, aby si ho zapaspartoval, a tak nevěděl, co s ním.“

„Neuvěřitelné.“ Tóra upírala oči na stěnu, která teď zabírala celou plochu monitoru. „Nevím, jestli bych si tyhle obrazy doma pověsila. Jsou poněkud deprimující, ale na něho tak nejspíš nepůsobily.“

„Kdo ví? Když jsem dorazil příště, byly pryč a ten hoch neměl nic, čím by mohl kreslit. Nechápal jsem, proč ho o tuhle možnost připravili, ale asi se domnívali, že ty kresby na něj mají negativní vliv. Já bych ale řekl, že potom byl ještě smutnější.“ Sveinn pak přetočil film k záběrům z chodby a opět zrychlil tempo přehrávání.

Tóru už bolely oči, ale přesto náhle zpozorněla. Kameraman procházel chodbou a krátce švenknul kamerou do každého pokoje. „Můžeš to na chvíli zastavit?“ Na obrazovce se objevil pokoj číslo šest. Někdo tam ležel v posteli; tmavé, krátké vlasy mohly patřit právě tak dobře ženě jako muži. „Kdo to je?“ Tóra si při zabírání pokojů v duchu automaticky odškrtávala jména jejich obyvatelů. Všichni už se na filmu objevili.

„Ach ta, nevím už, jak se jmenuje. Taky bydlela v domově, jenže když vypukl ten požár, byla zrovna nemocná a ležela doma. Proto ještě žije.“

„Cože? A kde je teď? Dá se s ní mluvit?“

„Netuším, kde skončila. Rozhodně jsem ji neviděl v žádném z těch domovů, do kterých jsem se dostal po tom ohni.“ Ukázal na přístroje vedle její postele. „Byla ochrnutá, dalo se s ní komunikovat pouze speciálním způsobem. Dorozumívala se očima. Nevím, jestli vůbec věděla, co se kolem ní děje, ale míval jsem pocit, že možná ano. Když jsem přišel do jejího pokoje, vždycky mě sledovala pohledem, ale to samozřejmě nemuselo nic znamenat.“

Tóra věděla, že se bude muset na tu ženu poptat Glódís nebo jiného zaměstnance regionálního úřadu. Nebude-li mít úspěch, zajde za Einvardem a připomene mu jeho slib, že jí pomůže. Co ale může tak těžce ochrnutá osoba přidat k výpovědím pracovníků domova? Nemohla například vidět, kdo znásilnil Lísu. Bylo však podivné, že se o ní dozvídá teprve teď; dosud se o ní nikdo nezmínil jediným slovem a v soudních spisech nebylo o šesté obyvatelce domova také vůbec nic.

Když Sveinn pokračoval v přehrávání, Tóra se nemohla soustředit, zato Matthiase něco silně zaujalo. „Vrať to kousek zpátky.“ Matthias přistrčil ucho blíž k monitoru. „Můžeš to trochu zesílit? Zaslechl jsem něco komického.“ Sveinn přidal na hlasitosti a všichni mlčky sledovali obrazovku, na níž se jeden zaměstnanec domova skláněl nad obrovskou hromadou ručníků v koupelně. „Slyšelas to?“ obrátil se Matthias k Tóře. „Ještě jednou, prosím!“

Během zpětného přetáčení nahrávky zaměstnanec trhavými pohyby ručníky neskládal, ale rozkládal, ale když se film pustil zas správným směrem, pracoval opět normálně. Tóra si však nevšímala jeho rukou, nýbrž toho, co nezřetelně, leč prosebně opakoval hlas v pozadí:

„Podívej se na mě! Podívej se na mě!“

Kapitola osmnáctá

Středa, 13. ledna 2010

Dopravní ruch na ulici Skólavördustígur opět zesílil, pootevřeným oknem doléhal do Tóřiny kanceláře rachot aut a nehlučně vnikaly výfukové plyny. Při nadechnutí se jí zkřivil obličej a musela zadržet dech tak dlouho, dokud okno nezavřela. Papír se jmény zaměstnanců domova a terapeutů pak použila jako vějíř. Tím rozehnala nejhrubší zápach, na který si nemohla zvyknout. Přesto se cítila trochu lépe, když se opět posadila. I tak bylo ale nesnadné se rozhodnout, se kterými lidmi ze seznamu by si měla promluvit. Bylo jich prostě příliš mnoho: čtrnáct stálých a deset externích pracovníků. Vedoucí dosud neodpověděla na Tóřin e-mail, v němž se ptala na jméno Tryggviho terapeuta, takže Tóra si nejprve odškrtla první osobu ze své listiny, jíž byla sama Glódís Tumadóttir. Mohla si též škrtnout Fridleifa Gudjónssona, nočního hlídače, který uhořel, ale zaváhala. Její pero se vznášelo nad jeho jménem a ona zamyšleně pozorovala černá písmena. Tento mladý muž dostal před vypuknutím požáru tvrdý úder do zátylku. Chtěl mu tím pachatel zabránit pomoci obyvatelům, nebo za tím vězelo něco jiného?

Tóra odložila pero a sáhla po složce s pitevní zprávou. Ano – měla průběh té události správně v paměti. Hlídač dostal ránu do hlavy, s největší pravděpodobností ztratil vědomí a pak se udusil kouřem. Tóra opět uchopila pero a lehce jím poklepala o hranu stolu. Měl oheň hlídače opravdu zasáhnout? Kameraman se zmínil, že Fridleifur měl té noci na pracovišti návštěvu. Mohl se tedy se svým hostem dostat do křížku. Noční návštěvy byly sice zakázané, ale kdo jim mohl zabránit, když kromě hlídačů nikdo z personálu v domě nebyl? Návštěvník se možná domníval, že hlídače zabil, a v panice založil oheň, aby svůj čin zamaskoval. Také mohl znásilnit Lísu a dostat se kvůli tomu s Fridleifem do konfliktu. Tóra si sice neuměla představit, že by noční hlídač dovolil svému příteli špacírovat po budově, ale vyloučit se to nedalo. O Fridleifu Gudjónssonovi toho moc nevěděla, jen to, co vypověděli svědci, a pozitivní kameramanovo hodnocení.

Tóra musí bezpodmínečně mluvit s Fridleifovým kolegou. Rychle vyhledala jeho jméno ve svém seznamu, ale mobil nebral a hlasová schránka byla hluchá. Dokud od něj nezíská informace ke své teorii, že požár mohl mít něco společného se zemřelým hlídačem, existovala jenom jedna cesta, jak zjistit, zda nesleduje úplně špatnou stopu: promluvit si s Fridleifovou rodinou. Vyhledala tudíž v podkladech jména rodičů a začala vytáčet jejich telefonní číslo. Sluchátko pevné linky nikdo nezvedl a matčin mobil byl buď vypnutý, nebo bez signálu, ale nakonec se dovolala na mobil otci, který zřejmě právě seděl za volantem.

Tóra se představila a navrhla, že zavolá později.

„Později? Proč?“ Drsný hlas zněl udiveně.

„Zdálo se mi, že sedíš v autě.“

„To nevadí, právě parkuju.“ Hned nato vypnul motor. „Advokátka, povídáš? Z banky?“

Tóra mu vysvětlila, čím je a pro koho pracuje. Zavládlo dlouhé mlčení. Už si myslela, že jí to položil, ale potom začal mluvit, a to mnohem nerudněji než na začátku. „A co ode mě, k čertu, chceš?“

„Snažím se vypátrat něco o požáru a k tomu je třeba vyslechnout zaměstnance domova a rodiny obětí.“

„Proč nás? Myslíš si snad, že máme nějaký tajný informace? Nebo že jsme už všechno neyvpověděli policii?“

„Hodně věcí, o které se vyšetřovatelé zajímali, se do protokolů nedostalo. Tak už to bývá. Ale abys věděl, o co mi jde: chci vyloučit možnost, že ten požár měl zasáhnout tvého syna.“

„Nikdo nemohl chtít Fridleifovi něco provést. Byl to docela normální mladík, který se nikdy nedostal do konfliktu se zákonem ani se do ničeho nezapletl.“ Hlas se mu zlomil a pak smutně dodal: „Dokonce ani jako kluk.“

Pak už rozhovor probíhal lépe. Mužova zlost pomalu mizela, jak se čím dál víc přesvědčoval o tom, že Tóra žádné zlé úmysly nechová. Ta se pak snažila formulovat otázky tak, aby na Fridleifa nevrhaly špatné světlo. „Nikdy se tedy nedostal do špatné společnosti, jak se to někdy stává? Nemohl se znát s někým, kdo ho navštívil v práci, vyvolal konflikt a ten se pak vymkl kontrole?“

„Ne, to si nemyslím. Jeho přátelé byli stejní jako on, mládenci, kteří se snažili najít si v životě svou cestu. Samozřejmě by nám bylo milejší, kdyby něco studoval, ale nevím, jestli to nějak souvisí s jeho přáteli, všichni spolu chodili do školy a nikdo z nich ve studiu nepokračoval. Domnívám se ovšem, že Fridleifur se chtěl dostat na univerzitu. Mně nic neřekl, ale když jsem se jednou odhodlal prohledat jeho pokoj, našel jsem brožury o večerním studiu a pár učebnic farmacie, které si musel koupit. Při nočních směnách měl na čtení dost času.“

„Bydlel tedy ještě s vámi?“

„Ano, jeho práce v tom ústavu nebyla moc dobře placená; totéž se dá ostatně říct i o jeho předchozích zaměstnáních. Fridleifur si nemohl dovolit hypotéku na byt a ani my neměli tolik peněz. Dnes je člověk rád, že nemá na krku byt, který ho stojí víc, než si vydělá. V poslední době ale náš syn vycházel s penězi lépe a byl finančně soběstačný.“

Tóřin mobil zapípal. Sáhla po něm a mrkla se na SMS. Její dcera Sóley chtěla vědět, kdy přijde domů. Potom pokračovala v telefonickém rozhovoru. „Předpokládám, že ty a tvoje žena jste v tom domově nikdy nebyli, ale slyšela jsem, že vaše dcera tam párkrát zašla.“ Zatímco čekala na mužovu reakci, odpověděla svojí dceři: Brzy.

„Cože? O tom nic nevím. Proč se ptáš? Pokud tam ale Fridleifa navštívila, nebylo to určitě kvůli tomu domovu, vždycky si spolu rozuměli.“

„Jen mě napadlo, že by mi mohla pomoct. Ze soudních spisů vyplývá, že ji nikdo nevyslýchal.“

„To je pravda a já musím přiznat, že jsem o jejích návštěvách nevěděl. Víš jistě, že ti někdo nepodstrčil falešnou informaci?“

Tóřin mobil znovu pípl. „Nedovedu si představit, proč by si měl můj informátor vymýšlet, že Fridleifa navštěvovala v práci jeho sestra. Nechci tím nic naznačovat, jen bych s ní ráda mluvila.“ Tóra přečetla novou esemesku. Sóley se bude muset naučit takové dialogy ukončit – na každou odpověď reagovala další otázkou. Tóra se jí to snažila vymluvit, ale dcera to pořád nechtěla pochopit.

„Dobrá, ale já bych s ní o tom rád mluvil první, to snad můžu.“

„Jistě, jistě.“ Tóra najela na novou zprávu, aby se podívala, co jí dcera musí bezpodmínečně sdělit. Na displeji stálo 02 kratka hadicka, což jí nic neříkalo, a následoval obrázek. „Možná ti za chvíli zavolám znovu, zatím můžeš…“ Tóra náhle ztratila nit. Výjev na displeji určitě nepocházel od její dcery. Ukazoval ohořelou mrtvolu, která seděla na pozůstatku židle od psacího stolu. Její znetvořená hlava spočívala na hraně opěradla jako na popravčím špalku, paže visely po stranách a bylo vidět jejich zčernalé dlaně. Tohle už Tóra jednou viděla. Byl to Fridleifur.

„Jsi tam ještě?“ tázal se zmateně muž na telefonu.

„Ach tak, ano, omlouvám se.“ Tóra klikla na odesilatele. Zpráva nepřišla od Sóley. „Neposlals mi právě esemesku?“

Muž to popřel. „Jak bych to dokázal, když zrovna telefonuju, proč se ptáš?“

„Odpusť, prosím, to nic.“ Tóra se nedokázala s Fridleifovým otcem dál bavit, obraz z displeje jí pořád ležel v hlavě. Kdo jí ho poslal a proč? Chtěla ten telefonát rychle ukončit. „Promluvíš tedy se svou dcerou a dáš mi vědět?“ Muž souhlasil a rozloučil se. Jakmile hovor skončil, Tóra se chtěla vrátit k záhadné zprávě a chvíli zmatkovala, protože se lekla, že ji omylem vymazala, ale naštěstí se tak nestalo. Tentokrát SMS přišla přes operátora Síminn.

Po dlouhém hovoru s tímto operátorem, přičemž byla dvakrát odkázána na jiné oddělení, dostala informaci, že zpráva byla odeslána prostřednictvím bezplatné SMS služby na internetu. Když Tóra oznámila, že dostává podivné zprávy také přes server ja.is, muž na druhém konci si povzdechl a vysvětlil jí, že nejlepší je nastavit si mobil tak, aby takové zprávy ignoroval. Prý je to docela snadné a dá se to udělat i přes internet. Tohle ale Tóra nepotřebovala a ten člověk znovu vzdychl. Protože takové bezplatné služby bývají často zneužívány k pochybným účelům, bylo jasné, proč z jejich rozmluvy nemá radost. Tóra mu tudíž vysvětlila, že nehledá odesilatele proto, že by trpěla stihomamem, ale kvůli jedné justiční záležitosti. V tu chvíli začal mluvit docela jinak a pověděl jí, že veškeré zprávy zasílané přes internet se dají zpětně vysledovat, ale nějaký čas to trvá. Slíbil, že to co nejdříve zařídí, zapsal si číslo jejího mobilu a přesný čas příchodu daných zpráv, načež se rozloučili.

Tóra si fotografii prohlédla důkladněji. Na malém displeji byla dost neostrá, ale záběr hned poznala. Podobný snímek byl v policejní zprávě v Ariho aktech. Šlo o jednu z fotografií z místa činu, při jejímž spatření vstávaly Tóře hrůzou vlasy na hlavě. Každá se jí vryla do paměti tak, že ji hned poznala. Zavolala Matthiasovi.

„Jak můžu zvětšit fotku, která mi přišla jako MMS?“

„Žádné ahoj nebo jak se máš?“

„To ti řeknu, až budu doma. Teď potřebuju nutně vědět, jak mám zvětšit na rozumnou míru snímek z mého mobilu. Umíš to?“

„Fííí.“ Matthiasovi bylo očividně zatěžko přiznat, že to přesahuje jeho možnosti, ačkoliv byl technicky nadanější než Tóra. „Nevím, jak se to provádí na tvém mobilu, ale nějak už na to přijdeme.“

„Na svém telefonu to tedy dokážeš?“ Uvažovala, že mu zprávu přepošle.

„No, ne tak docela.“ Než však mohla Tóra něco podotknout, spěšně dodal: „Jestli máš ale kabel ke svému mobilu, můžeš ten obrázek zkopírovat do počítače. Pokud ne, Gylfi ti jistě poradí.“

„Kdo by mohl tohle příslušenství asi tak mít?“ Už v okamžiku, kdy tuto otázku vyslovila, oba věděli, že znají odpověď: Matthias. Rychle se rozloučila. „Uvidíme se tedy za deset minut.“

Než Tóra opustila kancelář, vyhledala ještě fotografie z místa činu, aby se ujistila, že na malém obrázku je opravdu Fridleifova mrtvola. Naštěstí byla mezi prvními, které vyndala, takže nemusela celý ten horor zažít znovu. Nebylo pochyb o tom, že je to nejen stejný námět, ale dokonce přesně stejný záběr. Kdo má sakra přístup k fotoarchivu policie a proč jí ten snímek poslal?

„Je to ten vrah a pokouší se ti nahnat strach.“ Tóřina matka svěsila koutky úst až k bradě. „Radši ten případ vzdej dřív, než přijde a podpálí nám dům.“

Tóra zvedla oči v sloup. „Co kdybychom si tohle téma při jídle odpustili?“ Usmála se na Sóley a malého Orriho, kteří napjatě naslouchali. Její matka bohužel vpadla do pokoje v okamžiku, kdy se na monitoru vyloupl obraz v plné velikosti, jak se Matthias s Gylfim snažili fotografii z Tóřina mobilu uložit na její laptop. A pak reptala tak dlouho, dokud jí Tóra nevysvětlila, oč jde, což ji ovšem nijak neuklidnilo.

„Přijde nějaký vrah a zabije nás?“ Sóley odložila vidličku. „Wow, cool!“ Hned nato ale rychle dodala: „No to snad ne!“

„Frrrach!“ Orri byl příliš malý na to, aby rozuměl významu slova vrah, ale dost velký, aby pochopil, že jde o něco hrozivého – asi jako dinosauři nebo krokodýlové.

„Samozřejmě že ne. Babička jenom žertovala.“ Tóra však viděla, že Sóley jejímu vysvětlení nevěří, a proto ji ujistila: „Neboj se, žádný vrah k nám nepřijde.“ Vrhla úsečný pohled na svou matku a dcerku vyzvala: „A teď pořádně jez, zlatíčko.“

Ke konci večeře už Sóley zase hýřila dobrou náladou, protože dospělí se předháněli ve vymýšlení veselejších témat k rozpravě. Tóra počkala, až její rodiče usednou k televizi a dcerka bude v posteli, aby si mohla fotografii znovu prohlédnout. Matthias se posadil vedle ní ke kuchyňskému stolu a poté, co dlouhou chvíli mlčky hleděl na monitor, zavrtěl hlavou. „Je to fakt divné. Že by ten, kdo ti to poslal, nevěděl, že máš k případu veškeré podklady?“

„Dobrá otázka. Mě skutečně nenapadá nikdo, kdo by mohl něco takového provést. Proč mi to posílá?“

„Jak už jsem řekl, možná neví, že máš k dispozici i fotografie.“ Matthias se odvrátil od obrazovky. „Přesto nechápu, co tím sleduje. Chce ti nahnat strach, jak se při večeři tak starostlivě vyjádřila tvá matka? Chce si nejprve ověřit, kdo má k fotografiím přístup? Kvalita neodpovídá originálním pozitivům, je to zřejmě naskenovaná kopie.“

„Proto přichází v úvahu poměrně dost lidí: vedle vyšetřujících úředníků také soudce, prokuratura a Jakobův obhájce. Ari dal Jakobově matce kopii jisté části podkladů, ale fotografie mezi nimi nebyly. Nevím, co ten člověk může získat tím, že mi ten snímek pošle jako SMS. Vždyť by mě na něj mohl upozornit osobně.“

„Nemůže to být někdo od soudu, z policie nebo prokuratury?“

„Může, ale proč? Velmi divný způsob, jak mi něco sdělit. Policisti nebo prokurátoři se se mnou přece můžou normálně sejít, pokud se zajímají o moje šetření.“

„A co rodiny obětí? Dostaly také nějaké podklady?“

Tóra zvolna zavrtěla hlavou. „Tomu moc nevěřím. Většinou bývá lepší rodiny takových hrůz ušetřit. K tomu, aby někdo takové fotografie obdržel, musí mít pádný důvod a dobré argumenty.“

„A provozovatelé toho domova? Myslíš, že smějí sledovat vyšetřování?“

„Jistě, ale ne detailně. Celá ta věc je prostě nepochopitelná. Jediné, co mě napadá, je to, že některý z úřadů, které jsou o mých plánech informovány, propadá právě panice.“

„Nebo už propadl.“ Matthias pohlédl Tóře do očí. „Pokud je Jakob vskutku nevinný, pachatel zřejmě pobíhá volně po světě. Tvá matka má asi pravdu. Ta fotka je opravdu zneklidňující, ale text se k ní vůbec nehodí. Víc by sedělo Nečmuchej, nebo něco podobného.“

„Pak by musel být skutečným vrahem policista, advokát nebo soudce. Nebo Jakobova matka. Všechno nanejvýš nepravděpodobné.“ Tóra sáhla po svém mobilu. „Mimochodem k tomu textu… Co má vůbec znamenat 02 krátká hadička?“

„Číslo pokoje? Nebyly apartmány v tom domově číslované 01, 02 a tak dále?“

„Byly.“ Tóra se zhluboka nadechla. „Pokud si dobře vzpomínám, dvojka byl Natanův pokoj, ale o žádné hadičce, ani krátké, ani dlouhé, nevím. Ta mladá žena, která ještě žije, by třeba mohla vědět, co to znamená.“

„Nechceš ji tedy vypátrat a sejít se s ní? Ta esemeska možná není hrozbou, ale upozorněním. A ta dívka musí vědět, jak se v tom domově žilo. Třeba má s tím neštěstím něco společného.“

„Je ochrnutá a nemůže mluvit. Jak by mohla mít s požárem co do činění?“ Tóra zavřela laptop. „Ale já z ní každopádně musím zkusit něco dostat. Jen co zjistím, jak se jmenuje a kde bydlí.“

„To by snad nemělo být tak těžké.“ Matthias se usmál. „Těžší určitě bude od ní získat odpovědi.“

Kapitola devatenáctá

Čtvrtek, 14. ledna 2010

V ústavu pro psychicky nemocné odsouzence se od poslední Tóřiny návštěvy moc nezměnilo. Opuštěné kolečko stálo na témže místě u příjezdu a před domovní zdí se vršily tytéž dřevěné bedýnky. Vše budilo dojem, že toto místo upadlo do hlubokého spánku ve chvíli, kdy Tóra za sebou zavřela dveře, a několik minut předtím, než nyní zazvonila, opět začalo procitat k životu. Všichni na sobě měli stejné oblečení a dokonce i boty snad stály na stejném místě na chodbě. „Dnes je docela chladno,“ prohodila Tóra a podala ženě, která jí otevřela, prošívanou větrovku. Nic chytřejšího ji nenapadlo, těžko se mohla té paní zeptat, zda na ni od její poslední návštěvy nečeká za dveřmi.

„Hm.“ Žena si přehodila větrovku přes ruku a vyzvala Tóru, aby šla dál. „Jdeš za Jósteinnem? Má schůzku s advokátkou.“

„Přesně tak.“ Tóra pohlédla na svoje boty, které byly od sněhové břečky na parkovišti úplně promočené, a rozhlížela se po nějaké rohožce. „Jeden z vašich kolegů mi dnes ráno zavolal, že se mnou Jósteinn chce mluvit. Víc nevím.“ Tóra měla velkou chuť se schůzce vyhnout pod záminkou, že má strašně moc práce, ale nakonec to nedokázala. Ten muž přece platí účty za přezkoumávání Jakobova případu, takže si zaslouží aspoň jistou zdvořilost.

„Můžeš jít do návštěvního pokoje, hned Jósteinna přivedu, však se tu už vyznáš.“ Tóra přikývla a zanechala pokusů očistit si boty. Místo toho si je prostě zula, zatímco žena pokračovala: „Doufám, že se mi podaří dostat ho z dílny.“

„Bývá tam často?“ Tóře nevadilo s ní trochu poplkat, a oddálit tak setkání s Jósteinnem. Sice se ho přímo nebála, ale také se na něj nijak netěšila.

„Ano, zdá se, že je mezi porouchanými počítači šťastný a opravuje je, dokonce s velikým úspěchem. Nedokážeme už ani spočítat, kolik jich dokázal z hromad šrotu složit. Všechny jsme je poslali do zemí třetího světa.“

„Působí mu tedy radost dělat něco záslužného?“ Možná bude muset svoje mínění o něm zrevidovat. Nejdřív se zastal Jakoba, a teď tohle. Ten nemocný, zlomený muž má asi nakonec dobrou duši.

Žena se soucitně usmála. „Ne, to se nedá tvrdit. Třetí svět je mu zcela lhostejný. Pouze ho fascinují počítače. Říká, že by měly být dokonalé a nedělat žádné chyby. Baví se tím, že je oživuje. Jednou mi řekl, že výhodou počítačů je prý to, že nemají oči a žádnou schopnost soudit, takže nemohou vnímat jeho ošklivý zevnějšek ani ošklivé nitro. Je to velmi nemocný člověk, ale svět počítačů mu dodává jistotu, kterou potřebuje tak jako my všichni.“

Tóra nevěděla, co k tomu dodat, a tak jen přisvědčila. Vydala se do společenské místnosti, a když otevřela dveře, zmocnil se jí stejný pocit jako při vstupu do budovy: zdálo se, že vyšívaných polštářů se za tu dobu, co tu nebyla, nikdo ani nedotkl.

Její pohled zabloudil k oknu a zastavil se na liduprázdném skleníku v zahradě. Skleněná střecha se třpytila a uvnitř čekaly prázdné květináče a pomačkaná konev na jaro. Jakoba nikde vidět nebylo.

Když vstoupil Jósteinn v doprovodu pracovnice ústavu, Tóra ucítila, jak jí zmrtvěly ruce. Nejraději by si poposedla na nejvzdálenější konec lenošky. Tento malý, drobný muž měl v sobě něco děsivého, a to nejen proto, že věděla, co udělal jiným lidem. Řídké vlasy měl mastné a pod jejich lepkavými, dozadu ulíznutými pramínky prosvítala kůže lebky. Dokonce i jeho brýle byly špinavé tak, že skrze zmazaná skla mohl sotva něco vidět. Jósteinn se bezúspěšně pokusil o úsměv a Tóra pokývla hlavou. Nepřiměla se podat mu ruku, což mu ale nikterak nevadilo.

„Mohu vás teď nechat o samotě? Jsem tu poblíž, kdybyste něco potřebovali.“ Při těchto slovech se žena zahleděla Tóře pevně do očí a její skryté poselství všichni pochopili.

„Ano, dobře.“ Tóra se pokoušela zamaskovat svou nejistotu. „Určitě nepovedeme dlouhé řeči, co myslíš, Jósteinne?“

„Ne.“ Jósteinn se posadil na židli proti Tóře. Mlčky si civěl do klína, dokud ta žena neodešla. „Tak, jak to jde?“

„Myslíš Jakobův případ?“ Tóra se přistihla, že také civí, jenom ne na svůj klín, nýbrž na zavřené dveře.

„Ano. Už jsi ho vyřešila?“ Jósteinn mluvil velmi tiše, jako by chtěl, aby ho nikdo neslyšel.

„Ne, ještě ne, ale pomalu se mi všechno vyjasňuje.“ Tóra se na nízké a příliš měkké lenošce napřímila. „Proč ses chtěl se mnou setkat? Abych tě informovala o průběhu práce?“

„Jo, vlastně jo.“

„Nepřipadá ti trochu přehnané, že musím cestovat tak daleko jen proto, abych ti poskytla pár informací? Nemohls mi třeba zavolat?“

Jósteinn se prkenně usmál, aniž zvedl oči. Přitom stiskl tenké rty tak, až mu ten dolní praskl a objevila se na něm kapka krve. Zdálo se však, že to nezaznamenal ani nepocítil žádnou bolest. Tóra nedokázala odvrátit zrak od jeho úst a zčernalých zubů, které však přesto byly rovné. Jeho úsměv zmizel stejně rychle, jako se objevil, a kapka krve ze rtu mu sklouzla na bradu. „Nemůžu nikomu volat. Víš přece, že tu nemám přístup k telefonu.“

„Určitě ale smíš telefonovat v přítomnosti nějakého zaměstnance, když ho poprosíš, aby ti vytočil číslo.“

Pokrčil rameny. „Nikdy jsem to nezkoušel. Zatím jsem nikomu volat nepotřeboval.“

„Tak to zkus, až mě budeš chtít příště kontaktovat. Z města se sem jede moc dlouho a já bych ten čas využila lépe, kdybych pracovala na našem případu. Ledaže by ses mě chtěl zeptat na něco jiného nebo mi něco nového sdělit. Docela chápu, že chceš vědět, kolik času případu věnuju, nebo probrat názor na jeho postup. Není nic neobvyklého, když chce klient mít přehled o tom, jak rychle mu naskakují náklady.“

„Ne, v tom není problém. Starost mi dělá, že jsi nepřišla znovu, aby sis promluvila s Jakobem. Chtěl jsem se jen ujistit, že přijdeš.“

„No, nedá se to uspěchat.“ Horko v pokoji bylo najednou nesnesitelné. „S Jakobem promluvím, až se od něj budu potřebovat dozvědět něco konkrétního. Není nutné rozrušovat ho častými návštěvami. Určitě je pro něho těžké o těch událostech mluvit, já ho tím nechci trápit a stálými dotazy mu dělat ve vzpomínkách zmatek.“

„Je to sem tedy dlouhá cesta. Pak by asi bylo lepší, kdyby byl Jakob v Reykjavíku.“ Jósteinn se odmlčel, rychle vzhlédl a hned zase upřel pohled do klína. „Je to tak, nebo ne?“

„Jistě, je, ale nemá smysl o tom uvažovat.“ Tóra se rozhodla vytěžit z této návštěvy co nejvíce, a proto se chtěla Jósteinna vyptat, jak dobře se zná se svým advokátem. Ari byl jedním z mála lidí, kteří jí mohli tu hroznou fotografii poslat, ačkoliv u všech podezřelých bylo stejně nepravděpodobné, že by k ní měli přístup. „Tvým obhájcem byl přece Ari Gunarsson, který hájil i Jakoba. Je to náhoda, nebo to souvisí s tvým rozhodnutím financovat možnou revizi Jakobova případu? Nebyl jsi s ním spokojený a chceš se mu pomstít?“

Jósteinn zavrtěl hlavou, ale Tóra měla dojem, že lehce zrudl. „Ne.“

„Je to tedy jenom náhoda?“

„Jo.“

K poznání, že Jósteinn lže, nebylo třeba detektoru lži. Tóra přemýšlela, jak z tohoto podivného muže nejlépe vylákat pravdu. Tvrdost by tu asi nepomohla. „Zastupoval tě dobře?“

„Já nevím… Nevím, co by dělali jiní. I kdybych měl nejlepší právníky z celýho Islandu, nejspíš bych stejně skončil tady,. Když je někdo nemocný, tak je nemocný. A nemocný mozek se nedá spravit jako zlomená kost.“

„To je opravdu smůla.“ Tóra však nechtěla toto téma rozvíjet. „Musel jsi ale přece cítit, jestli se ti věnuje naplno nebo jenom tak vlažně. Zajímal se o tebe, scházel se s tebou?“

„Párkrát jsme se sešli, když se připravoval proces. Možná mohl projevovat trochu větší zájem, ale není první, kdo se v mé přítomnosti nedokáže soustředit. Lidi mi nerozumějí, což dovedu pochopit. Ty ano, ty mě chápeš?“

„Ne, moc ne,“ přiznala Tóra. Pak se zhluboka nadechla a pokračovala: „Sešel ses někdy s Arim kvůli Jakobovi? Byl tady?“

„Ano, když se sem Jakob nastěhoval. Po té dlouhé době mě dokonce ještě poznal.“

Tóru to vůbec nepřekvapilo, ona sama na tohoto muže také nikdy nezapomene. „Jestli si ale myslíš, že Ari Jakobův případ nějak zpackal,“ prohlásila, „nebo to dokonce víš jistě, bylo by dobré to vyklopit. Nakonec bych na to určitě přišla, ale tebe vyjde levnějši, když mi to povíš sám.“

„Jinou příležitost k utrácení peněz nemám, takže o pár hodin víc nebo míň nehraje roli. Možná mě baví sledovat tvoje rešerše.“ Protože se neusmál ani nezměnil intonaci, nedalo se poznat, jestli to myslí ironicky. „Můžu ti povědět jen tolik, že Ari svou práci dělal pečlivě, takže se na ní nedala najit žádná chyba, ale taky nic mimořádně cenného. Lidi už jsou takoví, vědí, že by se měli víc snažit, ale když je nikdo nenachytá…? Například ta paní, co tu uklízí: ustele postel, ale prostěradlo není na matraci dostatečně dobře napnuté, ale ani zkrabatělé tak, aby si člověk mohl stěžovat.“ Nyní Jósteinn civěl na vyšívané polštáře vedle Tóry. Byl bledý, takže horko v pokoji na něj zřejmě nepůsobilo. „Mě by ale beztak nikdo neposlouchal.“

„Nemůžeš tedy s určitostí říci, že Ari v Jakobově případu udělal nějakou chybu?“

„Nemůžu.“ Jósteinn opět nevzhlédl, nýbrž upřeně pozoroval květinovou výšivku na podušce.

„A přemýšlels někdy o tom, že bys mi sdělil svůj názor?“ Tóra se snažila nedat najevo svou netrpělivost, ačkoliv by byla nejraději tím chlapem pořádně zatřásla – ovšem v gumových rukavicích.

„Vím, že to pro něj nebyl žádný velký kšeft, a můžu to taky dokázat.“ Výraz Jósteinnovy tváře teď vyjadřoval náznak triumfu. „Je příbuzný s jednou obětí a tohle určitě zamlčel.“

„Odkud to tedy můžeš vědět?“

„Než jsem se začal věnovat opravám počítačů, byla mým koníčkem genealogie. Zjišťoval jsem svoje předky a zkoumal i rodokmeny lidí, se kterými mám něco společného. Když jsem probral svoji rodinu, zkusil jsem se podívat na Ariho. Když potom přišel Jakob a já měl dost informací o jeho případu, přišlo mi jméno jedné oběti známé. Prohlédl jsem svoje zápisky a našel v nich, že otec mladého muže, který uhořel, je spřízněn s Arim. Dost ožehavé, když uvážíš, že Ari chtěl hájit právě toho, kdo údajně smrt toho mladíka zavinil – tedy Jakoba. Zdálo se mi to velmi podivné. Proto jsem se vlastně začal o Jakoba zajímat.“

„Nemusím ti snad připomínat, že my Islanďané jsme spolu všichni více či méně spřízněni. Jak blízcí si jsou ti dva?“

„Ari a otec toho uhořelého kluka jsou bratranci. To je blíž, než je běžné. My dva, ty a já, jsme například příbuzní až v sedmém koleni.“

Tóra byla zděšená, že si tenhle chlap zjišťoval rodinné vazby i na ni. Doufala jen, že má zastaralé informace a o Gylfim, Sóley a Orrim neví. Pomyšlení, že by viděl byť jen vytištěná jejich jména, bylo nesnesitelné. „Takže bratranci?“ Pokud to byla pravda, bylo Ariho chování nanejvýš nepochopitelné a nemorální.

„Dovedeš si představit, že by za těchto okolností mohl Jakoba kvalitně hájit?“

Tóra neodpověděla, ale myslela si totéž. „Kdo je ten muž?“

„Tryggvi Einvardsson, syn Einvarda Tryggavsona a vnuk Tryggviho Helgasona, který je bratrem Ariho otce Gunnara Helgasona. Ari a Einvardur jsou tedy praví bratranci. Jestli chceš, můžu jejich rodokmen citovat až k vazbě na moji rodinu. Mám dobrou paměť.“

„Ne, děkuji, to mi úplně stačí.“

Při odchodu Tóra spatřila Jakoba. Otočen zády k ní se v kuchyňce skláněl nad dřezem a energicky umýval nádobí.

„Nazdar, Jakobe!“ Otočil se a Tóra viděla, že má na sobě obrovskou bílou zástěru s velkou skvrnou od vody. „Jak se máš?“

Jakob se na ni zadíval, ale zdálo se, že ji nepoznává. Po chvilce mu však paměť zafungovala a srdečně se na ni usmál. „Jsi tady proto, abys mě odvedla? Smím domů k mamince?“

„Ne, Jakobe, bohužel ne. Ale pracuju na tom a dělám, co se dá, abys brzy směl. Do té doby musíš být statečný.“

Úsměv zmizel a tvář se mu zachmuřila. „To já jsem, ale i tak chci domů!“

„Věřím, že se to podaří, ale dnes ještě ne.“

„Zítra?“ Trochu zjihl a Tóra si uvědomila, že musí pozorněji volit slova, nechce-li v něm budit nereálné naděje.

„Ne, Jakobe. Ani zítra ještě ne. Přemýšlel jsi o té noci, o které jsme mluvili, když jsem tu byla naposledy? Zkoušel jsi oživit svoje vzpomínky?“

Jakob zavrtěl hlavou. „Nechci na to myslet, protože je mi pak vždycky hůř.“

Tóra přikývla. „Pověz, slyšel jsi něco o nějaké krátké hadičce? V souvislosti s pokojem, ve kterém bydlel Natan? Číslo dvě?“ Jakob na ni nechápavě civěl a vrtěl hlavou. „Dobře, žádný problém. Ale určitě mi můžeš povědět něco jiného. Jak se jmenovala dívka, co bydlela v pokoji na konci chodby? Pamatuješ si to?“

Jakob nasadil přehnaně přemýšlivý výraz a svraštil čelo. „Ne, nepamatuju.“

„Zkus si vzpomenout, ležela pořád v posteli a nemohla mluvit.“

„Já si s ní nikdy nepovídal. Vždycky se na mě jen koukala.“ Důvěrně se k Tóře naklonil. „Myslím, že se jmenovala Ragga, ale nevím to jistě. Nikdy s náma nic nedělala.“

„Ragga?“ Mohla by to být zkrácenina Ragnhildur či Ragnheidur nebo jiných podobných jmen. „Víš, jaké měla příjmení?“

„Ne, její máma s tátou se odstěhovali do nějaký cizí země a nikdy za ní nejezdili. Možná ani žádný příjmení neměla a jmenovala se prostě jen Ragga.“

Tóra se zasmála. „Ano, to je možné, ale když už jsi tak sdílný, položím ti ještě jednu otázku: Jak se k tobě choval tvůj obhájce Ari? Vím, že ti nepřipadal laskavý, ale jednal s tebou zle? Býval podrážděný nebo dokonce zuřil?“

„Byl divnej a otravnej, pořád chtěl mluvit jenom o nudnejch věcech. Otravoval mě.“

„A myslíš, že je i zlý?“

„Jo, byl skrznaskrz zlý. Kopal do zvířat.“ Jakob se vyhnul jejímu pohledu a Tóra uvažovala, jestli to neřekl jen proto, aby se jí zalíbil. Kde by také Ariho při něčem podobném mohl vidět? Advokát určitě nepobíhal po venku a nekopal v přítomnosti svých klientů do zvířat.

„Mluvme jen o tom, co víme jistě a co jsme opravdu viděli, Jakobe, a ne o tom, co se jen domníváme. Dobře?“ Jakob zahanbeně sklonil hlavu. „Vím, žes ho kousl do ruky. Je to tak?“

„Je zlý.“

„Co provedl, Jakobe? Bylo by dobré, kdybys mi to pověděl.“

Jakob vystrčil jazyk a olízl si rty. „Byl zlý a povídal, že obelhávám pány policsty. A taky, že mě nechá zavřít do vězení, jestli nepovím, že jsem ten oheň zapálil já, a pak už nikdy neuvidím svoji maminku, už nikdy jaktěživ!“

Jakobovi zčervenaly tváře a byl očividně rozrušený. Tóra ho nechtěla trápit ještě víc, zvlášť když už bylo jasné, k čemu došlo. Ten darebák nasadil Jakobovi palečnice a snažil se z něho vymáčknout přiznání. Takové jednání se absolutně nedá tolerovat, ale ani dokázat. Tentokrát Tóra nepochybovala ani vteřinu, že Jakob mluví pravdu. A její touha ho osvobodit byla stále silnější. Musela ovšem čelit tomu, že se přiznal, potom svou výpověď odvolal, znovu se přiznal a vykládal různé verze události. Důvodem bylo patrně i Ariho chování. Proč musela Jakoba potkat taková smůla? „Dobrá, přestaňme teď mluvit o Arim a povídejme si raději o Fridleifovi, vzpomínáš si na něj? Pracoval v domově, většinou v noci a ráno.“ Jakob přisvědčil, ale tentokrát méně horlivě. „Choval se přátelsky?“

„Jo, byl hodný a byla s ním sranda.“ Jakob se ušklíbl.

„Míval v práci návštěvy? Chodili za ním kamarádi?“

„Někdy.“ Jakob stiskl tučné rty.

„Jací byli? Hádali se s Fridleifem někdy?“ Jakob udiveně zakroutil hlavou. „Byli tedy přátelští, nekřičeli, nevztekali se…?“

„Ne.“ Jakob působil zmateně a vyhýbal se Tóřinu pohledu. Potom k ní přistoupil a zeptal se jí: „Dokážeš si nechat pro sebe jedno veliký tajemství?“

„V tom jsem superspolehlivá.“

Jakob jí zblízka zašeptal: „Fridleifovi kamarádi za ním přicházeli dejchat. Svěřil se mi s tím a řekl, že to nesmím nikomu povědět. Nikomu. Ty to taky nesmíš nikomu prozradit!“

„Ne, to neudělám, Jakobe. Někdy však tajemství přestane být tajemstvím, když ten, kdo ti je pověděl, je mrtvý. Ne vždycky, ale někdy ano.“

Nové pravidlo o něčem, co bylo dosud jasné, Jakoba zneklidnilo. „Slíbilas ale, že to nikomu nepovíš. Slíbilas to!“ S každým slovem se víc a víc rozčiloval a Tóra musela myslet na historky o agresivitě tohoto pomenšího, ale silného mladíka.

„Slib také dodržím, máš moje slovo.“ Snažila se vyloudit uklidňující úsměv. S nasazením všech hereckých schopností se pak šeptem otázala: „A co dýchali? Kouř? Z nějaké dýmky?“ Bylo možné, že Jakob načapal Fridleifa a jeho přátele při kouření trávy, a noční hlídač se mu pak snažil namluvit nějaké nesmysly o dýchání.

Jakob už se uklidnil a zatvářil se pro změnu uraženě. „Ne, chodili jenom dejchat. Žádnej kouř, jen dobrej vzduch.“

„Tak jo, v pořádku.“ Tóra poklepala Jakoba po rameni. Anděl s kufrem a dobrý vzduch. Tenhle kluk byl skutečně nevyčerpatelnou studnicí neužitečných informací.

Kapitola dvacátá

Pátek, 15. ledna 2010

Uprostřed jasného dne nebylo nic, co by nahánělo strach, i když mrzlo, až praštělo. Margeir zhluboka nasál do plic chladný, vlhký vzduch. Naplnil ho blažený pocit, který už několik měsíců nezažil, a zavřel oči. Tento den by mohl znamenat obrat v jeho životě, začátek nové životní fáze za nových, příjemnějších okolností. Záleželo jen na něm, zda se postaví tomu, co ho v poslední době mučilo, a jestli konečně přestane stále ustupovat. Vrstva mraků zastřela oblohu a nárazový vítr sfoukával sníh ze zábradlí; zima se nechtěla vzdát a ještě jednou se ohlásila. Margeir nevrle sklepával z ramen sníh. Teprve když mu hlasitě šustil po větrovce, všiml si, jaké je venku ticho. Žádný dopravní hluk, žádný šepotavý vítr v holých větvích osik. Margeir na ně fascinovaně hleděl a zdálo se mu, že sleduje němý film.

V kapse jeho bundy zazvonil tlumeně mobil a Margeir sebou trhl. Hned se mu však ulevilo, když na displeji spatřil číslo rozhlasového studia, takže to nemohl být anonym, jehož volání ho tak vyvádělo z míry. Jedna z esemesek, které nejspíš pocházely od něho, obsahovala adresu obytného bloku, v němž zřejmě bydlí. Margeir si to místo zašel prohlédnout. Od té doby hlas toho zbabělce neslyšel. Usoudil tedy, že ho ten muž asi spatřil a je opatrný, nebo už ztratil chuť ho pronásledovat, vyhlédl si jinou oběť a jemu už dá pokoj. Nejspíš to tak bude. Musí být!

Doufaje, že ho čekají příjemné novinky na pracovišti, odkud mu jen málokdy někdo volá, přijal hovor. Šéfův unavený hlas však jeho naděje rychle zklamal. Začal mu vysvětlovat, že příjmy z reklamy stále klesají a sponzorů pomalu, ale jistě ubývá. Potom se ho zeptal, zda by byl schopen najít si někoho, kdo by jeho vysílání sponzoroval. Ať prý si to dobře rozmyslí, neboť na tom závisí jeho zaměstnání, on jako šéf nechce předem nikoho odepisovat. Všichni přece potřebují větší publicitu, časy jsou zlé, je třeba bojovat o každého zákazníka a o každou korunu. Zadavatele je nutno přesvědčit, že jejich reklama není nikde jinde tak účinná, nezasáhne tak široký a nyní se ještě zvyšující počet posluchačů. Šéfův apel zněl tak naléhavě, že Margeir už začal přemýšlet, jak si začne shánět sám reklamu, když příval šéfových slov náhle ustal. „Zvládneš to tedy, ne? Jinak budu nucen najít si někoho jiného, kdo si dokáže svůj pořad sám financovat. Jak jsem už řekl, časy jsou zlé…“

„Doufám, že ano,“ odpověděl Margeir, „doufám.“ Potom hovor ukončil a pomalu vypustil dech. Vítr se otočil a Margeir se zajíkl, protože jeho plíce nebyly na ostrý náraz větru připravené. Jak vlastně probíhá přiznání nároku na podporu v nezaměstnanosti? Neměl nejmenší tušení a jen matně si vzpomínal, že mu matka kladla na srdce, aby pracovnímu úřadu nahlásil, že už před dobrým rokem přišel o trvalé zaměstnání. Kam má tedy zajít a co přesně má udělat? Bylo by vskutku trapné o tom s matkou znovu hovořit, protože jí namluvil, že už si to dávno vyřídil. Nechtělo se mu přiznat, že po ztrátě místa ztratil i jakoukoliv akceschopnost.

Margeir předpokládal, že jeho nárok na plnou výši podpory v nezaměstnanosti po tak dlouhé době zanikl, ale z něčeho žít musí. Všechno, co si v době, kdy měl ještě dvě zaměstnání, dával stranou, dávno spotřeboval a jeho běžné výdaje se už snížit nedaly. Byt patřil jeho dědečkovi a najít si jiný s nižším nájmem bylo nemožné. Z mobilu nikomu nevolal a pevnou linku, připojení k internetu a všechno další, co nutně nepotřeboval k životu, odhlásil. Jediné, co mu zůstalo, bylo auto, ale takovou starou popelnici by stejně nikdo nekoupil. Auto bylo praktické, ačkoliv nádrž někde tekla a musel s sebou pro jistotu vozit kanystr s benzinem. Veškerých jiných potřeb se vzdal, takže už neměl na čem šetřit. Jen taktak zaplatil nájem a nějaké to jídlo, přičemž se živil hlavně nudlemi. Pizza byla luxusem, o němž snil, ale nemohl si jej dovolit. Jediné pořádné jídlo míval o nedělích u matky. Margeir jí byl vděčný, že jeho animální chování ani obří porce, které spořádal, nijak nekomentuje. Jednou se ho žertem zeptala, jestli ještě pořád roste, ale další poznámky si odpustila a navařila prostě všeho tolik, aby si zbytek mohl odnést domů. Ne, nic už nebylo jako dřív, když ještě míval dost peněz. Na konci měsíce mu vždycky chybělo aspoň minimální kapesné v hotovosti. Nepamatoval si, že by měl někdy tak málo peněz, a navíc dobře věděl, že dobré časy jsou definitivně u konce.

Margeir těžce kráčel proti větru liduprázdnou ulicí a připravoval se na jediné správné počínání. Musí konečně převzít za sebe odpovědnost a doufat, že lidé pochopí, jak to mohlo dojít tak daleko. Bylo by sice lehké svést to na osud, ale ten je nevypočitatelný. Vláká nás do léčky, předstírá, že všechno bude dobré, a podtrhne nám koberec pod nohama přesně v tom okamžiku, kdy s tím nepočítáme. Margeir věříval, že vše se bude vyvíjet dobře a správným směrem, ale tenhle pocit nyní zmizel a on věděl, že cesta vede dolů. Přinejmenším na nějakou dobu.

Stáhl si čepici přes uši, aby se chránil před zimou. K čemu pořád naříkat? Je spousta lidí, kteří jsou na tom ještě hůř než on, a není důvod malovat čerta na zeď. V nejhorším případě se odstěhuje zase k matce. Ledaže by nějakého toho sponzora našel. Zatímco přemýšlel, co by pro to mohl udělat, zazvonil jeho mobil podruhé. Opatrně jej vylovil z kapsy. Možná jeho šéf změnil názor nebo dokonce našel sponzora sám a Margeir už nebude muset dumat o záchranných opatřeních.

Bylo to však něco úplně jiného. Od této chvíle už finanční záležitosti nepatřily k Margierovým nejdůležitějším problémům.

Tóra měla špatnou náladu. Po návštěvě v Sognu se pokoušela z kanceláře zastihnout různé lidi, ale ti se zřejmě domluvili, že se všichni do jednoho vypaří. Ari nebral pevnou linku v práci ani mobil a Glódís na Tóřinu otázku ohledně Tryggviho terapeutky dosud neodpověděla, ačkoliv jí Tóra už poslala další dotaz, a to na jméno oné přeživší dívky. Bývalá vedoucí domova nebyla telefonicky k zastižení, na regionálním úřadě tvrdili, že je zaneprázdněná a s nikým jiným Tóru spojit nechtěli. Ministerstvo spravedlnosti udalo, že Einvardur je na nějakém mítinku a pro dnešek je nedostupný. Nato chtěla Tóra obvolat osoby ze seznamu zaměstnanců domova, ale ozval si jí vždycky jen záznamník, tedy kromě dvou případů, kdy se dozvěděla, že volané číslo neexistuje.

Bela ještě ke všemu využila Tóřiny nepřítomnosti a vzala si volno, takže v přijímací kanceláři nikdo neseděl. Sekretářka nechala na svém stole velkou ceduli, na níž stálo: Šla sem k doktorovy. Před časem, když si Tóra a její společník Bragi přečetli její první dopisy, koupili jí pravidla pravopisu – což byla očividně zbytečná investice.

Když se konečně Tóře někdo ozval, nebylo jí hned jasné, o koho z těch, kterým zanechala vzkaz, se jedná.

„Dobrý den, jmenuju se Linda. Našla jsem tvoje číslo ve zmeškaných hovorech.“

Tóra si k sobě přitáhla seznam a hledala udané jméno, zatímco vysvětlovala, kdo je a co potřebuje. Když odříkala poslední větu, našla jméno té ženy, u něhož si poznamenala povolání udané v telefonním seznamu. Potěšilo ji, že Linda je vývojovou terapeutkou. Podle hlasu byla starší než ona a působila klidně a uvolněně.

„Nevím, jestli ti nějak pomůžu, ale jestli se chceš u mě zastavit, ráda si s tebou chvíli popovídám.“ Potom dodala: „S Jakobem jsem vždycky dobře vycházela a nikdy jsem nevěřila, že pachatelem je on.“

Tóra pozvání vděčně přijala a poznamenala si adresu domova pro zdravotně postižené děti v západní části města. Spěchala, aby jí Linda neutekla, přesto si však neodpustila připsat na Belin vzkaz za slovo doktorovy ještě: na nervové.

Tento domov vypadal docela jinak než moderní novostavba, kterou Jakob údajně podpálil. Stál v starousedlické čtvrti už od jejího vzniku a nebudil dojem veřejné budovy. Jen domovní vrata byla neobvykle široká a před domem bylo parkoviště pro invalidy. Tóra zamířila k nenápadným vstupním dveřím a zabušila na ně, protože žádný zvonek tu nebyl. Ihned poznala známý hlas z telefonu a viděla, že správně odhadla i Lindin věk, blížící se asi k šedesátce. Byla poněkud plnější postavy a přátelsky se usmívala. Prošedivělé vlasy měla spletené do krátkého copu a vzdor nenápadnému oblečení a účesu se chovala neformálně a vstřícně.

„Normálně bych tak rychle nepřiběhla, ale já tě už čekala. Nemusíš se zouvat, po večeři přijde uklízečka, na konci dne je podlaha vždycky pořádně zašlapaná.“

Jakmile člověk překročil práh, přestala budova působit jako běžný obytný dům. Chodba byla mnohem prostornější, než jaké jsou ve starších domech obvyklé, patrně tu odbourali nějakou zeď. Dveře byly také širší než normálně a na zdech byla přimontovaná držadla. Černé stopy po kolečkách pojízdných křesel a otisky špinavých podrážek se táhly celou chodbou a ztrácely se za zavřenými dveřmi. „Moje kancelář je vzadu, tam si můžeme sednout. Tady bývá většinou čilý provoz, i když momentálně je tu kupodivu klid. Tahle budova není zdaleka ideální, ale člověk si tu zvykne.“

Prošly otevřenými dveřmi do velkého, světlého sálu, v němž se zdržovaly tři děti. Na vozíku seděl nepřirozeně obézní chlapec, jedna dívka stála v jakési nízké ocelové klícce, zatímco druhá seděla vzpřímeně u stolu a zírala na jeho desku. Když je obě ženy míjely, děti se na Tóru podívaly a zářivě se usmály. Ta jim pokynula a opětovala jejich úsměvy, ale pak si musela pospíšit, aby držela krok s Lindou. „Dá se tenhle domov srovnat s tím, ve kterém bydlel Jakob?“

„Ne, tohle je denní stacionář pro mladší děti. Nemůžou chodit do normálních školek ani škol, ale přesto potřebují vyučování a podněty, jaké jim rodiče nemohou poskytnout.“ Linda otevřela dveře do malé, pěkně zařízené kanceláře. „Tahle budova je jednou z mnoha, které město vyhradilo k určitému účelu. V tomto případě s podmínkou, že má sloužit postiženým dětem. Manželský pár, který tu bydlel, měl defektní dceru a znal její potřeby. Ti lidi před čtyřmi lety zemřeli. Tehdy tu byly poměry mnohem horší než dneska.“

„Je tedy dnes všechno tak, jak má být?“

„Všechno není úplně ideální, ale přijatelné ano. Poptávka je větší než nabídka. Každý rok se narodí přibližně deset těžce postižených dětí, které potřebují intenzivní péči. Není možné poskytnout jim veškerou podporu, kterou vyžadují, ale děláme, co je v našich silách. Bohužel se na řadu dětí nedostane, ale to je problém politický. Podle mého mínění se právě pohybujeme od jednoho extrému do druhého a k nejlepšímu řešení se musíme teprve dopracovat. Dřív se všechny děti nastrkaly do několika málo zařízení, která existovala, většina z nich do starého domova v Kópavoguru, svého druhu nemocnice. Dnes to zní neuvěřitelně, ale až do roku 1980 se tohle zařízení oficiálně jmenovalo ,Národní domov pro idioty‘, což je bohudík už minulostí. Dnes mají být všechny postižené děti umístěny ve specializovaných domovech, ale podle mě je jich málo. Když není dost peněz, na mnohé se prostě nedostane.“

„Musel to být určitě pořádný šok, když ten domov vyhořel. Nehledě na to, že přitom zemřeli nevinní lidé.“

„Ano, to byl. Zemská ani okresní správa své budovy nepojišťují, takže vzniklé škody nikdo nenahradí. Vzhledem k současné hospodářské situaci se v nadcházejících letech nové domovy stavět nebudou, přičemž počet čekatelů na umístění samozřejmě dál roste.“

„Musí být frustrující pracovat za takových podmínek.“ Tóra sklouzla pohledem na fotografie dětí na stěně za Lindinými zády. Tvářily se šťastně a usměvavě, tak jako děti, které Tóra spatřila cestou sem.

„Nu, člověk musí mnohdy zavřít nad některými nedostatky oči a soustředit se na to, co může nějak ovlivnit. Mám už na hrbu tolik let, že mi narostla hroší kůže. Nevládne však stále jenom bída s nouzí, jak si leckdo myslí. Většině dětí se tu vede dobře, jsou šťastné, třebaže se musejí potýkat s obtížemi, které ostatní děti neznají ani z doslechu. Někdy jsem dokonce přesvědčená, že jsou šťastnější než jejich takzvaně zdraví vrstevníci. Podle mě záleží na přístupu k nim a kromě toho digitalizace rozdíl mezi tělesně postiženými a zdravými dětmi podstatně zmenšila. Znám takové, které celý den prosedí u počítače a neomezenou pohyblivost, kterou dostali darem, téměř nevyužívají. Pokud jde o duševně postižené děti, hlavní problém je v tom, že postoj společnosti k nim se mění jen pomalu. Máme stále méně trpělivosti s lidmi, kteří neusilují o kariéru a nemohou si nic dovolit. Přesto většina z nich dokáže úspěšně pracovat, pokud je činnost přizpůsobena jejich schopnostem. Existuje jen málo pilnějších a svědomitějších lidí, než jsou postižení.“

Tóra přikývla a byla přesvědčena, že někdo takový by Belinu sekretářskou práci docela jistě zvládl lépe. Bylo by samozřejmě naivní si myslet, že život těchto dětí provázejí jen samé problémy. „Pokouším se, jak už jsem řekla, zjistit, kdo kromě Jakoba mohl mít na založení požáru podíl. Přitom jsem narazila na pár zajímavých věcí, ale pádné důkazy jsem zatím nezískala. Jsou tedy tvoje pochyby o Jakobově vině spíš pocitovou záležitostí, nebo mají racionální podklad?“

„Jde víceméně o pocit. Jakob to neměl v domově lehké, ale neumím si prostě představit, že by byl takového činu schopen. Věřil, že jeho trápení jednou skončí a bude se smět vrátit domů. Neuměl vůbec pochopit, že by tam měl zůstat napořád. Takže mi to nejde dohromady s teorií, že domov podpálil proto, aby se dostal domů. Byl přesvědčen, že se tam dostane.“ Linda si s vážným výrazem založila paže na prsou a její sympatický úsměv zmizel. „Tehdy, při procesu, jsme byli všichni tak skleslí, že všechno ostatní zastínil smutek. Jímal nás soucit se zemřelými, ale i s Jakobem. Ocitli jsme se na emocionální horské dráze. Nikdy mě nenapadlo zpochybnit vyšetřování. K tomu došlo až mnohem později, ale to už bylo pozdě. Teď si říkám, jestli všechno nemohlo dopadnout jinak, kdybych do šetření zasáhla. A to není dobrý pocit, to ti povím. Nějak jsem všechny ty úvahy zaháněla, abych nemusela uznat, že pokud to neudělal Jakob, musí existovat jiný pachatel. Kdo to však může být?“

„Nedá se očekávat, že se lidi budou chovat jako roboti. Po takovém šoku to byla zcela normální reakce.“ Tóru potěšilo, že konečně našla někoho, kdo skutečně věří v Jakobovu nevinu. Samozřejmě krom jeho matky. Ostatní takovou možnost sice nevylučovali, ale bylo zřejmé, že jsou k Tóřinu zkoumání silně skeptičtí. Linda byla očividně jiného mínění. „Jednou věcí, kterou jsem vypátrala, je to, že jedna obyvatelka domova byla těhotná. Lísa,“ přešla Tóra hned k podstatě. „Vědělas o tom?“

Žena úplně zrudla. „Ano, ale dozvěděla jsem se to teprve později. Přišlo se na to při pitvě a byla jsem předvolána k výpovědi na regionální úřad. Úplně mě to ohromilo.“ Linda si masírovala čelo. „Netušila jsem, že tahle strašná věc by mohla mít něco společného s požárem. Šlo jen o to zjistit, kdo to udělal, aby se ten muž nemohl ukájet na jiných ženách. Přitom se velice dbalo na to, aby to nezjistil tisk.“

„Podezírala jsi někoho?“

„Bože můj, ne, je to tak zvrhlé, že tě nikdo konkrétní nenapadne. Jsem ovšem přesvědčená, že nikdo ze zaměstnanců domova to být nemohl.“ V Lindině tváři ještě přibylo ohnivé červeni. „Jediného muže, který podle mě přicházel v úvahu, ale testy DNA vyloučily.“

„A kdo to byl?“

„Mladík, který pracoval jako noční hlídač. Při tom požáru přišel o život. Fridleifur.“

„Slyšela jsem, že prý byl velmi laskavý a přátelský. Nesouhlasí to?“

Linda svěsila paže. „Choval se celkem slušně, ale do příkladného chování měl daleko. Neměla jsem ho ráda, ale to ani jeho kolegu, a podezírala jsem je, že svou práci nedělají poctivě. O mrtvých se nemá mluvit špatně, ale tak to zkrátka bylo.“

„Docházelo k nějakým prohřeškům?“

„K vysloveným přestupkům ne, to by oba dostali výpověď. Ale několikrát jsem měla službu o víkendu a víckrát než jednou jsem našla dům v nevyhovujícím stavu. Plechovky od piva a další věci, ze kterých se dalo usoudit, že oba v práci popíjeli. Vždy však byli střízliví, a když se na to přišlo, měli pokaždé po ruce výmluvu, kterou naše vedoucí akceptovala, ačkoliv mně se to nezdálo. Kdo by taky věřil, že právě oni nacházejí v zahradě plechovky od piva a sbírají je? Já tedy ne. Kromě toho neúměrně klesaly zásoby interlipidu, infuzního roztoku a dalších prostředků nitrožilní výživy. Totéž se týkalo kanyl a hadiček, které jsou k tomu potřeba. Dvakrát jsem našla v místnosti hlídačů v koši na odpadky prázdné infuzní sáčky, což žádný z nich neuměl vysvětlit. Tvrdili, že tam musely být už dřív, ale tomu jsem nevěřila. Prázdné sáčky nebo jehly jsme po téhle příhodě už sice nenašli, ale zásoby zmíněných prostředků se tenčily dál. Zdálo se mi, že Glódís to bere dost na lehkou váhu, chtěla ještě počkat, než to začne řešit, ale k tomu už bohužel nedošlo. Pochopila jsem, že se lidé na noční práci hledají obtížně, a proto si počínala tak vlažně.“

„Myslíš si, že oba brali drogy, nebo je tam v noci prodávali?“

„Nejsem expertem přes drogy a nevím, k čemu může sloužit infuzní roztok či jiné prostředky, nehledě na to, že by je museli míchat, plnit jimi injekční stříkačky a tak dále…“

„To se takové medikamenty neukládaly do zamykatelné skříně?“

„Ne, čekali jsme na dodání speciální lednice na léky. Zatím se dávaly do malé ledničky, která byla v kumbálku vedle Glódísiny kanceláře, kde byly taky injekční stříkačky a další zdravotnický materiál. Komora se samozřejmě zamykala, ale noční hlídači měli univerzální klíč ke všem zámkům v domě.“

„Slyšela jsem, že Fridleifova sestra a její přítel ho o jednom víkendu navštívili. Byly takové návštěvy běžné?“

Linda nakrčila obličej. „Ne, myslím, že ne, ale bylo by jim to podobné.“

Tóra se musí bezpodmínečně spojit s Fridleifovou sestrou a druhým nočním hlídačem, který na její vzkaz dosud nezareagoval. „Je tu ještě něco, co bych ráda věděla, a to jméno dívky z pokoje číslo šest. Krátce před požárem ji převezli do nemocnice. V protokolech o ní není zmínka, ale já bych s ní ráda mluvila.“

„Panebože,“ povzdychla si Linda, „pochybuju, že se ti to podaří. Asi nevíš o jejím stavu, trpí takzvaným syndromem uzamčení a je téměř vyloučeno se s ní dorozumět.“

„Slyšela jsem, že dokáže komunikovat mrkáním nebo tak nějak. Je to pravda?“

„Nechci se tě dotknout, ale tenhle způsob komunikace je velice obtížný.“

Tóra zavrtěla hlavou. „O jaký syndrom vlastně jde?“

„Je to jedna z nejhorších chorob, jaké si můžeš představit. Jde o poškození mozku, při kterém neexistuje žádné spojení se svaly pohybové soustavy, s výjimkou očních svalů. Existuje jedna ještě horší forma, při níž člověk ztrácí i jakoukoliv pohyblivost očí. Je to, jako by byl pohřbený zaživa. Spodní část mozku je poškozená, zatímco horní funguje.“

„A jak je to s počitky? Cítí své tělo?“

„Ano a je tomu tak i v tomto případě. Ta dívka se jmenuje Ragna Sölvadóttir. V tomhle stavu je už pár let, od chvíle, kdy spadla z velké výšky, a nemá šanci se uzdravit. Ten stav bývá důsledkem mozkové mrtvice nebo nehody. Nevím, co se pak s Ragnou stalo, pravděpodobně ji převezli do jiného zařízení. Nemůže doma čekat na uvolněné místo, její rodiče se odstěhovali do ciziny. Kvůli práci, soudím.“

Tóra při pomyšlení na tuto nemoc zbledla a přemýšlela, zda se ten, kdo znásilnil Lísu, neukájel i na této dívce. Pak by snad bylo možné získat popis toho muže. „Nevíš náhodou taky, jestli v pokoji číslo dvě nebylo něco, co nějak souvisí s jakousi hadičkou, s krátkou hadičkou? Bydlel tam Natan. Omlouvám se za takovou zvláštní otázku, ale nedokážu přesněji vysvětlit, oč by mohlo jít, dostala jsem tu informaci víceméně formou telegramu.“

Linda zavrtěla hlavou. „Na nic takového si nevzpomínám. Natan byl milý mladý muž, který žádné hadičky nepotřeboval. Souvisí-li to nějak s požárem, byla bych opatrná. Natan v tom ale nemůže mít prsty, to vím jistě.“

„Co jiní pacienti? Umíš si představit, že to mohl udělat někdo z nich, nebo nějaký rodinný příslušník? Myslím založit požár a znásilnit Lísu?“

Žena dlouho přemýšlela. „Mám-li být upřímná, nikdo mě nenapadá. I když domov nebyl v provozu dlouho, poznala jsem všechny lidi natolik, abych to mohla prohlásit. S příbuznými klientů jsem se moc nestýkala, ale myslím, že by něčeho takového nebyli schopni. Většina rodičů postižených dětí pro ně chce jen to nejlepší a snaží se o to ze všech sil. Takoví lidi prostě nevraždí… ne, to si vážně neumím představit.“

Většina lidí si opravdu nedokáže představit, že se vůbec někdo může dopustit vraždy, ale přesto se to děje. „Prohlédla jsem si filmové záběry kameramana, který jistou dobu v domově natáčel,“ nadhodila Tóra. Linda přisvědčila. „Z pozadí byla slyšet slova, která se ozvala i při mém rozhovoru s Jakobem, a já si je neumím vysvětlit. Třeba mi dokážeš pomoct ty.“

„Jaká slova?“ vyhrkla Linda užasle.

„Podívej se na mě…, opakoval nějaký muž důrazně.“

Linda na Tóru klidně pohlédla. „Ano.“ Tvář se jí uvolnila. „To znám. Tryggvi měl terapeuta, který používal dost nezvyklé metody. Ta slova opakoval pokaždé, když se pokoušel s Tryggvim navázat kontakt. V podstatě toho mladíka nutil, aby se mu díval do očí. Ten na terapeuta křičel, protože mu to připadalo strašně těžké, a on zase hulákal na Tryggviho. Bylo dost nepříjemné to poslouchat.“

„Co to bylo za terapeuta? Byl v domově zaměstnaný?“

Lindě ztvrdly rysy. „Ne. Tryggviho rodiče, především jeho matka, chtěli vyzkoušet jednu spornou terapii a tohohle člověka, Aegira Rannverssona, si na to najali. Nikdy jsem se nedozvěděla, jaké měl vzdělání. Vrátil se právě z ciziny, kde se něco dozvěděl o autismu, ale v žádném případě ne v uznávané odborné instituci.“

„A měl s tím úspěch?“

Linda velmi dlouho mlčela a pak odpověděla: „Ano, měl. Jestli trvale, to nemůžu posoudit, ale přiměl toho mladíka, aby se projevoval víc, než jsme považovali za možné, i když mluvit Tryggvi ještě nezačal. Vyjadřoval se stále čistšími, naprosto neuvěřitelnými kresbami, které jsem sice nedokázala správně interpretovat, ale hlavní změna spočívala v tom, že lépe vnímal svoje okolí. Byl těžký autista, takže nesčetné věci běžného denního života vůbec nezvládal. Nesnášel například zvuk splachovadla a zvonění telefonu, zato ho fascinovaly řady svítidel a svíčky, na něž se vydržel dívat celé hodiny. Jeho nejistota ale znatelně ustupovala a nikdo neví, jak by se Tryggvi vyvíjel, kdyby ta terapie dál pokračovala. Právě tak bylo ale možné, že by se jeho stav časem začal opět zhoršovat, k čemuž dochází poměrně často. Tryggviho matka mi vyprávěla, že zpočátku vůbec nevydržel v místnosti, kde byla zapnutá televize, a pak se to bez zjevného důvodu rozšířilo i na rádio. Kdo může vědět, co by se bylo stalo? Možná by ta neobvyklá terapie posílila jeho samostatnost, ale jeho rodiče ji podle mě ukončili po stížnostech obyvatel a jejich příbuzných na rušivý křik. Nemohli v ní pokračovat ani někde jinde, protože nedokázali dostat syna do auta. Pokroky, kterých dosáhl, ale zůstaly.“

Tóra z toho byla perplex. Tryggviho otec ani matka se o této zvláštní terapii nezmínili a jenom připomínali, že žádné pokroky neudělal. Bylo to podivné, protože neustále dávali najevo, jak pro ně byl vývoj jejich syna důležitý. A ještě podivnější bylo, že brali takový ohled na protesty obyvatel domova. Nemohlo se v terapii pokračovat trochu tišeji?

„Tryggvi se tedy stále víc otevíral světu. Opustil však někdy svůj pokoj? Dokázal by se dokonce v noci pohybovat po budově?“ zajímala se Tóra.

„Samozřejmě.“

Kapitola dvacátá první

Sobota, 16. ledna 2010

Navzdory očekávání bylo počasí fantastické. Tóra byla přesto ráda, že si vzala tříčtvrteční bundu, která ji chránila před studenými sedadly plastových židlí na tribuně. Sóley běhala se svým družstvem po hřišti s umělou trávou, aniž by sledovala nějakou taktiku a vlastně ani míč. Přípravný zápas byl ohlášen na poslední chvíli, protože trenér pravděpodobně věřil, že chladné počasí přijde jeho družstvu vhod, takže neprohraje tak vysoko jako jindy, nebo dokonce dosáhne nerozhodného výsledku. To byl ovšem přehnaně optimistický, protože neexistovala žádná možnost, že soupeřky ztratí míč z očí nebo si spletou branky.

„Otoč se, Sóley! Na druhou stranu!“ Matthias udělal z dlaní trychtýř a křičel zplna hrdla. Sóley zůstala stát, podívala se směrem k nim a s úsměvem jim zamávala, zatímco hlouček dívek s míčem se přehnal kolem ní. „Ještě se to naučí,“ utěšoval Matthias Tóru, ale moc přesvědčivě to neznělo.

„Nepoškozuje to hřiště, když se na něm hraje v zimě?“ Tóra měla o fotbale ještě menší ponětí než Sóley.

„Ty holky jsou tak lehoučké, že mu neuškodí.“ Kromě toho konkurovaly výhledu na třpytící se hladinu moře a hory poloostrova Reykjanes. „Dál, Sóley! Pokračuj!“ Tóřina dcera zůstala opět stát, aby jim mohla mávat, zápas byl dávno zapomenut – a dávno prohraný.

„Myslím, že je zbytečné ji povzbuzovat.“ Tóra nenápadně mrkla na hodinky. Ještě čtvrt hodiny. „Neumí se soustředit na hru.“ V kapse bundy jí zazvonil mobil. Číslo jí nic neříkalo, ale hlas poznala. Patřil Jakobově matce Grímheidur. Tóra zprvu zalitovala, že hovor přijala, protože se o víkendu nerada nechávala rušit pracovními záležitostmi, když jí však Grímheidur přednesla svou žádost, rázem na to nahlížela jinak. Poděkovala za zavolání a rozloučila se.

„Co se děje?“ Matthias se lekl, když spatřil Tóřin výraz.

„Jakob je v zemské nemocnici, včera večer se těžce zranil a operují mu oko.“

Matthias se opět věnoval zápasu. „Co se mu stalo?“

„Jósteinn ho při večeři napadl. Příborem. Jakob prý může být rád, že nepřijde o oko. Pokud jsem dobře slyšela, má i další zranění. Muselo to být pěkně drsné.“

To stačilo, aby Matthias konečně odvrátil pozornost od hry. „Cože? Já si myslel, že Jósteinn je Jakobovým dobrodincem nebo tak něco. Platí přece tvoje vyšetřování, protože ho má rád, ne? Pohádali se?“

„Ne, patrně ne. Útok byl prý zcela bezdůvodný, pokud Jakobova matka mluví pravdu.“ Tóra strčila mobil opět do kapsy. Bylo jasné, že tato nepříjemná událost bude mít na znovuotevření případu rozhodující vliv. Jósteinn jí těžko bude dál platit, když konflikt s Jakobem dospěl tak daleko. „Nevím, proč mě to vlastně tak překvapuje. Ten člověk je nemocný a všeho schopný. Můžu být ráda, že nenapadl mě.“

Matthias na tom ale neviděl nic úžasného. „Teď ten případ odmítneš, to je jasné.“

Tóra ho však neposlouchala. Nebyla lačná dalšího setkání s Jósteinnem, ale případ byl navzdory všemu zajímavý a ona chtěla Jakoba za každou cenu dostat ze Sognu. Věděla, že nesmí do případu vkládat tak silné emoce, ale neměla své pocity vždycky pod kontrolou a Jakob jí prostě nezůstal lhostejný. „Myslím, že bych ho měla v nemocnici navštívit a přinést mu kytky nebo čokoládu.“

Matthias jenom pokrčil rameny a sledoval opět dění na hřišti. „Smí se to? Není pod policejním dozorem?“

„Mně by to ale kvůli mé účasti na případu jistě povolili.“

„Pak bys neměla dlouho čekat, takové privilegium nebudeš moct využívat dlouho. Jósteinn tě určitě přestane platit, když jeho vztah k Jakobovi vzal takový obrat.“ Matthias se hněval. „Prostě nechápu, proč právě teď stojíš o takovou kauzu. Existuje přece tolik práce pro advokáty: finanční delikty, falešné papíry a bůhvíco ještě, co sice není tak zajímavé, ale ani tak nebezpečné.“

„Není vůbec jednoduché se ke klientům, kteří by si mě na něco takového najali, dostat. K tomu musíš mít jisté styky, v tomhle nemůžeme konkurovat velkým kancelářím, které disponují specializovanými právníky. Proti nim nemáme šanci.“ Co mu už ale Tóra neprozradila, bylo, že závazkové právo a hospodářská kriminalita ji hluboce nudí a ani Bragi by se nechtěl s oblíbenými rozvodovými kauzami rozloučit. „Budu na tom případu dělat dál, i když Jósteinn přestane platit. Netopíme se v zakázkách a potřebujeme příjmy i z malých případů.“

„Ozvala se mi banka a nabídla mi místo,“ prohodil Matthias, aniž odtrhl zrak od fotbalového hřiště. „Sice za horší plat, ale finanční obraty jsou jen zlomkem toho, co bývaly dříve.“

„To je super!“ Tóra se k němu přitiskla. „Jsi rád?“

„Já nevím.“

„Kdy jsi s nimi mluvil?“

„Předevčírem.“

„A proč jsi mi o tom neřekl?“ Tóra se opět odtáhla a byla ráda, že se zatím neobjednala na brazilskou depilaci voskem.

„Nevím, potřebuju o tom chvíli přemýšlet. V prvním okamžiku to zní lákavě, ale musím si to rozmyslet.“ Obrátil se a pohlédl jí do očí. „Kdybych o tom s tebou mluvil, byl bych ještě nerozhodnější. Ne kvůli tobě, spíš kvůli sobě. Takové rozhodování je pro mě vždycky těžké. Nejlíp se cítím, znám-li jasnou odpověď, ano či ne, a nemusím si tím lámat hlavu.“

Tóra zvolna přikývla. „Rozumím.“ Zlobila se na sebe, že to zaznělo uraženě. Nikdy neměla důvod zpovídat ho kvůli nějaké aféře, třeba že by prohrál velké peníze v hracích automatech nebo je utopil v islandských akciích. „A k jakému rozhodnutí jsi tedy dospěl, jestli se smím ptát?“

„K žádnému, ještě se rozmýšlím.“ Sóley a její spoluhráčky dosud pobíhaly po hřišti a zdálo se, že je jim jedno, podobá-li se počet branek, které obdržely, spíš výsledku utkání v házené. Nesmírně se radovaly, když se jim náhodou podařilo kopnout míč směrem k protivníkově brance. Nyní se pomalu kutálel k malému vápnu a soupeřky zděšeně sledovaly nečekaný vývoj, dokud se nepřiřítila jejich brankářka a míč nesebrala. Hrst diváků na tribuně vehementně tleskala, jako by zneškodnila střelu nůžkami. Poté, co své uznání projevil i Matthias, poznamenal: „Asi to místo vezmu, ačkoliv nemám vůbec chuť v téhle bance znovu pracovat.¨“

„To zní rozumně,“ pokývla Tóra s úsměvem. Druhý plat by se jim velmi hodil. „Můžeš si přitom hledat místo jinde, nemusíš tam ostatně zůstat celý život.“

„Ne, to nemusím.“ Matthias se snažil tvářit trochu veseleji. „Všechno tomu nasvědčuje a kromě toho mě nečinnost ničí víc než jakákoliv práce.“

„A o moc lepší asi není snášet nepřetržitě společnost mých rodičů. Záleží ale samozřejmě jen na tobě, jak se rozhodneš. Nenuť se do ničeho, co nechceš. Ještě jsme ostatně nezkrachovali.“

Matthias se zašklebil. „Nepotřebujete v kanceláři asistenta?“

Tóra mu jeho grimasu vrátila. „Zbav mě Bely a můžeš okamžitě usednout v naší recepci.“

Zápas skončil jako pokaždé totální porážkou a vítězky se styděly, jako kdyby hrály s mnohem mladšími dívkami. Sóley a její spoluhráčky si ale z prohry nic nedělaly a opouštěly hřiště se vztyčenou hlavou – a s pravým sportovním duchem.

Jakob nebyl připoután k lůžku a nikdo ho ani nehlídal. Nemocniční pokoj byl ovšem zamčený, aby nemohl utéct, ale vzhledem k jeho zraněním to bylo značně nepravděpodobné. Zdravotní sestra, která Tóře odemkla, si předtím telefonicky vyžádala svolení pustit ji dovnitř. Protože Tóra neznala příčinu útoku, vzala s sebou pro jistotu Matthiase. Dalo se předpokládat, že Jakob napadení vyprovokoval, a věděla, že by dopadla jako Sóley a její fotbalový tým, kdyby se s ní chtěl pustit do křížku.

Jakob ležel na lůžku a deku měl přitaženou až po bradu. Pravé oko měl zakryté silným bílým obvazem a přes ně se pokusil přetáhnout brýle s masivními obroučkami a nožičkami, které nedokázal poraněnou rukou zastrčit za uši. Vypadal komicky a nebylo to o moc lepší, ani když se odvrátil od televizoru, aby se podíval, kdo přišel. Přitom se mu brýle svezly ještě níž a visely mu šikmo přes obličej. Rychle se snažil je svými tlustými prsty narovnat. „Nazdar, Jakobe.“ Tóra mu podala sladkosti, které cestou koupila. „Něco jsme ti přinesli.“ Ukázala na svého partnera. „Vzpomínáš si ještě na Matthiase?“

„Jo.“ Více ho však zaujala lákavá bonboniéra. „Můžu si vzít jeden bonbon?“

„Jistě.“ Vlastní ukvapenost ji však ihned zamrzela, mohla tím porušit nějaký zákaz, a tak se radši hned ujistila: „Smíš vůbec něco jíst? Nezakázali ti to?“

„Ne, nikdo mi nic nezakázal,“ zavrtěl energicky hlavou. „Mám hlad. Včera jsem nemoh dojíst večeři.“ Bylo zbytečné ptát se, co mu v tom zabránilo. „Tady jsem dostal najíst, ale potřebuju dvě porce, protože jsem včera večer všechno nesněd.“

„To je pravda.“ Tóra otevřela bonboniéru a položila ji na okraj postele, zatímco Matthias k ní přišoupl dvě židle. „Dej pozor, ať si nevybereš špatný bonbon.“

Jakob vzal Tóru za slovo a pečlivě si jeden vybral. Potom zdvořile, leč s plnou pusou, zamumlal: „Děkuju pěkně.“

„Není zač.“ Matthias mu odebral prázdný papírek a hodil jej do odpadkového koše pod umyvadlem. Potom se posadil. „Jak se ti vede?“

„Blbě. Svědí to, a nemůžu se poškrábat, protože mám všude samý náplasti.“

Tóra ukázala na dálkový ovladač. „Nemůžeš tu televizi ztlumit nebo vypnout, když jsme tady? Lépe bychom tě slyšeli.“ Herci ve filmu právě začali zpívat a Jakobovi nebylo rozumět ani slovo.

Podíval se na televizor a chvíli přemýšlel. Nakonec sáhl po ovladači a přístroj vypnul. „Já už ten film stejně viděl.“

„Dík, teď je to mnohem lepší.“ Tóra se na něho usmála. „Byla už za tebou maminka?“

„Jo, chvilku před váma.“ Vzal si ještě jeden bonbon. „A přijde zas. Odtud je vidět náš dům a ona zas vidí sem. Bydlíme ve třetím patře, a když nejsem doma, musí všecky tašky tahat nahoru sama.“ Obvázanou rukou ukázal k oknu.

„Určitě jsi pro ni znamenal velkou pomoc.“ Tóra vyhlédla z okna, ale nepoznala, který dům má na mysli. „Doufejme, že jí brzy budeš zase pomáhat. Musíš se však nejdřív uzdravit a musí se také stát ještě leccos jiného, ale tím si teď nebudeme lámat hlavu.“

„Ne.“ Jakob zavřel bonboniéru. „Můžeme mluvit o něčem jiným, třeba o tom, co mám s okem?“ A dotkl se obvazu.

„Jak se to vlastně stalo? Chceš nám to povědět?“ zeptal se Matthias a také on ukázal na zraněné místo.

„Bylo to zlý. Jedl jsem a pak najednou…, no prostě hrůza.“

Matthias solidárně přisvědčil. „Seděl při jídle vedle tebe?“

„Jo, jedl rybu a pak zničehonic vstal a… hrůza.“

„Tys ho ničím nerozzlobil, ani žertem?“ chtěla vědět Tóra.

„Ne, jedl jsem svoji rybu. Měl jsem dostat ještě moučník, ovesnou kaši,“ sdělil smutně. „Tu jsem už nedostal.“

„Určitě ji ještě dostaneš.“ Tóra si umínila, že poprosí sestru, aby pro Jakoba obstarala misku ovesné kaše. „Zkusil ti Jósteinn ublížit už někdy předtím? Nebo mu v tom ti, co se o vás v Sognu starají, zabránili?“

„Ne, nikdy. Byl vždycky milej, až do včerejška. Možná mu ta ryba nechutnala.“

„Možná. Říkal něco přitom, když na tebe zaútočil?“

Jakob zůstal s otevřenou pusou zírat na Matthiase. „Jo, ale bylo to divný.“

„Víš ještě, co to bylo?“ Tóra se k němu naklonila, aby mu rozuměla každé slovo.

„Povídal, že by bylo lepší, kdybych byl v Reykjavíku. Pamatuju si to, protože jsem se zaradoval a chtěl jsem mu říct, že to si teda myslím taky, ale už jsem se k tomu nedostal, protože… no najednou mě všechno děsně rozbolelo a už jsem nic neviděl.“

Tóra mimoděk ucukla hlavou, když si ten útok představila, a musela Jakoba přibrzdit, aby zaplašila obraz vidličky v oku. „Mluvme však o něčem příjemnějším. Určitě o tom budeš muset povědět policii.“ Náhle si však připomněla svůj rozhovor s Jósteinnem a přerušila Jakoba, který chtěl právě něco vykládat: „Řekl lepší? Že by bylo lepší, kdybys byl v Reykjavíku?“

„Jo.“ Jakob kývl hlavou tak horlivě, až mu spadly brýle. „To řekl.“

Tóra se snažila obejít bez zápisků. „Povídal ještě něco jiného?“

„Jo, že bych měl s tebou víc mluvit. A pak mě píchl do oka a dloubal se v něm a já křičel a nic už jsem potom neslyšel. Možná povídal ještě něco.“

Tóra o tom však pochybovala. To, co Jósteinn prohlásil do té doby, jeho útok plně a zcela vysvětlovalo. Soudil, že Tóřino vyšetřování by bylo mnohem snadnější, kdyby byl Jakob v její blízkosti.

Matthiasovi se Tóra se svým podezřením svěřila, teprve když opustili nemocnici. „To myslíš vážně?“ Zděšeně se zastavil.

„Dokázat to nemůžu, ale přesně to odpovídá našemu rozhovoru.“

Matthias rozhněvaně potřásl hlavou. „Nevím, co je ujetější, jestli Jakoba takhle poranit bezdůvodně nebo tím sledovat určitý cíl.“

„Samozřejmě je daleko šílenější, pokud tím chce dosáhnout určitého cíle.“ Tóra se nadechla chladného vzduchu. „Ten chlap není normální. A je schopen všeho.“ Zvedla zrak k budově a spatřila v okně Jakobovu tvář. Nedíval se na ni, nýbrž hleděl přes nemocniční prostranství k domu své matky. Tóra se obrátila zpět k Matthiasovi. „Jestli se nepletu, Jósteinn bude v každém případě trvat na tom, abych v zadané práci pokračovala.“ Němě upozornila Matthiase na okno a Jakobův smutný pohled. „A já budu. Prostě musím.“

Matthias neprotestoval.

Kapitola dvacátá druhá

Neděle, 17. ledna 2010

Jogger se soustředil na běh, vyhlédl si jako další cíl auto na vzdáleném parkovišti a myslel jen na to, aby k němu doběhl. Teprve potom může zpomalit. S touto taktikou chtěl odolat pokušení položit si ruce na kolena a nadechnout se tak zhluboka, jak to jeho plíce vydrží. Na podzim běhával tuto trasu bez zadýchání, ale v tomto prvním teplém dni nového roku si po zimním přestávce příliš fandil. Byl venku úplně sám, což se nedalo srovnat s jarem, kdy neuběhl ani deset metrů, aby se nepotkal s jinými běžci. Těm by se dnes vedlo jako jemu, třebaže se jako jeden z mála udržoval ve formě. Na chvíli zapomněl na únavu a viděl se už, jak běží s narovnanými zády a míjí stejnoměrnou rychlostí ostatní zrudlé a zpocené joggery.

V okamžiku, kdy vyhlížel nejpůsobivěji, jeho tělo vysadilo. Náhle nemohl udělat ani krok, bolest v dýchacích cestách byla nesnesitelná, srdce mu divoce bušilo, v ústech měl pachuť krve a nohy jako v ohni. S kašláním a supěním zůstal stát na cestě a zatoužil vrátit se domů taxíkem. Měl to příliš daleko a nebylo by pro něj nic trapnějšího, než se v běžecké soupravě vláčet domů jako invalida. Z tohoto plánu však nic nebylo, protože si s sebou nevzal ani mobil, ani peníze, a kromě toho stejně žádný taxík nebyl v dohledu, ačkoliv byl blízko zátoky Nauthólsvík. Hlasitě zasténal. Pak spatřil lavičku. Tady si může odpočinout, promasírovat si nohy a bez blamáže se dostat domů – i když poběží velmi pomalu.

Sedátko bylo studené, ale on si na to rychle zvykl, jako by jeho tělo dosáhlo určitého stupně bolesti, který už se nemůže zvýšit. Lavička sice nebyla ani teplá, ani pohodlná, ale nevzpomínal si, kdy byl tak rád, že se může posadit. Bolest pomalu ustupovala, zato mu rychle začínala být zima. Dosud příjemný vítr se stal studeným a kousavým a zpocené tělo rychle chladlo. Nemohl déle zůstat sedět, ale nedokázal se ani zvednout. Tloukl se rukama do hrudníku, jak se to naučil od dědečka, když byl ještě malým chlapcem. Účinkovalo to.

Poté, co se tímto způsobem zahřál, podlehl dojmu, že k němu doléhá šplouchání vln, a zadržel dech, aby je lépe slyšel. Ten zvuk byl docela tichý a donutil ho pozorovat hladinu moře v zátoce. Náhle však prořízly ticho hlasité, zvonivé tóny jakési melodie. Cukl sebou. Domníval se, že je tu sám, a považoval za nemožné, aby byl někdo nablízku, aniž by si toho všiml. Rozhlédl se, ale nikoho nespatřil. Zvonění sláblo, ale melodie se opakovala, tentokrát ještě hlasitěji a průrazněji. Rychle přišel na původce zvuku. Pod lavičkou zahlédl modravý přísvit, sehnul se a objevil mobil. Na displeji blikalo označení volajícího Máma. Chviličku se odhodlával telefon zvednout a ohlásit se, ale dosud mu chyběl dech k tomu, aby dotyčné matce dokázal vysvětlit, kdo je a proč na její volání odpovídá on. Místo toho zíral na mobil, dokud zvonění úplně neustalo a na displeji nevyskočila informace: 7 zmeškaných hovorů. Nějaký opilec tu patrně v noci ztratil telefon a teď doma vyspává. Ranní běžec se obrátil k moři – mobil počká, vezme jej domů a pošle neznámé matce zprávu, kde si jej majitel může vyzvednout. Rozhlížel se, zda tu náhodou někde neleží také opilcova peněženka, aby mu ji mohl vrátit současně s mobilem.

V tom okamžiku spatřil na místě, kde svah příkře klesá k pobřeží, nohy v ohořelé trávě. Nejprve se musel pořádně rozhlédnout, aby si ujasnil, co to vlastně znamená. Nejdřív ho napadlo, že to jsou jen podivně utvářené kameny, ale pak spatřil černé boty a zčernalé nohy. Únava byla rázem ta tam. Ztuha se postavil a vykročil ke svahu se strachem z toho, co uvidí. Teď už se nemohl utěšovat tím, že jde jen o podnapilého majitele mobilu, který včera večer příliš holdoval alkoholu a příliš dlouho slavil, protože nehybné nohy a nezvyklé místo svědčily o něčem úplně jiném. Jak se k tomu muži blížil, pach spálené trávy byl stále silnější. Zvláštní rozmar, lehnout si zrovna na místo, kde je sežehnutá tráva a všechno přebíjí pach spáleniště! Ještě dřív, než se mu v zorném poli objevilo celé tělo, bylo joggerovi jasné, že takové místo a takovou polohu k odpočinku by si nikdo nevybral, a to ani živý, ani polomrtvý.

Když se rozběhl přivolat pomoc, nadobro zapomněl na mobil v ruce i na to, že byl před chvílí unavený a nemohl popadnout dech. Teď už mu bylo jen zle.

„Chtěla jsem jen, abys to věděla.“ Tóra vzala starou paní za ruku. Pocítila, jak se drsný a studený hřbet ruky zachvěl. Po návštěvě v nemocnici zavolala Grímheidur, aby jí svěřila, co si myslí o důvodu Jósteinnova útoku. Jakobovu matku to rozrušilo tak, že uvítala Tóřin návrh, že se u ní při cestě z práce zastaví. Teď seděla s Matthiasem v těsné kuchyni, kterou Jakob tolik postrádal. Byt byl malý, leč útulný, a Tóře připomněl byt jejích prarodičů. Také tady bylo plno tretek, které sice moc nestály, ale přesto měly pro majitele nevyčíslitelnou cenu. Nejvíce místa zabíraly zarámované fotografie, na většině z nich byl Jakob v různém věku, na některých pak i jeho zemřelý otec. „Dokážu pochopit, že jsi zprvu váhala, nebo sis dokonce přála, abych práci na Jakobově případu odmítla.“

„Kolik bereš za hodinu?“ Grímheidur skousla tenký horní ret, který měl stejnou barvu jako její tvář. Přitom jí do něj začala proudit krev, a když stisk povolila, byl červený, jako kdyby si jej přetřela rtěnkou, ale na ten spodní zapomněla. Tóra jmenovala nejnižší hodinovou taxu, za niž pracovala pro blízké přátele. Grímheiduřin obličej však prozrazoval, že i tak je ten obnos vyšší, než čekala. „Je možná nějaká sleva?“

Tóra se ocitla v kleštích. Ta žena si nemůže dovolit obnovení procesu, ledaže by jí kancelář neúčtovala vůbec nic. „Hodinová sazba zas tak moc neříká. Jde hlavně o počet těch hodin, a podobné kauzy jich obvykle vyžadují hodně. Když všechno proběhne dobře, velká část nákladů se klientovi vrátí, ale bohužel zatím nevíme, zda ke znovuotevření případu vůbec dojde, a také chybí jistota, že soud všechny náklady skutečně uhradí.“

„Ale…“ Grímheidur s otevřenými ústy hleděla před sebe. Červeň z jejího horního rtu zase zmizela.

„Mám-li pravdu a Jósteinn bude dál trvat na novém otevření Jakobova případu, pravděpodobně dodrží slovo a převezme úhradu výdajů. Jestli ti to ale po tom, co se stalo, není vhod, přestanu pro něj samozřejmě pracovat. V tom případě bychom museli spoléhat na to, že proces dopadne dobře a náklady půjdou na vrub státní kasy.“ Tóra s Jakobovou matkou soucítila, znamenalo to však rozhodovat se mezi dvěma špatnými možnostmi.

„Co bys udělal ty?“ obrátila se Grímheidur na Matthiase. Byla staromódní a Matthiasův názor pro ni měl větší váhu než Tóřin – podle ní byl muž spíše schopen najít vhodné řešení. Tóra se musela v duchu ušklíbnout.

„Já?“ Matthias rozhovor sledoval, ale nepočítal s tím, že by k němu měl něčím přispět. Opatrně odložil slané pečivo, které jim Grímheidur naservírovala ke kávě. „No, já bych pokračoval a Jósteinnovy peníze viděl prostě jako odškodné za zranění, která způsobil Jakobovi. Už se to stalo, a i když je ti proti mysli od toho člověka něco přijímat, je to z dlouhodobého a objektivního hlediska to nejrozumnější rozhodnutí.“

„Soudíš, že je jedno, odkud dobro přichází.“ Stará paní byla s Matthiasovou odpovědí spokojena a dolila mu kávu. „Ale co řeknou lidi?“

„A na tom záleží?“ Matthias to myslel smrtelně vážně; sám nikdy nedal na to, co si myslí ostatní. „Jde přece o Jakoba, a ne o nějaké sousedy.“

Grímheidur postavila konvici s kávou na podložku, kterou určitě vyrobil Jakob. Její bledé oči se náhle naplnily slzami, které zahanbeně setřela. „Promiňte, nevím, co to se mnou je.“

„Nemusíš se omlouvat,“ uklidňovala ji Tóra. „Taky mám děti, dceru a syna, takže vím, jak se cítíš. To, co Jakob zažil včera večer a v posledním roce, je obtížné zvládnout. Biješ se opravdu statečně.“

„Děkuju,“ zamumlala Grímheidur tak tiše, že ji málem nebylo slyšet. „Musí se prostě vrátit domů, mám o něj hrozný strach. Co když ho znovu strčí do Sognu? Co udělá Jósteinn potom? Vrhne se zase na Jakoba, aby ho dostal do Reykjavíku? Nemocnice mají málo peněz a nemůžou Jakoba hospitalizovat věčně.“

„Radím ti obrátit se na správu zdravotnických zařízení, možná s podporou nemocnice. Sogn je nakonec léčebný ústav, nikoliv věznice, a dá se tedy očekávat, že se ty instituce společně domluví na jiném způsobu Jakobova ubytování, samozřejmě v dohodě se soudem. Určitě se pro něj dá najít nějaké přechodné řešení. Bohužel je nutné zapojit do toho i Ariho coby Jakobova poručníka, ale s tím mohu promluvit já, jestli chceš.“

„Nejsem na tom zatím tak dobře, abych jednala s úřady, a už vůbec ne s tímhle advokátem.“ Grímheidur rychle pohlédla na Tóru. „Nedokážu těm lidem jasně vyložit, co mám na srdci.“

„Třeba ti dokážu pomoct,“ mínila Tóra. Možná by se daly využít Einvardovy styky na ministerstvu spravedlnosti, ke kterému patří i vězeňská správa. Tohle bylo to nejmenší, co mohla Tóra pro Grímheidur udělat.

„Byla bych ti opravdu velice vděčná.“ Dvě další slzy se kutálely po tváři, ale Grímheidur je rychle otřela, povzdechla si a vzchopila se. „Jak se vlastně můžeš pohnout dopředu? Přišlas už na něco, co by mohlo Jakobovi pomoct?“

Tóra jí vyložila, čím se právě zabývá, aniž by zacházela do detailů. Nemohla vědět, zda její snaha bude mít úspěch, proto nechtěla v té ženě budit přehnané naděje. „Potřebuji ještě pár dní, než zjistím, existuje-li dost důvodů pro nové otevření případu.“

„Chcete se podívat na jeho pokoj?“ otázala se Grímheidur zčistajasna. Asi chtěla vzbudit v Tóře soucit, a ovlivnit tak její rozhodnutí.

„Rádi.“ Matthias vystřelil z kuchyňské židle v panické obavě, že by mohl zůstat s plačící cizí ženou v maličké kuchyni.

Vydali se chodbou, jejíž podlaha byla pokrytá kobercem, ke dveřím do Jakobova pokoje. „Tady je a čeká, až se Jakob vrátí domů.“ Otevřela dveře a pokynula jim, aby vstoupili.

„Je pěkný,“ poznamenala Tóra, jen aby něco řekla. Pokojík nebyl nijak zvláštní, tak jako celý byt. Pro nábytek, který tu stál, byl o pár čísel menší, a všude běžné tretky. Zato nikde ani zrnko prachu. Tóra klouzala pohledem po zařízení. „Tomu říkám udržovat opravdu pořádek, kéž bych já měla doma tak čisto.“

„Není toho moc, co můžu dělat. Jakob nikdy neuklízel rád a já mu musela pomáhat udržovat pokoj v čistotě. Teď bych měla v bytě radši pár živých kluků, kteří by dělali nepořádek a připomínali mi staré časy.“ Rozhlížela se po synových věcech v policích.

Matthias opatrně sáhl po dalekohledu, který ležel na nočním stolku. „Pěkný kousek!“ A zvedl jej k očím.

„Byl to vánoční dárek ode mě a od Jakobova otce. Dostal ho rok předtím, než můj muž zemřel.“

Matthias rychle vrátil dalekohled na místo a prohlížel si plakáty na stěně nad ustlanou postelí. Bylo jich nezvykle mnoho a některé se překrývaly. Pod plakátem s fotbalovým mužstvem Manchester United visel jiný, z něhož vykukoval jenom nárazník vozu Formule 1. „A co je tohle?“ zajímal se Matthias a ukázal na dost poničený poster s jakousi postavou před bílým pozadím a nápisem: I andělé mívají špatné dny. „Je to anděl?“ Pohledem těkal od Tóry ke Grímheidur.

„To je hezké, že se ptáš zrovna na tenhle.“ Usmála se. „Už od Jakobových deseti let je to jeho nejoblíbenější plakát. Dostal ho na jednom letním táboře církevní organizace; měl to být nějaký zkušební projekt, o kterém ani nevím, jak pokračoval, protože příští rok už Jakob jako příliš starý na tábor nemohl. Pokud se tedy vůbec konal.“

Tóra se postavila vedle Matthiase a prohlížela si výjev. Ten plakát byl možná vysvětlením Jakobovy zmínky o andělovi. Pod silným psychickým tlakem nám často přijde na mysl něco důvěrně známého. Jak text naznačoval, ten anděl už měl lepší dny za sebou: zlatá svatozář mu sklouzla do čela, malá harfa v jeho rukou měla jednu strunu přetrženou. Chyběla mu také jedna bota a z jednoho křídla se sypalo na zem peří. Tóra si všimla, že Grímheidur se jejímu zájmu o ten plakát diví, a položila jí otázku, která ji napadla jako první: „Proč si myslíš, že ten projekt nemusel pokračovat?“

„Ach, něco tam dělali jinak, než měli. Jakob byl sice velice nadšený a instruktoři se snažili horem dolem, aby jim zprostředkovali cestu k výjimečnému zážitku, ale některé děti…, jak bych to řekla, se zkrátka do jejich pokusu nezapojily správně.“

„Ach ne!“ Tóra se odvrátila od zdi.

„Ano, událo se leccos, oč ti instruktoři určitě nestáli.“ Grímheidur smutně potřásla hlavou. „Skupina nebyla moc dobře poskládaná, asi jako v tom domově.“ Udělala dva kroky k Jakobovu psacímu stolu, vzala do ruky sešívačku a sfoukla z ní neviditelný prach. „Jedna dívka se zřítila do řeky a málem se utopila, jeden hoch snědl jedovaté houby a jiný se pokusil zapálit svůj spací pytel, takže nechybělo mnoho, aby se stalo neštěstí.“ Grímheidur vrátila sešívačku přesně na její místo. „Ten poslední chlapec na tábor vůbec nechtěl a je záhadou, kdo mohl přijít na ten nápad, že se tam bude cítit dobře. Ten chudák byl těžký autista a novým podmínkám se nedokázal přizpůsobit.“ Tichým hlasem dodala: „Taky zahynul při tom požáru domova. Tryggvi…“

„Tryggvi Einvardsson?“ otázala se Tóra jakoby mimochodem. Je sice jistý rozdíl v tom, zapálí-li někdo spací pytel, nebo podpálí budovu benzinem, ale o něčem to svědčí.

„Ano, právě ten.“ Grímheidur to náhle sepnulo. „Snad si nemyslíš, že ten požár založil on?“ Spěšně zavrtěla hlavou. „To je vyloučeno, mohl být žhářem právě tak málo jako Jakob. Tryggvi opouštěl svůj pokoj, jenom když musel. Z vlastního popudu by se nikdy netoulal po domě.“

„Ne, ne, samozřejmě že ne,“ přispěchala Tóra s ujištěním. O Tryggviho pokrocích tedy zřejmě nikdo nevěděl. „Byl to tedy církevní letní tábor?“ Nebude na škodu získat o příhodě s hořícím spacákem další informace.

Z malého rádia na stole se ozval hlas rozhněvaného moderátora, který si stěžoval posluchačům, že kolega, který má mít další relaci, dosud nepřišel.

Kapitola dvacátá třetí

Neděle, 17. ledna 2010

Lena ležela na měkké pohovce, ale protože držela v rukou tlustý bestseller, nebylo to příliš pohodlné, a tak knihu odložila na skleněný stolek. Beztak nečetla, nemohla se soustředit a neustále ztrácela nit děje, neboť její matka bez ohledu na ni telefonovala a přecházela po pokoji. Místo, aby se donutila zmáhat drobné písmo, pozorovala matčina teatrální gesta. Volající na druhém konci zřejmě hovořila podobně – matčiny přítelkyně byly víceméně stejné. Její matka z té řady nevyčnívala, představovala střed, ale zcela jiného druhu, než bylo obvyklé v kruhu Leniných kamarádek. Matka vždycky naříkala, že to má ze všech nejtěžší, a libovala si v projevech soucitu přítelkyň a planých slovech útěchy. Lena raději obracela pohled do minulosti, aby poznala, jaké to bylo před narozením Tryggviho, dokud matka ještě nezaujímala roli oběti. Tehdy se ty ženy zřejmě podobaly Leně a jejím kamarádkám, chichotaly se a mluvily spolu docela normálně, bez těch depresivních rozvláčných kadencí, v nichž bylo stejně povzdechů jako slov. Lena po Tryggviho smrti neočekávala velké změny a skutečnost jí dávala za pravdu. Její matka už sice nehrála roli statečné, obětavé matky, u níž je vždy na prvním místě postižený syn, nýbrž se sklíčeně usmívala skrz slzy, protože se ještě přes svou ztrátu nepřenesla. Obě role měly jedno společné, a sice to, že matka říkala něco jiného, než si myslela. Není to strašně těžké, Fanndís? Ne, ne, člověk se musí sebrat, i když nevidí na konci tunelu žádné světýlko. Musím si ale stěžovat? Ve třetím světě žijí lidé, kteří také ztrácejí děti a zbytek rodiny nemají ještě ke všemu čím nakrmit.

Leně najednou došla trpělivost. Jako by její matka kvůli Tryggvimu získala osobní právo na to být nešťastná. Koneckonců Lena i její otec milovali Tryggviho stejně, aniž by se proto snažili drát do popředí. Lena se svými kamarádkami nikdy o jeho smrti nemluvila a smutek i pocity, které v ní háraly, považovala za soukromou záležitost. Ostatní lidé to nedokázali pochopit. Lena dokonce pochybovala, že jí rozumí vlastní otec, ačkoliv i on silně trpěl, což nedokázal utajit ani před ní, ani před lidmi, kteří ho dobře znali. Vypadalo to, jako by se od části své bytosti odpojil, ale přitom se to před svou ženou a dcerou pokoušel skrýt. Přestože jisté problémy se v rodině vyskytly už předtím, nedokázala si Lena vzpomenout, že by ho někdy viděla tak zničeného. Kdyby se jí někdo zeptal, na koho Tryggviho smrt dopadla nejhůře, musela by říct, že na otce.

„Ach, děkuji ti, moje milá, já na tebe také moc myslím.“ Lenina matka ukončila hovor. Chvíli se koukala z okna a pak se otočila k Leně. „Dneska nemáš žádné přednášky?“

„Je neděle.“ Lena se podívala na matku, jako by byla na takové dotazy zvyklá.

„Ach, samozřejmě, kde jsem nechala hlavu?“ odvětila matka nervózně. „Kde je tvůj otec?“

Lena pokrčila rameny. „Někam vyběhl. Neřekl kam.“

„Cože?“ Matka se zatvářila téměř uraženě. „Snad ne do kanceláře?“

„Nechtěl tě rušit při telefonování, určitě není daleko. Možná myje auto. Konečně se zlepšilo počasí.“ Pokud měl její otec nějaké hobby, bylo to mytí vozu. Pravděpodobně by byl šťastnější, kdyby si byl našel místo v nějaké myčce aut, místo aby studoval práva a pracoval na ministerstvu. „Slyšelas ještě o té advokátce? Kvůli Jakobovi a požáru?“

V matčině tváři se mihl zlostný rys, ale rychle se ovládla a vypadala tak, jak vyhlížet chtěla: jako krásná, dobrosrdečná žena, s níž si osud krutě zahrává. „Ne, a ani s tím nepočítám. Je to nehorázný nesmysl. Nechápu, proč se někdo musí rýpat v ranách postižené rodiny.“

Lena se musela ovládnout, aby se na matku neosopila. „Nezáleží snad na tom, že z ohledu na pocity některých lidi je zavřen nevinný člověk, nebo ano?“ Jak může její máti, která si tak zakládá na své dobrosrdečnosti, něco takového připustit? To pomyšlení Lenu iritovalo.

„Neber to tak osobně.“ Matka přistoupila k oknu a vytáhla žaluzii. „Venku není. A vůz stojí před vjezdem, takže papá nemůže být daleko.“

„Šel si asi zaběhat, mamá. Když si o něj děláš takové starosti, mohla bys trávit víc času s ním a méně telefonovat.“

„To už přestává všechno.“ Matka přestala věnovat pozornost žaluziím a také skrývat své podráždění. „Kdes vůbec byla včera večer?“

„Vyrazila jsem si s kámoškama,“ odpověděla Lena dost ostře. „Vždyť to víš!“

Matka si sáhla na ušní lalůček a začala si jej mnout. „Už si vzpomínám…“ Klesla na židli naproti Leně.

„Plete se mi všechno páté přes deváté. Tvůj otec se teď chová podivně a já nevím, jestli to souvisí s jeho prací nebo s pokusem o revokaci toho rozsudku.“ S předstíraným zájmem pohlédla na knihu na stolku. „Včera večer, když jsi odešla, odjel do úřadu. Celá léta nikdy večer nepracoval, a ani o víkendu.“

„Víš přece, že má teď hrozně práce.“

„Vím, vím, ale přesto mi to dělá starost. Je ve věku, kdy už srdce tak dobře neslouží, a proto by se měl víc šetřit.“

„Kdyby měl pracovnu doma, nemusel by večer nebo o víkendu jezdit do úřadu.“ Lena teď mluvila pomalu a opatrně, neboť věděla, že narazila na citlivé téma. Dům byl sice veliký, ale byla v něm jen jedna volná místnost – Tryggviho starý pokoj. Nikdo se v něm ničeho nedotkl, jako by se pořád počítalo s tím, že víkendy bude trávit doma, jak si to naplánovali, když se odstěhoval do domova. Po Tryggviho smrti zůstával pokoj zamčený a Lena ani její otec do něj nikdy nevstoupili. Lena nevěděla, kolikrát tam vkročila matka, ale dvakrát ji spařila otevřenými dveřmi, jak sedí na okraji postele a pláče. Pokaždé se zase nepozorovaně odplížila. Znala matčin sklon všechno dramatizovat, takže co nejdřív svému otci navrhla, že by mohli Tryggviho pokoj vyklidit a on by si v něm mohl zřídit pracovnu. Společně se obezřetně pokoušeli tento plán prosadit, ale Lenina matka rozhodnutí pokaždé obratně oddálila.

„Ano, musíme to nějak vyřešit.“ Tedy odsunout co nejdál.

„A proč to neřešit hned teď? V nejbližší době se tak jako tak nic nezmění a já vím, že papá by měl velkou radost.“

„Dobrá, dnes večer s ním o tom promluvím.“ Opět vytáčka.

Lena se narovnala. „Co kdybychom se do toho pokoje podívaly hned? Prostě uvážily, co z bráchových věcí si chceš ponechat, a pak všechno roztřídily. Což ale neznamená, že musíme začít plnit krabice už dneska večer.“

Matka otevřela pusu a zase ji zavřela. Útlou rukou s prsteny si přestala hníst ucho. „Nemám na to právě náladu, Leno. Pochop, že jsem se přes to neštěstí ještě nepřenesla.“

„Asi proto, žes k němu dosud nezaujala správný vztah. Myslím, že by ti to prospělo. Existuje plno lidí, kteří to dokážou.“ Chystala se vstát. „Pojď, papá bude rád, když se do toho pustíme. Tím, že se budeš bát, aby nedostal infarkt, se jeho stav nezlepší.“ Vyskočila ze židle. „Tak pojďme, zabere nám to maximálně čtvrt hodinky.“

„Ale zatím nebudeme nic balit, jen se podíváme?“ Lena přisvědčila a matka si vzdychla. „Nemám vlastně čas, musím jít ještě nakoupit.“ Leně se chtělo jedovatě poznamenat něco o přecpané lednici, ale přemohla se. Velkým úspěchem bylo už to, že matku přiměla o tom vůbec přemýšlet.

V Tryggviho pokoji bylo dusno a mnohem tepleji než v ostatních místnostech, jako by se vešlo do cizího domu. „Můžu otevřít okno?“ Lena nepočkala na odpověď, ale čerstvý vzduch pronikal do pokoje jen pomalu, neboť venku bylo bezvětří. „Takže, kde začneme?“

Matka dosud stála ve dveřích. „Je to práce na dlouhé lokte. Nepočkáme s tím, až se vrátím z nákupu a uvařím?“

„Ne, mami, začneme hned.“ Lena otevřela skříň. Viselo v ní plno prázdných ramínek vedle jednoho obleku, byla tu kupa starých svetrů a triček, tak jak tu zůstaly po Tryggviho přesídlení do domova. „Mohli bychom to dát třeba Červenému kříži. Ten oblek je jako nový, určitě se někomu může hodit.“

„Je zbrusu nový. Tryggvi ho měl nosit o Vánocích.“ Matčin hlas zněl chladně. „Nejsem si jistá, jestli bych ho někomu darovala. A ty svetry jakbysmet. Jeden z nich upletla tvoje nebožka babička.“

Lena skříň tiše zavřela, ačkoliv by nejraději třískla dveřmi. „Oukej, a co s knihami?“ V zadní části pokoje stály vysoké knihovny plné obrazových publikací o zvířatech, automobilech a astrologii. „Ty určitě číst nebudeme.“

„Knih bychom se neměli zbavovat. Zapomnělas, jak v nich Tryggvi vydržel ležet celé hodiny? To bych nepřenesla přes srdce.“

„Ne, mami, nezapomněla.“ Bylo to těžší, než si Lena představovala. „Nemusíme je přece vyhazovat ani rozdat, jen je uložíme do krabic.“

„V tom pro mě není žádný rozdíl.“

Lena se nechtěla tak snadno vzdát. „Mohly bychom tedy aspoň vyndat ze zásuvek všechny věci a odnést je do komory. Celá léta se jich nikdo nedotkl.“ Lena vytáhla nejmenší šuplík z masivního psacího stolu tak prudce, že se málem vysypal na podlahu. Byl plný všelijakého haraburdí, pastelek a jiných psacích potřeb, byla tu sada karet na kanastu, ze kterých si Tryggvi stavěl domečky, byly tu i kostky, které měl obzvlášť rád. Úplně vzadu ležel červený zapalovač, který by Lena vůbec neviděla, kdyby zásuvku tak rychle nevytáhla. Teď ji opět zavřela. „Většiny těchhle věcí se každopádně můžeme zbavit.“

„Uvidíme.“ Matka se očividně zdráhala do pokoje vstoupit a trčela nadále ve dveřích. „I když se na některé věci neustále nedíváme nebo je nepoužíváme, nemusíme je zdaleka vyhazovat do odpadků.“

„Kdo tu mluví o odpadcích?“ Lena s námahou otevřela další zásuvku, větší a těžší, než byla ta první. „Měly bychom ale obsah zásuvek předběžně probrat.“ Velké šuple bylo plné štěrku a kamenů – byly to však docela jiné kameny, než jaké kdysi Lena viděla v jedné sbírce na výletě s rodiči do východní části Islandu. Tamější kameny byly krásné a neobvyklé, hrály různými barvami, leskly se, zatímco ty v zásuvce byly šedé, neforemné a nudné – zkrátka k ničemu. „Kde Tryggvi tyhle šutry proboha sebral?“

„Venku. Směl si je nechat.“

„Nasbíral je? O tom vůbec nevím.“ Lena podnikla s bratrem bezpočet procházek po jejich čtvrti, ale o kameny se nikdy nezajímal. Ostatně ani o nic jiného.

„Byl to takový nový nápad. Sbíral je nedlouho předtím, než se odstěhoval. Tys právě nastoupila na vysokou a nemělas čas s ním chodit ven.“ Matčin hlas ale nezněl vyčítavě – rodina měla plné pochopení pro změněný denní režim čerstvé studentky.

Lena vzala jeden kámen do dlaně. „Musíme je schovávat? Vždyť jsou to jenom kameny.“

„Kvůli mně ne.“

To byl velký pokrok a potěšil Lenu tak, že se obrátila k matce zády, aby skryla svůj triumf. Možná dokonce svitla naděje, že by se rodinný život mohl po jisté době opět navrátit do normálu, stát se tak normálním, jak jen to bude možné. Lena nechala kámen spadnout do zásuvky, ten se skutálel po hromádce ostatních kamenů a hlasitě křísl o její zadní stěnu. Poté, co zásuvku s jistou námahou zastrčila zpátky, vytáhla další, v níž očekávala novou dávku kamení. Ale bylo to jinak. V zásuvce ležel štůsek listů papíru. První z těch, po kterých Lena sáhla, byl prázdný.

„Co tu provádíte?“ ozval se z chodby udivený hlas jejího otce.

„Nic zvláštního,“ odvětila matka a vstoupila konečně do pokoje. „Lena a já jsme si chtěly prohlédnout věci v Tryggviho pokoji, abychom z něho mohly udělat pracovnu pro tebe.“

„No ne?“ Otec vešel dovnitř a rozhlédl se. Pokud Lena věděla, od Tryggviho smrti do této místnosti nikdy nevkročil. „Fuj, je tu špatný vzduch.“ Přistoupil k manželce a položil jí ruku na rameno. „To je báječný nápad.“

„Kde jsi vlastně byl?“ zeptala se jeho žena a přidala maličkou lež: „Lena a já jsme o tebe měly starost.“

„Venku na zahradě.“ Obrátil se k Leně. „Jak to jde?“

Ta hned neodpověděla. Snažila se prolistovat zbytek papírů s kresbami. Všechny byly stejné a představovaly jedinou postavu, která stála nebo ležela, podle toho, jak se papír otočil. Byla to bizarní figura a vypadala jinak než lidé, které Tryggvi kreslil jindy. Důvěrně známý byl jen obličej: žádné oči, žádný nos, jen velká, otevřená ústa – podle Leny znak zoufalství. Tentokrát však Tryggvi přidal k postavě něco nového: z otevřené ústní dutiny vytékalo něco černého. Lena se domnívala, že ví, co by měl obrázek představovat, ale když se jí na to otec zeptal, nedostala ze sebe slovo. Mlčky mu podala jeden list.

„Kdes to našla?“ Otec jí papír vytrhl z ruky. S vážnou tváří jej chvíli studoval a potom sáhl po ostatních kresbách.

„V zásuvce.“ Lena ukázala na hromádku papírů a otec je začal okamžitě shrabovat. „To se mi nelíbí.“ Jako by už víc nesnesl, položil je na psací stůl. „Uklidím tady sám. To nemusí každý vidět.“

Obě ženy ho užasle pozorovaly. Matka, která obrázky vůbec neviděla, si bezděčně mnula ucho.

Lenin otec začal před jejíma očima kresby trhat, takže jí bylo stále hůř. Měla zlé tušení, že klidný, normální rodinný život, po němž toužila, byl pouze hloupým snem, který se nikdy neuskuteční. Souvisí snad otcova přehnaná reakce s dodatečným šetřením té advokátky? Musel přece o těch obrázcích vědět, ale je z toho vynervovaný teprve teď, když se požár znovu vyšetřuje. Lena si někam zapsala číslo toho asistujícího cizince, který by jí nejlépe mohl povědět, jak případ pokračuje. Její rodiče by se na něj určitě neobrátili.

Malé bílé útržky papíru se pomalu snášely z psacího stolu na podlahu.

Kapitola dvacátá čtvrtá

Pondělí, 18. ledna 2010

„Potřebuju zvýšit plat!“ Znělo to spíše jako rozkaz než jako prosba a Tóra by se nejraději otočila ve dveřích a hlasitě se rozesmála. Kdyby už nebylo téměř jisté, že do regionálního úřadu na schůzku s Glódís přijde pozdě, s chutí by si s Belou o její žádosti pohovořila.

„Jsme uprostřed hospodářské krize, Belo, takže zvyšování mezd nepřichází v úvahu ani u nás, ani nikde jinde. Nechtělas třeba náhodou plat snížit? O tom si můžeme promluvit.“

„Cigarety podražily, benzin podražil, všechno je dražší, proto musejí růst i platy.“

„Lituji, Belo, opravdu.“ Tóřin vztah k asistentce nebyl sice příliš srdečný, ale vzhledem k nedávnému zvyšování cen byl její požadavek pochopitelný, a protože vzrostly také daně, nemohla s dosavadním platem vyjít. „Při dnešní inflaci prostě žádný prostor pro zvyšování mezd není.“

„Tak můžu pracovat načerno.“

Tóra nepochybovala, že to Bela myslí vážně. „Víš přece, že to nejde.“

„Proč ne? Oficiálně bych byla nezaměstnaná, brala vedle své mzdy ještě podporu, a ty bys mi nemusela přidávat.“

„To je ale trestné, Belo. Stát potřebuje získat peníze, aby mohl podporovat ty, co jsou skutečně nezaměstnaní. Přemýšlej dřív, než něco plácneš.“

„Stát utrácí peníze za kdejakou pitomost a já nevím, proč by z toho nemělo něco kápnout i mně. Teď bychom měli být konečně na řadě i my, Islanďani.“ V Bele se tímto způsobem zřejmě projevil smysl pro spravedlnost. „Takže dnes ráno končím. Jdu demonstrovat a vem na to jed, že ta naše politická sebranka bude litovat, jestli se opravdu naštvu.“

Pokud Tóra věděla, na dnešek nebyla žádná demonstrace nahlášená, ale Bela byla schopna demonstrovat sama jen proto, že v kanceláři je jenom instantní káva. „Doufám, že si na to neoblíkneš triko s naším logem.“ To by bylo něco, kdyby se na titulní straně deníku Morgunbladid objevila Belina fotografie s logem jejich advokátní kanceláře na prsou.

„Když nedostanu přidáno, proč ne?“

Tóra se na sebe nepříčetně rozzlobila, že se o tričku vůbec zmiňovala. „Po víkendu si o tom promluvím s Bragim. Tenhle týden je pro nás oba špatný. Nemohu ti nic slíbit, ale možná najdeme jiný způsob, jak tě podpořit, například tím, že ti zaplatíme seminář pro ty, kteří se chtějí odnaučit kouřit.“ Tóra už byla na odchodu a rychle za sebou zavřela dveře, aby jí něco nepřiletělo na hlavu.

Počasí bylo dosud krásné, ale nezdálo se, že vydrží po celý zbytek dne. Trochu se ochladilo, od zátoky Faxaflói táhly nad pevninu tmavé mraky. Ulice Skólavördustígur dosud zpola spala, ačkoliv obchody už byly otevřené a před nimi kupodivu dost volného místa k zaparkování. Na konci ulice hlídal ze svého podstavce pokojný život města Leifur Eriksson a za ním se tyčila věž kostela Hallgrímskirkja. Tóra ráno odstavila auto dost daleko. Kdyby věděla, že tak brzy zase vypadne, zaparkovala by je přímo před dům. Bylo nicméně osvěžující kousek se proběhnout a Tóra si v duchu opakovala rozhovor s Glódís. Stačilo by vyřídit vše po telefonu, ale Glódís to odmítla a navrhla osobní setkání. Protože Tóra nemohla počítat s tím, že ji dostane k telefonu znovu, souhlasila. Glódís se ani slovem nezmínila o mailech, na které dosud neodpověděla, Tóra se proto domnívala, že její hovor přijala jen proto, že nevěděla, kdo jí volá. Díky vývojové terapeutce Lindě už Tóra věděla, kdo byl Tryggviho terapeutem a jak se jmenuje přeživší obyvatelka domova. Linda ale netušila, kde teď Ragna žije, a to musela bezpodmínečně vypáčit z Glódís.

Ráno Tóra zavolala do Sognu a pohovořila si s vedoucím o Jósteinnově útoku na Jakoba. Ten incident vyšetřovali interně a konečné rozhodnutí o tom, jaká opatření by měla být učiněna, dosud nepadlo. Vedoucí zdůrazňoval, že Jósteinn je nemocný, takže v Sognu není bezdůvodně. Protože je považován za trestně neodpovědného, neexistuje mnoho možných sankcí – pravděpodobně lze nasadit jen silnější léky, přísněji ho hlídat a na přechodnou dobu mu omezit některá privilegia. V první řadě třeba dovolení poslouchat rozhlas. Jósteinna tedy nečeká žádný tvrdý trest a vzhledem k jeho narušenému morálnímu cítění se nedá počítat ani s tím, že by něčeho litoval nebo si byl vědom následků svých činů.

Když Tóra uvedla svoji domněnku o motivu Jósteinnova počínání, vedoucího to nijak nepřekvapilo a prohlásil její teorii za naprosto oprávněnou. Žádný z pracovníků ústavu si nevšiml, že by se přátelský vztah mezi Jósteinnem a Jakobem zhoršil, a nikdo tedy důvod jeho útoku nechápal. Jósteinn udával, že si na nic nepamatuje. Nato se vedoucí Tóry zeptal, zda teď považuje případ za uzavřený, a ona mu vysvětlila, že musí nejprve zjistit, zda si Jósteinn bude či nebude přát, aby v započaté práci pokračovala. Jakobova matka se zase musí rozhodnout, zda od něj bude nadále přijímat pomoc pro svého syna. Vedoucí se nabídl, že se Jósteinna zeptá, když mu Tóra nemůže telefonovat. Je prý dosud v izolaci, což se ale liší od praxe ve vězení; jeho denní režim zůstává stejný, jen se nesmí stýkat se spolubydlícími a s osobami zvenčí. Tóra tu nabídku vděčně přijala a za půl hodiny jí vedoucí zavolal zpátky a oznámil, že Jósteinn si rozhodně přeje, aby na případu dále pracovala. Když prý uslyšel, že by kvůli Jakobově matce mohlo být šetření zastaveno, uvítal by povolení smět poprvé od útoku na Jakoba s někým mluvit.

Nato se Tóra spojila s Grímheidur a dlouho a zevrubně s ní hovořila – ne však proto, že by proud řeči staré paní nedokázala zastavit, nýbrž proto, že Grímheidur chtěla s Tórou probrat veškeré důsledky svého rozhodnutí. Tóra tuto potřebu chápala a dávno už přestala počítat všechna její ano i ne, než dospěla ke konečnému verdiktu: pro Jakoba bude nejlepší, když se bude ve snaze o obnovu procesu pokračovat, i když jí jde Jósteinnova pomoc proti srsti. Tóra nakonec nepovažovala za ztrátu času ani jednu minutu rozhovoru a její rozhodnutí uvítala. Nic dalšího se neudálo. Ari nebral telefon a pokusy dovolat se na telefonní čísla podle seznamu pracovníků domova zůstávaly bezvýsledné.

Jízda do regionálního úřadu probíhala bez závad až na to, že Tóra téměř vjela na chodník, když se překotně snažila vypnout rádio. Právě začínaly zprávy a ona měla špatných událostí po krk. Zdálo se jí, že ještě jedna špatná deprimující informace a hlasitě se rozeřve, začne si rvát vlasy a na Glódís zapůsobí jako strašák z polí. Bývalá vedoucí domova by byla také udělala lépe, kdyby žádné zprávy neposlouchala, neboť vypadala ještě vyčerpaněji než při posledním setkání. Černé kořínky odbarvených vlasů byly ještě nápadnější a silné stíny na očích její vzhled nijak nevylepšily.

„Pojďme do mé kanceláře.“ Glódís provedla čelem vzad a vyšla před ní z přijímací místnosti. Dívka, která Tóru ohlásila, zvedla brvy a výmluvně se na ni zahleděla.

„Mám moc práce, přikročme tedy přímo k tématu.“ Glódís se s utrápeným výrazem posadila za psací stůl. „Patrně chceš, abych ti odpověděla na otázky z tvých mailů. Ještě jsem se k tomu nedostala…“

„Už to není nutné. Musím vědět jen to, kde teď leží Ragna Sölvadóttir, dívka se syndromem uzamčení, která také bydlela v domově, ale v den požáru v něm nebyla.“

Glódís sebrala ze stolu pero a poklepávala jím o dlaň. „Předpokládám, že o téhle nemoci moc nevíš, jinak by sis nemohla myslet, že se od ní něco dozvíš.“

„Vím dobře, v jakém je stavu, a nemám v úmyslu s ní mluvit sama, ale s pomocí logopedky.“

„Ragna se nesmí rozčilovat, není tedy vhodné ji obtěžovat. Ráda ti na všechny tvé otázky odpovím místo ní. Ragna většinou zírá do stropu a k tomu, co už bylo dávno řečeno, není schopna cokoliv dodat. Jak už jsem řekla, není nutno ji něčím takovým trápit.“

Tóra si kladla otázku, proč Glódís prohlásila, že jí na všechny dotazy odpoví ona. „Přesto se s ní chci setkat, ale to nemění nic na tom, že jsem ti za tvůj vzácný čas, který mi věnuješ, vděčná. Osobní dojem se však nedá ničím nahradit a kromě toho, tvoje dosavadní odpovědi byly vždycky dost děravé.“

„Co tím myslíš?“ Glódís nyní poklepávala perem o dlaň pomaleji, ale silněji. „Mluvím s tebou velmi otevřeně, možná až příliš otevřeně.“

Tóra se zdvořile usmála. „Neřeklas mi ani o Ragně, ani o tom, že Tryggvi Einvardsson absolvoval speciální terapii, která byla úspěšná. Nezmínila ses také, že noční hlídač Fridleifur a jeho kolega čelili podezření z popíjení v práci a odcizování léků. A nejspíš bude i pár dalších věcí, které jsi mi zamlčela.“

„Ale nic, co by souviselo s požárem.“

„Posoudím sama, co je pro mou práci důležité.“ Pokud tu Tóra nechtěla marnit čas hádkou, musela změnit taktiku. „Už jsem ti projevila vděčnost za informace, které jsi mi poskytla, a je mi také jasné, žes měla velmi blízko k těm, kteří tam zahynuli, ale zdá se mi prostě nespravedlivé, že jsou pro tebe důležitější než Jakob, který ještě žije. Kromě toho se mohu o čemkoliv, co budu chtít, dozvědět od Tryggviho otce Einvarda. Slíbil mi pomoc ve všem, co budu potřebovat.“ Pomlčela však o svém dojmu, že to, co jí řekl, bylo velmi pečlivě proseto.

„Je zbytečné ho obtěžovat,“ namítla Glódís s menším rozladěním. „Zjistím, kde Ragna je, a dám ti vědět – samozřejmě za předpokladu, že setkání s tebou neodmítne.“

„To by od tebe bylo velmi laskavé.“

„Pochybuji ovšem, že to přinese něco rozumného,“ pravila Glódís, odložila pero a promnula si ruce. „Kromě toho bych ráda zdůraznila, že Tryggvi sice udělal jisté pokroky, dokonce nečekané, ale nelze přitom ztratit ze zřetele jeho výchozí stav. Trpěl tak silným autismem, že ani poměrně velký pokrok u něj neznamenal naději na uzdravení. V žádném případě.“

„Nepovažuješ tedy za možné, aby v noci chodil po domě?“

„Zdá se mi to velmi nepravděpodobné. Pokroky se převážně točily kolem toho, že náhle dokázal navázat jistý kontakt se svými spolubydlícími. S nikým se nebavil, ale když mu ukázali určité předměty, vnímal je a pokusil se na ně reagovat.“

„Mluvil při tom?“

„Ne, k tomu měl ještě daleko. Vyjadřoval se však jinými způsoby, kresbami, doteky a řečí těla. To všechno bylo samozřejmě velmi primitivní, ale přesto neskutečně úspěšné, uvážíme-li, že Tryggvi do té doby své okolí vůbec nevnímal. I když je to trochu přehnané, dá se říct, že už lidi registroval, ale nesnažil se s nimi komunikovat. Jejich blízkost mu byla stále nepříjemná, zejména když byli cizí.“

„Tvým odborným závěrem tedy je, že ten požár založit nemohl.“

„Jednoznačně.“ Prohlásila to přesvědčivě. „Jsem si tím absolutně jistá.“

„A co mi můžeš povědět o Fridleifovi a jeho konzumaci alkoholu ve službě? Ani to se nedá dokázat?“

„Nepopírám, že na něm lpělo podezření, ale to se ukázalo jako neudržitelné. Prováděli jsme u zaměstnanců testy na přítomnost alkoholu v dechu, u obou nočních hlídačů dokonce třikrát, ale výsledek byl pokaždé stejný: byli naprosto střízliví. Protože se jim žádný přestupek neprokázal, nic jsem ti o tom neřekla. Nechtěla jsem pouštět do oběhu falešné fámy.“

„A co drogy? Mohli je užívat? Normální test na alkohol je neprokáže.“

„Žádné drogy nebrali. Když se taková domněnka začala šířit, bývala jsem v domě vždycky, když jim končila víkendová služba, a nikdy jsem nezjistila, že by byli pod vlivem drog. Byli jenom unavení po dlouhé noční směně.“ Vtom zazvonil telefon na psacím stole. Glódís jej zvedla a omluvila se Tóře. Ze sluchátka se ozýval stísněný, téměř zoufale znějící mužský hlas. Glódís se lehce zarděla a vpadla tomu na druhém konci do řeči: „Mám právě návštěvu. Mohu ti zavolat později?“ Rozloučila se a obrátila se opět na Tóru. „Kde jsme skončily?“

Rozmluva ještě chvíli pokračovala, ale Glódís se stále ohlížela po telefonu a její odpovědi byly roztěkané. Tóra proto svoji návštěvu ukončila a vyžádala si od Glódís slib, že jí opatří kontakt na Ragnu. Bývalá vedoucí domova ji vyprovodila ke dveřím a zavřela za ní. Sotva Tóra udělala pár kroků po chodbě, zaslechla z kanceláře znovu její hlas.

„Byla právě u mě, nemohla jsem mluvit.“ Glódís si uvědomila, že hovoří příliš hlasitě jako vždy, když je znepokojená. Už si myslela, že Tóra nikdy neodejde, a přitom Einvardur celou dobu čekal, kdy mu zavolá. Nechtěla ho rozhněvat, ale nemohla mu zatajit, kdo u ní seděl. V každém případě byl totálně podrážděný, když se mu konečně ozvala.

„Co chtěla?“

„Chce se sejít s Ragnou. A pak se mě vyptávala na Fridleifa; dozvěděla se o údajném porušení řádu a pídila se po vysvětlení. Pověděla jsem jí, proč se ta fáma nakonec ukázala jako nepodložená.“ Co si vykládaly o jeho synovi, se mu Glódís prozradit neodvážila. Obávala se, že by chtěl znát přesný obsah celého rozhovoru, aby mohl zkritizovat všechno, co advokátce řekla.

Po krátké odmlce se Einvardur zeptal: „Měl Tryggvi s tou Ragnou něco společného? Já si na ni vzpomínám jen matně.“

„Ne, podle mě nejspíš ani nevěděl, že v domově bydlí.“

„A s tím nočním hlídačem?“

„Moc málo. Hlídači v noci prošli pokoje, aby zjistili, zda je všechno v pořádku, ale to jen u těch, kteří byli napojeni na přístroje. Je možné, že někdy zašli i do Tryggviho pokoje, pokud se jim zdálo, že se z něj něco ozývá, ale muselo jít o mýlku. Ráno se s ním mohli potkat častěji, pomáhali některým pacientům při vstávání a snídani.“

„Chápu.“ A Einvardur opět zmlknul. Glódís se tón jeho hlasu nelíbil a obávala se dalších otázek. Bylo by nejlepší, kdyby o jejím setkání s Tórou mluvili co nejméně. „Onehdy jsi něco povídal o důkazním materiálu. Cos měl na mysli?“

„Ach tak.“ Einvardur nerad měnil téma rozhovoru. „Chtěl jsem se ujistit, že důkazní materiál nekoluje, kde nemá. Nebo snad ano?“

„Cože?“ Glódís nevěděla, na co naráží. Podklady k procesu byly na mnoha místech: v regionálním úřadě, na ministerstvu sociálních věcí, různé kopie na policii, u soudu a samozřejmě u právníků. Jistá část by měla být i na jeho ministerstvu.

„Jsou důkazní prostředky, které se týkají mého syna, ještě někomu k dispozici? Byl bych rád, kdybys mi řekla pravdu, pořád jsi mou dlužnicí.“

„Ano… já… totiž…,“ koktala Glódís. Bylo nezvyklé, že se tak přímo zmínil o službě, kterou jí prokázal. Nedalo se popřít, že by se ocitla na dlažbě, kdyby se za ni po požáru nezaručil. Byla mu za to samozřejmě vděčná. Neměl by však zapomínat, že něco dluží také on jí, a proto nemá důvod mluvit s ní takovým způsobem. Místo, aby mu to připomněla, však spolkla svou nelibost a odpověděla na jeho otázku: „Ano, existuje velké množství podkladů o domově a všech obyvatelích jak u nás, tak jinde.“

„Nemluvím o zprávách a podobných dokumentech, mám na mysli věci mého syna. Shořelo všechno, nebo se něco zachovalo?“

„Všechno shořelo.“ Glódís netušila, o co mu jde. „Věci obyvatel domov nikdy neopustily, kromě toho, co si vzali příbuzní.“

„Nejde o oblečení nebo nábytek. Chci se jen ujistit, že jsme jako Tryggviho rodina dostali všechno, co mu patřilo. Jsou to věci, které jsou pro nás velmi důležité. Například jeho kresby.“

Glódís spadl kámen ze srdce. Nežádá tedy, aby vymazala některá data. Chvíli si myslela, že podezírá svého syna z účasti na požáru a chce zatajit důkazy. „Ne, nic takového nemáme. Určitě ne, To všechno tam shořelo. Stoprocentně.“

Einvardovi se zjevně ulevilo a jeho hlas zněl opět normálně jako dřív. Srdečně jí poděkoval a rozloučil se, jako by se nic nestalo. Když Glódís zavěsila, zírala ještě chvíli udiveně na telefon, zatímco hlavou jí táhly všelijaké myšlenky. Objevil něco, co jeho syna pojí s případem, nebo to bylo něco takového jako tenkrát, když on a jeho žena náhle ukončili Tryggviho terapii? Tehdy žádal bezvýhradně všechny kresby, které jeho syn vytvořil. Když pak vzteky bez sebe zavolal podruhé, poté co mu jeho žena řekla, že by na stěnách Tryggviho pokoje měly opět viset všechny jeho výkresy, Glódís na to přistoupila. A co měla z celého toho tyátru, kromě strašných bolestí zad, které jí způsobil Jakob za to, že mu sebrala obrázek, který mu Tryggvi údajně věnoval? Tahle Tóra se zřejmě hrabe ve věcech, které by bylo lépe nechat v klidu. Tohle však nebylo to, co Glódís zneklidňovalo nejvíce. Ve zmatku posledních dní totiž nepověděla Einvardovi čistou pravdu. Zapomněla na Tryggviho terapeuta Aegira. Když už Tryggviho rodiče nestáli o další terapii, Aegir si sbalil svoje věci a mezi nimi i spoustu papírů, které k terapii používal. Některé Tryggviho kresby tedy při požáru neshořely.

Kapitola dvacátá pátá

Pondělí, 18. ledna 2010

Stav Ragny Sölvadóttir byl horší, než si Tóra představovala. Mnohem horší. Ležela na zádech a zdravotní sestra jí nastavila hlavu tak, aby viděla na návštěvnici, která s ní chtěla mluvit. Logopedka se posadila vedle Tóry. Ragnino drobné tělo byl přikryté silnou dekou. Ramena měla venku a vystupující klíční kosti působily jako ramínko na šaty. Tóra si říkala, že se s touto dívkou musí zacházet s maximální opatrností, aby se nerozsypala. Nejhorší však nebylo její vyhublé tělo, nýbrž jeho strnulost. Ta byla tak výrazná, až se Tóře zdálo, že se sama nesmí ani pohnout, aby tím nehybné pacientce nepřipomínala, jak je na tom ona sama zle. Protože se ale logopedka po celý čas vrtěla na židli, byly zřejmě takové ohledy přehnané. Odbornice na klinickou logopedii byla pracovnicí regionálního úřadu a ihned k dispozici. Tóru překvapilo, jak rychle se všechno rozběhlo poté, co jí Glódís zavolala, že od ní má pro svůj pokus zelenou. Počítala s tím, že potrvá několik dní, než se všechno dojedná, takže se bude moci lépe připravit. Dokonce se jí vloudilo podezření, že právě tohle Glódís chtěla: zaskočit ji, aby výsledek rozhovoru zůstal co nejmlhavější. Takhle jí snad konečně dojde, že nemá smysl bránit Tóře v jejím počínání, neboť ta je odhodlaná pokračovat ve svém šetření i bez její pomoci.

Logopedka položila ruce na karty položené na klíně. Měla klidný hlas a výraznou výslovnost. „Pochopila jsi tedy, kdo tu je, a jsi připravena odpovídat na naše otázky?“ Chovala se zcela uvolněně a její krátké objasnění účelu Tóřiny návštěvy bylo tak přirozené, jako by šlo o docela normální rozmluvu. Její hlas nenesl stopy útrpného soucitu ani dětinské mluvy, k níž to Tóru svádělo. Musela dávat pozor, aby s nemocnou dívkou nemluvila se zjevnou převahou – ačkoliv její tělo nefungovalo, jak by mělo, její duch byl naprosto jasný.

Ragna mrkla jednou: ano.

„To je dobře. Nikam nespěcháme, Ragno, máš dost času. Mám s sebou karty, které dobře znáš, že?“

Dívka opět jednou mrkla: ano. Její oči měly nezvyklou barvu, sytě modrou, kterou Tóra zprvu považovala za hnědou. Zdálo se jí, že v nich vidí tragický výraz, ale nevěděla, co jej působí. Ragna neměla v očích žádné slzy a nevypadala ani zvlášť zničeně, prostě jen široce otevřenýma očima zírala před sebe. Logopedka Tóře vyprávěla, že někteří lidé trpící touto chorobou při prvním setkání s kartami pokaždé hláskovali totéž: Zabij mě. Po několika minutách sezení u Ragniny postele se tomu Tóra nedivila. Logopedka ještě dodala, že přání zemřít většinou pomine, protože mnoho lidí disponuje neuvěřitelnou přizpůsobivostí a dokážou se utěšovat tím, že jiní jsou na tom ještě hůř. Potom Tóře vysvětlila, že existuje ještě horší forma poškození mozku, při níž je přerušeno spojení i s očními svaly. K tomu, aby se takový stav odlišil od bdělého kómatu, je třeba změřit mozkové funkce, neboť jediný rozdíl tkví ve vědomí. Tóra měla vyprahlá ústa a automaticky si představovala, jak se takto živořící člověk asi cítí.

„Nejlepší bude, když teď předám slovo Tóře a já se budu věnovat kartám.“ Logopedka se na dívku usmála a pak se obrátila k Tóře. „Prosím.“

Tóra byla totálně zaskočená. Nořila se do vlastních myšlenek a nebyla připravená převzít komunikaci, ale rychle se vzchopila. „Nevím, Ragno, jak dobře znáš Jakoba, který také bydlel v domově a pro něhož pracuji. Myslím si totiž, a nejsem jediná, že on ten požár tenkrát nezaložil.“ Dívka na ni upřeně hleděla. „Moc by mi pomohlo, kdybych ti směla položit pár otázek týkajících se tvého pobytu v domově. Kromě Jakoba, který je ale schopen postřehnout opravdu důležité věci jen v omezené míře, jsi jediná, kdo přežil.“ Tóra vědomě zašla trochu dál, neboť chtěla s Ragnou jednat jako se zdravým člověkem. „Leccos bude nepříjemné a osobní, a tak pochopím, nebudeš-li chtít na některé otázky odpovědět. Je to jenom na tobě.“ Ragna dosud nijak nereagovala, ačkoliv samozřejmě musela několikrát normálně zamrkat. Dávala však pozor, aby to bylo vždycky uprostřed věty, takže to Tóra nemohla považovat za odpověď. Tóra se zhluboka nadechla a přeletěla pohledem načmárané poznámky, které pořídila během uplynulé čtvrthodinky. „Než začneme, musím vědět jednu věc, a to, jestli jsi znala jmenovitě všechny obyvatele domova.“

Jedno mžiknutí. Ano. Dívce vyklouzla z koutku úst slina a na polštáři se zaleskla mokrá skvrnka.

„To ráda slyším.“ Tóra se usmála, pohlédla na seznam a pak opět na Ragnu. „Myslíš si, že Jakob měl nějaký důvod, nebo že byl vůbec schopen požár založit?“

Ragniny oči hledaly pomoc u logopedky, která poklepala Tóře na rameno. „Dávej pozor, abys kladla jenom jednu otázku. Teď to byly dvě: zda chtěl nebo zda mohl. A na to je těžké odpovědět.“

Tóra zahanbeně přisvědčila. „Promiň, prosím,“ obrátila se k Ragně. „Ráda bych věděla, jestli považuješ za možné, že ten dům podpálil Jakob.“

Ragna znovu sklouzla pohledem k logopedce, která zvedla jednu kartu a ukázala na zobrazené symboly. Pak oznámila Tóře: „Neví to, nebo na to nemá žádný názor.“ Zatímco mluvila, podívala se na Ragnu, která její slova potvrdila jedním mrknutím.

„Dobrá.“ Tóra neviděla důvod, proč by měla opakovat druhou část své otázky, protože Ragna určitě nebyla s to posoudit, zda by Jakob byl něčeho takového schopen. „V Natanově pokoji jsi pravděpodobně nikdy nebyla, ale nemohlas třeba zaslechnout, že by se tam nacházela nějaká krátká hadička?“

Ragna těkala očima sem a tam. Zdálo se, že ji ta otázka rozrušila, ačkoliv Tóře vůbec nebylo jasné proč. Logopedka zasáhla a nakonec Tóru požádala, aby Ragně položila jinou otázku, protože její odpověď prý nebyla dost srozumitelná. Hláskovala prý Hadička krátce u mě. Aby neztrácely čas, Tóra zvolila novou otázku, s níž by si Ragna mohla poradit lépe. Logopedka ji hned na začátku upozornila, že nemohou Ragnu zpovídat příliš dlouho, neboť tento druh komunikace je pro pacienty velmi vyčerpávající.

„Docházelo k častým kontaktům mezi obyvateli?“

Mezi oběma ženami se opět rozběhla řeč symbolů. „Odpovídá ano i ne, řekla bych proto, že to bylo rozdílné, zřejmě podle jednotlivých osob.“ Ragna jednou mžikla.

„Navštěvovali tě ostatní často ve tvém pokoji?“ Jedno mžiknutí dovolilo Tóře pokračovat v dotazech tímto směrem. Předčítala tedy jména obyvatel a vždy byla odměněna jedním, nebo dvěma mrknutími. Ukázalo se, že slepá a hluchá Sigrídur Herdís a epileptik Natan do Ragnina pokoje zacházeli často. Odpověď na dotaz po Tryggvim byla nejasná a logopedka Tóře vysvětlila, že tady Ragna nemůže posloužit jasným ano, či ne. Dorozumívala se s ní tedy chvíli kartami, pak je odložila do klína a Tóře sdělila, že Tryggvi byl v Ragnině pokoji jedenkrát. Jen jednou. Jakob tam nahlédl dvakrát, což souhlasilo s jeho výpovědí, že se v její blízkosti necítil dobře. Tóra se zajímala především o návštěvu Tryggviho, protože teď měla svědkyni, která mohla potvrdit, že dokázal sám chodit po domě, byť jenom zřídka. Tryggvi jako možný pachatel se teď jevil pravděpodobnějším, než si myslela, neboť bylo jasné, že jeho rodiče i vedoucí domova jí něco zamlčeli. Proč by chtěli Tryggviho pokroky, byť by byly jen nepatrné, zatajit? Použitá terapie možná ovlivnila nejen jeho sociální chování, ale oživila i jeho fascinaci ohněm, o níž se jeho rodiče také nezmínili. Tóra se spojila s oddílovou vedoucí letního tábora, o němž věděla od Jakobovy matky, a ta jí o příhodě se spacákem ochotně pověděla. Podle ní se Tryggvimu dostaly do rukou zápalky a podpalovač grilovacího dřevěného uhlí. Večer předtím viděl, jak tyto věci posloužily při zapálení táboráku, což ho velmi nadchlo. Načež v jedné z kójí podpálil spacák, zřejmě proto, že chtěl oživit okouzlující pocit z předchozího večera. Naštěstí to neučinil tajně a oheň byl uhašen dřív, než mohl způsobit větší škodu. Tryggviho rodičům to bylo velmi nepříjemné. Měli totiž vedení tábora oznámit, že chlapec si už jednou pohrál s ohněm, a upozornit je, že musejí dbát, aby se nedostal k zápalkám nebo zapalovači. Při zápisu do tábora na to bohužel zapomněli, protože šlo o dávnou zkušenost, a nedošlo jim, že součástí letního kempování bývá i táborák. Otec si pak Tryggviho hned odvezl, čímž toto téma vyšumělo, zato se však v tom nešťastném týdnu udála řada jiných věcí.

„Kdy byl Tryggvi u tebe na pokoji? Krátce před tvým přeložením do nemocnice?“

Jedno mžiknutí. Ano.

„Řekl přitom něco?“ Tryggvi údajně nikdy nepromluvil, ale Tóra se pro jistotu zeptala. Třeba udělal větší pokroky, než lidé udávají.

Dvě mrknutí. Ne.

„Lehl si k tobě do postele?“ Tóra se podívala Ragně zpříma do očí, ale přitom koutkem oka zaznamenala, že logopedka rychle přistrčila hlavu.

Dvojí mrknutí. Ne.

„Lehl si k tobě někdy někdo jiný?“ Logopedka popadla Tóru pevně za rameno, ale ta ji setřásla a sledovala Ragninu reakci. Dlouho se nic nedělo, jen si hleděly do očí. Potom dívka mrkla.

Velmi výmluvně. ANO.

Tóra seděla v autě na plně obsazeném parkovišti zemské nemocnice. Topení bojovalo s jinovatkou na okenních sklech a Tóra si na chladném sedadle zastrčila ruce pod zadek. Nebyly to však jen studené nohy a zamrzlá okna, co jí bránilo odjet – v hlavě jí všechno vibrovalo, a tak bylo nebezpečné v tomto stavu řídit. Tóra nedokázala uspořádat myšlenky, zejména proto, že nedostala odpovědi na všechny otázky. Ragna se dokázala dorozumívat očima jen po určitou dobu. Rozhovor se neúnosně protahoval, takže jej musely ukončit. Tóra nevěděla, zda Ragna nemůže dál proto, že ji to příliš rozrušuje, nebo vyčerpává; nebylo pro ni lehké odhadnout její pocity. Prostě zavřela oči a otevřela je, až se jí zeptaly, jestli už chce skončit. Potom jednou mrkla. Ano.

Tóra sebou škubla, když někdo energicky zaťukal na boční okno. U vozu stála logopedka, oblečená jen nalehko a třesoucí se zimou. Tóře chvíli trvalo, než se vzpamatovala a vytáhla ruce, na nichž si seděla. „Promiň, nechtěla jsem tě vylekat,“ omluvila se ta žena poté, co Tóra stáhla okénko, a začala se bušit do hrudi, aby se zahřála. „Ale musím se tě ještě na něco zeptat.“ Tóru to nepřekvapilo. Ačkoliv logopedka hovor o nastoleném citlivém tématu zprvu absolutně odmítala, rychle změnila názor a stejně jako Tóra prahla dozvědět se o událostech co nejvíce. Poté, co zanechala Ragnu v péči nemocniční sestry, doufala, že ji Tóra zasvětí do všech podrobností, ale ta jí pouze poděkovala za pomoc a odešla. „Víš, normálně mi do obsahu takových rozhovorů nic není, funguju prostě jako neutrální zprostředkovatel, ale tentokrát je tomu jinak.“

„Asi se s podobnými otázkami často nesetkáváš.“

„Ne, nikdy se mi to nestalo.“ Ve ztuhlé tváři se objevil úsměv. „Slyšela jsem, že k něčemu takovému došlo před mnoha lety v zemské nemocnici a nedávno v jednom domově pro tělesně postižené, ale muselo se to ututlat. Jedna dívka tam otěhotněla, ale zemřela dřív, než to mohlo být zveřejněno, takže se to odbylo jako fáma.“

„Mám důvod si myslet, že případ, který zmiňuješ, souvisí s tím, o čem jsme mluvily s Ragnou.“ Tóra se ocitla v kleštích: s logopedkou o tom sice mluvit nechtěla, ale zároveň tušila, že ji bude ještě potřebovat. V regionálním úřadě se o Lísině osudu bezpochyby vědělo.

„Všechno, co se při takových rozhovorech dozvím, je přísně důvěrné. Nemusíš mít strach, nic nevynesu,“ ujišťovala ji logopedka.

Stejně tomu bylo při tlumočení, policejních výsleších či poradách s obhájci. Kdyby měla Tóra víc času, jistě by v soudních podkladech našla všechno, co potřebuje, ale teď se musela rozhodnout, zda má téhle ženě, jejíž chování působilo přesvědčivě, důvěřovat. „Pokouším se zjistit, kdo se sexuálně ukojil na jedné obyvatelce ústavu, který pak vyhořel. Ta dívka byla v okamžiku, kdy se stala obětí požáru, těhotná a já se domnívám, že někdo to chtěl zatušovat.“

„Proč ale Ragna stále připomíná kyslík?“

„Nemám tušení, bohužel.“ Když Ragna poprvé pomocí karet hláskovala slovo kyslík, domnívaly se, že nemůže dýchat, ale to nebylo ono. Těžko říci, jak se spáchaným zločinem souvisí kyslík, ale pro ni zřejmě ty dvě věci představovaly nerozlučitelnou jednotu. „Může ti nějak pomoct popis pachatele?“ Pravděpodobnost, že podle něj někdo toho muže pozná, byla ovšem nepatrná: Tmavé vlasy, modrošedé oči, štíhlý, rovné zuby. Proč ten pacholek neměl žádnou bradavici nebo třeba tetování na čele?

„Ne, ale nikoho tam neznám. V životě jsem do toho domova nevkročila,“ pokrčila rameny logopedka a potom dodala: „A co policie? Musíme ji informovat?“

„Bezpochyby, udělám to hned, jakmile se vrátím do kanceláře. Tady je mi příliš zima.“ Policie sice ten případ nechala na prosbu Lísiných rodičů usnout, ale ten teď získal další dimenzi – zahrnuje dvě oběti, z nichž jedna ještě žije.

„Tak dobře.“ Žena se narovnala a protáhla si záda, ale očividně měla na srdci ještě něco. Asi těžko hledala správná slova, neboť se zdálo, že právě tak jako Tóra celou tu historii dosud nestrávila.

„Ještě jeden dotaz,“ ozvala se Tóra a znovu si sedla na ruce, tentokrát však proto, aby si zahřála prsty. „Je možné, že bys z karet vyčetla nesprávnou informaci, něco jiného, než co chtěla Ragna sdělit? Potřebné symboly jsou na nich tak těsně vedle sebe, že je těžké určit přesně ten pravý.“

„Ne, to se prakticky nestává. Vidělas přece, že jsem vždycky všechno zopakovala a Ragna pokaždé souhlasila. Karty jsou samozřejmě komplikovanější než mluvené slovo. Neexistuje ani znak pro všechny věci tohoto světa, a když musíš slova hláskovat, plyne řeč pomaleji. Já ale pokaždé vyslovila přesně to, co mi ukázala. Dělám to ostatně tak často, že se na mě můžeš spolehnout.“

„Odpusť, ale myslela jsem, že se třeba ty zvláštní odpovědi dají vysvětlit jednodušeji. To s tím kyslíkem je naprosto nepochopitelné a ani s tím hlasem z rádia to není o moc lepší.“ Krátce před ukončením rozhovoru totiž Ragna hláskovala rádio. „Patrně chtěla něco dodat. Doufala jsem, že všechno bude o něco určitější.“

„To bohužel nejde.“ Logopedka stojící na nechráněném místě před nemocnicí už měla obličej celý promodralý. „Jestli mě ještě něco napadne, hned se ti ozvu.“ A než odešla ke svému autu, dodala ještě: „S informováním policie dlouho neváhej. Lidé se syndromem uzamčení většinou dlouho nežijí a platí to i pro Ragnu. Pokud nějak onemocní, mohou rychle zemřít, a přitom vyšetřování a soudní řízení vyžadují hodně času. Ten, kdo to provedl, nesmí ujít trestu! Ragna by si zasloužila vědět, že pachatel byl odsouzen.“ Po těchto slovech se, hnána větrem, vydala spěšně přes parkoviště.

S jejími slovy v uších ujížděla Tóra k sídlu své firmy na ulici Skólavördustígur. Byla ráda, že si vzala auto. Když našla místo k zaparkování, rozběhla se do své kanceláře, aby mohla žhavé novinky nahlásit policii. Po telefonu sáhla ještě dřív, než si svlékla kabát. Stručně se představila a chtěla úředníka, který vedl vyšetřování požáru v domově. Zatímco čekala, konečně se zbavila kabátu a pak uslyšela hluboký hlas muže, jenž se představil jako Úlfar. Tóra mu sdělila svoje jméno a hodlala přednést svoji žádost, když jí policista sebral slovo.

„Tóra Gudmundsdóttir? Advokátka?“

Tóru jeho reakce ohromila. „Ano, ovšem.“

„Už tě někdo kontaktoval?“

„Éeh… ne.“

Muž se odmlčel a jal se přemýšlet. „Tvoje jméno je na seznamu osob souvisejících s jedním případem, který jsme včera přijali.“

„V současné době jsem velmi zaneprázdněna a nemohu se věnovat žádné obhajobě. Z toho seznamu mě můžeš vyškrtnout.“ Tóra se totiž nedávno nechala zaregistrovat jako obhájce ex offo, což bylo součástí Bragiho akčního plánu pro dobu hospodářské krize, ale zatím to žádné plody nepřineslo.

„Nemůžu tě prostě škrtnout. Jde o závažný trestný čin, se kterým tě patrně něco pojí, ale není to tvoje právnická profese.“

Tóra byla příliš ohromená, aby pochopila, že jí hrozí potíže. „Nějak tomu nerozumím. Volám právě proto, že chci nahlásit těžký zločin. Mluvíme oba o téže věci?“ Třeba ji logopedka předběhla a znásilnění už nahlásila.

„Pokud jde při činu, který chceš oznámit, o smrt jednoho člověka, bylo by to možné. Pokud ne, mluvíme o dvou rozdílných věcech.“

„Smrt nějakého člověka?“ Tóra ucítila bodnutí u srdce. Podlehl Jakob následkům svého zranění. Nebyl sice v ohrožení života, ale co může vědět o medicíně? „Kdo je tedy vlastně mrtev, smím-li se tě ptát?“

„Znáš mladého rozhlasového moderátora jménem Margeir?“

Kapitola dvacátá šestá

Pondělí, 18. ledna 2010

„Já si to nenamlouvám, Halli! Měl bys mě pochopit.“ Berglinda svírala telefonní sluchátko mezi uchem a ramenem, aby přitom mohla skládat prádlo. „Opravdu ohavně páchne. Prala jsem je třikrát a pokaždé přidala víc prášku, ale ten zápach nemizí.“

„Ach, Beggo, teď nemám čas.“ Halliho hlas v telefonu zněl vyčerpaně. „Já ti to věřím, ale zaručeně existuje nějaké rozumné vysvětlení. Možná se na ně vyčůrala sousedova kočka.“

„Ty mě neposloucháš? Nesmrdí po kočičí moči. Nevím, co to způsobuje, asi něco starého, hnilobného.“

„Pak zřejmě na to prádlo přitáhla kočka nějaké mrtvé zvíře, co já vím?“

„Prádlo nevisí až k zemi, Halli. Nehledě na to, že kočky nemají ve zvyku pobíhat po zahradě s mršinami. To bys měl vědět.“

Berglinda svých slov hned litovala. Uvědomila si, že se na svého muže neprávem utrhuje.

„Beggo, mám teď práci. A nevím, jak bych tě mohl uklidnit. Strč ty zatracené věci do nějaké tašky a já se na ně podívám, až přijdu domů. Jestli je to opravdu tak zlé, jak říkáš, tak do té doby smrdět nepřestanou.“ Slyšitelně si povzdechl.

„Rozumím.“ Berglinda odsunula bílé tričko, jež zářilo čistotou, ale páchlo, jako kdyby dlouho leželo ve vlhkém hrobě. „Tak zatím, a nezlob se, že jsem tě zdržela od práce.“ Nechtěla, aby to vyznělo trpce či ironicky, ale moc se jí to nedařilo.

„Oukej.“ Odmlčel se, jako by čekal, co ještě uslyší. Potom dodal: „Nevěš tedy prádlo venku, dej ho do sušičky.“

„To udělám.“ Bylo toho hodně, co by mu ještě ráda pověděla, ale nedařilo se jí najít správná slova. „Přijď domů brzy, prosím.“

„Pokusím se.“

Po tom rozhovoru byl puch ještě pronikavější. Berglinda se odpoutala od stolu, přinesla velkou igelitovou tašku a prádlo do ní horečně nacpala. Potom tašku zavázala a postavila ji do kouta malé prádelny. Vyšla a energicky za sebou zavřela dveře, rozhodnuta na ohavný smrad zapomenout a nedat se jím už vyvést z míry. Měla na práci jiné věci, blížil se například čas Pésiho jídla. „Pési! Máš už hlad?“ Žádná odpověď. Dům se zdál tichý a liduprázdný, připadala si v něm ztracená. „Pési! Kde vězíš?“ Opět žádná odpověď. Berglinda proběhla chodbou v přízemí, nahlédla do kuchyně a obýváku, ale hoch nikde nebyl. Horní patro se zdálo také prázdné, ale to nic neznamenalo, Pési je ještě malý a nenadělá moc hluku. Patrně si hraje ve svém pokoji. Berglinda vyběhla do prvního poschodí, berouc schody po dvou, a když viděla, že hoch není u sebe ani v jiné místnosti, zneklidnilo ji to.

Cestou zpátky dolů jí blesklo hlavou, že mohl vyjít ven, zatímco telefonovala – sám se nudil, chyběla mu mateřská škola. Berglindino rozhodnutí nechat ho nějaký čas doma se zpětně jevilo jako nepříliš rozumné. Pokaždé, když ji prosil, aby směl opět chodit do školky, si musela přiznat, že dočasnou absenci snáší hůř on než ona. Když byl doma, cítila se mnohem lépe, protože po dobu pracovní neschopnosti nemusela být sama. Po tělesné stránce byla naprosto zdravá, trpěla nanejvýš duševně, ale psychické neduhy neschopenka neodstraní. Jejím účelem, jak se Berglindě zdálo, bylo spíš ochránit její kolegy a kolegyně před její přítomností. Takové podezření však nebylo fér, její šéf trval na zdravotní dovolené jen ze starostlivosti o ni. Z přehnané starostlivosti. Pravděpodobně by měla méně potíží, kdyby ji její nejbližší přátelé lépe chápali a zajímali se o její trápení tak jako její nadřízený. Zklamání z rozhovoru s manželem ji dosud soužilo. A teď i obavy o syna. „Pési?“ Ticho. Musel se dostat ven.

Domovní dveře byly zavřené a Pési je dosud nedokázal sám otevřít. Ale samozřejmě rostl a sílil, takže nebylo vyloučené, že se mu to dnes poprvé podařilo. Berglinda otevřela a pocítila závan ledového větru. Hezké víkendové počasí nevydrželo. Na věšáku v chodbě visel její kabát vedle Pésiho bundy. Jestli opravdu vyšel ven, měl na sobě jenom něco tenkého a kromě toho byl ještě příliš malý na to, aby sám prozkoumával okolí. Místo aby si oblékla kabát, se Berglinda vrátila do bytu zjistit, jestli Pési není na zahradě. S posuvnými dveřmi na terasu už si totiž poradit uměl, i když musel k jejich otevření použít všechnu sílu. Byl zvyklý hrávat si na zahradě, ačkoliv vinou deštivého počasí se k tomu v poslední době často nedostal. Bylo taky možné, že Berglinda nechala otevřeno. Nemohla si vzpomenout, zda je poté, co sebrala prádlo, za sebou zavřela či ne. Venku však bylo tak chladno, že nemohly být celou dobu dokořán. Když se k nim blížila, spatřila, že závěsy se nadouvají větrem.

„Pési?“ Berglinda odtáhla jeden závěs stranou a ulevilo se jí, protože svého syna uviděla na zahradě. Protáhla se pootevřenými dveřmi. Chlapec stál otočen zády a zdálo se, že ji neslyší. Naštěstí měl na sobě triko s dlouhými rukávy, ale přesto byl nedostatečně oblečený. Jeho světlé vlasy se vlnily ve větru a připomněly jí, že je načase zajít s Pésim k holiči. „Pési? Nemůžeš jen tak ven, musíš mi o tom říct!“ Syn však stál bez hnutí přímo pod šňůrou, kam ráno pověsila prádlo, a vypadlo to, že ji nevnímá. Možná objevil mrtvé zvíře, které Halli označil za možnou příčinu zápachu. Takový pohled by dítěti určitě dokázal nahnat strach. Berglinda ani nevěděla, jestli Pési nějaké zdechlé zvíře kdy viděl. „Pojď ke mně, Pési, nebo nastydneš, když budeš dlouho venku.“ Kráčela k němu a mluvila uklidňujícím hlasem, aby se nepolekal, až se dotkne jeho ramene. Normálně nebýval tolik duchem nepřítomný, ačkoliv párkrát už se to stalo, když byl večer velmi unavený.

„Tady to smrdí, mami,“ zamumlal, aniž se otočil.

Berglindu bodlo u srdce. Pési byl jediný, kdo věděl, že si to nenamlouvá. „Já vím, drahoušku, pojďme dovnitř.“ Byla už téměř u něho, když se obrátil a zaryl prsty nohou do trávy. „Ty nemáš boty, Pési, umrznou ti prsty. Uvařím ti kakao, to tě zahřeje.“

„Nechci kakao, chci zůstat venku.“ Konečně se otočil a pohlédl na svou matku ustaranýma očima. Vlasy mu dosud povlávaly ve větru, ale pak se najednou hladce přilepily k hlavě, aniž se dalo poznat, co je před větrem chrání.

„Pojď, Pési.“ Berglinda už měla dost veselého tónu, zvážněla a přepadaly ji obavy. „Jdeme dovnitř.“ Ve vzduchu se vznášela známá kovová příchuť. „Venku je moc velká zima.“

Syn neodpověděl, jenom na ni hleděl, jako by ji nepoznával. Berglinda si nebyla jistá, jestli ji vůbec vidí. Pozoruje-li něco jiného, musí to být cosi mezi nimi, ale tam nic nebylo. „Na co to koukáš? Na můj svetřík?“ V takových chvílích je lepší něco mluvit, i když nás nikdo neposlouchá.

„Teď už chci dovnitř.“ Pési pořád hypnotizovaně zíral před sebe a ustrnulý výraz jeho tvářičky zůstával neměnný. Byl ještě bledší než jindy, jedinou známkou života byly dva červené flíčky na lících. Bledé ruce mu trčely z tenkých rukávů trika jako končetiny veliké porcelánové panenky.

„Tak pojď.“ Berglinda k němu natáhla ruku, ale nemohla ho z toho podivného stavu vytrhnout. „Jdeme, Pési.“ Přistoupila k němu, sklonila se a uchopila jeho ledově studenou ručku. A tu pocítila, jak se jeho vlasy dlouhé až po ramena elektrizují a zvedají. Vítr rozvířil suché listí a hnal je přes trávník.

„Kdo řídil to auto, mami?“

Matka sevřela jeho dlaň a nejraději by ho odvlekla do domu násilím, pryč od tísnivého zápachu pod šňůrou na prádlo, aby s ním už byla v kuchyni, obklopena vůní horkého kakaa. Tam by mohli mluvit o něčem jiném než o strašlivé události, která jí zničila život. Berglinda by udělala vše pro to, aby se tohoto břemene zbavila. Ona i Halli zjistili, jak pěkný život vedli, teprve když už bylo pozdě. Byli chronicky bez peněz, práce byla nejistá, Pési býval nemocný, počasí mizerné… V porovnání s tím, s čím se potýkala nyní, byly takové stesky směšné. Před rokem by byla ještě v práci, nepobíhala by polooblečená jako šílenec v zahradě a nepokoušela se dostat syna domů. Musela znovu přemýšlet, proč trvalo tak dlouho, než se situace stala nesnesitelnou. Duch se sice dvakrát zjevil těsně po nehodě, ale teprve v období bankovní krize dospěly potíže tak daleko, že vyhledali radu u církve. Berglinda měla pocit, že přízraky něco rozmnožilo, ale co? Ona ani Halli své chování nezměnili a Pési se v souladu se svým vývojem přizpůsobil běžnému dni. Berglinda si dokázala představit, že všechny změny souvisely s rodinou mladičké au-pair, ale opatrné vyzvídání u sousedů, kteří ji znali, nic nepřineslo. Rodina nadále truchlila a snažila se vypořádat s osudem, jak to jen šlo.

Pési náhle přišel k sobě a pocítil zimu, neboť když promluvil, zuby se mu slyšitelně rozcvakaly. „Někdo byl na zahradě, mami. Já jsem to viděl.“

„Nu, tak už pojď. Prochladneš a budeš stonat.“ Berglinda se už také začínala třást zimou a ztěžkly jí nohy.

„Když se umře, začne to smrdět, mami.“ Pohlédl na ni, nikoliv však do očí, nýbrž na otevřená ústa. „Ale ne hned, až potom.“

Berglinda zapomněla na svůj úmysl vzít syna opatrně za ruku, popadla ho do náruče a běžela s ním domů.

Kněz už jen s obtížemi tajil svou touhu odejít. Začínal své věty slovy Nuže tedy, ale pak svou snahu vzdal a pokaždé propásl možnost se rozloučit. Kdyby dokázal lépe zamaskovat své pohnutky, Jósteinn by si ničeho nevšiml a v odchodu by mu nebránil. Jósteinn neměl moc příležitostí někoho potrápit, a proto, když už se mu naskytly, využíval je vrchovatou měrou. „Nevím jistě, že Bůh neexistuje, ale pokud je, pak svůj osud nechápu.“

„Netrap se tím, Bůh tě miluje stejně jako takové lidi, kteří nikomu neublížili. Musíš se naučit si toho vážit a přemýšlet o tom, cos provedl. Až poznáš, že to bylo špatné, začneš toho litovat a lítost je prvním krokem k přijetí Boha do svého života.“ V místnosti bylo přílišné vedro, přesně takové, jaké měl Jósteinn nejraději. Na knězově čele už se perlil pot.

„Špatně jsi mi rozuměl. Nehledám Boha. Ptal jsem se, jak přišel na nápad stvořit člověka, jako jsem já, pokud je tak dokonalý, jak si myslíš.“

„Nikdo není skrz naskrz zlý, Jósteinne. O tom jsme přece už mluvili.“ Pastor vrhl kradmý pohled k oknu a ke svobodě za ním. „Nemusím to přece opakovat, jsi chytrý muž, Jósteinne, a já vím, že si pamatuješ, co ti říkám.“

„Myslíš si tedy, že mě stvořil tvůj Bůh?“ Jósteinn upíral zrak do klína a na ošoupané nohavice kdysi sytě rudých manšestráků, nyní však už jen růžových.

„Ano, přesně to si myslím.“ Pastor si položil dlaně na kolena a chystal se vstát z nízké pohovky. „Nuže tedy…“

„Ale jestli mě stvořil a jsem takový, jaký jsem, pak tomu nerozumím.“ Jósteinn zavřel oči a naslouchal. Někde si přečetl, že některý lidský smysl se dá zostřit tím, že se vypne jiný. Nyní však slyšel jenom tentýž tlumený zvuk kuchařčina rádia z chodby, vodu, kterou někdo v domě napouštěl do vany, a supění kněze, který se málem dusil horkem. To všechno už ale slyšel, i když měl oči ještě otevřené. „Buď je ten tvůj Bůh nespolehlivý, nebo hrozně nenávistný.“

„Tohle téma si nechme na příště, Jósteinne. Nejsem včerejší, dobře vím, že mě jenom provokuješ. Je však normální, že o takových věcech přemýšlíš, a já to umím ocenit. Ukazuje mi to, že jsi na správné cestě. Duševní blaženost nikomu neškodí, věř mi, a jestli po ní opravdu toužíš, zbavíš se těžkého břemene.“

„No ne, myslel jsem, že víš, že žádnou duši nemám.“ Jósteinn zase otevřel oči a tentokrát si zacpal nos, ale zrak ani sluch se mu kvůli tomu nezlepšily. „Bůh na ni zapomněl, nebo jsem ji kdysi během života ztratil,“ zahuhňal. Asi by musel čekat mnohem déle, než by se dostavilo ostřejší smyslové vnímání.

„Chyba, Jósteinne, samozřejmě že duši máš. Všichni lidé mají duši.“ Když na to Jósteinn nereagoval, knězova tvář se trochu rozjasnila. „Nuže tedy, myslím, že se u tebe zastavím častěji, Jósteinne. Abych mohl tebe a tvou duši lépe provázet životem.“ Vstal.

„Odkud víš, že mám nějakou duši?“ Jósteinn si uvolnil nos a dále si civěl na kolena.

„Protože chceš pomoci svému příteli Jakobovi, třebaže jsi ho napadl, Jósteinne. Slyšel jsem, že chceš ze svých peněz podporovat Jakoba i jeho matku. To by člověk bez duše nedokázal.“

Jósteinn se zasmál, ale nevzhlédl přitom. „To je velké nedorozumění.“

„V jakém smyslu?“ Kněz zůstal stát vedle pohovky.

„Nedělám to proto, že chci být na Jakoba hodný. Dobromyslnost mě opravdu nepohání.“ Znovu se zasmál a zkusil si současně ucpat uši a zavřít oči. „Dělám to jen proto, že chci ubližovat, že chci škodit.“ Jeho úsměv zmizel. „A to se dá i bez nože.“

Kněz mlčel. Jeho protějšek s rukama na uších by ho stejně neslyšel. Při své práci v Sognu zažil už leccos a Jósteinnovo podivné chování ho nevyvádělo z míry. Jeho poslední slova ho však zasáhla.

„Někdy je dobro zlé a zlo dobré,“ prohlásil Jósteinn, spustil ruce a pohlédl knězi do očí, poprvé od té doby, co sem přišel. „Ale zlo může být taky prostě zlé, a tak je to u mě. Můžeš mi věřit, že myslím jenom na zlo.“

Při čekání na muže, s nímž se měla sejít, Tóra tiše klela, a to ne kvůli místu, které mohlo být vhodnější, nýbrž proto, že ji poslední události tak rozrušily. Ani provoz v plné kavárně ve Skeifanu nedokázal její myšlenky rozptýlit. Teprve když se Aegir se čtvrthodinovým zpožděním dostavil, dokázala se soustředit na něco jiného. Stál ve vchodu a pátral po ní pohledem. Když si stoupla a zamávala mu, přátelsky se usmál a prosmýkl se mezi obsazenými stolky až k ní. Jeho chování rozhodně nenasvědčovalo tomu, že by to snad byl sadista, který při léčení postižených používá brutální metody. Naopak – působil velmi vlídně a všem, kolem nichž musel projít, se omluvil. Citlivější povahy mohl spíš zastrašit jeho vzhled: měl sytě černé vlasy a sněhobílý obličej. Jeho oči, rovněž černé, hleděly na svět zpod dlouhých pramenů, mezi nimiž probleskoval zlatý kroužek v jednom obočí.

„Ahoj.“ Napřáhl ruku. „Ty musíš být Tóra.“ Když přisvědčila, přisedl si ke stolku, na němž stály dvě kávy. Tóra je předem objednala s vírou, že přijde včas. Její šálek už byl prázdný a ze druhého už se nekouřilo. „Promiň, že jsem se opozdil, byl hrozý provoz.“

„Žádný problém,“ Tóra ukázala na jeho šálek. „Nevím, jestli se to kafe dá ještě pít.“

„Nevadí, já piju čaj, ale i tak děkuju.“ Aegir si nechtěl dát objednat a Tóra litovala, že nemůže vypít i jeho kávu. „Chceš mluvit o Tryggvim a já jsem mimořádně zvědavý proč. Je to už víc než půldruhého roku, co jsem s ním prováděl terapii, a musím přiznat, že jsem si na něho dlouho nevzpomněl. Po tom strašlivém požáru mi ale nejde z hlavy. Co chceš o něm vědět? Neříkalas, že působíš jako advokátka?“

Tóra mu ještě jednou vysvětlila, proč se o požár v domově zajímá. Svoji informativní průpovídku užila už tak často, že by ji dokázala odříkat zpaměti a snad i ve spánku. „Chtěla bych si promluvit o jeho pokrocích. Předpokládám totiž, že ty víš nejlépe, v čem spočívaly a jak byly velké. Vyslechla jsem totiž rozdílné soudy.“

„Oukej, to by neměl být problém.“ Aegir se pohodlně opřel a založil si paže na prsou. „Podle mě pokroky teprve začínaly a mohly být podstatně větší, kdybych nemusel svou terapii ukončit. Nahlíženo z odborného hlediska, nebyl jsem nikdy tak zklamaný jako tenkrát.“

„Můžeš popsat, jak se ty pokroky projevovaly?“

„Uf, kde začít?“ Tiše si povzdechl. „Nevím, kolik toho víš o autismu, ale Tryggvi trpěl vývojovými poruchami, které znemožňovaly kontakt s jinými lidmi do té míry, že nebyl schopen žádné spoluúčasti. Jeho sociální chování se rovnalo nule, v podstatě byl pouhým nezúčastněným pozorovatelem života. Tak těžkých autistů není mnoho, většina se jich dokáže aspoň nějak dorozumět, i když potíže s navazováním kontaktů u nich trvají. Tryggvi dokázal celé hodiny zírat třeba na ventilátor nebo na jiné mechanicky pohyblivé zařízení. Nekonečně dlouhou dobu trávil například i tím, že se bez ustání kýval vpřed a vzad nebo si proplétal prsty.“

„Povedlo se ti to překonat?“

„Nevykonal jsem žádný zázrak, ale podařilo se mi silně omezit obsesi opakovacími mechanismy. Přiměl jsem ho, aby se díval lidem do očí, a tím vnímal jejich přítomnost. Měl však před sebou ještě dlouhou cestu.“

„Tryggvi se zúčastňoval terapeutických procedur i předtím, než jsi byl přizván ty. Jak je možné, že jsi dokázal něco, co se jiným nepodařilo?“

„Nelze říci, že by předchozí vývojoví terapeuti pro něho nic neudělali. V žádném případě. Dokázal například řadu hodin listovat v obrazových publikacích, i když nečetl text. Zmírnil se i jeho sklon k sebepoškozování. Jako malé dítě často bušil hlavou do zdi tak silně, že si poranil lebku. Došlo tedy k určitému zlepšení, neboť u autistů je bezpodmínečně nutné začít s tréninkem způsobů chování co nejdříve. Jeho rodičům, zejména matce, velice záleželo na tom, aby se mu dostalo co nejlepší terapie. Matka velmi přísně dohlížela na jeho stravu a sledovala novinky v této oblasti. V některých případech se dají účinky autismu speciálním jídlem zmírnit. Tryggvi například nedostával žádný lepek ani cukr a podle jeho matky to oslabilo symptomy jeho choroby, ale tohle opatření nemohu posoudit. Poznal jsem Tryggviho teprve po změně stravovacího režimu. Jeho rodiče se zajímali i o nové léky. Byli vlastně dost výjimeční, rodiče autistů se velmi často soustřeďují jen na jednu oblast: stravování nebo medikamenty či určitou terapii a jen málokteří jsou otevřeni pro další přístupy. Velmi svého syna milovali, což ovšem mohu říci o všech rodičích autistických dětí, které jsem poznal.“

„A jak došlo k tomu, že tvoji terapii ukončili, když konečně začala přinášet výsledky?“

Aegir pokrčil rameny. „Bůh ví. Vysvětluji si to tak, že se jeho matce přestaly líbit moje metody, které se nevyznačují právě mírností. Musel jsem přísně kontrolovat plnění všech svých pokynů, aby moje práce byla úspěšná. A nesmí se zapomínat ani na to, že jsem pracoval s člověkem, pro něhož byly veškeré mezilidské styky nepříjemné a všemi prostředky se jim vyhýbal. Neměl jsem jinou možnost, jak ho donutit, aby vzal na vědomí moji přítomnost, než jednat tvrdě a hlasitě. Přesto jsem nabyl dojmu, že se Tryggviho matce zdálo moje počínání smysluplné, ale zřejmě jsem se hluboce mýlil. Stížnosti ostatních obyvatel a návštěvníků jistě také sehrály svou roli… V každém případě to byla velká škoda.“

„Jaké pokroky tedy Tryggvi pod tvým vedením udělal?“

„Na to, že jsem musel vyjít od nuly, značně velké. Častěji kreslil s výraznou vazbou na věci, jež ho upoutaly, a neměl už ze všeho nového takový strach. Dokázal jsem ho také dovést k tomu, že mi hleděl do očí a vnímal mě i svoji matku.“

„Pohyboval se samostatně po budově? Například proto, aby vyhledal jídlo nebo něčí společnost?“

„Ne, to považuju za velmi nepravděpodobné.“ Aegir opět rozpačitě škubl rameny. „Je samozřejmě možné, že někdy svůj pokoj mohl o své vůli opustit, ale sotva proto, aby hledal jiné lidi nebo něco k snědku. To by mě velmi překvapilo.“

„Slyšela jsem, že jednou zašel do pokoje, v němž byla upoutána na lůžko nepohyblivá dívka. Nikdo neví, co ho k tomu vedlo, ale v každém případě tam byl a díval se na ni.“

„Tady to máš, pokrok!“ Aegir si masíroval čelo a klouzal pohledem po upovídané mase hostů. „Není divu, že vešel k jedné z dívek, které se nehýbaly a nemluvily. Člověk, který mlčí, mu byl podstatně příjemnější než ostatní obyvatelé domova, asi u ní hledal ticho. U dívky, která ležela v kómatu, jsem s ním sám několikrát byl, aby si zvykal na cizí lidi. Byla to ta nejnevinnější bytost v celém ústavu. Tu druhou, která měla jasnější vědomí, jsem nechtěl obtěžovat. Zůstali jsme občas stát v otevřených dveřích. Probíhalo to s povolením vedoucí domova. Tryggvi nic nedělal, jenom na to děvče fascinovaně zíral, zřejmě proto, že tam panovalo takové ticho. Ale jestli někdy sám zašel k té, o které jsi mluvila, vážně nevím.“

Vzniklo tu jisté nedorozumění, Tóra je však nechtěla opravovat – bylo nakonec jedno, zda si Aegir myslí, že Tryggvi navštívil Lísu nebo Ragnu. „Co chtěl ale vyjádřit svými obrázky? Pár jsem jich viděla nafilmovaných a vůbec jsem jim nerozuměla. Vždycky na nich byla nějaká ležící osoba a další bytost, která držela v ruce velký kruh rozdělený na tři části. Na některých byly znát plameny.“

„Všechny obrázky nebyly samozřejmě stejné, ale obě postavy, o kterých mluvíš, kreslil velmi často. Tou ležící byla určitě dívka v kómatu, která ho tak fascinovala. Počátkem terapie se na jeho kresbách občas objevila, pak se to stávalo častěji a nakonec byla na každém obrázku bez ohledu na motiv, který zpracovával. Druhá postava přicházela a odcházela a já se domnívám, že symbolizovala jeho matku. Kruh, který držela v ruce, byl podle mě symbolem mírového hnutí, ale všechno nelze samozřejmě dokázat.“

„A plameny?“

„Ty ho patrně také upoutávaly. Zdá se mi ale, že tyhle věci interpretuješ moc osobně. Plameny přece vůbec nemusejí souviset s tím požárem. Něco jiného je oheň kreslit a něco jiného zapálit.“

„Ale přesně tohle už před pár lety udělal a byl přitom přistižen. Tím samozřejmě není řečeno, že nutně musel založit i požár v domově, ale jisté otázky se tu nabízejí…“

„Plameny na jeho obrazech symbolizují úzkost a strach, tak jednoduché to je. Když měl hlad, kreslil rybu, a když měl žízeň, bylo to umyvadlo. Nevím ale proč si vybíral právě tyto věci. Všechny obrazy kreslil takříkajíc jedním tahem a symboly se mu přitom bezděčně vynořovaly v mysli. Když si ty kresby důkladněji prohlédneš, najdeš nejrůznější věci, které ti často prozradí mnohem víc než hlavní motiv.“

„A co znamená to 08INN nebo OBINN? Bylo to na všech kresbách a já se ptám, jestli je to signatura nebo něco takového. Je to možné?“

„Nezjistil jsem, co to má znamenat. Písmena ho doháněla k zuřivosti, připomínala mu asi něco zlého. Doplňoval je pokaždé nakonec, ale nevím, jestli znamenala něco, co můžeme pochopit. Nejspíš to bylo cosi, co se v jeho životě kdysi odehrálo a co se mu vtisklo do vědomí. Neuměl ani číst, ani psát, musel to tedy vidět a zachytit obrazem stejně jako zachycoval předměty či domy. Protože zmíněný text je zřejmě zrcadlově obrácený jako všechno, co kreslil, těžko říct, jaký význam to může mít. Neexistuje žádné slovo začínající písmeny NN. Jeho rodiče také nevěděli, co si s tím počít, ale kdo ví, zda by k nim časem nepřibyla další písmena a slovo nenabylo významu. K tomu už ale bohužel nedošlo. Brzy poté, co se ty znaky začaly na kresbách objevovat častěji, Tryggviho rodiče se rozhodli terapii ukončit.“

„Máš ještě nějaké jeho obrázky?“

„Zvláštní, že se na to ptáš. Až dodneška jsem jich pár měl, ale bývalá vedoucí toho domova mi zavolala a chtěla vědět, jestli jsem je ještě nevyhodil. Protože mi vždycky vycházela vstříc, dal jsem jí je, a tak už dnes nemám ani jeden. Hodil jsem jí ty kresby cestou sem, proto jsem se ve skutečnosti opozdil.“

„Glódís tedy má všechny?“

Aegir přikývl. „Ano, každopádně všechny, které jsem měl já.

Kapitola dvacátá sedmá

Pondělí, 18. ledna 2010

Reklamní poutače u nákupního centra Kringlan se tvářily, jako by se nic nestalo, jako by se všichni topili v penězích a koruna měla směnnou hodnotu, jaká už byla dávno minulostí. Hrstka aut, která parkovala před supermarketem, ovšem svědčila o něčem jiném, a ačkoliv Matthias sledoval vchod už deset minut, nikdo za tu dobu do budovy nevkročil ani ji neopustil. Měl ještě v živé paměti, jaký ruch tu panoval před půldruhým rokem, pouhý týden před kolapsem národního hospodářství, když tu s Tórou a Sóley chtěli koupit dětskou sportovní obuv. Při pohledu na cenu za obyčejné boty, které si Sóley vyhlídla, ho málem trefil šlak. Nakupovací akce byla od začátku do konce nešťastná a on od té doby do nákupního centra nevkročil. Bloudili tehdy jeho prostory, kde do nich při každém druhém kroku někdo bez omluvy vrazil. Tóra byla vynervovaná, když si Sóley konečně vybrala jeden pár – pochopitelně ten, který si zkoušela poprvé – a zaplatila bez reptání požadovanou cenu, protože ji považovala za přijatelné výkupné za to, že budou smět budovu konečně opustit. Sóley pak ty boty obula všehovšudy dvakrát, neboť se ukázalo, že jsou nepohodlné. Měli tu hru zřejmě opakovat tolikrát, až by konečně našli pohodlné boty za přiměřenou cenu.

Matthias se podíval na hodinky. Byl tu příliš brzy, protože se obával, že bude dlouho hledat místo, kde se má s Tryggviho sestrou Lenou setkat. Zničehonic mu zavolala a řekla, že s ním musí mluvit – mezi čtyřma očima. Protože tato nabídka byla podstatně přitažlivější než se přít s Tóřinými rodiči, zda je nezdravější káva nebo čaj, okamžitě souhlasil. Pokoušel se Tóře dovolat, ale nebyla ani v kanceláři, ani dostupná mobilem, a Bela samozřejmě telefon nebrala. Matthias mohl jen doufat, že jedná správně, když čeká nervózně před hlavním vchodem univerzity, jak se s Lenou domluvil, a pozoruje mladé lidi, kteří vstupují do budovy nebo ji opouštějí. Jeho pohled se však vracel k nákupnímu středisku, protože mu to bylo méně nepříjemné než civět do tváře studentkám, které ho míjely.

Náhle se vchod do univerzity zaplnil. Zůstalo v něm stát pár studentů, kteří byli rádi, že jejich seminář skončil, a chvíli se marně pokoušeli zapálit si cigaretu, dokud nenašli místo chráněné před větrem. Zezadu by Lenu nepoznal a nevěděl, jak dlouho bude čekat, když ho venku hned nespatří. Ustoupil trochu stranou a pohltil ho silný proud lidí vycházejících z budovy. Polovina dívek odpovídala velikostí, postavou i barvou vlasů Leně, ale lehké poklepání na rameno ho uchránilo od toho, že bude muset studovat každou dívčí tvář.

„Čau, čekáš dlouho?“ prohodila Lena s úsměvem, při němž zablýskly její krásné bílé zuby. Cigaretový kouř, který se k ní táhl od mladíka stojícího nedaleko, ji přiměl zamávat rukou před obličejem. „Fuj, od té doby, co jsem přestala kouřit, čoud nesnáším.“ Byla oblečená podle poslední módy, méně už podle počasí, a nenosila čepici. Dlouhé vlasy jí vlály kolem hlavy, což ji však očividně nijak rušilo. Přes rameno měla těžkou tašku, takže stála trochu nakřivo.

„Kdo to je?“ Dívka asi tak Lenina věku, která však nebyla zdaleka tak hezká, blahosklonně shlédla na Matthiase.

„Nikdo, koho bys znala. Zavolej mi později, večer se můžem společně vrhnout na úkoly.“ Jen co Lena svou kamarádku takto odbyla, přestala ji brát na vědomí, ačkoliv ta s nasupeným výrazem dál trčela vedle nich. Pak se však otočila na podpatku a ztratila se v houfu studentů. „Sorry, už bude v pohodě, ale někdy je to s ní trochu únavný.“ Nějaký mladík do Leny brutálně vrazil tak, až se taška na jejím rameni rozhoupala a udeřila ji do stehna. „Nepůjdeme do Kringlanu? Tam se můžeme v klidu bavit. V areálu univerzity je sice taky kavárna, ale v tuhle dobu tam bývá totálně narváno.“

„Tak dobrá.“ Museli chvíli počkat, než se dala přejít ulice, kterou teď odjížděly spousty studentů. Matthias dosud nedokázal plynně hovořit islandsky, a tak byl rád, že řeční Lena. Mluvila bez přerušení, nikoliv však o svém bratrovi ani o požáru, ale o všem a o ničem. Matthiasovi stačilo podle důrazu jejího hlasu utrousit tu a tam pár bezvýznamných slov.

Ulevilo se mu, když se usadili v Kringlanu a objednali si – on kávu a ona dietní colu. Obřadně položila na stolek svůj mobil a těžkou tašku pověsila na opěradlo. Sotva je číšník opustil, pokračovala v řečnění, tentokrát o drahých učebnicích a o tom, že jeden její přítel kvůli tomu musel ukončit studium.

„Neměli bychom raději hovořit o požáru a o Tryggvim? Za půl hodiny budu muset odejít.“ Nebyla to sice pravda, ale zvýšilo to pravděpodobnost, že dívka konečně přejde k očekávanému tématu. Matthias si připadal příliš starý na to, aby dřepěl v bistru a diskutoval o studentských problémech.

„Jasně.“ Nervózně se usmála a prohrábla si vlasy. „Nechtěla jsem se bavit o ceně knih. Promiň, ale trochu se bojím o těch tragických věcech mluvit. Nevím, odkud bych měla začít.“

„V pořádku.“ Matthias se odmlčel. Nechtěl udávat tón rozhovoru, protože pak by jistě trvalo celou věčnost, než by z Leny něco vypáčil. Ta však na něho jenom mlčky, s dobrosrdečným výrazem hleděla, takže musel pokračovat. „Lekáš se toho vyšetřování? Není se čeho bát. Snažíme se pouze objevit v tom případu nějaké nesrovnalosti.“

„Ne, toho se nebojím.“ Patrně si uvědomila, že její slova nezněla dost přesvědčivě, a tak rychle dodala: „No, není to tak docela pravda. Člověk nikdy neví, co vyjde najevo, a to je samozřejmě nepříjemný.“

„Myslíš nějaká fakta o tvém bratrovi? Máš strach, že se něčím provinil?“

„Trochu jo… I když se mi zdá, že je taková domněnka značně přehnaná, kapku se fakt bojím. Nevím, jak by se s tím naši vyrovnali. Umíš si představit, jaké by to pro ně bylo, kdyby se ukázalo, že jejich syn, kterého pořád oplakávají, měl něco společného s požárem, při němž zahynul nejen on sám, ale i další lidi? Připadá mi hrozně těžký domyslet takovou věc do konce.“ Počkala, až jim číšník naservíruje objednané nápoje a zmizí za mohutným barovým pultem v zadní části kavárny, a pak pokračovala: „Nechce se mi věřit, že by Tryggvi do toho mohl být nějak zapletený, jen mě to prostě chtě nechtě napadá.“

„Mně se to také nezdá.“ Matthias si lokl kávy a setřel si ze rtů pěnu. „Nemohu ti ohledně možné účasti tvého bratra nic povědět, prostě to nevím.“

„Jsi taky advokát?“ Lena ze své coly dosud neupila, jenom na orosené sklenici kreslila prstem čáry.

„Nejsem, jen Tóře pomáhám. Ona je advokátka a vede šetření.“

„Rozumím.“ Lena přestala čmárat po sklenici a položila ruce na stůl. „Znamená to tedy, že když ti něco povím, nemusíš zachovávat mlčenlivost?“

Matthias jí nechtěl vysvětlovat, že advokát považuje za důvěrné pouze informace, které získá od svého mandanta, ne od svědků či jiných účastníků případu. Jednak by se tím všechno jenom zkomplikovalo a jednak se ve zdejší jurisdikci tak dobře nevyznal. „Ne, takovou profesní povinnost nemám, ale přesto budu považovat všechno, o čem budeme mluvit, za důvěrné. Cokoliv se dozvím, samozřejmě prozradím jenom Tóře, která ví, jak s takovými informacemi může nakládat. Může třeba vyjít najevo něco, co dokáže Jakobovu nevinu. Hlavní je, aby nebyl potrestán nevinný člověk.“

„Jasně, to by pochopitelně bylo nespravedlivý.“ Teď se už v klidu napila. „Ale vy si nejste jistí, že to Jakob neudělal. Nebo jo?“

„Ne, vyšetřování přece ještě probíhá.“

„Přišli jste na něco, co svědčí o tom, že by v tom mohl mít prsty Tryggvi?“ Lehce se začervenala a vyhnula se Matthiasovu pohledu. „Bylo by přece dobrý to zjistit včas, proto jsem ti taky zavolala. Mám starost o mámu s tátou a mohla bych je na špatný novinky připravit.“

Matthiasovi bylo Leny líto, opravdu na tom nebyla dobře. Zdálo se, že její obavy jsou oprávněné. „Pro tvoje rodiče je to určitě těžké. Trápí je to tolik jako tebe?“ zajímal se.

„Jo. Nebo ne? Já nevím… S nima se o tom vůbec nedá mluvit. Po Tryggviho smrti se totálně upnuli na mě, chtějí vždycky přesně vědět, kam jdu, a tak. V jednom kuse mají blbou náladu a jsou uzavření. Nejspíš chtějí zabránit tomu, aby mě potkalo něco stejně strašlivýho. Současně mají strach, že mě nedokážou ochránit, a já nemůžu s nikým navázat bližší vztah. Každopádně mám nervy nadranc. Nechci přece nic jinýho, než aby mě nechali žít vlastní život, a přesto se o mě postarali – ale pouze ve správnou chvíli.“

To bylo pro mladé lidi, kteří dosud bydlí u rodičů, typické a Matthias si vzpomínal, že kdysi mluvil stejně i bez rodinné tragédie. „Chtějí pro tebe to nejlepší.“ To byla odpověď, jakou by v tom věku sám chtěl slyšet ze všeho nejméně. „Dozvěděli jsme se, že Tryggvi dosáhl v domově díky speciální terapii značných pokroků, které mu umožnily jistou sdílnost nebo alespoň změnu chování. Je to tak?“

Lena pokrčila útlými rameny. „Nemůžu říct, že by s někým přímo promluvil, ale svoje okolí vnímal líp, to je fakt. Možná by s námi později mluvit dokázal, kdo ví? Ale zatím měl k něčemu takovému pořád daleko.“

„Dokázal se ale vyjadřovat jinými způsoby, a to byl veliký pokrok, ne?“ nadhodil Matthias.

„Ano, v porovnání s tím, jaký byl předtím. Hodně kreslil a jeho obrázky byly detailnější.“

„Vyjadřoval se tedy obrazy?“

„Ne, přímo ne. Nevím, jestli nám měly něco sdělovat. Myslel úplně jinak než normální lidi, nebylo lehké mu porozumět.“ Lena si lokla coly a postavila sklenici přesně na to místo, kde po ní zůstal mokrý kroužek. „Na těch kresbách nebylo nic, co by nasvědčovalo tomu, že by Tryggvi chtěl ten ústav zapálit. Něco takovýho by nikdy neplánoval. Pokud měl s tou věcí opravdu něco společného, musel jednat z okamžitého popudu. Nedokázal promýšlet něco dopředu a kreslit si plány, to je prostě úplně nemyslitelný.“

„Zůstaly po něm nějaké obrazy? Kromě toho, který máte doma v obýváku?“ To, co Lena tvrdila o bratrových kresbách, se Matthiasovi zdálo dost podivné; jako by se snažila Tóru odradit od jejich důkladného prozkoumání. Pokud to bylo jejím cílem, mířila ale pořádně vedle.

Lena zaváhala. „Ne, teď už ne. Měli jsme jich pár z doby, kdy Tryggvi ještě bydlel doma, ale ty jsme při úklidu nakonec vyhodili, aby nejitřily staré rány. Můžu tě ale ujistit, že na žádné kresbě nebylo nic, co by připomínalo oheň, nebo já si aspoň ničeho takovýho nevšimla.“

„Byla jsi někdy u Tryggviho terapie? Rád bych věděl, jestli svému terapeutovi dával najevo svou vůli jinak než slovy. Nebo kresbičkami.“

Lena nasadila odmítavou grimasu. „To se nedalo dobře určit, Tryggvi z toho býval dočista zdeptaný. Je možný, že mezi nimi něco probíhalo, ale když se k tomu vracím, musím se ptát, k čemu to sakra bylo? Ubohý Tryggvi z toho nic neměl, a tak je hrozný, že se musel trápit pronic zanic.“

„Takže jsi to viděla?“

„Jednou nebo dvakrát, a úplně mi to stačilo.“ Půvabné rysy její tváře ztvrdly. „Ten chlápek mlel pořád dokola totéž: Podívej se na mě, podívej se na mě… Přitom držel Tryggviho za bradu a nutil ho, aby se mu koukal do očí. Tvrdil, že s ním tak navazuje spojení. Můj brácha se ale svíjel a neustále se pokoušel mu hlavu vyškubnout.“ Když po chvilce pokračovala v řeči, zlost z jejího hlasu se vytratila. „Tryggvi se nechtěl dívat lidem do očí, bylo mu to děsně nepříjemný. Nechápu, jak moje máti mohla takový počínání snášet.“

„Bývala u toho vždycky?“

„Pokaždé ne, ale často. Nevyhledávala to, ale když tam terapeut při naší návštěvě zrovna byl, tak se k němu připojila.“

„A cos během té doby dělala ty? Byla tam nějaká čekárna?“

„Procházela jsem se po chodbě. Nikomu to nevadilo, znala jsem pár lidí, co tam dělali, se kterýma jsem mohla poklábosit. Někteří byli stejně staří jako já.“

„Neznalas náhodou toho hlídače, který při požáru přišel o život?“ Matthias si nemohl vzpomenout na jeho jméno a v duchu se proklínal, že si je nepřipomněl, ještě než vyjel.

„Fridleifa? Ano, toho jsem znala.“

„Slyšeli jsme, že ho podezírali z opilosti na pracovišti. Všimla sis něčeho takového?“

„Když jsem tam byla, tak ne, ale on pracoval převážně v noci, takže k tomu nemůžu nic říct. Potkávala jsem se s ním na konci víkendu, když mu končila směna a odjížděl domů, a to zaručeně nalitý nebyl. Určitě ne.“ Zahleděla se na rozpouštějící se kostku ledu ve své sklenici. „Za to ručím.“

„Míval prý brzy ráno a možná i v noci návštěvy. O tom jsi slyšela?“

Lena ještě chvíli zírala na kousek ledu a krčila rameny. „Vím jen to, že měl jednou mrzutost kvůli plechovkám od piva; asi měl hosty, kteří si dali pivo. Bylo to nedlouho před požárem, ale netuším, jestli je dovnitř pustil opravdu on nebo druhý noční hlídač či někdo jiný, ani kdo to pivo vlastně vypil.“ Rychle pohlédla na Matthiase přes okraj sklenky. „Myslíte si, že ten dům zapálil někdo, kdo se dostal dovnitř jako návštěva?“

„Zatím tomu nic nenasvědčuje. Tušíš, kdo mohli ti jeho hosté být? Bylo by dobré si s nimi promluvit.“

Lena zavrtěla hlavou. „Ne, hlídače jsem tak dobře neznala. Fridleifa sice o trochu líp než toho druhýho, ale rozhodně ne natolik, abych znala i jeho kámoše.“

„Jak se jmenoval ten druhý, který s ním v noci sloužil?“

Lena mlčela. Působila nerozhodně. „Stejně se to dozvíš, že jo?“

„Ano, jeho jméno už máme. Jenže se Tóře ještě neozval a mně to vypadlo z paměti. Ten ví samozřejmě nejlépe, co se tam za nocí dělo, i když v tu osudnou noc v domově nebyl a podle vlastních slov ležel nemocný doma.“

„Oukej.“ Lena si dopřála další doušek coly a upřela pohled na svůj mobil, jako by si přála, aby zazvonil a zachránil ji. „Nepovíš nikomu, od koho to jméno máš? Nechci nikoho dostat do potíží.“

„Ne, ne, k tomu není žádný důvod. Už jsem přece řekl, že jeho jméno známe, jen jsem je prostě zapomněl.“

Lena sotva viditelně přikývla. „Takže, byly tam dvě dvojice hlídačů. S Fridleifem většinou sloužil pořád ten samý. Někdy to sice mohlo být jinak, ale na to se ho už zeptej sám.“

„A jak se tedy jmenuje ten, co s ním býval?“

„Margeir. Příjmení neznám.“

Kapitola dvacátá osmá

Pondělí, 18. ledna 2010

Voda byla teplejší než jindy a hustá pára se vznášela v chladném vzduchu. Z temné oblohy se snášely sněhové vločky na Tóru a Matthiase, kteří seděli vedle sebe v malém vyhřívaném bazénku, zvaném po anglicku horký hrnec, hot pot. Sóley byla s Orrim v dětském bazénu, ale Tóra je nespouštěla z očí z obavy, že Sóleyiny zářivé plavky a Orriho objemný plovací kruh zahalí mlha. S Matthiasem vyhověli škemrání dětí a vypravili se s nimi na koupaliště, zatímco Tóřina matka připravovala oběd. Na plovárně bylo jen několik dospělých, a tak Tóra s Matthiasem měli hot pot jenom pro sebe – nic lepšího si nemohli přát. Plavání bylo v podstatě jediným sportem, který se Tóře líbil, protože na rozdíl od joggingu ho mohla kdykoliv ukončit. Při běhání jí vadilo, že ve chvíli, kdy už byla se silami u konce, před sebou měla ještě zpáteční cestu.

„Opravdu nevím, co si o tom mám myslet.“ Tóra sklouzla do vody o něco hlouběji, aby jí neprochladla ramena. „Policie si nenechá nahlížet do karet, ale já jsem přesvědčena, že tím mrtvým, kterého včera našli v zátoce Nauthólsvík, je ten Margeir. Určitě si lámou hlavu nad hovory z jeho mobilu, protože se ho na ně už nemohou zeptat.“ Ačkoliv ona sama už nebyla na žádné zprávy zvědavá, po rozhovoru s policistou se podívala na policejní zpravodajství na internetu, aby zjistila, oč se jedná. Policie s ní totiž chtěla mluvit, protože včera a v předchozích dnech několikrát volala na číslo Margeirova mobilu. Zprvu byla skoupá na slovo, ale zachovala si chladnou hlavu a věc vysvětlila. Navíc se vrátila ke svému původnímu záměru a informovala policii o tom, že v domově byla zneužita i Ragna Sölvadóttir. Potom se snažila zjistit, proč policie prověřovala mobil bývalého nočního hlídače, až konečně narazila na hlášení, že v Nauthólsvíku bylo nalezeno tělo mladého muže a policie soudí, že jde o oběť zločinu. Jméno mrtvého nebylo uvedeno.

„Margeir je možná naživu, ale z nějakých důvodů nechce s policií mluvit. Patrně je podezřelý a nehodlá vypovídat,“ přemýšlel Matthias nahlas a setřel si z čela tající sníh, aby mu nepadal do očí. „To by musela být čirá náhoda.“

„O tom pochybuji.“ Tóra sledovala Sóley, jak stříká vodu na Orriho a ten rozpustile piští. „Ten policista mluvil velmi vážně.“

„Existují ještě vážnější věci než vražda.“

„Ano, ale policie mluvila o případu úmrtí, a ve zprávách o žádné smrtelné nehodě nic nebylo. To musí mít nějaký důvod. Margeira můžeme vyloučit jako otce Lísina dítěte, ledaže by mu neodebrali vzorek DNA a Glódís mě obelhala.“

„Cože? Tyhle testy přece museli udělat! A první museli být na řadě právě podezřelí noční hlídači.“

„Ano, všechno ostatní by byl nesmysl. Jsem z toho už paranoidní. Je vyloučeno, že by zrovna jim testy neudělali, pokud někdo nerozhodl, že je to zbytečné, protože se celá záležitost beztak musí ututlat. Pak by opravdu nemělo smysl plýtvat penězi a časem na nalezení viníka.“ Pára nad dětským bazénem náhle zhoustla a Tóra si trochu nadsedla, aby lépe viděla. „Kromě toho celou dobu přemýšlím o tom, co mi Aegir vyprávěl o Tryggviho terapii a jejím náhlém ukončení. Kresby z toho období bych si velice ráda prohlédla a štve mě, že mi je Glódís nechce ukázat.“ Ihned po setkání s Aegirem se Tóra s bývalou vedoucí domova spojila. Glódís uvedla, co jí Tóřina návštěva připomněla: že jsou dosud v oběhu věci, které se už dávno měly předat pozůstalým, a protože se nesmějí dostat do rukou cizím osobám, nepřichází v úvahu, že by je Tóře poskytla. Neprodleně je předá Tryggviho rodičům.

„Myslíš si, že oni by ti je neukázali?“ nadhodil Matthias.

„Možná ne, ale i kdyby ano, jak můžu vědět, že právě ty výjevy, na kterých je to, po čem pátrám – nějaká spojitost s požárem nebo Lísou –, neodstraní? Třeba dokonce existují obrázky, na kterých ji nakreslil nahou, kdo ví?“ Tóra se povytáhla ještě výš, když spatřila Sóley a Orriho vylézat z bazénu. „Protože byl Tryggvi zproštěn jakéhokoliv obvinění, je to sice krajně nepravděpodobné, ale i tak třeba mohl násilníka spatřit pootevřenými dveřmi a nakreslit ho.“ Tóra vstala a zamávala dětem. „Když se ale dívám na postavy, které kreslil, zdá se mi dost nemožné, že by mi pomohly najít pachatele.“

Sóley přivedla Orriho k hot potu. Z dětí stoupala pára, ale než došly k nim, třásly se zimou. „Je ta vaše voda hodně horká?“ Sóley do ní strčila chodidlo, ale hned je zase vytáhla.

„Jen zpočátku, pojďte rychle k nám, než z vás budou dva rampouchy.“ Děti sestoupily do horkého bazénku. Netrvalo dlouho a Orrimu se začala klížit víčka. Jeho blonďatá hlava klesla na plovací kruh, a tak nezbývalo nic jiného než se vydat domů.

V šatně musely Tóra a Sóley Orriho při převlékání střídavě hlídat. Ten seděl na lavici zabalený do osušky a bojoval s únavou, jež mu zavírala oči. Tóra se podívala na mobil, jestli jí matka nevolala, že má cestou ještě něco koupit. Když viděla, že jí přišla zpráva, řekla si, že měla radši jet přímo domů. Jenže tu zprávu neposlala její matka, nýbrž ja.is. Cestou ze šatny si ji přečetla:

facebook.com posledni pozdravy fridleifur

Ačkoliv se Tóra na Facebooku zaregistrovala, protože její spolužačky z právnické fakulty chtěly slavit jubileum ukončení studia, příliš mnoho aktivity na něm neprojevovala. Nebyla zvědavá na nekonečné vzkazy a ohlasy ze sociálních sítí, které by zaplňovaly její e-mailovou schránku. Matthias byl ještě zarputilejší a striktně Facebook odmítal. Tóra požádala Gylfiho, aby jí po obědě pomohl něco zjistit o té podivné esemesce, ať nemusí vysedávat hodiny u počítače v naději, že se s Facebookem někdy spřátelí.

„Proč sis nezvolila heslo, který si dokážeš zapamatovat?“ Gylfi nedůtklivě přistrčil klávesnici k matce.

„Někde ho tady mám, počkej chvíli.“ Tóra hledala soubor, kam si ukládala uživatelská jména a hesla. S tímhle opatřením byla spokojená, protože tahle data jí už mockrát pomohla. „Tady je.“ Odsunula klávesnici zpátky ke Gylfimu a ukázala na heslo.

„To je to nejpitomější heslo, jaký se vůbec dá vymyslet,“ mumlal si pro sebe a vyťukal tora123, „a ještě pitomější je si ho nepamatovat.“ Zavrtěl hlavou. „Nebo si ho dokonce zapisovat.“

„No, no, pojďme dál.“ Tóra odšoupla svou židli trochu stranou, aby Matthias, který jim stál za zády, lépe viděl.

„Bavíte se dobře u počítačových her?“ Ve dveřích do pracovny se objevila Tóřina matka. Všichni tři se otočili a horlivě přikyvovali – bylo to snazší než jí vysvětlovat, čím se právě doopravdy zabývají. „Doufám ale, že to nejsou žádné střílečky.“ S těmito slovy se zase vytratila, dřív než měl někdo možnost jí odpovědět.

„Škoda že babička s dědou u nás nebývají častěji,“ poznamenal Gylfi a zaměřil se na Tóřin facebookový profil, který právě naskočil. „Bylo by přece krásný, kdyby u nás bydleli napořád.“ Kurzor začal poskakovat po monitoru. „Máš tu šest dotazů od přátel, jednu pozvánku na nějaké představení, sedm návrhů kohosi přidat do přátel, a sto dvaatřicet jiných zpráv. To musíš být opravdu aktivní!“

„Tak už přestaň.“ Bylo to určitě víc než měsíc, co se Tóra na svůj profil obtěžovala podívat. „Mrkni se, jestli tam mám něco od Fridleifa. Třeba nějaký dotaz.“

„Ten je přece mrtvý.“ Matthias se zájmem přihlížel, on sám zatím žádnou facebookovou stránku nikdy neviděl. „Je to vůbec možné?“

„Ano, pokud někdo udržuje jeho profil v chodu, zná jeho uživatelské jméno a heslo. Já nevím, jestli Facebook dostane oznámení, když jeho uživatel zemře. Dá se však poslat upozornění a žádost o zrušení jakéhokoliv profilu, na němž se objevuje něco nevhodného, ale nevím, jak se to dělá. Pokud někdo užívá Fridleifovu stránku ještě po jeho smrti, měli by to jeho přátelé ohlásit.“ Gylfi prohlédl dotazy přátel z Tóřina profilu. „Tady nic není a mezi doporučeními taky ne. Možná bude něco ve zprávách.“ Otevřel je a naroloval veškerý obsah. „Taky nic.“

„Můžeme vyhledat něco o Fridleifovi?“ Tóra se marně pokoušela najít na monitoru něco, co by se podobalo vyhledávači.

„Jasně.“ Gylfi klikl na políčko Hledat osoby, místa a obsah. Zadal jméno Fridleifur a během vteřiny se objevily výsledky hledání, celkem jich bylo dvanáct, ale u žádného nebylo správné příjmení. Daly se však hledat i skupiny s tímto jménem a zobrazilo se pět takových, které měly s daným jménem něco společného. Jedna z nich se jmenovala Poslední pozdravy – Fridleifur. Měla 338 členů. „Bingo!“

„Najeď na to.“ Tóra měla chuť vytrhnout synovi myš z ruky, ale ovládla se z obavy, že by mohla něco pokazit.

„Víš, že se musíš stát členkou té skupiny, pokud máš vidět, co píšou? Chceš se přihlásit?“ Šipka se pohybovala nad příslušným polem a Gylfi si prohlížel podmínky. „Máš štěstí, je to otevřená skupina, nemusíš nikoho žádat o přijetí.“

„Jasně. Jinak se do ní dostat nedá?“ zajímala se Tóra.

„Nevím,“ pokrčil rameny Gylfi.

„Jsi přesvědčená, že jednáš správně?“ vmísil se Matthias bez valného nadšení.

„Doufám, že ano. Co se konečně může stát? Klikni na to, Gylfi!“ Obrazovka se opět změnila a spatřili stránku věnovanou vzpomínkám na Fridleifa. Tóra požádala syna, aby zvětšil jeho fotografii. Zatím měla pouze snímek jeho zohavené mrtvoly. Na fotce, kterou si právě prohlíželi, měl tmavé vlasy a pleť zjizvenou po akné. Byl to dost smutný záběr, Fridleifur se na něm bolestně usmíval, jako by tušil, co ho čeká. Svým způsobem ten mladý muž působil sympaticky a atraktivně. Mezi tmavými rty probleskovaly rovné zuby, kudrnaté vlasy mu padaly do čela a do očí. Fotka byla silně zrnitá, jako by šlo o velkou zvětšeninu. „Můžeš to zase zavřít,“ řekla Tóra, když si fotografii důkladně prohlédli.

„Nevyměníme si místa?“ Gylfi vstal. „Teď už si jistě poradíte sami, moc se toho pokazit nedá.“ Matthias si tedy sedl na jeho židli a Gylfi se zíváním opustil pracovnu. „Kdybyste měli nějaký problém, tak mě zavolejte.“

Na stránce se daly uveřejnit poslední pozdravy předčasně zemřelému Fridleifovi. Byl tu uveden den jeho smrti a přátelům adresována výzva, aby posílali jeho fotografie. Měli přitom dbát na slušnost, lascivní záběry se prý budou mazat. Nikde nebylo napsáno, kdo je za tuto stránku odpovědný, kdo ji spravuje.

„Co všechno je možné!“ vyklouzlo Matthiasovi, když si přečetl krátký text. „Patrně neexistuje jiný posmrtný život než na internetu.“

„Takhle nemluv, podle mě to není špatný nápad, někomu to určitě pomůže překonat smutek. Je to moderní forma nekrologu, která může být v budoucnosti běžná.“ Pustili se do prohlížení komentářů návštěvníků stránky. Poslední příspěvek byl starý čtyři měsíce, ostatní ještě starší.

„Uf!“ Matthias nebyl z takové vize budoucnosti nadšený. „Jsem nenormální, nebo jsou tyhle řeči prostě podivné?“

Tóra přikývla. „Jseš sice nenormální, ale přesto máš pravdu.“ Většina komentářů se totiž točila kolem chlastání a kocoviny.

Po mohutný pařbě myslím na tebe – v hlavě mi bušej kováříčci. Bylo by fajn, kdybys tady teď byl.

V pátek totálně nametenej, moc jsem na tebe vzpomínal.

Milej kamaráde, kdes byl o víkendu, vyblil jsem se z podoby, dřív to bejvalo krásnější.

„Nevím, jak dneska mladí truchlí, ale tohle je vážně prazvláštní,“ poznamenala Tóra a rolovala dolů po příspěvcích. „Musí tady být cosi, nač mě chce můj mysteriózní esemeskový přítel upozornit.“

Moc mi chybíš, jsem totálně zlískanej.

Živijó! Živijó! Živijó! Od tý doby, co už nejsi mezi náma, piju jako duha! První, druhá…

Člověk holt pozná, co měl, teprve až to ztratí. Chybíš mi, zachránče – bez tebe jsme trosečníci.

„Co tím vlastně myslí?“ Matthias pročítal další komentáře, na které Tóra najela. Točily se pořád kolem stejného tématu. „Byl to drogový dealer?“

Tóra v nich ale nenašla nic, co by jí mohlo pomoci. Jenom nekonečné žvásty o pijáckých orgiích. „Napadlo mě, jestli obě dívky, Lísu i Ragnu, nebo dokonce další obyvatele domova, náhodou neprodával.“

„Zadrž, prosím tě, všichni ti lidi, co sem napsali tyhle komentáře, přece nemohli do toho domova chodit z tak úchylných důvodů. Taková perverzita je spíš vzácná a kromě toho mezi nimi bylo hodně děvčat. Dá se z toho vlastně vyčíst jenom to, že jim Fridleifur nějak bránil, aby tolik pili. Zdá se, že jim chyběl vždycky, když se opili a měli kocovinu.“

„Mně se spíš zdá, že ti jeho kamarádi na něj vzpomínají proto, aby se mohli pořádně opíjet. Nebo byl pijácká celebrita, která se stýkala jen s těmi, kteří o ničem jiném nemluvili.“

„Neumím si představit, že by pijácká celebrita sloužila o víkendech noční směny. To nejde dohromady.“

„Proč ne, když může při práci pít? Ty večírky se přece pořádaly v domově. Kromě toho pracoval jen každý druhý víkend.“ Tóra nalistovala poslední příspěvky, jež přišly asi měsíc po Fridleifově smrti.

Ať se ti dobře vede u Pánaboha, přivítá tě jistě přátelsky. Večírek v nebi!

Čau, milý Fridleife, náš velký zachránče, děsně mi chybíš. Šťastnou cestu do nebe, kámo, brzy se uvidíme.

„Našlas něco, co by mohlo souviset s naším případem?“

Tóra zavrtěla hlavou. „Ne, nic takového. Nepamatuju si všechna jména, ale posuzováno podle těch malých fotografií jsou ti lidi moc mladí a sotva mohli pracovat v domově. Většina zaměstnanců byla podstatně starší než pisatelé těch komentářů. Pouze Fridleifovi a Margeirovi bylo kolem dvaceti. Všechny příspěvky jsou zřejmě od přátel, žádný od příbuzných.“

„Zdá se. Myslíš, že by Gylfi nebo Sigga mohli někoho z nich znát? Možná by neškodilo, kdyby se na ty příspěvky a fotky koukli. Třeba by přišli na smysl těch podivných pozdravů.“

„Za pokus by to stálo, ale těžko to budou gymnazisti. Tihle vedou spíše noční život, takže se s Gylfim nebo Siggou sotva mohou potkat, ale kdo ví.“ Tóra už si vedla zručněji a bez problémů dokázala abecedně seřadit členy skupiny s udáním země původu a s přiloženou fotografií. To však mnoho nepřineslo, protože nikdo nechtěl zveřejnit svůj profil pro nečleny. Přesto projela celý seznam a narazila na dvě známá jména: Margeir a Lena. Ani jeden z nich ale nevložil komentář. Přesto nebylo nijak udivující, že byli členy skupiny: Margier byl Fridleifovým nejbližším kolegou a Lena zase prozradila Matthiasovi, že se s ním seznámila při svých návštěvách v ústavu. „Nechceš Leně zavolat a zeptat se jí?“ Tóra se podívala na Matthiase. „Možná ví, oč tu jde, i když Fridleifa údajně důkladněji nepoznala a netušila, co se tam v noci děje.“ Studovala malou fotku vedle Margeirova jména; tuhle tvář ale neznala. Na rozdíl od Fridleifa měl Margeir světlé vlasy a pihy. Tvářil se vážně, což se k jeho zevnějšku nějak nehodilo.

Matthias protáhl obličej. „Neumírám touhou se s ní bavit. Nechtěla bys to udělat ty?“

„Proč ne, ale víc přece důvěřovala tobě. Proč s ní nechceš mluvit, myslela jsem, že je ti docela sympatická.“

„To ano, ale je příliš mladá. Nerad bych se s ní stýkal, pokud to není nutné. Oficiálně s tímhle případem nemám nic společného a mohlo by to vést k nežádoucím úvahám. Co by její otec pověděl tomu, že ji obtěžuje jakýsi starší pán?“

„Copak to hned zavání pronásledováním, když se s ní sejdeš v kavárně nebo jí zavoláš? Ale budiž, já jí brnknu.“ Poslední větu pronesla Tóra ledabyle, protože ji zaujalo album fotografií na stránce skupiny. „Podívej!“ Ukázala na snímek tří mladých lidí. Když ho Tóra zvětšila, daly se na něm poznat oba noční hlídači, Fridleifur a Margeir, a mezi nimi stála neznámá dívka, jejíž jméno nebylo uvedeno. Objímala oba kolem ramen, málem na nich visela. Muži byli oblečení podomácku, ale ona měla krátké šaty a střevíčky na vysokém podpatku, takže byla téměř tak velká jako oni.

Matthias ukázal na fotografii. „To je focené v tom domově? Přísahal bych, že tohle pozadí jsem viděl na filmu u toho kameramana.“

„Skutečně.“ Za těmi třemi byla vidět tabule a deska s klíči v místnosti nočních hlídačů. „Zdá se mi, že tam během jejich směny muselo být veselo. Ta holka každopádně vypadá jako opilá.“

Prohlíželi si další fotografie. Většinou zachycovaly Fridleifa ve volném čase, ale na některých byl v práci, zpravidla s Margeirem a jinými mladými lidmi. Téměř všichni hosté byli ohození podle poslední módy, někteří drželi v ruce pivo. Všechny záběry byly pořízeny ve stejné místnosti. Obyvatele domova však vidět nebylo.

„Tohle je to nejpozoruhodnější, co jsem doteď viděl.“ Matthias se pohodlně opřel.

„Já si myslím totéž. V každém případě to vysvětluje, proč mi Fridleifova sestra neodpověděla na můj vzkaz. Kameraman povídal, že prý byla cítit alkoholem, takže měla stejné úmysly jako ostatní. Pouze předstírala, že přišla se svými přáteli s něčím pomoci.“ Tóra klikla na další snímky. „A teď chápu i sousedku, co si stěžovala na noční rámus. Vysvětluje to též, proč se obyvatelé domova necítili dobře – při takovém tyátru nemohli v noci určitě spát, naštěstí to nebylo každou noc.“ Tóra se uvolnila. „Něco ty lidi přimělo podnikat dalekou cestu. Jejich bydliště byla dost vzdálená. Buď tedy byli oba kumpáni tak oblíbení, nebo měli něco, po čem ti lidi toužili.“ Odvrátila zrak od monitoru. „V každém případě je teď počet mužů, kteří přicházejí v úvahu ohledně otcovství Lísina dítěte, podstatně větší, než jsem si zprvu myslela.“

Kapitola dvacátá devátá

Úterý, 19. ledna 2010

Tóra měla pocit, že se její myšlenky honí mezi oběma polovinami mozku. Ať se sebevíc snažila je zkrotit a uvažovat logicky, všechno zastiňovala jedna otázka: Kdo jí posílá ty zprávy? Studovala fotografie na facebookové pamětní stránce věnované Fridleifovi a zkoumala všechny obličeje tak důkladně, jako by se v nich skrývala odpověď na její otázku. Zprávy došlé na její mobil ale byly tak jednoznačné, že jejich odesilatel prostě musel být do případu zapletený. Bylo naprosto nepochopitelné, proč ten záhadný člověk jednoduše nezavolá nebo jí ty trumfy, které sype z rukávu, nepošle. Buď to je spoluviník, nebo podivín bavící se tím, že jí přihrává důležité odkazy.

Před Tórou ležel hustě popsaný list papíru se všemi souvislostmi, které zatím při svém pátrání odhalila, ale přesto se nemohla dostat dál. Pro události, jež se odehrály, existovalo samozřejmě logické vysvětlení, nic se neděje samo od sebe a nikdy není ani pouhým řetězem náhod. Obtížné bylo, tak jako často, pouze oddělit důležité od nepodstatného. Jména, místa a výpovědi zatím představovaly jeden velký zmatek, v němž se zdálo důležité všechno. Tóra si vzpomněla na slova počítačového technika, který nedávno opravoval internetové připojení v jejich kanceláři: „Není těžké problém odstranit, těžké je ho najít.“ Když ho našel, měl už vyhráno. Možná by mu měla zavolat. Nemůže být přece na škodu vzít v potaz mínění někoho, kdo stojí mimo, jenže se jí přece jen nezdál být tím pravým. Zavolala tedy kolegovi Bragimu do kanceláře, ale nebral to. Po chvíli však zvedla telefon Bela. Tóra se jí zeptala, jestli ví, kdy se Bragi vrátí, a dostala odpověď, se kterou počítala: že nemá nejmenší tušení, protože je jí to srdečně jedno. Tóra se s neuvěřitelnou zaměstnankyní své kanceláře rozloučila a rozhodla se, že zkusí zastihnout advokáta Ariho, ale ani ten nebyl na telefonu.

Protože nemělo smysl, aby se déle trápila nad svými zápisky, zkusila vyhledat na internetu další zprávy o mrtvole nalezené v zátoce Nauthólsvík. Poslední hlášení nebylo moc podrobné, potvrzovalo pouze to, že jde o muže kolem dvaceti let, jenž nezemřel přirozenou smrtí. V závěru se uvádělo, že totožnost mrtvého zatím nebyla zjištěna. Tóru to udivilo, policie obvykle pracuje rychleji. Možná to byl cizinec a to, že se na stejném místě našel Margeirův mobil, byla jen náhoda. Podivné, ale nikoliv vyloučené. Protože Tóra zatím nebyla předvolaná k výslechu kvůli tomu, že se snažila Margeirovi dovolat, mohlo být dobrým znamením, že jeho mobil a mrtvý muž ze zpráv možná nemají nic společného – nebo to svědčilo o tom, že v současné době má policie na práci důležitější věci. Zklamaná, že se jí nepodařilo zjistit nic nového, Tóra otevřela stránku s hlavními zprávami a viděla, že přibylo jedno hlášení.

Titulek zněl Těžké ublížení na těle v Sognu. Tóru udivilo, že Jósteinnův útok na Jakoba se neprovalil už dřív. Hlášení nebylo ani dlouhé, ani podrobné, obsahovalo jen krátký popis incidentu. Pracovník vězeňské správy ani lékař sloužící v Sognu se k tomu nechtěli vyjadřovat. Dosavadní trestné činy účastníků konfliktu byly stručně zmíněny, jejich jména však ne. Bylo však uvedeno, že jeden z nich je tělesně postižený. Zpráva byla objektivní, nikoho nediskriminovala, jen se v ní sdělovalo, že napadení nebylo předem plánované a vyznačovalo se neobvyklou brutalitou. Vzhledem k možnému opakování útoku se dosud neví, kde budou napříště oba muži drženi, ale rozhodnutí musí padnout co nejdříve. Dá se prý totiž očekávat, že oběť napadení bude brzy propuštěna z nemocnice.

Tóra se podívala na hodinky. Měla ještě dvě hodiny času, než bude muset k okresnímu soudci v rozvodové kauze, protože manželský pár konečně v podstatných věcech dospěl k dohodě – má tedy možnost navštívit Jakoba.

Pach dezinfekce z Jakobových obvazů nebyl sice moc silný, ale po hodince už se Tóře zdálo, že ji zadusí. „Nezdá se ti, že je tu moc dusno, Jakobe? Mám na chvíli otevřít okno?“ Nedočkavě se na něho podívala a ukázala na závěsy, které prve pečlivě zatáhli, aby byly lépe vidět fotografie na jejím laptopu.

„Ne, ne, je mi zima.“ Jakob si postrčil tlusté brýle, které mu stále sklouzávaly na špičku nosu. Tóra se celou dobu snažila na ně nekoukat, aby nemusela přemýšlet, kdo mu vybral a koupil brýle s tak těžkými obroučkami.

„Tak dobře. Můžeme si prohlédnout další fotky?“ Tóra se na Jakoba usmála. Ten se zdál spokojený, že už netrvá na otevření okna. Nebylo ale divu, že po tom toužila, měla na sobě teplý svetr z měkké vlny, zatímco on jen tričko s krátkými rukávy a nápisem Prádelna zemské nemocnice. Kromě toho byla jeho přikrývka dost tenká a vypadala spíš jako ubrus.

„Jo, nechci nastydnout. Maminka říká, že je zlý, když je někdo tak těžce zraněný.“

„Má pravdu.“ Tóra se musela znovu usmát. Upřímnost tohoto mládence byla nakažlivá a projevoval žhavý zájem o to, co mu předkládala. Většina lidí by na to jen tupě zírala a mumlala si něco pro sebe. „Takže, poznáváš někoho na těch fotografiích?“

„Hm, jo.“ Jakob se přisunul blíže k monitoru. „Teda vlastně ne… on jenom vypadá jako jeden herec.“

„Ano, tak trochu.“ Kromě obou nočních hlídačů, Fridleifa a Margeira, Jakob zatím nepoznal nikoho. Přesto si každý snímek prohlížel stejně soustředěně jako ten první. „A na téhle?“ Tóra klikla na další fotku.

„Jasně.“ Jakob se jal ťukat do monitoru tak silně, až se obraz rozvlnil. Tóra musela laptop odsunout z jeho dosahu. „Fridleifur. Zase on!“ potvrdil Jakob.

„Ano, je to on. Už o něm nemusíme mluvit, rozumíš? A ani o Margeirovi. Musíš mi jen říct, jestli nepoznáváš ještě někoho jiného.“

„Jo, já vím.“ Jakob se zahleděl na Tóru a výraz její tváře ho uklidnil – patrně se obával, že mu vyhubuje. „Můžu se tě na něco zeptat?“

„Samozřejmě.“

„Smím už teď domů? Byl jsem zraněnej a nechci zpátky do Sognu. Myslím, že by mě už mohli pustit domů.“

„Já si to myslím také, Jakobe.“ Tóra se nedivila, že s tímhle tématem přišel. „Pevně doufám, že k tomu dojde, ale v nejbližších dnech ještě ne. Bohužel.“

Jakob jí zklamaně pohlédl do očí. „Co to znamená doufat? To je jako věřit, že se to stane?“ Náhle se v jeho tváři objevil úsměv.

„Ano, dá se to tak říct. Chovám pevnou víru, že tě jednoho dne zavolají a někdo řekne: ,Hej, Jakobe, víš co? Dneska se smíš vrátit domů!‘“ Tóra položila dlaň na hřbet jeho ruky. „Nebude to dnes ani zítra, ale později ano. Na to dám krk.“

Jakob přikývl a brýle mu opět sklouzly na špičku nosu. Posunul je vzhůru a působil unaveně. Jeho rány se dosud nezhojily, a pokud chtěl vidět na monitor, musel se podpírat na loktech. Přesto se otázal: „Můžu si prohlídnout ještě nějaký fotky?“

„Jistě.“ Tóra klikla na další snímek z místnosti nočních hlídačů. Fridleifur, Margeir a ještě jeden neznámý dělali do objektivu grimasy a vyplazovali jazyk mezi vystrčeným ukazováčkem a malíčkem. Tóra už viděla řadu podobných záběrů na snímcích vlastních dětí. Nevěděla, co je na nich vtipného, a byla ráda, že toto módní gesto za jejího mládí neexistovalo.

Jakob se ušklíbl, když ten výjev spatřil. „Blbost.“ Pokusil se to gesto napodobit, ale moc mu to nešlo.

„Máš pravdu.“

Jakob si utřel vlhkou dlaň do přikrývky a otočil se zpátky k obrazovce. „Tuhle znám.“

Tóra se přisunula blíž. Myslela, že na fotografii jsou tři mladíci, ale asi se přehlédla a mezi oběma hlídači stála žena. To se však při bližším pohledu nepotvrdilo. Účes neznámé osoby mezi Fridleifem a Margeirem svědčil jednoznačně o tom, že je to muž. „Máš na mysli Fridleifa?“

„Né, o něm už přece nemusíme mluvit, pamatuješ? Myslím tady tu.“ Ukázal na postavu v pozadí, které si Tóra předtím nevšimla – mladou ženu.

„Kdo to je, Jakobe?“

„Ňáká Fridleifova kamarádka.“ Spokojeně se zašklebil.

„Víš, jak se jmenuje?“

Jeho úšklebek zmizel. „Zapomněl jsem.“ Začal být neklidný a napřímil se.

„Ale viděl jsi ji v domově? Když navštívila Fridleifa?“

„Ne, ne.“ Jakob si přitiskl brýle na nos tak silně, že mu jeho kořen přímo zbělel.

„Takže jsi ji v domově neviděl?“ Tóra si pomyslela, že si ji zřejmě s někým plete.

„Viděl, byla tam, ale ne za Fridleifem, chodila za svým bráchou Tryggvim.“

Pach dezinfekce náhle jako by přestal existovat a Tóra automaticky vyhrkla: „Lena?“

Jakob plácl rukou do rámu postele. „Správně! Trefa!“

Tóra seděla před týmž listem papíru, který nechala ležet na stole, než odjela za Jakobem do nemocnice, a svírala si hlavu v dlaních. Matthias se povaloval na pohovce v její kanceláři. „Nuže?“ Podložil si hlavu polštářkem. „Není to super? Teď máš svědkyni, která ti může podat informace o tom, co se v domově dělo, a já s ní nebudu muset mluvit.“

Tóra si vzdychla. „Fajn, že jsi spokojený aspoň ty.“ Vzhlédla. „Promluvím s ní, to není problém. Zkouším si jen ujasnit, co to znamená. Stýkala se s Fridleifem bez bližšího vztahu, nebo ji tam přiváděla možnost účastnit se nočních dýchánků, pro které byl domov tak oblíben?“

„To ti určitě poví.“

„Jistě, ale je tu ještě něco, co mi dělá starosti.“

„Copak to je?“ Matthias zavřel oči. Po návštěvě fitcentra se zastavil v kanceláři, protože věděl, že Tóra už se od okresního soudce vrátila.

„Myslím, že bych měla kontaktovat policii.“

„Kvůli fotce s Lenou?“ zeptal se Matthias udiveně.

„Ne, s ní si napřed promluvím sama. Možná tuší, kdo mohl Lísu zneužít.“

„K čemu potom potřebuješ policii?“

„Kvůli Líse.“ Tóra otočila monitor k Matthiasovi. „Co když je na fotografiích z Facebooku muž, který ji znásilnil? Policie by je mohla použít při vyšetřování. Ukázat je Ragně, chápeš?“

„O tom nepochybuji. To musíš policii oznámit.“

„Ano, ale pak se nedozvím, co kriminalisté zjistí, a promeškám možnost pomoct Jakobovi.“

„Jestliže tímto způsobem odhalí pachatele, nestane se to tajemstvím. Určitě by ses o tom dozvěděla.“

„To není tak jisté. Tahle záležitost byla už jednou zametena pod stůl a policie určitě není celá žhavá zahájit nové šetření. Ragna nakonec není normální oběť a je otázkou, zda by chtěla podat na pachatele žalobu nebo s policií vůbec mluvit.“

„Zavolej policii. Potom navštívíš Ragnu a prostě se jí zeptáš, co její výslech přinesl. Ví přece, že se snažíš Jakobovi pomáhat, a tak ti nic nezamlčí.“

Tóra zvedla sluchátko, vyťukala číslo policie a chtěla muže, se kterým už jednou mluvila. Uběhlo několik minut, než se ozval jeho hlas. Nezdál se moc potěšený, protože zřejmě předpokládal, že se ho Tóra bude vyptávat na záležitost s Margeirovým mobilem. Tóra však věděla, že by to byla ztrátu času, a tak přešla přímo k věci. Nebylo právě snadné tomu člověku vysvětlit, oč jde: že jeden ústav pro postižené v zemi nikoho se stal místem nočních radovánek a že na jedné facebookové stránce věnované památce mladíka, který tam při požáru přišel o život, se možná nachází fotografie muže, který znásilnil ochrnutou dívku. Policistova reakce se dala očekávat. „Pochop, že mám plné ruce práce a nemůžu ti nic slíbit. Pokud jsem ti správně rozuměl, ta dívka není příliš mobilní, takže nám neuteče. Všechno jsem si poznamenal, budeme se tím zabývat, až tu bude trochu klidněji, což už tenhle týden nebude, snad ten příští.“

Tóra zavěsila a otočila se k Matthiasovi. „Pojď, zajedeme do nemocnice. Jakob nemůže čekat, až si policie udělá čas.“

V odpověď se z lenošky ozval jen hluboký povzdech.

Kapitola třicátá

Úterý, 19. ledna 2010

Jósteinn vyňal z vykuchaného počítače mikroprocesor a položil jej na plastovou podložku. Nejraději by si ze zpocených dlaní stáhl rukavice a škrábal se tak dlouho, až by si v tenkých cárech sloupal nejvyšší vrstvy kůže. Pak by je smetl z desky stolu do jedovatě zeleného vědra na odpadky, které mu šlo na nervy od doby, kdy získal do této místnosti přístup. Už dávno přestal počítat, jak dlouho je v Sognu – počet těch let byl stejně bezvýznamný jako počet hvězd na obloze. Zůstane tu, dokud nenatáhne bačkory, nebo se z něho nestane třaslavý stařec, který už nebude pro úřady nebezpečný. Takové vyhlídky do budoucnosti se mu sice nelíbily, ale zas to nebylo tak hrozné, aby kvůli tomu nemohl spát; tady měl svoje počítače, kterým rozuměl podstatně lépe než lidem, s nimiž by se potkával venku ve světě. Slabým místem jeho existence vždycky bylo to, že jim nerozuměl. Psycholog, který při soudním procesu posuzoval jeho duševní stav, prohlásil, že Jósteinn vykazuje veškeré znaky amorálnosti. Není prý schopen poučit se ze svých chyb a zkušeností a podléhá téměř výlučně pouze antisociálním pohnutkám. „Lítost,“ pravil psycholog, „v jeho emocích neexistuje.“ To bylo naprosto správné: Jósteinn se nechtěl od žádného ze svých činů distancovat, litoval jen toho, že se nedokázal lépe ukrýt před policií a nechal se tak rychle dopadnout. Mohl by pak napáchat více zla a těšit se z bohatších vzpomínek. Nakonec nehrálo žádnou roli, kolik osob využil či zneužil – tak jako tak nemohl dostat delší trest než doživotí.

Bylo by samozřejmě snadné psychologa oklamat. Jósteinn věděl přesně, co by měl dělat, aby působil normálně, ačkoliv mu byly takové pocity naprosto cizí – až na zlost, kterou znal velmi dobře. Už jako dítě se naučil usmívat, když se lidé snažili být veselí, a tvářit se smutně, když si stěžovali. Problém byl jen v tom, že měl sklon všechny emoce přehánět, což u jeho protějšku pokaždé vyvolalo trapně pohnutou reakci. Jediným důvodem, proč se nesnažil předstírat falešnou diagnózu, bylo to, že mu jeho vlastní osud byl stejně lhostejný jako ostatním lidem. Možná kvůli spoustě obličejů, na něž musel hledět, dokud ještě hrál roli normálního muže, který ráno odchází do práce, den za dnem, rok za rokem. Pokaždé, když musel s některým kolegou v počítačovém servisu navázat oční kontakt, litoval, že na sobě nesmí dát nic znát, aby nevzbudil podezření. Práce se mu líbila, už od dětství se zajímal o počítače, neboť přitom nemusel komunikovat s jinými lidmi. Kdyby pracoval ve větší dílně, kde by se musel stýkat s množstvím zákazníků, určitě by se rychle prozradil a byl dříve dopaden. Tyto útrapy pomalu oslabovaly jeho pud sebezáchovy a vedly k fotografovací mánii. Nedokázal si vzpomenout, kdy si poprvé uvědomil nechuť hledět někomu do očí, ale stávala se stále silnější, až musel sebrat všechny síly k tomu, aby se na partnera rozhovoru vůbec dokázal dívat.

„Za chviličku bude jídlo.“ Dveře za ním se otevřely a objevil se v nich dozorce, jehož jméno si Jósteinn nepamatoval. „Ukliď si svoje věci, není jisté, jestli budeš moct po večeři pokračovat.“

„Proč bych nemohl?“ Jósteinn zvedl mikroprocesor a podržel jej proti světlu. Údajně špatné součástky se často daly ještě použít, ale tahle už na to nevypadala. Bohužel. Přitom do počítače, který právě repasoval, potřeboval ještě jeden mikroprocesor. Nu, pak budou muset ti hlupáci, jimž jsou použité počítače určeny, ještě chvíli počkat.

„Měl by tě navštívit jeden chlápek z vězeňské správy, který s tebou chce mluvit. Pravděpodobně kvůli Jakobovi.“ Dozorce se opřel ve dveřích a založil si ruce na hrudi. „Pospěš si.“

„Nevíš náhodou, kdy dostaneme další počítače? Je neuvěřitelné, jak po vypuknutí krize v úřadech tak málo kolabují. Myslíš, že erár teď šetří?“

„Pohni, Jósteinne, nebo si na tebe budu muset stěžovat. Ještě chloupek a přijdeš o práci.“

„No dobrá.“ V tom tkvěla výhoda antisociální poruchy osobnosti: dozorci věděli, že je zbytečné Jósteinna trestat. Proto se jeho život po útoku na Jakoba, přesně jak předpokládal, nijak nezměnil. Směl dál opravovat počítače a jeden den se podobal druhému jako vejce vejci. Určitě by ještě mohl nějaký postih následovat, ale jen zanedbatelný. Jósteinn odložil součástku a vstal. Otevřenými dveřmi zavála do dílny vůně jídla z kuchyně. Hlad je tělesná potřeba, která nesouvisí s emocemi, a Jósteinn ji pociťoval jako kdokoliv jiný – při jeho stvoření mu patrně nebylo úplně všechno lidské odepřeno. „Co máme k jídlu?“

„Masitou polívku, protože je venku zima. Když si ale nepospíšíš, žádné maso v ní nenajdeš. Po včerejším jídle jsou všichni vyhladovělí.“ Včera se podávalo zeleninové rizoto – první kuchařův pokus o zavedení zdravé výživy. Chuťově neutrální mišmaš zůstal na talířích téměř nedotčený a muži zklamaně opouštěli jídelnu. Všichni kromě Jósteinna, který sice odcházel stejně hladový jako ostatní, ale velmi spokojený. Hlad pro něho znamenal vítanou změnu. Věděl, že se brzy opět dosyta nají. Kvůli útoku na Jakoba musel sedět u stolu sám, což se mu velice hodilo. Byl rád, že se může nerušeně najíst, aniž by musel poslouchat plané žvásty přítomných idiotů. „Proč nezhasneš lampu? Víš přece, jak máš dílnu opouštět.“ Dozorce pokynul bradou ke svítidlu přišroubovanému ke stolu.

„Určitě se sem ještě vrátím,“ ušklíbl se Jósteinn. „Dneska už za mnou oficiálně nikdo nepřijde, na to je příliš pozdě. A vy nejspíš nechcete, abych večer seděl s ostatními ve společenské místnosti, nebo ano?“ Dozorcovo mlčení bylo dostatečnou odpovědí, a tak se Jósteinn uštěpačně usmál. „Ne? Pak se tedy dokonale shodneme.“

Dozorce se nesnažil protestovat – všichni věděli, že Jósteinn zůstává ve své dílně, jak dlouho chce, dokonce i v noci. Nebylo snadné jej od jeho takzvané práce odtrhnout. Zaměstnanci měli ještě v živé paměti vidličku v Jakobově oku, takže bylo nebezpečné nechávat Jósteinna bez dohledu v jedné místnosti s ostatními. Byli proto raději, když seděl sám v kumbálu s počítači. Tohle opatření se Jósteinnovi hodilo do krámu a mrzelo ho jenom to, že nápad na někoho zaútočit nedostal už daleko dřív. Teď bylo všechno tak, jak mělo být. Konečně držel všechny nitky v ruce a mohl tu advokátskou slídilku využít k tomu, aby toho idiota Ariho dostal do úzkých. A to, že do jeho sítě byla zapletena řada dalších lidí, ho těšilo tím víc. Všechno probíhalo podle plánu a naiva Jakob si přitom také přijde na své. Vše bylo v nejlepším pořádku, svědomí Jósteinna netrápilo ani v nejmenším. „Je fajn mít zas jednou kousek masa v zubech,“ pronesl k dozorci, když kolem něho prošel do chodby. Jeho hlas nezněl ani vesele, ani toužebně, třebaže se už léta necítil tak dobře. Není život báječný?

Ari seděl ve své kanceláři a hleděl na blikající záznamník. Na malém displeji bylo vidět číslici 17. Dost velké množství nezodpovězených telefonátů, ale zdaleka nedosahující nejvyššího počtu, který už tento přístroj ukázal. Ari přezkoumal čísla volajících a zjistil, že jsou většinou stejná jako nepřijaté hovory na jeho mobilu. Přátelé a známí už dávno přestali volat znovu, když po druhém zvonění nezvedl telefon. Věděli, na čem jsou. Kdo ho tak dobře neznal, byl optimističtější – například advokátka Tóra pracující na revizi Jakobova případu volala pětkrát do jeho kanceláře i na mobil. Ari byl nucen vycucat si z prstu nějakou historku, která by vysvětlila, proč řadu dní nebere telefon. Nemohl jí povědět pravdu – totiž že mu dělá dobře, vidí-li, kolik lidí se marně snaží zjistit, co s ním je.

Za všechno ostatně může tahle Tóra. Poté, co se připletla do Jakobova případu, strach nahlodal jeho sebeovládání natolik, že začal znovu hrát. Vlastně se zařekl, že si dá na nějaký čas pauzu, nikoliv však proto, že u něj před pár lety diagnostikovali hráčskou závislost, což bylo značně přehnané. Měl prostě rozkoš z riskování, ale také smůlu ve hře. Proto často prohrával, vlastně téměř vždy, a z jakýchsi nepochopitelných důvodů nedostatek štěstí vedl k mánii. Samozřejmě by měl někdy také vyhrát. Jisté ponětí o základech teorie pravděpodobnosti ho vedlo k přesvědčení, že se přibližuje velkému jackpotu. Ten by si zasloužil. Ačkoliv si dokázal vzpomenout jenom na první hodiny hráčského opojení, zjišťoval, že konec byl vždy stejný: večer začal na internetu tak trochu sázet, a než se rozkoukal, byla tu noc a všechny výhry se proměnily v prohry. Větší část dne potom prospal. Když konečně vylezl z postele, pokusil se aspoň část nočních ztrát vyrovnat. A náhle tu bylo opět ráno a také vyčerpání, které mu nedovolilo pokračovat ve hře, čímž se vytoužený jackpot vzdaloval. Jeho kreditní karta byla vyčerpaná včetně malé výhry, jež ani zdaleka nemohla gigantickou ztrátu vyrovnat. Stačily čtyři noci a byl na mizině.

Ari raději nechtěl přemýšlet o výši limitu příští kreditní karty a dluhy na všech svých dosavadních kartách si netroufal sečíst. Dopisy s výpisy ze svých účtů házel neotevřené do koše, načež volával do úvěrových společností, aby zablokovaly jeho karty, a dohodl se s nimi na splátkovém kalendáři. Ten pak musel dodržovat tak dlouho, dokud všechny dluhy nesplatil. To trvalo celou věčnost a po pádu koruny byl úvěrový limit vyčerpán ještě rychleji než předtím. Přitom kvůli směnným kursům byla nyní hra náramně napínavá – nehrál ostatně proto, aby prohrával, ale aby vyhrával, a výhry teď byly téměř dvojnásobné.

Tuba zubní pasty byla už nějakou dobu vymačkaná, a tak si Ari musel čistit zuby jen vodou a jeho dech byl odpudivý. Těch pár korun, které měl, muselo stačit na potraviny a zubní pastu do doby, než bude muset vyrovnat nějaký další nezaplacený účet. A to nepotrvá dlouho. Zbylé peníze poukázal na své kreditní konto, aby zaktivoval limit své karty, ale úřednice úvěrové společnosti mu oznámila, že tato operace může být provedena až další den. Jestliže však měl právě sérii šťastných událostí, bylo to pozdě. Stávalo se to jen zřídka a trvalo velmi krátce. Proto mu velký jackpot znovu proklouzl mezi prsty. Byl tím sice velice zklamaný, ale finanční ztráta nepředstavovala v posledních dnech jeho hlavní problém. Byly tu i jiné. Neměl by zavolat Tóře? Frustrace, jež ho v takových situacích přepadala, dosáhla vrcholu a on nebyl schopen strávit žádné špatné zprávy.

Co od něj ta ženská chce? Nejspíš nějaké další podklady, a určitě žádnou dobrou radu. Ne, chce se ho asi zeptat na něco nepříjemného, například proč lépe nehájil toho blbečka Jakoba. Kdo nahlédne do soudních protokolů, okamžitě pozná, že se angažoval jen velmi vlažně. A to v žádném případě nechtěl do nejmenších detailů probírat s tou samolibou ženskou. Ona by si na jeho místě nepočínala jinak – je ostatně těžké zachovat si potřebnou koncentraci, když se člověku hroutí celý život. Vývoj procesu sledoval leckdy ledabyle, ale to se dalo zdůvodnit nečekanými zásahy vyšší moci, které mu znemožnily lépe plnit svoje povinnosti k mandantovi. I když v tomto případě nešlo o přírodní síly, nýbrž o válečné: o finální boj v jeho soukromém životě. Opustila ho žena. Měla plné zuby malého bytu, který museli vyměnit za šikovný rodinný domek, o nějž přišli kvůli dluhům. Veškeré snahy přimět manželku, aby se vrátila, byly marné. Ari spotřeboval všechnu svou přesvědčovací sílu při telefonátech s ní, a když přišel na řadu Jakob, už mu žádná energie nezbývala. Samozřejmě mohl ten případ odmítnout, ale to bylo těžké, když nutně potřeboval peníze. Byl pevně přesvědčen, že řízení proběhne rychle a on dostane hned zaplaceno. Měl pro to hned dva důvody: za prvé úřady chtěly co nejdříve uniknout dopadům mediálního cirkusu a za druhé nikdo nevěděl, co si počít s duševně postiženým obžalovaným do doby, než bude vyhlášen rozsudek.

Kdo by ostatně takový případ nevzal a nepokusil se jej rychle vyřídit? Mandant nebyl v takové situaci, aby si mohl stěžovat, ale ani být nějak nápomocen. Neustále mlel něco o andělovi a kufru či jiné nesmysly, které se nedaly brát vážně. Kromě toho všichni věděli, čeho by se měli dobrat: vinen, ale bez odpovědnosti za své činy. Soudcům nemusel nikdo napovídat, stačilo vidět obžalovaného. Přiznal se, potom své doznání odvolal a znovu se přiznal. Na rovinu lze říct, že mínění prokurátora a obhájce se nelišila. Všichni popoháněli proces, jak to jen šlo, zejména proto, že neviděli žádný důvod protahovat utrpení nebohého mladíka, který sledoval dění s vyplašenýma očima a celý roztřesený.

Toto ohlédnutí Ariho povzbudilo, a tak se chopil telefonu a vyťukal Tóřino číslo. „Haló, tady je Ari. Pokoušela ses mě zastihnout?“

„Ano, buď zdráv.“ Z šumu ve sluchátku se dalo soudit, že sedí v autě.

„Jestli zrovna řídíš, můžu zavolat později…“

„Nepokládej to, volala jsem ti snad stokrát, a kromě toho nesedím za volantem.“

„Jde o něco konkrétního?“

„Ovšem. Narazila jsem na něco zajímavého a chtěla jsem se tě zeptat, jestli mi to můžeš vysvětlit.“

„Ach tak.“ Ari cítil, jak se mu začínají potit ruce.

„Jde vlastně o dvě věci. Jednou z nich je příbuzenský vztah mezi tebou a Einvardem, otcem zemřelého Tryggviho.“

Ari mlčel, zavřel oči a olízl si suché rty. „Ano, jsme vzdálení příbuzní, ale to nehraje žádnou roli.“

„Informoval jsi o tom soudce? A Jakoba? Nenašla jsem o tom žádný záznam.“

„Ne?“ Polkl a najednou měl vyprahlo v celých ústech. „Mám dojem, že jsem to nahlásil.“

„Určitě?“ Teď se na chvíli odmlčela Tóra. „V tom případě o tom asi najdu záznam v soudní kanceláři. Jistě víš, že je tvou povinností informovat svého mandanta o všem, co by mohlo mít vliv na tvůj postoj ke druhé straně. Takovou překážku představují zejména příbuzenské vztahy, jak uvádí paragraf třicet tři trestního zákona, článek čtyři, což je ti určitě známo.“

„Ano, bezpochyby jsem to respektoval, nebo jsem o tom aspoň přesvědčený.“ Ari si odkašlal. „A co je ta druhá věc, o které jsi se mnou chtěla mluvit?“

Tóra tomu chlapovi nevěřila ani slovo, ale bylo celkem snadné usvědčit ho ze lži. „Nejsem si docela jistá, jestli mi na to dokážeš odpovědět, ale ten člověk, který hradí náklady na obnovu procesu, je patrně také tvým bývalým mandantem. Je mi proto divné, že ses mi o tom nezmínil. Jósteinn Karlsson, pakliže ti to jméno vypadlo z paměti. Pokud vím, jsi dokonce i jeho poručníkem, takže jsi o něm musel minimálně někdy slyšet.“

Prekérní průser. Vpadl jí do řeči. „Nepovažoval jsem to za důležité. Proč si myslíš, že je v tom nějaký problém? Island je, jak víš, malá země a právnický revír je ještě menší.“ Proč musí mít právě on takovou smůlu? Ze všech případů v jeho dlouhé profesní dráze je tenhle tím posledním, který by toužil s někým probírat.

„Já se s tím Jósteinnem samozřejmě sešla a on dává dost jasně najevo, že to dělá jen proto, aby ti uštědřil lekci.“

„To je zvláštní. Nikdo by nebyl šťastnější než já, kdyby existovaly důkazy Jakobovy neviny. Nepřekvapuje mě ale, že Jósteinn má na mě pifku. Kdo nesouhlasí se svým rozsudkem, viní z toho zpravidla svého obhájce, to bys měla vědět. Nikomu se nechce připsat vinu sám sobě.“

„Hm, snad ano,“ zahučela Tóra vyhýbavě. „Vy spolu tedy žádné nevyřízené účty nemáte?“

„Ne.“ Tak docela jistý si tím Ari ale asi nebyl, protože znovu zopakoval: „Ne.“

„Kdybych tě ještě potřebovala, kdy tě nejlépe zastihnu?“ otázala se Tóra neutrálním hlasem.

„Snad odpoledne.“

„Dobře, vřelý dík, ozvu se.“

„Žádný problém.“ Ari se překonával, aby to vyznělo lhostejně, ale nemohl trefit správný tón. Ruce se mu stále potily tak jako na začátku rozhovoru. Jak ho vůbec napadlo téhle ženské volat?

Tóra strčila mobil do kapsy a podívala se na Matthiase, který právě zahýbal do jejich ulice. „To byl Ari, ten advokát. Přísahala bych, že v Jósteinnově případu něco pořádně zpackal.“ Stáhla si rukavice. „Svrbí mě prsty nedočkavostí soudní protokoly ještě jednou prolistovat.“

„Oukej.“ Matthias zaparkoval vedle vozu Tóřiných rodičů. „A mně se zdá, že si také trochu pohrajeme s počítačem.“

Kapitola třicátá první

Středa, 20. ledna 2010

Obraz na Tóřině monitoru se třepetal. Bylo načase koupit nový, ale odkládala to, protože všechno rapidně podražilo. Snad ta stará bedna ještě nějaký ten měsíc nebo rok vydrží, dokud se hodnota koruny neustálí, ale na to se spoléhat nedalo. Nebo si koupí použitý monitor od Jósteinna. Otřásla se. Ne, to raději zaplatí plnou cenu, než by jednala s tímhle člověkem. Od té doby, co se seznámila se skutkovou podstatou jeho činů, jí byl ještě odpornější. Tóra vypnula počítač a šla do přijímací kanceláře uvařit si kávu, ale nijak nespěchala, protože měli pořád jenom tu instantní. Oči ji pálily od toho, jak příliš dlouho pročítala rozsudek a protokoly k Jósteinnovu případu. Včera večer to nestihla. Věnovala se rodině a pomáhala Sóley se slohovým úkolem z angličtiny, v němž měla vyprávět něco o sobě. Líčila v něm, jak je ráda, že v domě bydlí tolik lidí, jejich výčet zabral několik řádků, přičemž cti zaujmout první místo se dostalo kočce. Dále Sóley psala, že každý druhý víkend tráví s tatínkem, který má ale novou ženu, mladší než její maminka. Tóra se rozhodla nechat Sóley volnou ruku, ačkoliv by jí nejraději namluvila, že mladší se anglicky řekne uglier, což ovšem ve skutečnosti znamená ošklivější. Tímto stylem to pokračovalo dále, až dcera popsala celé dvě stránky. Pak už Tóra neměla chuť pročítat protokoly z Jósteinnova procesu a po zbytek večera už nevěnovala vteřinu přemýšlení ani jemu, ani Jakobovi.

„Káva už není?“ Tóra stála se svým šálkem před varnou konvicí a prázdnou dózou od Nescafé. „Co mám dělat? Pít čaj? Měla ses mi o tom zmínit, stavila bych se cestou v obchodě.“

„Včera večer jsme ještě kafe měli, zbytek jsem si udělala ráno.“ Bela neodvrátila zrak od obrazovky – podle zvuku se dalo usoudit, že sleduje nějaký film. Právě tento fakt přiměl Tóru, že zůstala stát a něco jí došlo. Monstrózní černý monitor vypadal stejně jako ten její a byl i stejně starý. Spokojeně se vracela chodbou s prázdným šálkem v ruce a s ideou v hlavě, že až Bela odejde domů, vymění svůj monitor za její. Když procházela kolem Bragiho otevřených dveří, ještě se potutelně usmívala.

„Máš hodně práce, jak vidím.“ Pokývla směrem ke stohům papírů vedle něho. Bragi pečlivě shromažďoval a kopíroval všechny písemnosti a nic nevyhazoval. Tóřin návrh, že by Bela mohla staré dokumenty naskenovat a archivovat v elektronické podobě, odbýval stále stejnou větou: že o tom bude přemýšlet. Výsledku onoho přemýšlení se Tóra zatím nedočkala; na svém návrhu však nijak vehementně netrvala, neboť si uvědomovala, jaký chaos by Bela při této práci mohla způsobit.

„Rozvodové spory zažívají konjunkturu. Zhroucení bank má dopad nejen hospodářský.“ Něco si poznamenal a koukl na Tóru. „A jak probíhá tvůj případ? Včera jsem k tobě nahlídl, ale bylas pryč.“

Tóra vešla do jeho kanceláře a posadila se. „Byla jsem v nemocnici. Mluvila jsem s Jakobem a jednou dívkou, která nějaký čas bydlela ve stejném ústavu. Začala jsem už koncipovat žádost o znovuotevření procesu. Všechno do sebe pomalu zapadá.“

„Co myslíš, jak to dopadne?“

„Doufám, že dobře. Chybí už jen několik detailů, abych mohla jednoznačně dokázat, že projednávání případu nebylo úplně v pořádku. Narážím stále na nové skutečnosti, na něž nebyl brán zřetel. Spěch, s jakým bylo šetření ukončeno, je naprosto nepochopitelný, a obhajoba byla opravdu bídná. Postupuji kousek po kousíčku a musím dávat pozor, abych nic nepřehlédla.“ Postavila šálek na psací stůl. „Mohla jsem už být mnohem dál, kdybych se nezabývala také případem muže, jenž obnovení procesu financuje, Jósteinna. Ukázalo se, že ten trotl, který hájil Jakoba, byl také jeho obhájcem, a já se domnívám, že Jósteinn se mu chce pomstít. Kromě toho je tenhle Ari spřízněn s jednou z obětí toho požáru, což neoznámil ani Jakobovi, ani soudci, ačkoliv tvrdí, že to udělal. Nejvyšší soud mi ovšem potvrdil, že takové oznámení nebylo doručeno ani jim, ani okresnímu soudu. Nic o tom neví ani Jakobova matka jako jeho poručnice.“

„Nu, to je opravdu podivné.“ Bragi sáhl po Tóřině šálku a nakoukl do něj. „Myslel jsem, že se ti podařilo vykouzlit kafe.“

Tóra zavrtěla hlavou. „Bohužel ne. Přinesu nové, beztak musím cestou domů něco nakoupit.“ Chystala se vstát. „Kromě toho bys mi mohl prokázat malou laskavost.“

„Samozřejmě.“ Bragi rozpřáhl ruce. „Co pro tebe mohu udělat?“

„Je možné, že znáš prokurátora, který kdysi vedl proces proti Jósteinnovi, měl by být asi tak tvého věku.“ Pověděla mu jeho jméno a Bragi potvrdil, že ho dobře zná. „Mohl bys mu zavolat a promluvit s ním?“

„To by neměl být problém, co chceš vědět?“

„Z podkladů nevyplývá, jak přišla policie k fotografiím, o něž se Jósteinnův rozsudek z větší části opírá. Jestli jsem to správně pochopila, policie dostala anonymní dopis s fotografiemi v době, kdy byl Jósteinn ve vyšetřovací vazbě. Při předcházejících domovních prohlídkách se nenašlo nic. Policie nebo prokurátor možná tušili, kdo ty fotky poslal, ale ani při procesu, ani v rozsudku to nebylo nijak vysvětleno. Jósteinn je totální samotář, je tedy nepravděpodobné, že by měl komplice nebo ty fotky svěřil nějakému příteli.“

„A kdo je tedy podle tebe poskytl?“

„Netuším, ale zdá se mi divné, že se Jósteinnův obhájce tímto aspektem případu nezabýval. Přinejmenším by musel vznést pochyby, zda fotografie opravdu patří Jósteinnovi. Na žádné z nich není zachycen, jsou na nich jenom otisky jeho prstů. Nechápej mě, prosím, špatně, nechci o jeho vině polemizovat, pouze uvažuji, jestli tahle chyba obhajoby není příčinou, proč Jósteinn o svém někdejším obhájci a současném opatrovníkovi tak špatně mluví.“ Tóra se zvedla. „Není to zas tak moc důležité, jen bych ráda věděla, jaké jsou jeho pohnutky.“

„V pohodě, uvidíme, čeho se dopátrám,“ pravil Bragi a ze zásuvky psacího stolu, která byla tak nacpaná, že sotva šla vytáhnout, vylovil telefonní seznam.

„Napadlo tě někdy, že se telefonní čísla dají najít i na internetu?“ nadhodila Tóra ve dveřích. Bragi zavrtěl hlavou a rozevřel tlustý seznam.

Tóřina zpráva zabírala čtyři strany, a ačkoliv by ji mohla o leccos ještě rozšířit, nevyplatilo by se zacházet příliš do detailů. Jen by to odvádělo pozornost od důležitějších bodů: že obhájce zatajil příbuzenský vztah s jednou z obětí a že v domově docházelo k sexuálním excesům, jejichž pachatele se nepodařilo zjistit. Důležité bylo i to, že ústavem proudilo sem i tam velmi mnoho osob, některé v pochybném stavu, často uprostřed noci v podobnou hodinu, v jakou byl založen požár. K těmto skutečnostem se mělo při vyšetřování přihlédnout, což by pravděpodobně vedlo k jinému rozsudku. Jediné, co chybělo k tomu, aby Tóra mohla podat žádost o nové soudní řízení, bylo jméno muže, který se dopouštěl znásilnění.

Tóra přemýšlela, zda má zavolat na policii a zeptat se na ně. Poté, co jim předložila mužův popis spolu s fotografií jako na stříbrném podnose, by jí je prozradit mohli. Včerejší návštěva u Ragny proběhla úspěšně. Tóra jí vysvětlila, oč se jedná, posadila se na okraj její postele a otevřela facebookovou stránku s fotografiemi, zatímco Matthias sledoval Ragniny reakce. Ta u všech tváří, jež byly zachyceny na snímcích, signalizovala ne, dokud se na monitoru neobjevila fotografie Margeira, Fridleifa a nějakého mladého muže, který byl tak jako většina návštěvníků totálně opilý. Ragna začala nepřetržitě mrkat, takže Matthias nevěděl, zda to má znamenat ano nebo ne. Potom zavřela oči a Tóra se jí třikrát vlídně zeptala, jestli ten neznámý mladík je hledaným násilníkem. Nakonec Ragna otevřela oči, podívala se na obrazovku a mžikla jednou. Ano. Když se s ní Tóra a Matthias loučili, oči už měla zase zavřené. Tóra ji ujistila, že zajde ihned na policii, a slíbila jí, že ten muž neujde spravedlivému trestu. Věděla, že test DNA prokáže jeho vinu i v Lísině případu. Ragna sice bude muset zodpovědět policii pár otázek, ale nakonec jí spadne ze srdce veliká tíha. Než opustili nemocnici, Tóra informovala jednu sestru o tom, co se stalo, a požádala ji, aby pohlídala Ragnu, která musí být silně rozrušená.

Ze zemské nemocnice odjeli s laptopem na policii a Tóra ten den už potřetí otevřela facebookovou stránku s fotografiemi. Kriminalista, se kterým už jednala, tam bohužel nebyl. Buď by museli znovu přijít později, nebo se spokojit s jeho zástupcem. Tóra se rozhodla pro druhou variantu, protože bylo třeba ohlásit zločin co nejrychleji. Čin toho netvora byl už příliš dlouho u ledu. Tóra musela celou historii vyprávět ještě jednou od začátku, nabyla však dojmu, že přítomný policista už o ní něco ví. Z toho se dalo vytušit, že se tu o daném případu mluví, třebaže policie zatím Ragnu nenavštívila. Zástupce si dával úzkostlivý pozor, aby neprozradil žádnou informaci – patrně se naučil ovládat techniku výslechu, při níž vyslýchající nechá vyslýchaného mluvit co nejdéle, aby pověděl víc, než měl v úmyslu. V tomto případě to však nebylo třeba, Tóra nechtěla policii nic zamlčet. V tuto chvíli, kdy měla za sebou poslední návštěvu Ragny a mohla policistovi ukázat fotografii muže, jehož Ragna identifikovala jako pachatele, se jí citelně ulevilo. Pod snímkem byl tento text: Krásné časy – Margeir, Fridleifur a Bjarki. Bjarki nevypadal nijak perverzně, nýbrž jako docela normální mladý muž, pouze opilý. Pod fasádou normality se však často skrývají neuvěřitelné propasti.

Nyní bylo na policii, aby zjistila, komu běžné jméno Bjarki patří. Tóra zkusila zjistit, není-li registrován ve facebookové skupině Fridleifových přátel, ale nebyl tam. Zato se dalo zjistit, kdo fotografii na tu stránku umístil. Nějaká žena. Tóra přenechala policii, aby se s ní spojila, jelikož kdyby jí zavolala sama, mohla by narušit vyšetřování, které by nyní mělo nabrat rychlé obrátky.

Ve dveřích Tóřiny kanceláře stanul Bragi. „Podařilo se mi mluvit s prokurátorem, ale moc jsem z něho nevytáhl. V závěru vyšetřování někdo ty fotky anonymně zaslal policii. Bylo na nich plno otisků prstů, žádný však nebyl v jejím registru. Nikdo nevěděl, kdo ty snímky poslal. Jósteinn to být nemohl, protože v té době seděl ve vyšetřovací vazbě, jak jsi správně usoudila. Jeho matka o tom neměla tušení. Při svědecké výpovědi u soudu působila dost vzdorovitě. Myslí, že by byla schopna poslat ty fotografie sama, ale v tom případě by to také přiznala. Při jejím svědectví se lidem dělalo málem špatně. Jósteinn je očividně plodem katastrofální výchovy, pokud se dá její naprosté zanedbávání vůbec výchovou nazvat.“

„Věděl něco o Jósteinnově vztahu k jeho obhájci nebo o tom, že by se ti dva během procesu rozkmotřili?“

„To nemůže posoudit. V soudní síni nedával Jósteinn žádné reakce najevo, jenom zíral před sebe a málem vůbec nepromluvil. Bylo mu nápadné, že si obžalovaný a jeho obhájce za celou dobu nevyměnili jediné slovo.“

Tóra zůstala zamyšleně sedět na svém místě, když Bragi odešel koupit kávu. Bez kofeinu nemohl pokračovat v práci. Je možné, že Jósteinn skutečně prokázal Jakobovi laskavost. Přesto měla tak jako dosud silné pochyby o Jósteinnově roli v celé záležitosti. Vstala a otevřela okno, aby vpustila do místnosti čerstvý vzduch. Venku nebyl příliš rušný provoz, přesto došlo k dopravní nehodě. Srazila se dvě auta a přehradila vozovku. Řidiči se skláněli nad nárazníky a hledali škrábance na kapotě, čímž vystavovali trpělivost čekajících řidičů tvrdé zkoušce. Divoké troubení připomínalo moderní symfonii – nejprve zaznívaly pouze jednotlivé tóny, ty však nabývaly na jedovatosti, až se veškeré zvuky slily v jedinou disharmonii. Kvůli tomu rámusu Tóra málem přeslechla zvonění telefonu.

„Haló?“

„Poslyš,“ vyhrkl Matthias neobvykle vzrušeně, „bylas už na internetu?“

„Ne, od dnešního rána ještě ne. Co se děje?“

„Zveřejnili jméno mrtvého ze zátoky Nauthólsvík. Toho s tím mobilem.“

Tóra přitiskla sluchátko k uchu. „No a? Je to Margeir?“ Krátká šňůra ji zdržovala při přesunu na svou židli před psacím stolem.

„Ne.“ Matthias zaváhal, patrně luštil jméno, jež se objevilo na displeji. „Jmenuje se Bjarki. Bjarki Emil Jónasson.“

„Bjarki?“ Tóra se konečně posadila a otevřela internetový prohlížeč. „To má být vtip?“

„Ne, samozřejmě že ne. Proč?“

Tóra hned neodpověděla a hledala policejní zpravodajství. „Musí to být tentýž Bjarki, kterého označila Ragna.“

„Proto ti přece volám!“ Tóra mu roztržitě poděkovala, zavěsila a pročítala zprávu. Stálo v ní pouze to, že mrtvý byl identifikován, jeho jméno, věk a informace o tom, že byl svobodný a bezdětný.

Telefon znovu zazvonil a Tóra zvedla sluchátko, aniž by odvrátila oči od monitoru. „Co je?“ Předpokládala, že je to Matthias, který si ještě na něco vzpomněl.

„No… tady Lárus z telefonní společnosti Síminn. Mluvím s Tórou Gudmundsdóttir?“

„Promiň, myslela jsem, že mi volá někdo jiný. Ano, tady Tóra.“

„Volám kvůli tvému dotazu na jedno identifikační číslo počítače, ze kterého jsi dostávala textové a obrazové zprávy prostřednictvím naší sítě.“

„Ach ano, úplně jsem na to zapomněla. Dalo se to zjistit?“ Přestala sledovat monitor a soustředila se na rozhovor. Dozví se konečně, kdo jí to všechno posílal? Nedělala si však velké naděje; ten člověk při tom klidně mohl sedět v internetové kavárně či knihovně.

„Ano, vypátrali jsme to, mohu ti to číslo poslat mailem, to bude nejjednodušší.“

„Budu moc ráda.“ Tóra mu udala svoji e-mailovou adresu. „A jak zjistím, kde se ten počítač nachází?“

„Bude tam, ve kterém úřadu je registrovaný.“

„Cože?“ Že by v tom měl prsty někdo z policie nebo prokuratury? „Mohl bys být trochu konkrétnější?“

„Ano, promiň, ten počítač je registrovaný na ministerstvu spravedlnosti.“

Kapitola třicátá druhá

Středa, 20. ledna 2010

Tóra skočila do auta a zabouchla za sebou dveře. Matthias zastavil uprostřed silnice, aby ji naložil, a ona nechtěla způsobit další zácpu na třídě Skólavördustígur. „Kam mám jet?“

„Ministerstvo spravedlnosti!“ Vysvětlila mu zhruba cestu. „Chci mluvit s Tryggviho otcem. Netuším, jaké má úmysly, ale za těmi podivnými zprávami musí vězet on.“

„Co myslíš, že ti poví?“

„To nevím, ale v každém případě to bude napínavé. Už jsem přemýšlela, jestli po smrti svého syna prostě neztratil soudnost. Jeho postup je zcela nelogický, kdyby mi chtěl pomoct, bylo by přece jednodušší se mnou prostě promluvit.“ Ukázala Matthiasovi, kde musí odbočit. Provoz zesílil a sunuli se vpřed pomaleji. „Kromě něj není na ministerstvu nikdo, kdo by mohl být do celé záležitosti zapletený, ledaže by mu chtěl nějaký kolega z neznámého důvodu ublížit. Ale odkud by všechny ty informace měl?“

Po zbytek cesty mlčeli a Matthias se soustředil na spleť jednosměrných ulic vnitřního města, jimiž se při sněžení dalo projet ještě hůře než jindy. Kolem nich spěchali chodci a žádný z nich neztrácel čas nahlížením do výloh, až na jednu ženu neurčitého stáří v kožichu z beránka, která se zastavila, aby si prohlédla zimní boty ve výkladní skříni obchodu s obuví, zatímco její pes horlivě očichával rohy. Ve Skuggasundu to vypadalo, jako by veškeré obyvatelstvo protestovalo proti zimě a uteklo před sněhem do domů. Před ministerstvem bylo dokonce dost volných míst k parkování. Prázdné ulice v Tóře náhle vyvolaly melancholii, což se jí nyní stávalo častěji. Jestliže člověk vždycky věřil, že se dá pilířům společnosti důvěřovat, bylo těžké smířit se s realitou. Ke vší smůle země nesklouzávala pomalu do propasti, ale střemhlav se do ní řítila. Ponurá budova Národního divadla tento dojem jenom podtrhovala. „Proč vlastně nechodíme do divadla?“

„Co?“ Matthias se na ni udiveně podíval a vypnul motor. „Nevěděl jsem, že po tom toužíš. Můžeme to někdy zkusit.“

Tóra už litovala, že jí to vyklouzlo. Toužila teď po divadle právě tak málo jako po islandském sádlovém pečivu, které vezla ve svém nákupním košíku. Dostalo se do něj jen proto, že měla dost stesků na krizi a cítila se povinna koupit něco islandského. „Doma se mrknu, co právě hrají.“ Existovaly různé věci, které nedokázala Matthiasovi vysvětlit – ráno se například pokoušel nalít její matce přesně deset kapek kávy podle rčení užívaného na Islandu. Rozuměl většině jednotlivých slov, ale když se spojila, nabývala často docela jiného významu. Každý den přinášel nějakou léčku a leccos, co bylo pro Tóru přirozené, jemu připadalo absurdní. Když sněžilo, ona setřela z čelního skla úzký pás sněhu ve výši očí, zatímco Matthias svědomitě očistil všechna okna, střechu, kapotu motoru, světlomety, záď vozu i kola od sněhu i ledu, ačkoliv chtěl jenom zacouvat na příjezdovou cestu. Dokud ještě pracoval v bance a jezdili do práce společně, dobíral si Tóru tím, že by jí mělo stačit vydloubnout si ve sněhu na čelním skle dvě malé dírky pro oči.

Vstupní hala ministerstva byla liduprázdná, ale v kancelářských patrech panoval čilý ruch. Úředníci s pracovním zaujetím spěchali dlouhou chodbou, obtěžkáni spisy vycházeli ze dveří a v jiných zase mizeli. Recepční pult byl opuštěný.

„Máme zavolat Einvardovi a říct mu, že tu na něj čekáme?“ zeptal se Matthias a pátravě se rozhlížel po nějaké asistentce, ale žádná nebyla v dohledu.

„Ne, ne, prostě ho přepadneme. Vím, kde má kancelář.“ Další příklad jejich rozdílných životních postojů. Matthias nenamítl nic, leč z jeho tváře se dalo vyčíst, že ve vládním úřadě by se měly dodržovat jisté formality, přestože vždycky neumožní dojít k cíli. Tóra se na něho usmála. „Pojď už, nebo tu budeme trčet do večera a hrozí nám, že nás vymetou jako smetí.“ Otevřel ústa, aby něco podotkl, ale rozmyslel si to a vydal se za ní.

Dveře Einvardovy kanceláře byly otevřené. Slyšeli, jak hovoří s nějakou ženou o zprávě, s níž patrně nebyl spokojen. Tóra nakoukla do místnosti, ale ani jeden z těch dvou si jí nevšiml. Einvardur se zlobil, protože dotyčná žena prý svěřený úkol nesplnila tak dobře, jak by to provedla jakási Begga, a Tóra s ní cítila, neboť se jí takové srovnávání nelíbilo. Jestliže zmíněná Begga byla tak schopná, proč Einvardur tu práci nesvěřil jí? Tóra uvažovala, jak by si poradil s Belou, a představovala si, co by se dělo, kdyby ženu, kterou právě káral, propustil a místo ní přijal Belu. S Matthiasem ale ani nezakašlali, ani na sebe neupozornili jiným způsobem; prostě vyčkávali. Trpělivě naslouchali debatě o okrajích stránek, typu písma a volbě barvy v jednom sloupcovém diagramu, dokud peskovaná úřednice kolem nich neprošla se zrudlými tvářemi, aniž by si jich všimla, a vmísila se mezi ostatní zaměstnance pobíhající po chodbě. Tóra lehce zaklepala na dveře.

„Zdravím, Einvarde, vidím, že máš plno práce, ale mohl bys nám věnovat chvilku času?“

Einvardur zvedl oči od písemností na stole, na okamžik vylekaný, ale rychle se vzchopil a působil opět jako někdo, kdo disponuje nekonečným množstvím času a strach z nedodržení termínů je u něho čímsi naprosto neznámým. Vstal a vyzval je, aby se posadili. Když Matthias zavřel za Tórou a za sebou dveře, Einvardur se tvářil udiveně, ale pokusil se to zamaskovat. „Omluvte tu hektickou náladu, zabýváme se však důležitou záležitostí, kterou musíme do zítřejšího rána vyřídit.“ Posadil se a zdvořile se na ně usmál. Jeho dokonalý účes a uzel na kravatě svědčily o tom, že navzdory momentálnímu stavu patří k lidem, kteří se dokážou zbavit stresu.

„My si pospíšíme.“ Tóra si sedla. „Jde o tohle: Od té doby, co se zabývám Jakobovým případem, dostávám od neznámého odesilatele na mobil zprávy a fotky s informacemi k případu.“

„Jak prosím?“ Jeho údiv působil věrohodně.

„Bylo zjištěno identifikační číslo počítače, ze kterého odcházely, a z něj pak vyplynulo, že je registrován na zdejším ministerstvu.“

„Cože?“

„Protože tvůj syn je součástí daného případu, je nasnadě, že stopy vedou k tobě. Ostatní zaměstnanci z této budovy nemohou mít tak detailní informace o požáru.“

„Ne, to nemohou.“ Einvardur se odmlčel. Poprvé na něm byly patrné náznaky nejistoty. Jeho hladké ruce s pěstěnými nehty se mírně třásly. „Nevím, co mám odpovědět. Já žádné zprávy neposílal.“

„Kdo tedy?“ vložil se do toho Matthias a zalétl pohledem k počítači na psacím stole. „Tady k tomuhle má někdo přístup?“

Einvardur zavrtěl hlavou. „Ne, to je vyloučeno. Moje uživatelské jméno a heslo nikdo nezná.“ Nervózně sáhl po myši a pohnul jí. „Možná se někdo dostane do systému s jiným jménem, ale přiznám se, že nevím, jak se to dá provést. Svou kancelář při odchodu nezamykám.“

„Ty zprávy nemusely být bezpodmínečně odeslány z kanceláře v téhle budově. Pokud jsem technikovi ze Síminnu správně rozuměla, jde vlastně o dvě identifikační čísla: jedno hlavní, které je stejné pro všechny počítače ve vaší síti, a druhé, které se nazývá MAC adresa a označuje konkrétní počítač. Přístup do sítě se nezjednává prostřednictvím interního přenosového obvodu, ale přes síťovou kartu registrovanou u Síminnu. Člověk, se kterým jsem mluvila, nemá o MAC adresách žádné informace, proto nevíme, o který konkrétní počítač jde.“

„Nemůže to být nějaký laptop?“

„Nutně ne, ale s velkou pravděpodobností ano. Existují speciální triky, jak se připojit na internet, ale nevím, proč by to někdo dělal, když většina přenosných počítačů používá běžné připojení.“ Tóra pozorovala, že Einvardur je stále nervóznější, a málem jí ho začalo být líto. V žádném případě nevypadal na to, že by měl s touhle záhadou něco společného, ale možná to jen dokonale hrál. „Máš od ministerstva k dispozici nějaký laptop a síťovou kartu?“

„Ano, mám.“ Spěšně však dodal: „Ale kartu téměř nepoužívám, prakticky nikdy. Doma máme WLAN a při služebních cestách do ciziny používám hotelové připojení k internetu. Vyjíždím ale někam velmi zřídka, nevzpomenu si, kdy jsem síťovou kartu použil naposledy, v každém případě to je už hodně dávno.“

„Kdo se tady stará o počítače? Dala by se mu ukázat ta MAC adresa, a tak zjistit, o který počítač se jedná?“ chtěla vědět Tóra.

„Hm…“ Einvardur zvedl telefon, a aniž se ohlásil jménem, vypálil: „Gudrún, kdo má u nás na starosti počítače? Je to nějaký náš zaměstnanec?“ Vyslechl odpověď, něco si poznamenal, poděkoval a zavěsil. „Máme na to externí servis. Tady je jméno firmy a na koho se máš obrátit. Můžeš mu tu adresu ukázat.“ Přistrčil Tóře lístek s údaji. „Prostě tam zavolej a prověř to. Já nemám co skrývat a chci, aby se to co nejrychleji vysvětlilo.“ Pohlédl Tóře do očí. „Věř mi, já ti žádné zprávy neposílal.“

Tóra ihned zavolala do IT firmy a po chvíli ji spojili se správným mužem, který vyslechl její žádost a na nic se nevyptával. Zřejmě dostával spousty zvláštních dotazů a ničemu se už nedivil. Aniž by zapochyboval o tom, že mu Tóra opravdu volá s vědomím ministerstva, začal MAC adresu ihned prošetřovat. „Je to IBM notebook registrovaný na pracovníka z ministerstva jménem Einvardur Tryggavson. Ta registrace je ovšem dost stará, skoro pět let.“ Tóra si to zapsala a rozloučila se.

„Je to tvůj notebook.“ Její pohled putoval od lístku k Einvardovi. „Kde ho máš? Může k němu mít přístup někdo jiný? Třeba u vás doma?“

Einvardur zíral na Tóru s otevřenými ústy a pak se obrátil na Matthiase hledaje pomoc u něj: „To je absolutní nesmysl, já žádné takové zprávy neposílal.“ Odsunul se od stolu tak prudce, že jeho židle notný kus poodjela, a sáhl po černé kožené tašce. „Tady je můj laptop. Většinou si ho beru domů a Fanndís i Lena ho samozřejmě už několikrát použily, ale jen vzácně. Moje paní se o počítače nijak zvlášť nezajímá, jen občas si přes něj zjistí nějaké telefonní číslo, a Lena si do něj ukládá fotografie ze svého aparátu, protože USB připojení na jejím počítači je příliš pomalé. Jinak ho nepoužívají. Jak vidíš, beru si tenhle notebook do práce, takže ho musel tajně použít někdo z této budovy.“

„Nejméně jednou jsem ale dostala zprávu uprostřed noci.“ Tóra ukázala na Einvardův notebook. „Pokud si ho bereš vždycky domů, musela ta zpráva také odejít z tvého domova.“ Vzpomněla si však na intenzivní pracovní provoz ministerstva. „Ledaže by se tady pracovalo i v noci.“

„Stává se, že tu někdy laptop zapomenu. Někdo ho tedy musel použít při takové příležitosti.“ Otevřel černou tašku a chvějícíma se rukama z ní vyndal stříbrný laptop s logem společnosti Dell na víku.

„Dell?“ Tóra se podívala na údaje od počítačového experta, které si zapsala. „Tady ale čtu IBM. Máš dva laptopy?“

Einvardur si nechal zápisky ukázat. „Ne, jenom jeden, musí tedy jít o můj starý laptop, který je už dlouho nefunkční,“ prohlásil s ulehčením. „Došlo k záměně, protože já ho už dobře před půl rokem odevzdal.“

„A kde je teď?“ chtěl vědět Matthias.

„Nemám ponětí.“ Einvardur znovu znervózněl. „V žádném případě ho ale nemám u sebe.“

„Myslím, že vím, kde je,“ pronesla Tóra dopáleně. „Máš k němu síťovou kartu, nebo zůstala u přístroje?“

„Tu ještě mám.“ Einvardur se odmlčel. „Nebo aspoň myslím.“ Prohledal kapsy tašky s notebookem. „Ne, tady není. Asi jsem ji z té staré tašky, když ten krám dosloužil, zapomněl vyndat. Potom v ní tedy zůstala.“

„Už to tak vypadá.“ Tóře se hlavou proháněl divoký vír myšlenek. Jósteinn, ten bídák! „Posílá ministerstvo vyřazené počítače do Sognu?“

Einvardur zbledl. „Mám dojem, že ano.“ Olízl si suché rty. „Chceš tím říct, že ten laptop funguje v ústavu pro duševně narušené trestance?“

Tóra přikývla. „Dovedu si to představit.“

„Můj bože, a já myslel, že je rozbitý.“ Einvardur se nepřirozeně rychle nadechl. „Ach, můj bože.“

Když konečně opouštěli ministerstvo, ještě stále sněžilo, ale během doby strávené v Einvardově kanceláři se chodby vyprázdnily. Venku pak v husté chumelenici sotva dohlédli na protější stranu ulice. Tóra si připadala jako figurka v sněžicí kouli, kterou třese nějaký obr.

„Koukni se na to auto!“ vyjekl Matthias z vyhrnutého límce své bundy. „Jak dlouho jsme byli pryč?“

Auto bylo přikryté tlustou vrstvou sněhu. Když se záležitost s laptopem vysvětlila, začal být Einvardur neklidný a nedokázal se už na jejich otázky soustředit – což mělo výhodu i nevýhodu, neboť přestal být opatrný. Když mu Tóra pověděla o facebookové stránce věnované Fridleifovi, řekl, že si mohou samozřejmě promluvit s jeho dcerou. Zdálo se, že fotografie Leny s nočními hlídači ho znepokojuje méně než osud jeho laptopu. Pokusil se tu věc zlehčit a prohlásil, že jeho dcera je docela normální mladá žena, která se chce občas pobavit. To, že se v domově spřátelila s lidmi svého věku, svědčí o tom, jak je společenská. Do velkého okruhu jejích kamarádů prý patří rozmanití lidé.

Když se řeč stočila na příbuzenský vztah mezi ním a Arim, Einvardur se vytáčel obvyklým způsobem – že je Island malá země a tak dále a tak podobně. Tóra sice nevěřila, že jde o bezvýznamnou náhodu, ale další dotazy k ničemu nevedly. Einvardur od svého názoru neustoupil. Tóra tedy změnila téma a zeptala se, jestli je obeznámen s případem Jósteinna Karlssona. Einvardur řekl, že si na něj vzpomíná jen matně, a to jenom ze zpráv v tisku. Prý s ním neměl nic společného, a to ani soukromě, ani služebně. Jméno Jósteinn se mu připomíná především z rozhovorů na správě věznic, kde se řešilo Jakobovo umístění. Tóra se nakonec rozloučila slovy, aby vězeňské správě vyřídil, že si s Jakobovou bytovou situací nemusí dělat starosti, neboť bude s největší pravděpodobností brzy propuštěn. Einvarda se to patrně nijak nedotklo, jako by ho vůbec nezajímalo, kdo požár založil, pokud je Jakob nevinen. Asi mu nebyly jasné souvislosti.

„Proč není škrabka na led umístěná někde zvenčí na autě?“ Matthias stál před bílým pahorkem. „Když otevřu dveře, všechen sníh spadne na sedadlo.“

Tóra si stáhla rukáv své bundy přes dlaň a shrábla sníh ze dveří u řidiče. „Takhle se to dělá! Po tak dlouhé době a takovém množství sněhu bys to už měl vědět!“

Matthias vyvrátil oči, ale následoval Tóřina příkladu. Nakonec se jim podařilo uvolnit oboje dveře tak, že se daly otevřít, a mohli vyndat košťátko na sníh.

„Musíš ještě do kanceláře, nebo jsi už pro dnešek skončila?“ zeptal se Matthias, zatímco smetal sníh z čelního skla. „Nechtěla sis vyměnit s Belou monitor?“

„Ne, to může počkat. Měli bychom se co nejrychleji setkat s Lenou, a to dřív, než její otec obrátí a zakáže nám s ní mluvit.“

Kapitola třicátá třetí

Středa, 20. ledna 2010

„Vůbec jsem netušila, že se tam oběma směry courá tolik lidí. Když jsem byla v domově se svými přáteli, byli tam jen ti dva noční hlídači. Ti by mi o tom určitě pověděli, nakonec jsem se tam dobře vyznala.“ Lena hovořila rychle a lehce se jí třásl hlas. „Byla jsem překvapená, když jsem všechny tyhle fotky viděla na Facebooku. Asi jsem to měla někomu říct, ale to už byl Jakob odsouzený a já si pomyslela, že už je stejně pozdě. Jak jsem mohla vědět, že to hraje nějakou roli?“ Pohlédla rozpačitě na Tóru a Matthiase, a když žádný z nich nereagoval, sklopila hlavu, pohrála si se svým nápadným prstenem a tiše dodala: „Ale když už to tak dopadlo, byla bych ráda, aby se o tom naši nedozvěděli.“

Tóra povytáhla obočí, ale nic už k tomu nedodala. Jakobovy zájmy měly přednost. „Víš jistě, žes toho Bjarkiho Emila neznala? Možná mu říkali jenom Emil.“

Lena si znovu prohlédla snímek a váhavě zavrtěla hlavou. „Neznala jsem se s ním, ale není vyloučeno, že jsem ho někde potkala, pořád se s nějakými lidmi potkávám. Teď mi připadá poněkud povědomý.“

Tóra pozorovala lidi proudící kolem kavárny. Bylo to jedno z oněch módních míst pro mladé lidi, kde se vaří biologicky pěstovaná káva, údajně koupená přímo od farmářů. Tóra už byla příliš stará na to, aby ji to ohromilo, ale v každém případě ta káva chutnala dobře – a člověk měl aspoň dobré svědomí. Lena tuto kavárnu navrhla Matthiasovi a podotkla, že se sem chodívá učit. Díky Tóře a Matthiasovi se průměrný věk návštěvníků značně zvýšil. Lena seděla se dvěma kamarádkami u malého stolku a skláněly se nad učebnicemi. Když spatřila ty dva ve dveřích, opustila své společnice a posadila se s nimi ke stolku u okna s výhledem na Laugavegut.

„Každopádně by bylo dobré, kdybys o tom znovu popřemýšlela,“ obrátila se k ní teď Tóra. Zdálo se jí, že ta dívka ví o Bjarkim víc, než přiznává.

Poprvé od chvíle, kdy Lena přestala lhát o nočních dýcháncích v domově, se chopil slova Matthias. „Kolik to stálo?“ Otočil se na židličce, jež byla pro dospělého člověka příliš malá.

„Nevím, mně řekli tři tisíce, ale já nevěděla, jestli je to oukej. Určitě by mohli chtít víc, aspoň teda od někoho.“

„A co všechno to obnášelo?“ Matthiasovi to celé asi ještě pořádně nešlo do hlavy, což bylo pochopitelné. Možná si říkal, že špatně slyší.

„Tsss, těžko vědět, můžu mluvit jen o tom, co nabídli mně a mé kámošce.“

„A to bylo co?“

„Dostala něco do žíly, říkali tomu kapky… a pak kyslík.“

„Potom byla zase střízlivá?“ zajímala se Tóra, jež nedokázala skrýt pochybnosti. Lenin referát byl tak absurdní, že jí tak jako Matthiasovi působilo potíže její slova plně chápat.

„Dokonale.“ Lena gestikulovala rukama. „Bylo to neuvěřitelný. Úplná magie. Možná sice nebyla naprosto perfektně střízlivá, ale mohly jsme aspoň v pohodě odjet zpátky do města.“

„Jestli ti dobře rozumím, víš to od Fridleifa.“

„Ano, asi jsem se nevyjádřila přesně. Seděla jsem tehdy v neděli ráno v kumbálu hlídačů, zatímco moje matka byla u Tryggviho. Když jsem se zajímala o pivní plechovky v koši, Fridleifur odpověděl, že prý pomáhal jednomu kámošovi vystřízlivět a druhý zatím ta piva vypil. Potom mi vysvětlil, jak to dělá, a nabídl mi, ať se v případě potřeby zastavím. No a když jsem viděla svou kamarádku tak zřízenou, chtěla jsem to prostě vyzkoušet. Přijel pro nás jeden náš přítel.“ Cloumala jí zlost, ale snažila se to zakrýt. „Je taky na fotce z Facebooku. Pořídili jsme ji, když moje kámoška dostávala ten kyslík. Nechápu, jak jste na mě přišli, když jsem svoje tagy vymazala!“ Protože však její posluchači mlčeli, pokračovala: „Byla jsem vynervovaná, že to tak dlouho trvá; asi proto, že to bylo tak levný. Fridleifur tvrdil, že se tím dá zahnat taky kocovina, ale to nemohl moc často praktikovat, protože býval v domově jen v noci a brzy ráno. Většina lidí s opicí se ale probouzela teprve v poledne.“

„A kde se to dýchání kyslíku konalo, jestli se smím ptát?“

„Aha, to?“ Lena na chvíli zavřela oči, ale hned je zase otevřela. Valila se jí krev do hlavy. „Hergot, že já jsem tam kdy vkročila! A víte, co je nejhorší? Že už se s tou kamarádkou, která mi to všechno nadrobila, vůbec nestýkám.“

Tóru ani Matthiase zaniklé přátelství ovšem nijak nedojalo. „Kde jste ten kyslík dýchali?“ držela se tématu Tóra.

Leně zrudly tváře ještě víc. Zřejmě si dosud myslela, že se Tóra s Matthiasem dají přesvědčit a z téhle historie ji vyškrtnou. „V jednom pokoji, kde byl přívod kyslíku.“

„V prázdném pokoji?“

„Ne, to ne. Moje kamarádka…,“ nasupila se, „moje bývalá kamarádka byla v Lísině pokoji. Vím to, protože jsem viděla, jak tam jde s Margeirem.“

„A Lísa na to neřekla nic, nebo ano?“ Matthias neznal obyvatele tak dobře jako Tóra a nepamatoval si, v jakém byla stavu.

„Nebyla při vědomí, a tak nic nevnímala.“ Lena se vyhnula jejich pohledům. „Aspoň tedy pokud vím.“

„A tvoje kamarádka přitom seděla na židli, že?“ Tóra doufala, že to tak bylo.

„Nevím, ale domnívám se, že jo.“ Leně se vracela do tváří normální barva. „Věřte mi, že mě to opravdu mrzí, věděla jsem, že to není správný. Já jsem ale nic nedělala, to Fridleifur a Margeir, ti za to mohli.“

„My nejsme soudci, Leno,“ odvětila Tóra. „Chceme jenom zjistit, jestli je Jakob nevinný. Mně ale pořád není docela jasné, proč ses s námi chtěla setkat. Myslela jsem si, že spíš budeš chtít od sebe odvrátit pozornost.“

Leniny kamarádky sklaply knihy a strčily je do tašek. Lena to zaregistrovala, ale nechystala se vstát. „Chtěla jsem jenom slyšet, jak pokračujete. Naši mi nic neřekli a já dostala strach, že budete podezírat Tryggviho. Vlastně jsem jen chtěla vědět, jestli ho máte v hledáčku. Bála jsem se, že vytáhnete na světlo tu starou hloupou historku a uděláte z ní monstrzáležitost. Chtěla jsem se od vás něco dozvědět.“

„Jak tě napadlo, že podezíráme Tryggviho?“ Tóra viděla, že se Leniny kamarádky chystají k odchodu, a snažila se zachytit její pohled. „Doposud jsme žádného konkrétního podezřelého neměli.“

„Dělala jsem si prostě starosti. Možná je to naivní, ale bála jsem se o rodiče, ti by totiž byli z vašeho vyšetřování úplně zničení. Stupidně jsem si to spojovala s Tryggvim a nechtěla, aby se trápili kvůli tomu, že to podle vás udělal můj brácha. Jestli jsem vás zbytečně připravila o čas, je mi to líto. Přestalo mi to jasně myslet.“

„Pro svou domněnku, že podezření padá na tvého bratra, jsi ale musela mít určitý důvod. Jaký?“ Když Tóra vyslovila tuto otázku, Leniny přítelkyně se zvedly a skládaly dohromady její věci: vedle knížek prošívanou bundu, školní aktovku a sportovní tašku. Tóra doufala, že jim to ještě chvíli potrvá, aby se dočkala odpovědi.

Lena přemýšlela. „Vlastně žádný. Jak jsem už řekla, znervózňovaly mě reakce rodičů. S Tryggvim to přímo nesouvisí. Byly zvláštní a já si myslela, že kvůli němu. Teď už snad vím, proč se tak chovali – nemá to co dělat ani s Tryggvim, ani s požárem.“

„Smím se zeptat, proč se tedy tak podivně chovali?“ Tóra mluvila rychle, neboť dívky byly připraveny Leniny věci odnést.

Lena se tvářila rozhněvaně, ale ne kvůli Tóře. „Jen se ptej, to mě nevytočí,“ zahučela stroze, ačkoliv výraz tváře ji usvědčoval ze lži. „Můj otec má milenku… v tom to je.“

„Tak?“ S tímhle tedy Tóra nepočítala. „Nu, to je mi sice líto, ale s případem to určitě nesouvisí,“ pronesla a opatrně dodala: „Má to být některá pracovnice z regionálního úřadu nebo snad z vyhořelého domova?“

„Ne, je to jedna ženská z ministerstva. Myslím, že se jmenuje Begga.“

Žena, která by zprávu pro Einvarda zpracovala lépe, ovládala tedy nejen práci asistentky. „Odkud to víš?“

Lena sledovala své spolužačky, ale přesto odpověděla: „Překvapila jsem rodiče, když se kvůli ní hádali, bylo to trapný.“ Tvářila se, jako by ji manželské problémy rodičů vůbec netrápily a jako by byla nad věcí. „Nedivila bych se, kdyby se brzy rozvedli.“ Leniny kamarádky se zvědavě trousily k jejich stolu. Lena se odmlčela a ony zůstaly stát. Jedna z nich jí podávala několik sešitých listů papíru, patrně školní písemnou práci. Na vrchním listě byla velká, červeně zakroužkovaná známka 9,7.

„Chceš si to dát do desek, nebo do tašky, Leno?“

Tóra se natáhla, aby papíry předala Leně, přičemž jí padl zrak na dívčino celé jméno. „Ty se jmenuješ Helena?“ Jak jen mohla být taková idiotka? Ta zpráva! Jak se Helena jako děcko spálila?

„Ano, proč?“ Lena si vzala od Tóry písemku.

„Myslela jsem, že se jmenuješ prostě Lena. Nenapadlo mě, že je to zkrácenina.“

„Jsem Helena, ale vždycky se mi říkalo jen Lena.“ Vstala a kamarádky jí podaly bundu. „Musím už jít, doufám, že… víte přece, o čem jsem mluvila… že si to necháte pro sebe… Rozumíte?“

„Nemůžete ještě dvě minutky počkat?“ otázala se Tóra obou spolužaček a ty se s prohlášením, že si tedy zatím zakouří, vzdálily. Tóra se pak opět věnovala Leně. „Máš nějaké jizvy? Vím, že to zní směšně, ale dostala jsem vzkaz, žes byla kdysi popálená. Je to tak?“

Lena zalapala po vzduchu jako ryba na suchu. „Co to má společného s naší věcí?“

„Máš jizvy po spáleninách, Leno? Souvislost je tu přece jasná.“

„Který debil ti to vytroubil? Jestli to ale chceš bezpodmínečně vědět, tak ano, mám jizvu na noze.“ Vyhrnula si nohavici a ukázala jim pruh lesklé, zjizvené kůže, který se táhl přes celou holeň. Host u nejbližšího stolu na ni vyvalil oči. Lena nechala vysoukanou nohavici spadnout opět k zemi. Pohledu toho chlapíka si buď nevšimla, nebo jí nevadil. „Stalo se mi to, když jsem byla malá holka, ne při požáru v domově, pokud tě napadlo tohle.“

„Jak k tomu tedy došlo?“ zeptal se Matthias klidně.

„Jednou Tryggvi nešťastnou náhodou zapálil vánoční výzdobu a já byla ještě moc malá a hloupá, abych před ohněm včas utekla.“ Pořádně se rozzlobila. „Nevím, proč zrovna vánoční dekorace musejí patřit k těm nejhořlavějším věcem! Ten, komu se taková nehoda stala, nemusí být přece ještě žhář, který zapaluje domy. Takže vám je jistě jasný, proč jsem o tom nechtěla mluvit. Abyste v Tryggvim hned neviděli žháře.“ Sáhla po své tašce a doruda rozpálená chtěla zmizet. Tóra se ale rychle zvedla a položila jí ruku na rameno.

„Leno, věř mi, nechceme Jakoba osvobodit tím, že vinu za požár přehrajeme z jednoho nevinného na druhého, ať už živého, nebo mrtvého. Opravdu si nemyslím, že tím žhářem byl tvůj bratr. Podezírám spíš někoho z Margeirových či Fridleifových nočních hostů. Přesto musím přezkoumat všechny podněty, i když se nakonec ukážou jako neopodstatněné.“

Lena se zhluboka nadechla, ale tentokrát již uvolněněji. A setřela slzu z koutku oka. „Oukej, celá ta historie mě štve. Narazila jsi na moje bolavý místo. Nenávidím svoji nohu, nemůžu si nikdy oblíct krátké šaty jako moje kámošky, musím věčně nosit kalhoty nebo dlouhý sukně, a to mi jde na nervy. Vím, že je hloupý se kvůli tomu trápit, viděla jsem dost horších zranění a nemocí, ale i tak…“

Tóra pohladila Lenu po rameni a přestala ji zdržovat. „Věděla bys, jak sehnat Margeira? Policie s ním musí mluvit nejméně o dvou důležitých věcech a já doufám, že může prozradit i něco o požáru. Zřejmě ví, kdo jej založil.“

„Netuším, kde teď je. Po tom ohni jsem ho jednou potkala ve městě, ale to už je několik měsíců. Možná se odstěhoval na venkov. Myslím, že moderoval jeden rozhlasový pořad, jestli ale pořád běží, nemám zdání. Relace mluvenýho slova neposlouchám.“

„Dobrá, ale jestli ho uvidíš nebo o něm uslyšíš, pak ti radím, abys co nejrychleji informovala policii.“

Lena protáhla obličej. „Proč ho vlastně policie hledá?“

„To ti povím, až bude vyšetřování uzavřeno. Není nutné ho zatím spojovat s něčím, s čím možná nemá nic společného.“ Navzdory tomu, co prohlásila, byla však Tóra přesvědčená, že Margeir má svůj podíl jak na smrti muže ze zátoky Nauthólsvík, tak na znásilňování Lísy a Ragny. Možná nebyl přímo pachatelem, ale určitě o tom ví víc než ostatní.

* * *

Během večerních zpráv zapípal Tóřin mobil. Přitáhla si jej k sobě a spatřila opět známé ja.is. Místo, aby si ale vzkaz hned přečetla, zavolala do Sognu. Po čtvrtém zazvonění se ohlásil jeden zaměstnanec a Tóra ho požádala, aby vyřídil Jósteinnovi, že jeho zprávu právě dostala. Pokud by nevěděl, kde se Jósteinn zrovna zdržuje, ať se podívá do počítačové dílny. A pak to položila, aniž by dotyčnému umožnila položit jakoukoliv otázku. Byla sama se sebou navýsost spokojena, přestože její matka na ni vrhla nanejvýš výmluvný pohled. Patrně se jí zdálo, že Tóra jedná s veřejnými institucemi dost neomaleně. Ta si pak zprávu přečetla:

Vesturlandsvegur 8. pros. 2007

Kapitola třicátá čtvrtá

Čtvrtek, 21. ledna 2010

„Nepotřebuji medicínské vysvětlení, Hannesi, chci jen vědět, jestli na tom něco je.“ Tóra protočila oči, protože její bývalý manžel na druhém konci ji nemohl vidět. Dotázala se ho coby lékaře, zda je pravda, že se opilost a kocovina dají zmírnit dýcháním kyslíku a nitrožilní umělou výživou. Přišlo jí to velice podivné a nechtěla to ve své zprávě uvést bez ověření.

„Ano, funguje to.“ Hannesův hlas zněl zklamaně, protože nemohl dále předvádět hloubku své studnice moudrosti. „Studenti medicíny nebo lidé, kteří pracují v provozech s přístupem ke kyslíkovým lahvím, to někdy dělají. Já bych to ale rozhodně nikomu nedoporučoval, a už vůbec ne těm, kteří netuší, co se může stát.“

„Věděl jsi o tom, už když jsi studoval?“ vyhrkla Tóra rozhořčeně. „A neprozradils mi to?“ Kdyby už nebyla s Hannesem rozvedená, byl by to teď určitě pádný důvod. V prvních letech jejich manželství, dokud ještě oba navštěvovali univerzitu, jim totiž poránu velmi často třeštila hlava.

„Neřekl jsem ti nic proto, že mě nikdy nenapadlo to praktikovat. Určitě bych s tebou nejezdil do nemocnice a neschovával tě v prádelně s hadičkou od výživy v žíle a s kyslíkovou lahví na zádech. Něco takového dělá jen málo lidí. Pro tělo je nejlepší, když se s následky alkoholu vyrovná samo.“

„Zapomněls podotknout, že ze všeho nejlepší je ale moc nepít.“ Tóra mu nedala příležitost odporovat, poděkovala za informace a chvíli hovořila o tom, co podniknou s dětmi o letních prázdninách. Protože si dosud nic neplánovali, nedospěli k žádnému výsledku a odsunuli toto téma na pozdější dobu.

Tóra byla ráda, že se fakta zjištěná při vyšetřování potvrdila. Vypadalo to, že její zpráva bude brzy hotová a tak závažná, že Nejvyšší soud nebude mít důvod její žádost odmítnout. Chtěla už jen počkat, až bude moci předložit výsledek rozboru DNA Bjarkiho Emila, muže nalezeného v zátoce Nauthólsvík. Byla přesvědčena, že tím se černé na bílém prokáže, že tím, kdo znásilnil Lísu, byl on. Ragnina výpověď ho jednoznačně usvědčovala, bylo však třeba ji ještě potvrdit. Tóře kazilo radost jenom to, že ačkoliv tohoto cíle dosáhne, na Jakobův případ to nebude mít žádný vliv. Souvislost mezi sexuálním zločinem a požárem zůstávala nejasná. Aby všechno zdárně dopadlo, musela by prokázat, že Bjarki Emil nebo někdo jiný budovu podpálil – a také proč. To se snáze řeklo, než udělalo. Třebaže Tóra motiv tohoto činu nepouštěla ze zřetele, moc potenciálních pachatelů v úvahu nepřicházelo. Ještě jednou prošla nejdůležitější body a přemýšlela, kdo z lidí, s nimiž přišla do styku, by mohl být podezřelý, leč výsledek zůstával pořád stejný: nikdo neměl příležitost požár založit, ledaže by několik osob podalo falešnou výpověď, aby žháři poskytli alibi.

Einvardur a jeho žena Fanndís byli v onu noc na podnikovém večírku mimo Reykjavík s řadou dalších účastníků. Ani jednoho z nich sice nevyslýchali, ale zdálo se vyloučené, že by lhali. Lena byla s nejmenovanou přítelkyní a nejmenovaným kamarádem doma. Když se u nich později v noci objevila policie, všechny tři tam zastihla. Rodiče ostatních obyvatel domova buď spali, byli někde na venkově, nebo ve společnosti, a nebyl důvod o tom pochybovat. Vedoucí domova Glódís spala. Krátce před vypuknutím požáru jí volala přítelkyně ze školních let a vytrhla ji ze spánku. Když ji pak policie telefonicky informovala o tom, co se stalo, byla Glódís dost nevrlá, protože si myslela, že je to opět bývalá spolužačka. Noční hlídač Margeir také spal a krátce před požárem přijal na svůj mobil Fridleifův telefonát, což se dalo zjistit ze seznamu přijatých hovorů. Margeir by sice v mezičase stihl dojet do domova a podpálit jej, ale pak by to musel provést neuvěřitelně rychle. Kromě toho bylo těžko představitelné, že by nemocný mladík po nějakém telefonátu skočil do auta a řítil se upálit pět lidí. Podle podkladů bylo nepochybné, že Margeir byl opravdu nemocen. Ostatní lidé, s nimiž Tóra mluvila, tedy kameraman, vlídná zaměstnankyně domova, advokát Ari a Tryggviho terapeut Aegir, nepřicházeli v úvahu – bylo naprosto vyloučeno, že by chtěli pacientům a nočním hlídačům tak katastroficky ublížit.

Pro Tóru existovaly pouze tři možnosti. Buď požár založil Bjarki Emil, aby zabil Lísu či Fridleifa, případně oba, nebo někdo jiný, na koho při vyšetřování dosud nenarazili, třeba některý z nočních návštěvníků, který v pominutí smyslů budovu podpálil. Třetí možností pak mohlo být to, že Tryggvi z neznámých důvodů napadl Fridleifa a založil požár. Nikdo nemohl vědět, že protipožární systém není zapojený. Možná to ale nehrálo žádnou roli a žhář si trysek na stropě, které by jinak oheň v zárodku uhasily, vůbec nevšiml. Tóra nedokázala říct, která z těch tří možností je nejpravděpodobnější. Kvůli reakcím Tryggviho rodičů a jeho sestry se přikláněla k názoru, že to mohl spáchat Tryggvi. Jeho nejbližší tajili informace a zamlčeli, že Tryggvi minimálně dvakrát už něco zapálil, jednou s těžkými následky pro vlastní sestru. Lísu Finnbjörnsdóttir a Ragnu Sölvadóttir mohla ze seznamu podezřelých vyloučit stejně jako nevidomou a neslyšící Sigrídur Herdís Logadóttir. Natan Úlfheidarson byl v inkriminovanou dobu po podání léků upoután na lůžko, což pitevní zpráva potvrdila.

V dalším kroku se Tóra zabývala Jósteinnovými zprávami. Nešlo jí hrubě pod nos, že byla vinou jeho perverzních sklonů vystavena takové manipulaci. Jeho metoda byla krajně odpudivá, ačkoliv se tomuto protihráči muselo nechat, že vyvolal nové vyšetřování případu. Jediný text, jemuž dosud nerozuměla, zněl 02 kratka hadicka. Domnívala se, že 02 by mohlo značit kyslík, O_2, ale žádná zmínka odkazující na krátkou hadičku se nikde nevyskytla. Zůstávala tedy poslední zpráva vztahující se k Vesturlandsveguru. Bylo krátce před desátou a Tóru lákalo pro dnešek skončit, ale když si vzpomněla na blikající monitor v kanceláři, rozhodla se dokončit svoji rekapitulaci v klidu doma. Musela přiznat, že ji svrbí prsty touhou přijít na kloub tomu, jak tahle esemeska souvisí s Jakobovým případem – místo ani čas požáru neodpovídaly. Datum bylo asi o rok starší a ulice se nacházela příliš daleko od domova pro postižené.

Tóra si na internetu rychle vyhledala, na co asi tak Jósteinn mohl narážet. Nejprve se objevilo staré upozornění na to, že je část Vesturlandsveguru uzavřena kvůli dopravní nehodě, a pak následovala zpráva o tom, že tu vběhla pod auto mladá dívka a byla usmrcena. Řidič z místa nehody ujel a policie vyzývala možné svědky, aby se přihlásili. Tóra si na tenhle případ, při němž jak pátrání po svědcích, tak po viníkovi zůstalo bezvýsledné, matně vzpomínala. Známo bylo pouze to, že dívka byla při přecházení ulice zachycena projíždějícím vozem a brzy nato utrpěným zraněním podlehla. Bylo nemyslitelné, aby si řidič ničeho nevšiml. Vyšetřování se dlouho vleklo, kromě jiného se prověřovaly všechny opravny aut. Ze stop na místě činu se nedala určit značka vozu, dospělo se jen k tomu, že mohlo jít o osobní auto střední třídy. Řidič na opakované výzvy k přihlášení nereagoval a svědkové nehody neexistovali. Mediální ohlas neštěstí pomalu utichl. Jméno zemřelé dívky, Margrét Svandís Pétursdóttir, Tóře nic neříkalo. Byla si však jistá, že ve spojitosti s Jakobovým případem se nikdy nevyskytlo.

Nejzajímavější byl poslední příspěvek k nehodě: blog ke zprávě, která na první pohled neměla s tragickou událostí nic společného. Blogger v krátkém autoportrétu uvedl, že je soukromým specialistou pro veškeré nadpřirozené záležitosti. Zpráva, k níž se vyjadřoval, byla velmi krátká a referovala o prvním vymítání ducha v islandské národní církvi za posledních sto let. Tahle noticka tehdy Tóře naprosto unikla, zřejmě proto, že tak jako zpráva o požáru zapadla v bezpočtu zvěstí o zhroucení bank. Zachovala se jen na jedné stránce na internetu. Bloggerův příspěvek byl mnohem podrobnější a vyhledavač jej našel proto, že SMS obsahovala jméno místa i datum nehody. Autor uváděl, že šlo o vyhánění ducha z jednoho domu v souvislosti právě se zmíněnou nehodou, a dokonce tvrdil, že do něj sám byl zapojený. Zřetelně prý cítil, že v onom domě nějaký duch působí. Dívka totiž před smrtí mířila právě sem, aby hlídala malého chlapce. Její smrt se nikdy neobjasnila, a její duše proto bloudí mezi tímto a oním světem. Dokud se všechno nevysvětlí, nemůže prý zlomový bod „teď a tady“ opustit. Tóra rozuměla onomu článku sotva z poloviny, neboť se v něm operovalo duchovními a energetickými vibracemi a spoustou dalších esoterických pojmů. Majitelé domu byli uvedeni jmenovitě: Berglinda a Haraldur. Už jen podle křestních jmen se dalo snadno zjistit, že žijí v blízkém městečku Mosfellsbaer. Tóra se zamyslela. Musí bezpodmínečně vědět, zda tragédie té dívky souvisí s Jakobovým případem. Vyhledala telefonní číslo majitelů strašidelného domu a zavolala jim.

Rozhovor byl mnohem snadnější, než se odvážila doufat. Berglinda nekladla žádné otázky, když jí Tóra svou žádost přednesla. Z otupělého hlasu a mechanických odpovědí ženy se dalo usoudit, že ta paní prodělala těžké chvíle. Tóra se opatrně zeptala, zda by se s ní mohla sejít, a dostala stručnou odpověď: „Ano, můžeš přijít kdykoliv, můj muž je teď pořád v práci a já nemám v plánu nic, co by mi v tom bránilo.“

„Vůbec to na strašidelný dům nevypadá.“ Tóra se předklonila a pozorovala jej přes čelní sklo. Krychlovitá dvoupodlažní betonová stavba nebyla ničím nápaditá, střecha a okenní rámy potřebovaly nový nátěr. Vstupní dveře vyhlížely provizorně a předzahrádka, na rozdíl od ostatních domů v ulici, nebyla udržovaná. Ačkoliv ale dům působil levněji než sousední vilky a byl v horším stavu, nevybočoval příliš z řady, spíš vyvolával dojem, jako by se majitelé právě chystali zalít trhliny v betonu, provést potřebné nátěry a vyměnit vstupní dveře. Podél střešních hran se táhl řetěz žárovek, ale nebyl zapojený, takže šlo o zhasnuté vánoční osvětlení.

„Jak si takový strašidelný dům představuješ?“ zajímal se Matthias, zatímco hledal místo k zaparkování. Obě místa u vjezdu byla volná, ale nechtěl je použít, protože pán domu se mohl každou chvíli vrátit. Matthias byl velmi ohleduplný. „Čekalas nějakou americkou dřevěnou barabiznu s vysokými štíty a vymlácenými okny? Možná i s netopýry visícími hlavou dolů?“ Matthias zajel dvěma koly na chodník před domem.

„Přímo něco takového ne, ale také nic tak obyčejného.“ Tóra vystoupila z auta a pod nohama jí zavrzal sníh. „Dneska je hrozná zima.“ Zatímco čekala, až Matthias zamkne auto, nadechla se zhluboka čerstvého vzduchu, ale zaskočil ji nepříjemný hnilobný pach, jehož původ si neuměla vysvětlit. „Fuj!“ Na jazyku se jí usadila kovová pachuť a každým nádechem sílila. Náhle ji přepadl divný děs a znovu se zahleděla na dům, který už tak nevinně nepůsobil. Ponurá zahrada nevypadala vůbec lákavě a zdálo se, že dům vrhá delší a temnější stín než ostatní domy v ulici. Tóra ze sebe setřásla hrozivý pocit a vykročila k provizornímu vchodu. Za většinou oken se svítilo a za jedním v prvním patře blikalo světlo, jako by tam byla vadná žárovka nebo puštěný televizor. Veškeré závěsy byly zatažené a v okně se staromódní dvoudílnou kuchyňskou záclonkou byl vidět obrys nějaké postavy. Tóra nedokázala poznat, zda je otočená tváří k nim, ale byla si téměř jistá, že je vidí. Když docházela k domu, silueta zmizela. Pokud to byla Berglinda, musela už být u dveří, protože se otevřely v téže chvíli, kdy Matthias zazvonil. Žádné zvonění však neslyšeli, jako by je dům spolknul.

„Pojďte dál, zvonek je rozbitý, ale už jsem vás viděla.“ Ta žena byla mladá, kolem třicítky nebo ještě mladší. Světlé hladké vlasy jí volně splývaly na ramena a zdály se nemyté. Ošoupané džíny jí plandaly na nohou a bílá flísová mikina skrývala štíhlé tělo. Pod velkýma půvabnýma očima měla tmavé kruhy. Právě tak si Tóra představovala ženu pronásledovanou duchy.

„Dobrý den, já jsem Tóra a tohle je Matthias, o kterém jsem ti povídala.“ Ženina ruka byla chladná a vlhká, její stisk ochablý. „Vřelý dík, že jsme směli hned přijít, nebudeme dlouho zdržovat. Je už dost pozdě a zítra je pracovní den.“

„Jsem na nemocenské a nemusím brzy vstávat. Můj muž je ještě v práci, mají inventuru a musejí tam být až do noci. Vůbec nerušíte.“ Zdálo se, že má potřebu jmenovat další důvody, aby ospravedlnila množství manželovy práce uprostřed hospodářské krize. „Jeho firma změnila majitele a ti přišli s novinkami vyžadujícími spoustu práce. Nemá za to ani korunu navíc, ale může si vzít náhradní volno.“ Berglinda je provedla strohou chodbou, v níž nebyla žádná skříň na šaty, jenom pojízdný věšák s dlouhou žerdí. Boty byly srovnané podle velikosti u zdi, uprostřed chodby pak stály červené holínky připomínající hasičský vůz. Tóra si všimla, že Matthias neví, kam by měl odložit svoji obuv – k domovním dveřím, nebo mezi boty domácích? Jeho problému si všimla i Berglinda. „Našich bot si nevšímej, mám přes den tak málo práce, že mám dost času na úklid. Jsme jen tři, a tak si musím vymýšlet, jak zabít čas.“ Přehlédla řadu bot uspořádaných jako v obchodě s obuví. „Vím, že to vypadá hloupě, ale nevycházím skoro z domu, a tak někdy nevím, čím se zabavit.“

Tóra se zasmála. „To ti závidím, měla bys vidět moji chodbu!“ Ta byla plná bot všude tam, kde je Sóley, Gylfi, Sigga a v poslední době i Orri nechali povalovat. Tóra si říkala, že si snad musejí tkaničky rozvazovat už cestou domů, když po prvním kroku v chodbě z bot tak hladce vyklouznou. Zbytek podlahy pokrývaly dětské větrovky, které se z podivných důvodů nedokázaly udržet na věšáku. Při odchodu z domu museli Matthias i Tóra skákat z místa na místo jako po kamenech v potoce.

Domácí paní Tóřin úsměv opětovala. „Posaďte se v obýváku, mrknu se jen na Pésiho, je nahoře a kouká se na film. Ani on nemusí brzy ráno vstávat, je ve školce omluvený tak jako já v zaměstnání.“ Zdálo se, že se její kruhy pod očima zvětšily a ztmavly, což ale mohlo být tím, že opustili jasně osvětlenou chodbu.

Matthias a Tóra se posadili na širokou rohovou sedačku, jaké před pár lety kralovaly trhu s nábytkem. Nyní se přizpůsobila stavu celého domu. Jedna část byla prosezená a chytla docela jiný barevný odstín, jako by patřila k jinému kusu soupravy. Obývací pokoj byl ale vzorně uklizený jako chodba a Tóře se dokonce zdálo, že cítí odér čisticího prostředku. Nejraději by vstala a prohlédla si zarámované fotografie na stěnách, ale netroufala si, neboť Berglinda se mohla každou chvíli vrátit.

„Promiňte, musela jsem hledat pastelky a čisté čtvrtky, Pésiho už film nebaví.“ Berglinda se posadila proti Tóře a rozpačitě se usmála. „Nedáte si kávu?“

Oba zdvořile odmítli. „Nedělej si s námi starosti, jistě máš dost svých vlastních.“ Tóra pohlédla vzhůru. „Jak tu záležitost vnímá tvůj syn?“ Nevěděla, nakolik vážně by měla brát bloggerův příspěvek, a ráda by slyšela, co jí k tomu tahle žena poví.

„Velmi silně. Oba jsme velmi citliví, jen můj manžel dokáže obavy potlačit.“ Svraštila čelo. „Vy mi určitě nevěříte, tenhle výraz tváře už znám.“

Tóra se jej nervózně pokusila změnit. „To opravdu nemám v úmyslu, jen o takových věcech, jako jsou duchové, skoro nic nevím, takže na ně nemám vlastní názor. Jak už jsem řekla, přivádí nás jiný důvod: jsme tu kvůli případu, který prazvláštním způsobem souvisí s nehodou tady ve Vesturlandsveguru. Doufám, že se ty souvislosti objasní, když si s tebou promluvím.“

Žena se trochu uvolnila. „Chápu. Člověk se časem stává čím dál přecitlivělejší. Nikdo, koho znám, už o tom nechce nic slyšet, i když zpočátku jevili všichni pochopení.“ Protáhla si záda. „Ale tak už to je. Někteří lidé stojí pevně za námi, pomohli nám například naši sousedi, taky můj šéf, zatímco jiní s námi přestali mluvit.“

„Smím se zeptat, jak se ten přízrak projevuje?“ otázal se Matthias zvědavě. „Nesetkal jsem se dosud s nikým, komu se něco takového přihodilo.“

Berglinda se usmála a odhalila velké bílé zuby, trochu křivé, což jejímu úsměvu dodávalo jistý šarm. „Samozřejmě.“ Tvář se jí ale zachmuřila, jen co jim začala celou historii vyprávět. Sklíčenost, kterou její líčení vyvolávalo, byla nakažlivá, takže Tóra byla ráda, že jsou závěsy zatažené.

Když Berglinda skončila, Tóra pořád nevěděla, co by vylíčené události mohly mít společného s požárem. Jósteinnovy zprávy vždycky obsahovaly důležité odkazy, ale tentokrát zřejmě ujel. Tóra měla pocit, že Berglinda mluví pravdu, což ale ještě nemuselo znamenat, že všechno taky odpovídá realitě. „Nu což.“ Tóře vyschlo v krku a špatně se jí dýchalo. „To vše je velmi nepříjemné, žádnou souvislost s mým případem však bohužel nevidím. Jména a časové údaje nejdou vůbec dohromady. Nehoda se stala asi rok před požárem. Nevzpomeneš si náhodou, jestli se nestalo něco mimořádného 11. října 2008?“

„Ne, ale přibližně v tu dobu to strašení zesílilo.“ Berglinda se zamyšleně odmlčela. „Říkáš požár? V říjnu?“

„Ano.“

„Máš na mysli ten oheň v domově pro postižené?“ zeptala se Berglinda udiveně. Tiché našlapování v horním patře svědčilo o tom, že dítě někam přešlo. Berglinda sebou cukla a zadívala se na strop. Pak si uvědomila, že její reakce asi byla přehnaná, a věnovala se opět hostům.

„Víš o tom něco?“ naléhala Tóra. Možná Jósteinnova esemeska nesouvisela přímo s nehodou ve Vesturlandsveguru, nýbrž měla posloužit jen jako záminka k setkání s Berglindou. „Nepracuješ třeba v regionálním úřadu pro postižené?“

Berglinda zavrtěla hlavou. „Ne, na ministerstvu spravedlnosti. Ale můj šéf přišel při tom požáru o syna.“

„Rozumím.“ Tóra seděla tiše, ani nedutala a horečně hledala rozumnou závěrečnou otázku. Jedna věc jí ležela v hlavě, ale chtěla s ní počkat, až bude všechno jasné. „Říkají ti Begga?“

„Ano, jasně…“

„Mami!“ Ve dveřích stanul malý chlapec v pyžamu s Mickey Mousem. S vážnou tváří ukazoval matce nějaký obrázek.

Berglinda vstala, vzala syna do náruče, pohladila ho po blonďatých vlasech a on se k ní přitiskl. Obrázek držel na klíně. Bylo na něm něco, co vzbudilo Tóřinu pozornost.

„Copak hezkého jsi namaloval? Už umíš písmena?“ Natáhla ruku po výkresu. „Smím se podívat?“ Chlapec byl bojácný a odvrátil hlavu, nicméně jí obrázek podal. Velká, neohrabaná písmena a číslice napsané modrou voskovou pastelkou. NNI80. Neuvěřitelným způsobem se podobala těm, jimiž označoval své kresby Tryggvi. Mrazení, které Tóra pocítila už před domem, se vrátilo. „Znal jsi Tryggviho? Viděl jsi jeho obrázky?“

Berglinda chlapce pevně objala. „Myslíš Einvardova syna? Nikdy jsme ho neviděli, ani já, ani Pési. Proč se ptáš? Kvůli tomuhle nápisu?“ Podívala se na kresbu. „Ten já znám, ale s Tryggvim nemá nic společného.“

Tóra nechala ruku s papírem klesnout. „Vím, že to je otázka velice na tělo, ale dá se říct, že tvůj vztah s Einvardem je užší než čistě služební?“ Tóra téměř šeptala, ačkoliv chlapec v matčině náručí sotva mohl pochopit, nač se ptá.

„Okamžik, jak jsi na to přišla?“ Berglinda nebyla uražená, jenom naprosto ohromená. Pésiho si posadila na klín.

„Promiň mi, prosím, moji indiskrétnost, musí jít o nedorozumění.“ Tóra nevěděla, zda má té ženě věřit, nechtěla však na ni dále naléhat, protože by zřejmě všechno popřela. Pokud jde o utajovaný milostný vztah, jistě se k němu nepřizná.

Tóra se naklonila k hošíkovi. „Proč jsi tohleto napsal, Pési?“ Ukázala mu čtvrtku s obrázkem. Chlapec byl k matce obrácený zády, zakrýval si obličej rukama a mžoural mezi prsty.

„Okno.“ Jeho odpověď byla tak tichá, že skoro nebyla slyšet. „Byly na okně, ty písmenka. Napsala je Magga. Je venku.“

Matthias stál na schodech k terase a oklepával z bot sníh. „Musel to být mladší chlápek, aspoň podle toho, jak rychle utíkal.“ Zalapal po dechu. „Kdybych měl lepší boty a on neprchal přes zahradu a nepřeskočil plot, určitě bych ho chytil.“ Vydechoval obláčky páry, jež se mísily s mrazivým vzduchem a rozplývaly. Když jim Berglinda před chvílí ukazovala okno na terasu, které měl Pési na mysli, a oni zírali na znaky napsané na ojíněném skle, Matthias zahlédl nějakého muže a jal se ho pronásledovat v pantoflích pána domu, které stály u dveří.

„Budeš muset při ranním běhání trénovat překážkový běh přes zahrady,“ okomentovala Tóra jeho neúspěch a rozhlížela se, jako by ještě mohla spatřit tajemného návštěvníka, který už byl dávno za horami.

„Kdo to mohl být? Viděls mu do obličeje?“ naléhala Berglinda na Matthiase. Přitom držela v náručí Pésiho, který se k ní tiskl tak silně, že mohla sotva dýchat. Chlapec si tu událost nedokázal vyložit jinak, než že to byla obryně Grýla, která přišla do zahrady proto, aby ho strčila do pytle, odnesla do hor a pak sežrala.

„Ne, ale měl tmavé vlasy, viděl jsem ho jenom zezadu,“ odpověděl Matthias.

Tóra se pak obrátila na Berglindu. „Nejlepší by bylo informovat policii. Mohl to být jenom obyčejný vandrák, ale vzhledem k mému případu, do něhož jsi nějakým způsobem zapletená, bys měla být opatrná a přenechat pátrání po nezvaném muži policistům.“ Zatímco se Matthias honil za vetřelcem, Tóra pokračovala v rozhovoru s Berglindou, která se celou dobu třásla jako osika. Ať se jí Tóra zeptala na cokoliv, nikdy neshledala s Jakobovým případem žádnou souvislost. Ne, Berglinda nikdy nepracovala tajně pro Einvarda; ne, nikdy se s nim do ničeho nezapletla, ani soukromě, ani služebně; ne, s požárem nemá nic společného. Je ovšem pravda, že Einvardur byl z celého ministerstva jediný, kdo bral přízračné zjevení vážně a postaral se, aby Berglinda dostala mimořádnou dovolenou, když řadu nocí nedokázala usnout. Tóra se snažila přijímat tyto informace bez vlastní interpretace – šéf mohl lépe chápat její potíže proto, že si sám vytrpěl svoje. Podivné bylo jen to, že až dosud jí Jósteinn přihrával tipy, které byly skutečně důležité, zatímco o tomhle se to říct nedalo. Tóra se dokonce opatrně zeptala, zda Einvardur nemohl mít intimní vztah s jinou ženou z ministerstva, sklidila však jenom uražený pohled a zlostné: Ne! V Berglindiných očích to byl anděl v lidské podobě a Tóra okamžitě téma manželské nevěry opustila, aby jí nehrozilo, že bude vyhozena a bude muset čekat na Matthiasův návrat venku na mraze. Je možné, že Jósteinn ani nechtěl, aby navštívila Berglindu, nýbrž ji hodlal navést na rodiče oběti té dopravní nehody.

„Můj muž musí každou chvíli přijít, zavolám na policii ráno.“

„Domnívám se, že to by bylo velmi nerozumné.“ Matthias se konečně vydýchal. „Zavolej tam radši hned, nebo to budeš pořád odsouvat.“ Jemu i Tóře bylo jasné, že Berglinda jejich rady neposlechne. „Ten vetřelec se může vrátit. Do případu s požárem jsou zapletené podivné existence.“

„Vy myslíte, že ten chlap se tu už někdy potloukal?“ zeptala se Berglinda a pohladila Pésiho. Jeho objetí už trochu povolilo a ztěžkla mu víčka. „Několikrát se mi opravdu zdálo, že v zahradě někdo je.“ Trochu se začervenala. „Myslela jsem, že to souvisí s tím… no však víte.“ Zmlkla, ale možnost, že se najde logické vysvětlené nadpřirozených jevů, zůstávala viset ve vzduchu.

Kapitola třicátá pátá

Pátek, 22. ledna 2010

Kameraman ochotně podal Tóře kresbu. „Jen si to vezmi, já s tím beztak nebudu nic dělat. Jenom čirou náhodou to neskončilo v kontejneru na papír.“

Tóra obrázek přijala, ale o pravdivosti těch slov zapochybovala, nevěřila, že tenhle muž někdy něco vyhodil. Krabice, ze které ho vylovil, obsahovala všechno možné, co souviselo s dokumentárním filmem pro ministerstvo sociálních věcí.

„To je skvělé, moc děkuju, žes ho vyhledal.“

„Není zač. Kdybys zavolala dřív, dal bych ti ho hned.“

Tóra mu ještě jednou poděkovala a spěchajíc k autu seběhla po schodišti do přízemí. Při cestě od Berglindy si postěžovala, že nemá přístup k Tryggviho kresbám, aby je mohla porovnat s Pésiho obrázkem, který jí Berglinda dala. Nato Matthias navrhl, že by si mohli vypůjčit filmové záběry, které viděli u kameramana. Pak by si mohli znovu a důkladně prohlédnout stěnu s kresbami v Tryggviho bývalém pokoji. V tu chvíli si Tóra vzpomněla, že Tryggvi kameramanovi jeden obrázek věnoval. Byla si téměř jistá, že na něm zachytil to, co obvykle: mladou ženu, pravděpodobně Lísu, stojící postavu, jež představovala jeho matku, plameny, několik písmen a dalších detailů, které na filmu nebyly dost zřetelné. Zavolala kameramanovi hned druhý den a ten jí potvrdil, že tu kresbu ještě má, takže si pro ni může zajet.

Tóra skočila do auta a zabouchla dveře. „Sláva!“

Matthias se spokojeně rozjel, i když nebyl v tak radostné náladě jako ona. Banka mu ráno sdělila poslední termín: do pondělka se musí rozhodnout, zda nabídku zaměstnání přijme. Tóra se snažila nedat na sobě znát, jak moc doufá, že na ni kývne. Nemluvila o tom, že jeho šance najít v nejbližších letech na Islandu vhodnou práci, jsou velmi malé. A bez práce tu nemá žádnou budoucnost. Život v jiné zemi nepřicházel pro Tóru v úvahu – kvůli dětem, rodičům i kvůli sobě samé. Jestliže Matthias odejde, jejich vztah skončí, buď po společném rozhodnutí, nebo proto, že pomalu vyhasne. Vztah na dálku by nikdy nefungoval. Bylo by však špatné mu něco předpisovat – jde o jeho práci, musí se tedy rozhodnout sám.

„Můžeš se podívat se mnou na to, co si nesu?“ optala se Tóra, protože si Matthias na poledne dojednal schůzku s personalistou v bance. Času bylo celkem dost, ale třeba se bude chtít ještě osprchovat a převléknout, nebo popřemýšlet, zda si vzít kravatu s úzkým či širokým proužkem. Po dlouholeté práci v německých bankách na takové věci velmi dbal. „Myslím tím, jestli musíš ještě něco udělat?“

„Ne, nic.“ A u toho Matthias zůstal, takže Tóra nevěděla, jestli nevidí žádný důvod, proč by se měl na tu schůzku lépe připravit, jelikož nabídku beztoho odmítne, nebo protože už je rozhodnutý ji přijmout, ačkoliv Tóře řekl, že si tím dosud není jistý.

„Pak tedy pospěšme do kanceláře prohlédnout si ty dva obrázky. Udělám ti instantní kafe.“

„Jde o tytéž znaky v obráceném pořadí, přičemž to nemusí platit jednoznačně, Tryggvi ani ten malý kluk zrovna nevynikají v krasopise.“ Tóra položila mezi obě kresby lupu. „Těžko určit, jestli tohle má být písmeno O, nebo číslice nula, stejné je to s I a jedničkou.“ Jala se zkoumat Pésiho obrázek. „A co tohle? Je to velké B, nebo osmička? Je to ale asi jedno, stejně to nedává žádný smysl.“ Matthias se opřel na židli a protíral si oči. „Je neuvěřitelné, jak malé detaily Tryggvi kreslil. Pálí mě z toho oči.“ Vzal si lupu a pozoroval ležící postavu v popředí. „Soudíš, že to má být Lísa? Měla nějaké jiné defekty?“

„Ne, jenom to bdělé kóma.“ Tóra věděla, proč se Matthias ptá. Ačkoliv Tryggvi kreslil výtečně, některé detaily byly značně nezřetelné, například na Lísině těle, pokud to vůbec Lísa byla. Jedna paže vypadala jako vykloubená v rameni a její nohy měly dva klouby navíc, jeden uprostřed stehna a druhý uprostřed holeně. „Možná je to jeho pohled na znásilnění, pachatel jí možná zkroutil končetiny, když se na ní ukájel. Tryggviho vnímání bylo zcela jiné než naše, ten čin se mu mohl takto jevit.“

„A ta žena křičí, otevírá ústa dokořán,“ podotkl Matthias a podíval se na Tóru. „Nebo… Je možné, že by ji donutil i k orálnímu sexu? Na obrázku jí něco vytéká z úst.“

„Je to u ženy, která není při vědomí, vůbec možné?“ Tóra si vzala zvětšovací sklo a pozorovala otevřená ústa. „Máš pravdu, vypadá to, jako by jí něco teklo z koutku pusy.“

„Jaká škoda, že Tryggvi nebyl trochu pečlivější. Myslíš, že by to třeba byl schopen vysvětlit ten jeho terapeut?“

„Nejspíš ano, ale soudím, že Tryggviho kresby interpretoval příliš volně. Všechno se nedá vyložit jednoznačně.“ Tóra ukázala na stojící postavu. „Proč by například měla držet v ruce symbol mírového hnutí, jak Aegir tvrdil? Jak by Tryggvi k něčemu takovému dospěl? K pochopení takového symbolu je třeba vyznat se aspoň trochu v historii.“ Upírala oči na velký kruh, který nakreslená postava třímala v ruce. „Ach jo, a já si už říkala, že jsme blízko rozluštění.“

„A co když to nemá být Lísa?“ nadhodil Matthias. „Nevidíme příliš ochotně to, co chceme vidět? Není přece vůbec jisté, že Tryggvi byl svědkem znásilnění, třeba se pootevřenými dveřmi nedala Lísina postel ani zahlédnout. Měli bychom to přezkoumat, dřív než se pustíme do výkladu téhle kresby.“ Podíval se na hodinky a vstal. „Tak tedy, už musím jít.“ Políbil Tóru na čelo a zeptal se, zda nechce vědět, jak se rozhodl, ale ona zavrtěla hlavou.

„Můžeš mě po té schůzce pozvat na oběd a prozradit mi to potom. Dnes nebudu dlouho pracovat, s Jósteinnem se mám sejít až zítra a do té doby nemůžu ve své zprávě pokračovat.“ Popřála Matthiasovi hodně štěstí a poslala vzdušný polibek. Pak ho sledovala, jak opouští kancelář, a přemýšlela, kolikrát ho ještě uvidí.

Aby se rozptýlila, Tóra otevřela ještě jednou facebookovou stránku. Na Lenině výpovědi o její noční návštěvě domova jí něco nesedělo, ale nedokázala si uvědomit, co to bylo. Doufala, že jí její fotografie pomůže dostat se dál, a chtěla se také znovu podívat na snímek Bjarkiho Emila. Jak se ukázalo, obě fotografie napovídaly příčiny její nejistoty.

„A co když se oba přece jen znali?“ Matthias jel pomalu a opatrně v projetém pravém pruhu, ačkoliv jim v liduprázdné čtvrti nehrozilo, že potkají protijedoucí vůz.

„Nevím, jestli se to dá tvrdit s jistotou, přinejmenším však byli stejnou noc a patrně i ve stejnou hodinu v tom ústavu.“ Tóra upozornila Matthiase na sněhovou závěj v kruhovém objezdu, k němuž se právě blížili, a pokračovala: „Lena přece řekla, že tam byla se svou kamarádkou a společným přítelem. Tenhle přítel byl spolu s Fridleifem a Margeirem na fotografii, kde je v pozadí vidět Lenu, ale já bych ráda věděla, kdo je vlastně vyfotil. Sotva to byla Lenina namol opilá kamarádka, pokud je pravda, že v tu dobu právě nasávala kyslík. Musel tam tedy být ještě někdo a já si myslím, že to byl právě Bjarki Emil.“

„Jen proto, že Fridleifur a Margeir měli na sobě totéž, co na snímku s Bjarkim Emilem?“ Matthias opatrně objel závěj. „To může být náhoda.“

„Že oba noční hlídači mají přesně to samé oblečení? Nachlup stejné? Margeir má dokonce stejným způsobem zastrčenou košili za opaskem. Ne, já si myslím, že pokud se Lena a Bjarki v tom domově nesešli náhodou, přijeli spolu, což je pravděpodobnější. Zjistila jsem totiž, že jsou oba zapsaní na univerzitě, a to ve stejném oboru i semestru. Příliš mnoho náhod najednou, ne? Musela ho poznat, když jsme jí jeho fotku ukázali. Nevím přesně, co to znamená, ale určitě nic dobrého.“

„Nepochybně.“ Matthias zabočil na příjezdovou cestu k bývalému ústavu. Před ohořelou ruinou stálo osamělé auto. „Kdopak to je?“ Matthias ihned zastavil. „Mám dojet až k domu, nebo chceš zavolat policii? Můžeme sem také zajet později, abychom si tedy ověřili, jestli byla ode dveří z chodby vidět Lísina postel.“

„Ne, udělejme to hned.“ Vůz, který parkoval před nimi, Tóra neznala. Nikdo, s kým se v tomto případu dosud setkala, nejezdil v takové rachotině.

Matthias popojížděl hlemýždím tempem a se zhasnutými reflektory dál. Napadlo ho, že sem ten auťák někdo odstavil, ale skla zbavená sněhu svědčila o něčem jiném. „Může tu být někdo z regionálního úřadu na kontrole?“

„To se mi nezdá. Popojeď ještě kousek, ale ne moc blízko, aby na nás nebylo vidět. Musíme se taky chovat tiše.“

Matthias zaparkoval kus od domu, protože pod koly auta hlasitě vrzal sníh. Vystoupili co nejtišeji, nehlučně zavřeli dveře a vydali se k vypálenému domovu. Panovalo tu neuvěřitelné ticho, zvuk jejich kroků nic netlumilo.

Když konečně docházeli k zabedněnému vchodu, tlouklo Tóře srdce až v krku – z kradmého našlapování byla nervózní a její napětí sílilo. Matthias mlčky ukázal na stopy, které vedly od opuštěného auta k domu a končily přede dveřmi. Museli doufat, že za nimi nestojí jejich původce s klackem v ruce. Pokud to byl jejich žhář, měl na svědomí smrt už několika lidí, takže by jistě neváhal k nim přidat dvě další mrtvoly. Výše trestu by se tím už moc nezměnila. Nemohlo být nic horšího než střetnutí s člověkem, který už nemá co ztratit, a Tóra náhle zalitovala, že Matthiasův návrh zavolat policii vetovala.

Teď se k ní naklonil a tak tiše, že mu téměř nerozuměla, jí zašeptal: „Počkej tady, nemusíme dovnitř oba, byli bychom dvojnásob hluční.“

Tóra energicky zavrtěla hlavou, natáhla se zase k Matthiasovu uchu a stejně tiše mu odpověděla: „Zůstaneme spolu, to zase zdvojnásobí naši šanci, že ho – nebo ji – přemůžeme.“

„Přeskočilo ti?“ zasyčel jí Matthias do ucha. „Tím se naše šance zvýší nanejvýš o třicet, ale spíš jen o pětadvacet procent.“

Rychle však tyto početní operace ukončili, protože v opuštěné budově se ozvaly kroky. Podlaha byla dosud pod vodou a každý krok doprovázelo šplouchnutí. Prázdná betonová krabice každý zvuk zesilovala a vyvolávala tlumenou ozvěnu. Pokud Tóru neklamal sluch, neznámý kráčel směrem k nim. „Zapomněla jsem na vodu,“ šeptala, „vejdeme-li dovnitř, ten člověk nás hned uslyší.“

Matthias přikývl. Gestem Tóře naznačil, aby trochu ustoupila a připravila se zavolat policii. Tóra se přehrabovala v tašce hledajíc mobil, zatímco kroky se rychle blížily. Dřív, než se stačili ukrýt, dospěly už ke dveřím. Tóra i Matthias strnuli. Uvolněná deska tarasící vchod se trochu odsunula a objevila se noha v džínách a laciné sportovní obuvi následovaná trupem nějakého muže. Jakmile vystrčil hlavu, spatřil je. Chvíli zůstal stejně zkoprnělý jako oni a pak se rychle protáhl otvorem zpátky. Tóra nebyla rozrušením schopna jasně myslet – tvář, kterou krátce zahlédla, jí byla povědomá, ale potřebovala pár vteřin na to, aby se na ni upamatovala. Margeir, muž, který pracoval s Fridleifem jako noční hlídač. Zatímco nad tím přemýšlela, Matthias se za ním rozběhl do nitra ruiny. Z budovy se ozývalo šplouchání vody vyluzované jejich honičkou. Tóra jen doufala, že Matthias pronásleduje Margeira, a ne naopak, a po krátkém váhání se také protáhla škvírou dovnitř.

Na pach spáleniště nebyla připravená. Jakmile se ocitla v domě, kde byla tma jako v pytli, začal ji pálit v nose. Kapesní svítilnu měl Matthias sice s sebou, ale asi neměl čas ji najít a rozsvítit. Tóra tápala podél zdi, protože měla strach, že by mohla zakopnout o nějaký předmět ponořený dosud ve vodě. Beton byl ledově chladný a hrbolatý, ale Tóra sledovala hlavně hluk z nitra budovy. Když se zastavila u jedné příčky, zvuky se proměnily. Zaslechla tupý úder a žbluňknutí. Někdo upadl. Tóra zadoufala, že to není Matthias, a spěchala k místu, odkud se ozvala rána a zasténání. Bolestný křik se naštěstí neozýval. Náhle zavládlo mrtvolné ticho přerušované jen těžkým oddechováním. Tóra zrychlila krok, ale jakmile zaslechla, že se k ní oba muži blíží, rychle zabrzdila. Oba teď postupovali pomaleji než před chvílí a Tóře se ulevilo, když zaslechla, jak Matthias Margeirovi poroučí, aby koukal přidat. Uklouzlo jí hluboké povzdechnutí. Vůbec si neuvědomila, že celou dobu zadržovala dech. Když křikla na Matthiase, zavolal na ni, aby rychle vyšla ven. Opatrně tedy začala tápat stejnou cestou zpět, šťastná, že už brzy unikne temnotě a dusivému pachu. U východu odsunula dřevěnou desku ještě víc, aby do zabedněného domu proniklo trochu světla.

Konečně se objevil Matthias. Vlekl Margeira a s Tóřinou pomocí se mu podařilo ho dostat ven. Ten se urputně bránil a Tóra ucítila, že jí zlomil nehet na ukazováčku. Zlostně zasyčela: „To snad stačilo, ne?“ O něco klidněji pak dodala: „Tak už pojď, nebo tady chceš zůstat?“ V téže chvíli mu Matthias uštědřil pořádný šťouchanec, jímž ho popohnal tak, že Margeir zavrávoral a padl naznak do sněhu. Byl celý špinavý, uštvaný a dlaní si svíral paži.

Když se Matthias trochu vydýchal, sklonil se k němu a popadl ho za rameno. „Vstaň, nebo si tu vykoleduješ smrt. Posadíme se do auta a počkáme na policii.“

„To radši chcípnu tady.“ Zajatec se na ně ani nepodíval a se zavřenýma očima dál ležel na zemi.

„Nedělej cavyky a vstávej!“ Tóra se k němu také sehnula a pomohla Matthiasovi ho nadzvednout. „Jsi Margeir, že?“

Vytřeštil oči a tázavě na ni civěl. „To tys mi posílala ty esemesky?“

Tóra zavrtěla hlavou. „Ne, jen jsem se ti snažila dovolat.“ Jósteinna muselo to rozesílání zpráv pořádně zaměstnat.

„Kdo jste?“ Margeirův dech se pomalu uklidňoval, odstrčil Tóřinu ruku a posadil se. „Nic jsem vám neudělal.“ Pohlédl na Matthiase. „Nejsi ten chlápek, co mě včera večer pronásledoval?“

„Jsem, zezadu tě poznávám.“ Matthias mu pomohl na nohy, ale pevně ho držel pro případ, že by ho napadlo zase utíkat. „Cos hledal u těch lidí v zahradě? Znáš je?“

Margeir zavrtěl hlavou a Tóra položila zásadní dotaz: „Podpálil jsi tenhle dům, Margeire? Víme, co se tu dělo a co jste tu prodávali.“

„Ne, já to nebyl.“ Margeir ze sebe jednou rukou oklepal sníh, zatímco druhá mu bezvládně visela podél těla. „Ale vím, kdo to má na svědomí.“

„Nevymýšlíš si?“ Tóra se domnívala, že má na mysli Jakoba, nebo se snaží svalit vinu na někoho jiného, pravděpodobně na některou z obětí požáru.

„To není žádný výmysl, já vážně vím, kdo to udělal.“

„Pak je to báječné, jsem totiž Jakobovou advokátkou. Toho jistě znáš. V současné době je zavřený v ústavu pro psychicky nemocné trestance. Tebe nikdy nenapadlo učinit výpověď v jeho prospěch?“ Nejraději by toho chlapa seřvala. Jak může být tak lhostejný?

Margeir mlčel a zdálo se, že přemýšlí. „Ty jsi jeho advokátka? Snažila ses mě zastihnout?“ Když Tóra přisvědčila, po chvíli pokračoval. „S tím požárem nemám nic společnýho. Tu noc jsem tady vůbec nebyl, oheň jsem nezaložil, ani jsem se nesnažil něco ututlat. Není moje vina, že policajti vyšetřování zbabrali. Musíš ale uznat, že pro Jakoba není velký rozdíl v tom, kde je ubytovaný.“

Tohle ovšem Tóru tak popudilo, že Margeira vzteky praštila do poraněné paže. „Ty svině, ty hajzle! Osobně se postarám, abys za tohle pykal!“ Matthias na ni ohromeně vytřeštil oči, ale neřekl nic.

Margeir na Tóru zíral zaraženě a třel si bolavou ruku. Pak náhle jako by se vnitřně zhroutil a deprimovaně civěl na sníh pod nohama. Na místě, kde prve ležel, zůstal otisk jeho těla připomínající anděla bez křídel. „Bylo to ode mě blbý, já vím.“ Zasténal a zimomřivě přešlapoval z jedné nohy na druhou. „Když řeknu, co vím, bude Jakob volný. To přece chceš, ne?“

„A kdo tedy ten požár založil?“ otázala se Tóra.

„Bjarki Emil.“ Margeirův zrak bloudil od Tóry k Matthiasovi. „Jeho příjmení ale neznám.“

„Jónasson.“ Teď hází vinu na dalšího mrtvého, pomyslela si Tóra. „Jeho tělo nalezli v zátoce Nauthúlsvík. Snad víš, že tě kvůli tomu hledala policie.“

„Ano, vím. Zřítil se ze skály a byl na místě mrtvý. Já do něj ale nestrčil. Chtěl jsem jen, aby se přihlásil a všechno pověděl. Vykládám vám to proto, že už je mi jedno, jaké důsledky to bude mít pro mě.“ Tóra odvětila, že v tom případě tedy nemusel prchat přes zahrady v Mosfellsbaeru nebo strašit v téhle ruině na konci světa.

„Byla to nehoda, propadl jsem panice a snažil jsem se zbavit mrtvoly, protože jsem měl strach, že vina za jeho smrt padne na mě. Bohužel se mi to nepodařilo, to tělo nehořelo tak, jak jsem čekal. V kanystru mého auta nebylo dost benzinu.“

„Myslel sis, že se rozplyne ve vzduchu? Že shoří na prach?“ Matthias nasadil mírnější tón a Tóra obdivovala jeho klid.

„Ne, chtěl jsem, aby z něj zbyly jenom kosti. Na jiné místo jsem nedokázal mrtvolu odtáhnout,“ vysvětloval Margeir bezelstně. „Kromě toho jsem byl v šoku a nebyl jsem schopen jasně myslet. Když jsem si vzpomněl na to, co ten člověk spáchal, zdálo se mi moje jednání oprávněné.“

„Už od počátku jsi věděl, kdo to podpálil?“ zeptala se Tóra a snažila se mluvit stejně klidně jako Matthias. Puch spáleniště měl nepříjemný vliv na její hlas a nemohla se ubránit vzpomínce na ohořelé mrtvoly na fotografiích.

„Ne, ale tušil jsem to. Chtěl jsem se s Bjarkim Emilem setkat proto, že jsem ho hodlal přimět, aby mi přestal telefonovat a posílat esemesky. Strašlivě mě to štvalo.“

„A přiznal se, že to byl on?“

Margeir zavrtěl hlavou. „Ne, ale dělal to tenhle parchant, to vím bezpečně.“

„Jak to můžeš vědět tak jistě? Někdo ti to pověděl?“ Tóra tušila, že Jósteinn si zahrál na soudce a tomuto psychicky nalomenému mladému muži napovídal hromadu nesmyslů.

„Vím, jaký byl. Načapal jsem ho, když tady v tom ústavu znásilňoval jednu dívku. Byl to prasák, ale my to dřív nevěděli. Párkrát sem přitáhl totálně ožralý nebo s kocovinou a chtěl kyslík a kapky, ale místo aby klidně ležel, začal…“ Odmlčel se.

„Nezdálo se vám podivné, že při tom dýchání kyslíku ležel v posteli vedle dívky?“

„Hadička od kyslíku byla moc krátká, aby u toho mohl sedět na židli, takže to byla jediná možnost. Všichni ostatní přitom byli v pohodě, a kromě toho jsme to používali jen ve výjimečných případech. Ragnin pokoj býval často prázdný a to si pak naši hosti vždycky lehli tam.“ 02 kratka hadicka.

Tóra se otřásla. „Věděl Bjarki, že Lísa otěhotněla? Myslíš, že se jí chtěl zbavit, a proto budovu podpálil?“

„Šuškalo se, že s ní něco není v pořádku a že by se měl zavolat doktor, aby ji prohlídl. To ale Bjarki nevěděl, protože po tom, při čem jsem ho nachytal, jsem ho vypráskal a další návštěvy mu zatrhl. Jenže v noci, kdy hořelo a já ležel doma v posteli, mi Fridleifur zavolal, že prý se ozval Bjarki a chce si přijít o něčem promluvit. Vyhrožoval, že když už k nám tedy nesmí, tak nás udá. Policii a soudci jsem něco nalhal, protože jsem se bál, že praskne, co jsme dělali. Nepovažoval jsem to za tak důležitý.“

Tóře se nedostávalo slov. Vzpomněla si na hovor, který v osudnou noc zaznamenal telefonní operátor a při němž šlo údajně o omyl. Oním neznámým volajícím byl ovšem Bjarki. Vysvětlovalo to také nárůst dovolavších se opilců o víkendech. Všichni chtěli mluvit s Fridleifem nebo Margeirem, a když to vzal někdo jiný, tvrdili, že si spletli číslo. „O čem s ním chtěl Bjarki mluvit?“

„To Fridleifur přesně nevěděl, Bjarki prý žvanil o něčem, kvůli čemu je třeba někomu z obyvatel domova nahnat trochu strachu.“

„Ragně?“ O Lísu ležící v kómatu jít nemohlo. „Chtěl vědět, jestli je v domě?“

„To netuším, vím jen, že chtěl přijít. Fridleifur se s ním musel pohádat a skončilo to katastrofou. Možná mu taky uklouzlo něco o Lísině stavu.“

Tóra vyndala mobil, aby zavolala na policii, ale ještě pokračovala ve vyptávání: „Cos vůbec dělal tady a v té zahradě v Mosfellsbaeru?“

„Sem jsem šel proto, že jsem se chtěl kouknout, jestli tu nezůstalo něco z našich peněz. Fridleifur a já jsme je dávali do krabice v našem kumbálu a já se sem odvážil teprve teď. Jsem totálně na dně, a tak jsem doufal, že v ní zůstalo aspoň tolik, abych mohl vypadnout za hranice.“ Nebylo mu tedy všechno tak docela jedno, jak prve prohlásil. „Ta krabice určitě shořela, každopádně je pryč, ale byl jsem tak zoufalý, že jsem se musel aspoň pokusit ji najít.“

„A ta zahrada?“ Tóra vyťukala číslo policie. „Cos hledal tam?“

„Tahle adresa byla uvedena v jedné té esemesce a já myslel, že s tím ti lidi mají něco společného. Chtěl jsem se setkat s majitelem domu, ale nikdy jsem ho ani nezahlídl, vždycky tam byla jenom nějaká paní s dítětem.“

Na policii někdo zvedl telefon, Tóra mu stručně vysvětlila situaci, požádala o vyslání policejního vozu a ukončila hovor. „Co znamená NNI80? To, cos napsal na ojínělé okenní sklo.“

„Co? Ach tak, ne… já napsal 08INN. To bylo v jedné esemesce a já si říkal, že až ten chlap přijde domů a uvidí to, dojde mu, že jsem venku. To nebylo určeno tomu děcku.“

Samozřejmě! Na skle bylo písmo zrcadlově obrácené. Margeir psal zvenčí a Pési se díval zevnitř. Tudíž i Tryggvi napsal NNI80, protože všechny jeho kresby byly převrácené. Ale odkud to ví Jósteinn? A co tím sleduje? On přece Tryggviho obrázky nikdy neviděl. Ledaže by si Einvardur kresby svého syna naskenoval a uložil do laptopu. „Víš něco o dopravní nehodě ve Vesturlandsveguru, při které zemřela jedna dívka a řidič ujel? Nemohl to také být onen Bjarki?“

Margeir energicky zavrtěl hlavou. „O tom nic nevím. Aspoň něco k mému dobru.“

Zlatá slova. Zatímco čekali na policii, nemohla se Tóra zbavit dojmu, že něco pořád ještě nehraje. Byl anděl, kterého Jakob v domově údajně spatřil, jen výplodem jeho fantazie? A proč Jósteinn zatáhl do své hry nebohou ženu s malým chlapcem? Pochyby převládaly nad uspokojením z toho, že by měl být Jakob konečně uznán nevinným. Měla by se spíš radovat – bylo už jen otázkou několika dnů, než se Jakob vrátí domů, a kromě toho jí Matthias nad pizzou oznámil, že práci v bance přijal. Zdálo se, že lepší už to být nemůže. Přesto se Tóra snažila zbavit všech špatných myšlenek a sledovala, jak se přibližují světla policejního vozu. Tohle byl dobrý konec, ne vždy se podaří dostat odpovědi na všechny otázky. Třeba jí zítra ten prokletý Jósteinn ještě pár věcí vysvětlí. Tóra si přála, aby Jakobovu nevinu nehyzdila ani ta nejmenší pochybnost.

Obírala se úvahami, jak spolu ty dva zcela rozdílné případy, jejichž společným jmenovatelem je jen to, že přitom zemřeli nevinní lidé, souvisejí. Když se Tóra zařadila za odjíždějící policejní vůz, Berglindino zavolání její podezření potvrdilo.

„Teď už vím, kde jsem ta písmena a číslice viděla.“

Kapitola třicátá šestá

Sobota, 23. ledna 2010

Jósteinn svým hostům ani jednou nepohlédl do očí nebo do tváře, ačkoliv Tóra s Matthiasem už u něj seděli téměř hodinu. Co si myslí o tom, že se provalilo jeho zneužití počítače, se usoudit nedalo – nedal najevo žádnou reakci a mluvil stejně monotónně jako jindy. Seděli jako obvykle ve strohém, ale celkem pohodlném pokoji v Sognu. Třebaže byla místnost poměrně veliká, působení toho nepříjemného muže eliminovat nestačila. Z toho mála, co řekl, byla větší část nechutná a perverzní podrobnosti, k nimž se stále vracel, se nedaly nevnímat. Pokaždé, když Jósteinn něco takového pronesl, se Tóra s Matthiasem otřásli. Tóra byla přesvědčena, že ho k takovému počínání vede vědomí, že ji už nikdy neuvidí, a v nejbližší době – až na chovance a zaměstnance ústavu v Sognu – také nikoho jiného.

„Nejsme tady proto, abychom mluvili o tvých zvrhlých nápadech, Jósteinne.“ Tóra si olízla suché rty. „O těch si radši povídej se svým lékařem. My o nich nechceme slyšet a nejsme ani schopni s tebou takhle dál spolupracovat. Pokud se nechceš držet tématu, opatříme si potřebné informace na policii.“

„V pořádku.“ Jósteinn si prohrábl prsty řídké a špinavé vlasy. Nebylo jasné, zda je podle něj „v pořádku“ to, že se oni obrátí na policii, nebo že se on zdrží nechutných narážek.

„Zopakuj mi všechno ještě jednou, abych si to mohla správně zapsat,“ vyzvala ho pak Tóra. Jósteinn se zprvu bránil tomu, aby si rozhovor zaznamenávala. „Vezmi to od začátku a zopakuj, co ti podle tebe Ari provedl.“

Jósteinn zíral z okna a Tóřiny i Matthiasovy pohledy automaticky zalétaly stejným směrem. Venku ale nebylo nic k vidění, kromě sněhu, opuštěného skleníku a holých větví pohybujících se ve větru. „Podvedl mě, třebaže je to nepochopitelné. Přesto mě podrazil. Nikdo jiný nepřichází v úvahu. Kromě mě byl totiž jediný, kdo o těch fotkách věděl.“ Jósteinn se krátce a mrzutě pousmál. „Myslel jsem, že obhájci mají hájit zájmy svých mandantů, a ne běžet s důkazním materiálem na policii.“ Aniž by odvrátil pohled od okna, položil otázku: „Co bys na jeho místě udělala ty?“

Jenže Tóra netoužila rozmlouvat s Jósteinnem o sobě. Pronesla tedy jen: „Normálně obhájci neinformují policii o žádných indiciích, které jejich mandantům škodí.“ Nedodala už, že Jósteinnovy zločiny byly tak odporné, že by se sotva někdo zasazoval o to, aby mohl běhat na svobodě. „Obhájcovým úkolem však není ani ničení důkazního materiálu. Víš jistě, žes ho nežádal, aby něco nechal zmizet? Byl jsi ve vyšetřovací vazbě a určitě ses bál, že ty fotografie někdo objeví.“

„Ne, tak to nebylo. Jen jsem ho upozornil, že takové fotky existují, a prozradil mu, že jsem je ukryl v truhlíku s květinami na hrobě svého dědy. Ten hrob nikdo nenavštěvoval, byly tam v bezpečí. Ari je ovšem ihned vytáhl a poslal anonymně policajtům. Nikdo jiný to udělat nemohl, to mi bylo jasné celou dobu, ale důkaz jsem získal teprve nedávno.“ Nyní se Jósteinn usmál radostněji. „Ten počítač se mi dostal do rukou, aby zvítězila spravedlnost.“

Tóra s Matthiasem ztratili řeč. Kdyby měla spravedlnost zvítězit, tenhle chlap by neseděl tady, ale ležel v hrobě vedle svého dědečka. Tóra se vzchopila první. „Jak jsi věděl, že v počítači jsou data, která se tě týkají? Takových počítačů ti přece projde rukama celá spousta a určitě je všechny stejně důkladně neprohlížíš. Nejsou ostatně většinou k nepotřebě?“

„Vždycky se dá něco zachránit. Chce to jen čas a trpělivost a obojího mám dost. Dělám to tak s každým počítačem, který dostanu. Lidi si myslí, že se nedají opravit, ale nemají pravdu. Tady nikdo netuší, co dělám, dozorci rozumějí počítačům tak málo, že jim můžu namluvit, co mě napadne. Kromě toho jsou rádi, když sedím ve své dílně o samotě. Že u mě přistál Einvardův laptop, to bylo jako výhra v loterii. Nejen proto, že patříval právě jemu, ale hlavně kvůli tomu, že v kapse pouzdra zapomněl síťovou kartu. Díky ní jsem se dostal na internet, aniž si toho někdo všiml, a mohl jsem dokonce telefonovat s kýmkoliv ve městě. Ten idiot dokonce na kartu přilepil lístek se svým heslem.“ Jósteinn nepřestával civět na sníh před oknem. „Byla to příjemná změna a ještě víc mě potěšilo to, co jsem objevil na harddisku.“

Matthias si odkašlal. „Našel jsi tedy elektronickou korespondenci mezi Arim a Einvardem, přičemž v jednom z mailů Ari nabídl ministerstvu důkazy proti tobě, jestliže mu za to ponechá advokátskou licenci, o niž měl kvůli hrozící insolvenci přijít?“

„Nejen to.“ Jósteinn odvrátil zrak od okna a upřel jej na vyšívané polštářky, které si při usednutí položil na klín. „Byly tam taky maily, co chodily mezi Einvardem a lidmi z ministerstva, kteří na můj případ dohlíželi. Nesmíte si však myslet, že Einvardur je hlupák. Ukládal ty maily proto, že fungoval jenom jako zprostředkovatel. Formuloval všechno tak, aby byl z obliga, kdyby se dostaly na veřejnost. Vypadal by naopak jako hrdina.“

„A policie a prokuratura se na tom podílely?“ Tóra se opatrně odtáhla, když jí jeden polštářek zavadil o nohu.

„Ale ano, samozřejmě. Proč by nezapůsobily na advokátní komoru, aby Arimu prodloužila jeho licenci, když mě za to dostanou do konce života za mříže? Je to jen otázka zájmů,“ dodal Jósteinn triumfálně. „Uniklo jim však, že Einvardur měl tím pádem u Ariho něco k dobru, pohledávku, kterou si vybral, když ten ústav vyhořel. Potřeboval kontaktní osobu, která by byla zapojena do vyšetřování a do procesu s Jakobem. I k tomu byly v počítači nějaké maily a já jsem přesvědčen, že se chtěl opět pojistit, kdyby to vyplulo na povrch. Byly to nanejvýš opatrné formulace, které měl Ari použít, aby se v případě potřeby mohl vymluvit na nejasný právní výklad, ale kdo si je přečte, tomu musí být jasné, oč tu šlo doopravdy.“

„Pokud si je dneska vůbec někdo přečte,“ zapochybovala Tóra. Všechny počítače z Jósteinnovy dílny odvezl pracovník ministerstva spravedlnosti – takže bylo téměř jisté, že Einvardur už svůj laptop dostal zpátky a nechal jej zmizet.

Jósteinn škubl za uvolněnou nit výšivky na polštáři. „Teď je na tobě, abys to dokázala, a to bys mohla, když teď víš, kde máš hledat.“

„Nic z toho, co sis přečetl, se však netýká požáru. Je to sice velmi zajímavé, ale pokud Einvardur v nějakém mailu přímo nepíše, že oheň založil on, není nic, co by na něj ukazovalo. Podezřelým je jiný muž. Kromě toho byl Einvardur se svou ženou oné noci na firemním večírku v Selfossu. Těžko se mu dá dokázat, že odjel do města, podpálil ústav a vrátil se zpátky na oslavu. Jeho žena by o tom musela vědět, ale ta by to nikdy nepřiznala.“

„Však už to nějak vypátráš.“ Jósteinn trpělivě škubal za vlákno tak dlouho, až se mu podařilo je vytáhnout. Ohnivě červená příze pocházela z veliké růže. „Už jste někdy zaživa kuchali myš a tahali z ní střeva?“

„Ne. A nikdy nás nic takového ani nenapadlo,“ odsekl Matthias.

Jósteinn položil polštář vedle sebe a poprvé se na Matthiase podíval. „Škoda.“

„Mohl by ses laskavě vrátit k tématu?“ Tóře se dělalo zle a nemínila dál snášet Jósteinnovy odporné poznámky. „Měl Einvardur ve svém notebooku něco, co by jednoznačně svědčilo o jeho účasti na požáru?“

Jósteinn pokrčil rameny. „Na to jsem už odpověděl, vy mě vůbec neposloucháte. Jeho syn, tenhle Tryggvi, se stále víc otevíral světu a chystal se leccos povědět. Jeho rodiče byli z takového pokroku nadšení, ale to, co chtěl Tryggvi říct, jim vůbec nešlo pod nos. Pochopitelně.“ Položil znovu ruku na polštář a Tóra zbledla při pomyšlení, že z něj znovu začne tahat nitě. „Co by se podle vás asi stalo, kdyby vyšlo najevo, že Einvardova žena přejela mladou holku a z místa nehody ujela? Je to lepší než to, co jsem udělal já? Já nakonec nikoho nezabil.“ Odmlčel se, ale pak s lítostí dodal: „Bohužel.“

Matthias se narovnal. „A Tryggvi měl tu nehodu vidět? Byl také v autě?“

„Ano.“ Jósteinnův hlas zněl stejně netečně jako předtím. „Seděl vpředu a všechno viděl. Jela s nimi i jeho sestra. Kvůli Tryggviho šílené reakci jela jeho matka prostě dál, jak tvrdí, ale taky se dá předpokládat, že mohla mít něco vypito.“

Tóra se pohroužila do sebe. To vysvětlovalo, proč Tryggvi za nic na světě nechtěl usednout do auta. Fanndís a Einvardur museli utrpět šok, když úspěšná terapie jejich syna vyvolávala právě to, čeho se nejvíce obávali. Mladík mohl konečně, byť v omezené míře, komunikovat se svým okolím, ale všechno, co chtěl vyjádřit, se točilo kolem smrtelné nehody ve Vesturlandsveguru. Jaká ironie osudu! Na jeho kresbě nebyla Lísa, ale ta mladá au-pair, a domnělý symbol mírového hnutí zřejmě představoval volant. Když se pak napsaná písmena a číslice seřadily opačně, vyšla registrační značka vozu NN180, který Fanndís ten večer řídila.

„Ari se tedy Jakobova případu ujal proto, aby zajistil, že se při procesu nedostane na přetřes nic jiného?“ ujišťovala se Tóra.

„Věděl jen to, že se nemá projednávat nic, co se týká Tryggviho: jeho kresby, jeho fascinace ohněm… Vedoucí domova Einvardovi taky pomohla něco zamést, aniž přesně věděla proč. Kdyby jenom trochu přemýšlela, muselo jí dojít, že jeho počínání je namířeno proti nevinnému Jakobovi. Einvardur sice nikde výslovně netvrdí, že požár založil on sám a jeho žena, ale z různých náznaků jsem vinu vyčetl.“

„Ze kterých konkrétně?“ Matthias se předklonil, ale okamžitě se stáhl zpět, když si uvědomil, jak blízko má takhle k Jósteinnovi.

„Z fotografií uložených v laptopu. Bylo jich tam několik z toho večera, než domov lehl popelem. Einvardur si myslel, že je vymazal, ale veškerá data zmizí z počítače definitivně, teprve až se přepíšou. Většina lidí to neví.“ Jósteinn si vydatně zívl, jako by už měl dost jak svých hostů, tak tématu. „Nechcete vědět, kdo z téhle rodinky to podpálil? To vám ještě musím prozradit. Nemůžu už vám poslat žádnou esemesku, která by vás přivedla na správnou stopu.“

Tóra s Matthiasem náhle opět ožili. „Chceš tím říct, že to nebyl přímo Einvardur?“ vyhrkla Tóra a doufala, že nezačne zase mluvit o myších a střevech.

„Nebyl. Udělala to jeho dceruška. Lena.“

Po cestě domů moc nemluvili a každý se věnoval svým myšlenkám. Jósteinnova výpověď se shodovala s tím, co už vypátrali, a zaplňovala mezery. Na fotografiích z párty v osudné noci měla Lena na sobě dlouhé bílé šaty, tytéž, které Tóra viděla u jejích rodičů na snímku pořízeném den před požárem. Se zlatou čelenkou vypadala jako anděl – jako anděl, kterého Jakob při tragédii v ústavu zahlédl. Jósteinn měl přístup k veškerým podkladům z procesu, které si Einvardur uložil do svého laptopu. Našel i facebookovou stránku, Lísinu pitevní zprávu a snímek Fridleifovy ohořelé mrtvoly, který pak poslal Tóře na mobil. S trapnou pečlivostí srovnal záběry z Facebooku s fotografiemi zachycujícími účastníky pijatyky v době před požárem, přičemž mu některé tváře byly známé. V průběhu večera hostů ubývalo. Na konci zůstali jen tři, z nichž jeden spal. Druhým byl Bjarki, jehož Jósteinn znal z Facebooku.

Poslední snímek zachycoval Lenu. Byla skloněna nad kuchyňským stolem, před ní stál drink, ruce měla ukoptěné a na sobě ušpiněné bílé šaty. Není divu, že její otec fotografii smazal. Nebylo pochyb o tom, co dělala.

Jósteinn objevil i Margeira a pronásledoval ho esemeskami a voláním přes Skype. Domníval se, že Margeir je do případu víc zapletený, protože se objevoval na četných fotografiích z facebookové stránky. Jósteinn mu tedy poslal SMS s řádkem písmen a číslic z Tryggviho kreseb, o nichž se Aegir zmiňoval ve zprávě o jeho pokrocích. Po nuceném ukončení terapie předal zprávu Einvardovi. Uvádělo se v ní něco o zrcadlovém písmu, a Jósteinn tak odhalil, že se ty znaky musejí číst pozpátku. Tím, že hledal v databázi laptopu jejich různé pořadí, narazil na Einvardovo elektronické daňové přiznání. A v něm byla i registrační značka jeho auta. Žádný div, že Einvardur zbledl, když se dozvěděl, že jeho laptop je ještě v provozu. Jósteinn z přiznání zjistil, že jeden ze dvou rodinných vozů už nebyl v následujícím roce uvedený a byl nahrazen novým, ovšem bez záznamu o jeho nákupu. Tóře to připadalo mazané, neboť Einvardur se vždycky mohl vymluvit, že staré auto zapomněl odhlásit, ačkoliv ode dne nehody stálo v garáži. Tryggvi tedy zapisoval na své kresby registrační značku, která v jeho paměti zůstávala spojena s jejich autem a nehodou. Protože všechno kreslil zrcadlově převrácené, nikdo nechápal, co chce nesrozumitelným zachycením tragického výjevu vyjádřit. Když ale Margeir napsal značku na zamžené okno, malý Pési ji viděl obráceně – tak, jak ji psával Tryggvi. Berglinda Tóře potvrdila, že skutečně jde o registrační značku vozu, který měl Einvardur přede dvěma či třemi lety, Pomáhala mu tehdy vést knihu jízd, takže ji do ní musela opakovaně zanášet.

„Chceš jet rovnou na policejní stanici?“ zeptal se Matthias, když se nad obzor vyhoupla světla města.

„Ne, pojeďme napřed do kanceláře, chci si nejdřív pořídit kopie.“ Tóra rozevřela dlaň a zahleděla se na malý, nenápadný flash disk. Nechtěla ho ani dávat do kabelky ze strachu, aby se mu nic nestalo. Obsahoval totiž nejdůležitější podklady týkající se požáru i smrtelné autonehody, které Jósteinn vyhrabal v Einvardově notebooku. A schoval ho ještě dřív, než si ministerstvo všechny počítače odvezlo. Od začátku věřil, že má v ruce nejdůležitější trumf.

Byl opravdu rafinovaný, to se mu musí nechat.

Kapitola třicátá sedmá

Úterý, 9. března 2010

Slunce stálo vysoko na obloze a oslnivě svítilo do Jakobova radostně rozzářeného obličeje. Obvazy zmizely, nožičky brýlí dobře seděly za ušima, ačkoliv jedno z nich zůstalo po napadení schlíplé, a přestal také vidět na jedno oko. S uchem neměl žádný problém, zatímco slepé oko stále šilhalo stranou a přitahovalo pohled k jeho zorničce, která po operaci nabyla tvaru úzké štěrbiny jako u kočky.

„Jestli všechno souhlasí, požár nebyl založen úmyslně, ale s určitostí to nikdy vědět nebudeme. Když si mě Jósteinn najímal, prohlásil, že popálené dítě se někdy ohně nebojí, a měl pravdu,“ sdělila Tóra Jakobově matce. Její syn už dlouho neposlouchal, co si povídají, a vzrušeně očekával, kdy spolu s matkou vyjde ven do krásného počasí. Vyšetřování případu skončilo a byl stanoven termín nového procesu před Nejvyšším soudem. Protože jeho očekávaný výsledek jednoznačně svědčil v Jakobův prospěch, bylo rychle schváleno jeho předběžné propuštění ze Sognu.

„Tryggviho sestra Lena uvedla, že Bjarkiho poznala na univerzitě, několikrát s ním něco slavila a onoho večera ho pozvala k sobě. Popíjeli a účastnili se jen Lena, Bjarki a Lenina nejlepší kamarádka, ta však ležela na pohovce neschopná pohybu, a tak Lenu a Bjarkiho napadlo, že s ní zajedou do ústavu, kde po tradiční kúře vystřízliví. Nejdříve se přesvědčili, že slouží Fridleifur, a pak vyrazili. Za volant si sedl opilý Bjarki. Lena už neví, jestli už cestou, nebo teprve později přišla na nápad nahnat svému bratrovi strach, ale v každém případě pro to získala Bjarkiho. Pověděla mu, že oheň Tryggviho fascinuje, ale současně se jej strašně bojí. Ve své otupené mysli předpokládala, že se zase stáhne do své ulity a nebude tak moci prozradit viníky smrtelné dopravní nehody.“

Jakobova matka Tóře naslouchala s otevřenou pusou a po každé větě přikyvovala. „Jak jen mohli tihle lidi dopustit, aby za to musel do vězení Jakob? Tohle prostě nechápu.“

„Lenini rodiče o tom nevěděli. Einvardur chtěl hlavně odvrátit podezření od svého syna. Proto přiměl bratrance Ariho, aby ti po Jakobově zatčení zavolal a nabídl ti svou pomoc. Měl strach, že by mohla vyjít najevo pravda o té smrtelné dopravní nehodě. Lena všechno, co se přihodilo v ústavu, před rodiči utajila. Fotografie v laptopu jejího otce sice pocházely od ní, ale okamžitě je vymazala, takže je nikdy neviděl. Zůstává jen otázkou, jak s tím mohla žít. Zřejmě si už na podobné kamufláže zvykla, protože musela mlčet o smrti té přejeté dívky, když v tom autě jela i ona.“ Tóra se usmála na Jakoba, který se vrtěl a nevydržel klidně sedět. „Pokud Lena mluví pravdu, neměli v úmyslu založit požár. Možná si myslela, že by bylo nespravedlivé, kdyby za to měla s Bjarkim pykat. Všechno, co uvádí, vede k tomu, že za ten strašlivý čin může on, a musel počítat s tím, že to nemůže obhájit. Lena tvrdí, že Fridleifur nechtěl Bjarkiho pustit dovnitř a dostali se do hádky, ale ona nechápala proč. Netušila, že Bjarki znásilnil bezvládnou pacientku, a Fridleifur si to s ním rázně vyřídil. Lena ho přemluvila, aby je pustil dál, a zatímco se s ním bavila, Bjarki oběhl dům, přinesl ze skladu kanystr benzinu, o kterém mu pověděla, a všude jej rozlil. Lena tvrdí, že mu zapomněla říct, který pokoj patří Tryggvimu, a tak nametený Bjarki pro jistotu rozlil benzin všude, kde se dalo. Nejspíš si pomyslel, že benzin rychle vzplane, vytvoří ohnivou clonu, a pak zase rychle zhasne. Všiml si patrně hasicích trysek na stropě a usoudil, že jej v případě potřeby uhasí. Nevěděl, že protipožární systém není zapojený.“

„Kdy už konečně půjdeme? Je už skoro večer!“ Jakob se chystal vstát ze židle, ale matka mu položila ruku na rameno, jemně ho přitlačila zpátky a slíbila mu, že už to nebude dlouho trvat.

Tóra začala mluvit trochu rychleji. „Po chvíli Bjarkiho nepřítomnosti Fridleifur zneklidněl a rozhlížel se, co s ním je; možná taky ucítil pach benzinu. Překvapil ho ve chvíli, kdy právě vyprázdnil kanystr, a ihned zareagoval. Rozběhl se do místnosti nočních hlídačů, aby přivolal policii, ale Bjarki ho plnou silou udeřil kanystrem do zátylku a Fridleifur se zhroutil. Další dění je poněkud nejasné. Lena prohlašuje, že tam stáli v šoku a přemýšleli, zda mají zavolat sanitku. Aby měli jasnější hlavu, zapálili si cigaretu, což zřejmě vedlo k tomu, že žhavý popel zažehl benzin. Tím odstartovala série událostí, s nimiž si dva mladí opilci nedokázali poradit. Lena tvrdí, že se snažila obyvatele zachránit, ale proč se jí to ani u jednoho nepodařilo, zůstává nevysvětleno. Tato výpověď jí však sotva přinese zmírnění trestu. Jakob mluvil o tom, že do jeho pokoje přišel anděl. Leniny dlouhé bílé šaty a zlatá čelenka mu musely připomenout anděla na plakátu v jeho pokoji. Já ovšem předpokládám, že všechno proběhlo trochu jinak. Jakob se přece domníval, že onen anděl nesl kufr, což byl ve skutečnosti kanystr, který Lena držela v ruce. Lena prohlašuje, že propadla takové panice, že na něj úplně zapomněla. Jak to, že ale z kanystru stačila setřít otisky prstů, pokud opravdu tak zpanikařila?“

„Co je s ní teď?“ Jakobova matka vypadala zatrpkle. Měkké rysy jejího obličeje poněkud ztvrdly, vrásky kolem očí se prohloubily a její rty vytvořily tenkou, rovnou čáru.

„To nevím. Bude odsouzena, ale nejspíš dostane jenom podmínku,“ odpověděla Tóra.

„Podmínku? Tak takovou šanci Jakob vůbec neměl. Jak je možné někomu tak ublížit?“

„V Lenin prospěch hovoří to, že není hlavním pachatelem a že nešlo o úmyslné žhářství. A to, že po požáru přestala kouřit, potvrzuje její výpověď o cigaretách.“

„Já nějak nemám slov.“

Tóra zavrtěla hlavou. Případ byl velmi komplikovaný a měl několik různých aspektů. Rozbor DNA potvrdil, že Lísu do jiného stavu přivedl Bjarki. Ten už sice být souzen nemůže, ale trest, jehož se mu dostalo, byl nelítostný a neodvolatelný – a pro Ragnu bude znamenat jistou satisfakci. Margeir ještě sedí ve vyšetřovací vazbě a čeká na svůj proces. Obhajoba se opírá o to, že v případě Bjarkiho smrti šlo o nehodu a Margeir je vinen pouze tím, že se dodatečně pokusil spálit jeho mrtvolu. Chybí ještě rozsudek ve věci té dopravní nehody. Lenina matka se přiznala. Ten, kdo způsobí smrtelnou nehodu, bývá zřídkakdy potrestán vězením, přestože z místa činu ujede. A Fanndís nebyla nikdy trestána. Jejího manžela přeložili a tisk zeširoka informoval o tom, že kryl trestný čin. Jósteinnův případ a Einvardovo kšeftování s důkazními materiály se nikde neprobíraly.

Glódís Tumadóttir měla menší štěstí než Einvardur. Tóra se dozvěděla, že její výpověď nebyla důsledkem úsporných opatření a racionalizace, nýbrž jejího chování při procesu s Jakobem a toho, že se v zájmu vlastní kariéry nechala ovlivnit Einvardem. Když jeho vliv na veřejné záležitosti poklesl, neměla už žádné šance. Zřejmě svému šéfovi prozradila, že ji Einvardur donutil k tomu, aby v účetnictví domova zamaskovala zvýšené náklady na Tryggviho speciální stravovací a terapeutické potřeby. Výdaje, které by normálně museli nést jeho rodiče, přesunula na ostatní obyvatele domova. Einvardur předstíral překvapení, když byl s tímto faktem konfrontován, myslel prý, že šlo o nabídku domova, jinak by dodatečné náklady samozřejmě uhradil. E-maily, které Glódís k potvrzení jeho požadavků předložila, nic nedokázaly – Einvardur si dával moc dobrý pozor, aby nenapsal nic, co by ho jednou mohlo usvědčit. Glódísin zoufalý pokus dosáhnout odvolání výpovědi byl předem odsouzen k nezdaru.

„Neměli bychom se tím zbytečně vzrušovat,“ mínila Tóra. Položila ruce na stůl a znovu se usmála na Jakoba. „Nejdůležitější je, že budeš zase doma, Jakobe, a začnete opět vést normální život. To snad není špatný konec, že ne?“

„Ne.“ Jakobův pohled přelétl od Tóry k matce. „Ale ještě lepší by bylo, kdybych už mohl s mámou jít.“

Tóra se musela upřímně zasmát. „Ovšem, můžete už jít. Jakou by pro tebe mělo cenu, že jsi svobodný, kdybys musel dřepět v kanceláři a poslouchat nudné řeči nějaké advokátky.“

Hned nato oba vyprovodila ke dveřím. Když se poté na chodbě loučili, nepřestávala Jakobova matka Tóře děkovat. Když pak Jakob matku konečně vyvlekl ze dveří, Tóra se za nimi ohlížela, jak ruku v ruce sestupují po schodišti. Naplnil ji blažený pocit a nejraději by se ihned vydala domů. Ke své rodině. Potěšil ji i včerejší rozhovor s Berglindou. Ta jí poděkovala za to, že objasnila všechno kolem dopravní nehody, a omluvila se jí za řeči o přízracích. Celá ta duchařská lapálie se dala vysvětlit špatným stavem domu a Margeirovým čenicháním v zahradě. Nakonec tedy všechno dobře dopadlo a Tóra nijak netoužila se otočit a spatřit Belu, jak si za recepčním pultem natírá nehty černým lakem. Musela si však dojít pro tašku. Cestou domů ji pak čekala jedna zastávka – objednala se na brazilskou depilaci voskem na počest Matthiasova nového místa v bance i na oslavu faktu, že její rodiče večer konečně přebírají nový byt.

V tuto chvíli existovala jenom jediná věc, která Tóru trápila víc než její nemožná asistentka či předpokládaná bolest při depilaci, a to, že Einvardur a jeho rodina by mohli uniknout spravedlivému trestu za své chování vůči Jakobovi, zabité dívce z Vesturlandsveguru, jejím rodičům a všem těm, kteří při požáru přišli o život.

Fanndís si mnula ucho a oknem obývacího pokoje pozorovala zamračenou večerní oblohu. Panovalo naprosté ticho. Nikdo neměl chuť zapínat televizi nebo rádio. Zprávy v rodině vyvolávaly rychle neklid. Informace o nejnovějších událostech pronikaly až do morku kostí. Reportéři je přednášeli svým typickým způsobem, se stále sílícím důrazem, přičemž na konci věty dospívali k závratnému vrcholu. Fanndís věděla, že Einvardur sedí za ní na lenošce, neboť stránky knihy, kterou četl, občas zašustily.

„Nedal by sis kávu?“ zeptala se, aniž se otočila, a zírala dál z okna.

„Co?“ Hlas jejího muže zněl chraplavě. Bylo to první slovo, které od večeře pronesl.

„Káva. Chceš kávu?“ Fanndís se k němu obrátila a upravila si vlasy, aby zakryly zrudlý ušní lalůček. „Je tu chladno. Volal jsi už instalatérovi?“

Einvardur zavřel knihu a odložil ji na příruční stolek. „Ne a ne. Kávu nechci a instalatéra jsem nevolal.“ Zvedl se. „Myslím, že si půjdu lehnout.“

Fanndís stála mlčky na místě. Chyběla jí odvaha načít nepříjemné téma. Život její tříčlenné rodiny byl naprosto zničený. Vše, co si vybudovali a čeho dosáhli, se zhroutilo. Einvardur měl na ministerstvu těžkou pozici a sen o lákavém diplomatickém postu se rozplynul. Lena přerušila studium a jen zřídka opouštěla svůj pokoj. Zdálo se, že na ni všichni zapomněli. Nezvonil už ani telefon. Fanndís si nemohla vzpomenout, kdy naposledy zaslechla jeho zvuk.

Její manžel opustil pokoj, ale vůbec se na ni nepodíval ani se nezeptal, nepůjde-li už také do postele. To ji nepřekvapilo. I když to neřekl otevřeně, vinu za všechno dával jí. Ona přejela tu dívku. Ona nezastavila, když ve zpětném zrcátku viděla, že musí být mrtvá. Tehdy Einvardur pravil, že ji chápe, protože ji musel vykolejit Tryggviho křik a Lenin pláč. Avšak o tom, co věděli oba, se nikdy nezmínil: nezastavila také kvůli vínu, které před jízdou vypila. Možná si uvědomoval, že za to do jisté míry může i on, protože kvůli práci nemohl jet se ženou a dětmi navštívit svou sestřenici. Kdyby byl tehdy s nimi, seděl by při zpáteční cestě za volantem on. Pomyšlení na Einvardovu sestřenici Fanndís ještě více znervózňovalo. Včera totiž zavolala a sdělila Einvardovi, že se jí policie na onen večer vyptávala a chtěla vědět, zda Fanndís pila alkohol. Nechtěla mu prozradit, co vypověděla, a to nejspíš znamenalo, že policie o několika sklenicích vína ví.

Rozhodnuta, že si dá kávu, i když ji bude muset pít sama, zašla Fanndís do kuchyně. Možná přemluví Lenu, aby vyšla ze svého pokoje a vypila si s ní jeden šálek. Jinak ji čeká to, co v poslední době tak často: osamělé vysedávání u kuchyňského stolu. Vůně kávových zrn v ní vyvolala blažený pocit, takže si dózu s nimi podržela před nosem a zhluboka se nadechla. Potom odsypala potřebné množství kávy do mlýnku a semlela ji. Když ji vložila do kávovaru a voda začala vřít, cítila se trochu lépe. Důvěrně známý zvuk vařící se vody ji uklidnil a dal jí aspoň na chvíli zapomenout, jak beznadějné to všechno je. Nezbývalo jim nic jiného než se vzchopit a dělat, co se dá. Čas zahojí všechny rány a mnoho rodin už muselo překonat větší problémy. První krok do lepší budoucnosti možná spočívá v uvědomění si tohoto prostého faktu. I když se už Einvardur nestane velvyslancem, přicházejí pořád v úvahu nižší funkce na nějaké ambasádě nebo práce pro ministerstvo zahraničí třeba v NATO či nějaké jiné mezinárodní organizaci. Hůř už být nemůže – jen lépe.

Kávovar se náhle vypnul. Fanndís udiveně hleděla na němý přístroj stojící před ní na stole. Voda, která ještě před chvílí vřela, ztichla. Fanndís se pokoušela kávovar znovu zapnout, ale nešlo to. Zkontrolovala, zda přívodní kabel nevypadl ze zásuvky, ale ten byl v pořádku. Fanndís měla chuť mrsknout tím přístrojem o kachličky, až by se roztříštil na tisíc kusů a ty se rozletěly po podlaze. Tu si všimla, že digitální hodiny na elektrické troubě blikají jako při výpadku proudu. Zhluboka se nadechla, ale místo čerstvého vzduchu ucítila v ústech odpornou chuť. Zdálo se jí, že dýchá skrze rezavou trubku. Železná pachuť ji nutila k dávení, takže automaticky zamířila ke dřezu. Naštěstí ale nezačala zvracet a pomalu si na odporný pach zvykala. Natáhla ruku k oknu, aby pustila dovnitř svěží vzduch, ale vyděšeně ucukla, když se venku mihl nějaký člověk nebo jeho stín.

Fanndís si položila ruku na prsa, aby utlumila divoké bušení srdce. Zůstala stát jako zkamenělá a snažila se opět přijít k sobě. Tu zpozorovala, že se okenní tabule pomalu zakaluje a výhled do noci zakrývá dým.

Co napsali recenzenti…

Poslední rituál

… Poslední rituál mi trochu připomněl knihy Helene Turstenové. Yrsa Sigurđardóttir však hlavně díky tématu vytvořila příběh nesmírně originální a poutavý. I zde nahlížíme do osobního života sympatické, razantní rozvedené právničky Tóry, která však na rozdíl od hrdinky Helene Turstenové, inspektorky Heleny Hussové, oporu ve svém nyní už bývalém muži nenachází. Tóřiny děti se zpočátku zdají téměř svaté, dokud ji její syn nepostaví před nečekaný problém.

Kniha vás okamžitě upoutá svým čtivým stylem a nedovolí vám vydechnout. Ani přes drsné téma si však autorka nelibuje v přehnaném rozebírání nechutných detailů. Román rozhodně potěší milovníky magie, protože pátrání okolo její historie a tajemného rukopisu tvoří velkou část děje. A pokud patříte k těm, které zajímají spíš kriminalistické způsoby stanovení smrti a jejích příčin, naleznete zde rovněž podrobný, a přitom nenásilný výklad. Je to zkrátka kniha velmi zdařilá a brzy snad uvidíme, jak si autorka poradila se svým druhým příběhem.

Výtečná kniha, doporučuji!

Mrazivé světlo

… také druhá kniha s akční a sympatickou rozvedenou právničkou Tórou je napínavá a dějově velice bohatá. Tentokrát však hlavní hrdinka nemá moc chuti spolupracovat s policií. Napětí to ale neškodí ani v nejmenším. Autorka nás stále znovu zavádí na scestí a dodává další a další možné podezřelé, aby celou konstrukci o pár stránek dál zase zbořila. I zde zaujme fungujícím propojením minulosti se současností, přestože nezpracovává tak agresivní téma jako v Posledním rituálu. Yrsa Sigurđardóttir sepsala mrazivou severskou detektivku s tajemnou, děsivou minulostí, s láskami i nenávistí, které sahají až do dnešních dnů. Kraj hustých mlh a drsné severské pobřeží doplňují příběh tou správnou mrazivou atmosférou.

Žhavý hrob

... tahle kniha islandské autorky Yrsy Sigurđardóttir je její třetí detektivkou, která se objevila na českém knižním trhu.

Opět se setkáváme s advokátkou Tórou, hrdinkou předchozích románů Mrazivé světlo a Poslední rituál. Žhavý hrob je přesto příběhem zcela samostatným, takže i když se někdo s Tórou setkává poprvé, vůbec to nevadí. Zmínky o jejím soukromém životě nepůsobí rušivě a znát obsah předchozích knih není nutno.

Tóra má nový případ a snaží se pomoci svému mandantovi Markúsovi. Jeho rodný dům skončil před mnoha lety při výbuchu sopky pod vrstvou popela. Dnes ho chtějí archeologové vykopat, jenže Markús se tomu zoufale brání.

Hrůzný nález několika mrtvol změní případ ve vyšetřování několikanásobné vraždy. A přestože se odehrála v dávné minulosti, najevo vychází nejedno děsivé tajemství.

Detektivní příběh nepostrádá švih a napětí a do poslední chvíle udržuje čtenáře v nejistotě.

Yrsa Sigurđardóttir píše velice čtivým způsobem, a přestože jde o detektivku, nechybí ani suchý humor, který děj výborně doplňuje. Pro českého čtenáře je pak zajímavá i doplňující poznámka překladatele, která vysvětluje záludnosti islandských jmen.

Toto mé první setkání s islandskou detektivkou považuji za příjemně strávený čas.

Led v žilách

Další knížka z pera mé oblíbené spisovatelky, na kterou jsem napjatě čekala. Ani tentokrát jsem nebyla zklamaná. Příběh mě vtáhl hned od první stránky, nemohla jsem se odtrhnout. Hlavní hrdinka všech dosavadních románů Yrsy Sigurđardóttir, advokátka Tóra, řeší další zapeklitý případ. Potkáváme ji ve chvíli, kdy vede spokojený život po boku svého německého přítele Matthiase.

Právě její partner Tóru přemluví, aby souhlasila, že bude vyšetřovat případ islandské důlní společnosti, která připravovala otevření jednoho dolu v Grónsku, ale zničehonic přerušila práci i veškeré kontakty. Tóra, její svérázná asistentka Bela, Matthias a jeho spolupracovníci se vydávají do ledového Grónska, aby záhadu vyšetřili. Ve chvíli, kdy v mrazírně nacházejí mrtvé tělo a v zásuvce jednoho stolu lidské kosti, zjišťují, že jde o něco velmi vážného. Skutečnost se prolíná s grónskými legendami, na scéně se objevuje domorodý lovec, který všechny varuje před pomstou dávných duchů...

Detektivka má příznačný název, při čtení opravdu tuhne krev v žilách, jak je příběh napínavý a dramatický. Pro nováčky, kteří islandské detektivky neznají, bude asi trochu rušivým prvkem všeobecné tykání, které je pro tuto zemi typické - tykají si přátelé i docela neznámí lidé. Ale i na tento jev se dá zvyknout, stačí se ponořit do děje této výborné detektivky a číst, dokud neobrátíte poslední stránku.

Tuto skvělou knihu doporučuji všem Yrsiným fanouškům, všem, kteří milují napínavé detektivní příběhy s ponurou a tajemnou atmosférou.

Yrsa Sigurđardóttir

ohnivý anděl

Z německého překladu Tiny Fleckenové

islandského originálu Horfđu á mig,

vydaného nakladatelstvím S. Fischer Verlag

ve Frankfurtu nad Mohanem roku 2011,

přeložil Eduard Světlík

Vydala Metafora, spol. s r. o.,

v Praze roku 2013

Redakce Jana Moravcová

Korektura Květa Svárovská

Technická redakce Hana D. Benešová

Sazba Netopejr®

Tisk a vazba CPI Moravia Books, a. s.

Vydání první

U Krbu 35

100 00 Praha 10

www.metafora.cz

Table of Contents

Prolog

Kapitola první

Kapitola druhá

Kapitola třetí

Kapitola čtvrtá

Kapitola pátá

Kapitola šestá

Kapitola sedmá

Kapitola osmá

Kapitola devátá

Kapitola desátá

Kapitola jedenáctá

Kapitola dvanáctá

Kapitola třináctá

Kapitola čtrnáctá

Kapitola patnáctá

Kapitola šestnáctá

Kapitola sedmnáctá

Kapitola osmnáctá

Kapitola devatenáctá

Kapitola dvacátá

Kapitola dvacátá první

Kapitola dvacátá druhá

Kapitola dvacátá třetí

Kapitola dvacátá čtvrtá

Kapitola dvacátá pátá

Kapitola dvacátá šestá

Kapitola dvacátá sedmá

Kapitola dvacátá osmá

Kapitola dvacátá devátá

Kapitola třicátá

Kapitola třicátá první

Kapitola třicátá druhá

Kapitola třicátá třetí

Kapitola třicátá čtvrtá

Kapitola třicátá pátá

Kapitola třicátá šestá

Kapitola třicátá sedmá