DAPHNE SHELDRICKOVÁ

Život

v keňském

národním

parku

iKAR

Věnuji tuto knihu

Divočině a všemu, co zahrnuje,

památce Davida,

prvním správcům keňských národních parků a své rodině a vnoučatům, aby věděli, jak to všechno kdysi začalo.

Obsah

Mapy .      …………………..8

Prolog       11

1. Osadníci       ……………..15

2. Dětství      32

3. Dospívání       54

4. Po svatbě              75

5. Láska      92

6. Rozhodnutí             112

7. Nové začátky       131

8. Láska a sirotci ..      ……………...149

9. Zabydleni       …      170

10. Konflikt                        ……………193

11. Objev      215

12. Rozmach       ………………...234

13. Zmatek       254

14. Smutek       ………………...275

15. Růst      297

16. Výsledky       331

Epilog: David      346

Poděkování       348

Rejstřík       352

Prolog

Den začal dobře. Projížděli jsme s jedním kamarádem národním parkem Tsavo a hledali mezi porostem a divokými stády Eleanor. Toužila jsem najít svého nej oblíbenějšího sloního sirotka. Po mnohaletých zkušenostech s odchovem slonů nebylo pochyb o tom, že prostřednictvím Eleanor jsem se o nich dozvěděla nejvíc. Prošly jsme společně mnoha vzestupy a pády, byla to prostě moje stará přítelkyně.

Najít ji nebyl snadný úkol. Park Tsavo se rozkládá na více než dvaceti tisících kilometrů čtverečních. Hledali jsme teď na místě, kde podle informací byla předešlý den. Mnohokrát v minulosti se mi stalo, že když jsem měla pocit, že jsem ji zahlédla ve stádu divokých slonů, prostě jsem na Eleanor zavolala a ona se otočila, oddělila se od skupiny a přiběhla za mnou. Sdílely jsme spolu mnoho krásných chvil, kdy mi kolem krku ovinula drsný chobot a vítala mě jednou zvednutou nohou, kterou jsem oběma pažemi objala.

Znám Eleanor od jejích dvou let, kdy osiřela. Teď je jí přes čtyřicet, je téměř stejně stará jako moje starší dcera Jill. Spojuje nás pouto přátelství a důvěry, které přetrvalo i po jejím návratu do divoké přírody.

Nakonec jsme zahlédli stádo divokých slonů. Zdálky nebylo nikdy snadné Eleanor rozpoznat mezi ostatními dospělými zvířaty, nikdy jsem to ani nepotřebovala, byla jsem si jistá, že ona pozná mě. Na rozdíl od divokých slonů v parku, kteří neměli důvod lidem důvěřovat a mít je rádi, Eleanor vždycky na zavolání přiběhla, aby mě pozdravila, prostě jen kvůli starým časům. Dozvěděla jsem se hodně o paměti slonů, zjistila jsem, že pokud jde o city, jsou na tom tato zvířata podobně jako lidé - koneckonců, pozdravit starého přítele je vždycky příjemné a žádoucí.

U bahnité kaluže stála velká sloní samice, její rodina pokračovala dál do buše. Z dálky se mi nezdálo, že je to Elea- nor, protože byla sice stejně vysoká, ale tenhle slon mi připadal podsaditější. Řekla jsem to svému kamarádovi.

„To je škoda,“ vydechl. „Doufal jsem, že se s ní setkám.“

„Zkusím na ni zavolat,“ odpověděla jsem. „Pokud je to Eleanor, zareaguje."

Slonice se na mě podívala a lehce zvedla uši - tím dávala najevo zvědavost. Nechala kaluž kaluží a vykročila přímo k nám.

„Ahoj, Eleanor,“ pozdravila jsem. „Nějak ses spravila."

Zadívala jsem se zvířeti do očí a zarazilo mě, že mají barvu světlého jantaru. Byla jsem přesvědčená, že Eleanor má oči tmavší, ale nevěnovala jsem tomu pozornost. Tohle je určitě Eleanor. Divocí sloni v parku se takhle nechovají, tak důvěřivě by se k člověku nepřiblížili. Sloni v národním parku Tsa- vo byli k lidem podezíraví, protože v sedmdesátých, osmdesátých a na začátku devadesátých let je decimovali pytláci.

„Ano,“ ujistila jsem kamaráda, „je to Eleanor.“

Natáhla jsem ruku, pohladila ji po tváři a ucítila chladivý dotek klů. Na přivítanou jsem ji pohladila pod bradou. Měla něžný, přátelský pohled, oči lemované dlouhými tmavými řasami. Chovala se vstřícně.

„Je nádherná,“ ujistil mě tiše kamarád. „Postav se vedle ní, ať vás mohu vyfotit."

Postavila jsem se vedle jedné mohutné přední nohy a natáhla ruku, abych ji pohladila za uchem. Eleanor to měla moc ráda. Spodní strana sloního ucha je jemná a hladká jako dotek hedvábí, vždycky příjemně chladivá.

Ani v nejmenším jsem nebyla připravená na to, co se stalo potom.

Slon udělal krok dozadu, houpl hlavou a chobotem mě nadzvedl. Jako kousek dřeva mě odhodil takovou silou, že jsem přistála na hromadě kamenů asi o dvacet kroků dál. Okamžitě mi bylo jasné, že mám zraněnou pravou nohu, slyšela a cítila jsem, jak mi v ní praskají kosti, když jsem se snažila posadit. Viděla jsem, že krvácím z otevřené rány na stehně. Kupodivu jsem necítila žádnou bolest - zatím.

Kamarád vyděšeně křičel. Slon - teď už jsem s jistotou věděla, že to není Eleanor - se vrátil ke mně a tyčil se nad mým polámaným tělem. Zavřela jsem oči a začala se modlit. Měla jsem za co být životu vděčná, ale ještě jsem nechtěla svět opustit. Zachvátila mě panika, myšlenky mi vířily hlavou. Najednou ale přišla chvíle naprostého klidu - jako by se svět přestal otáčet -, otevřela jsem oči a cítila, že slon se pode mě snaží jemně podsunout kly. Uvědomila jsem si, že se mě nesnaží zabít, že mi chce pomoct, abych se postavila na nohy. Napadlo mě, že takhle se chovají ke svým mláďatům.

Jenomže i kdybych se teď postavila, mohlo by to mít pro mé rozlámané tělo katastrofální následky.

„Ne!“ vykřikla jsem a odsunula od sebe vlhký konec chobotu, kterým se mě zvíře pokoušelo dotknout v obličeji.

Slonice si mě chvíli prohlížela, uši měla roztažené, tvarem připomínaly obrys Afriky, v očích měla vlídný a soustředěný výraz. Potom zvedla jednu obrovskou tlapu a chobotem mě celou očichala, ale sotva se mě dotkla. Uši měla stále roztažené do pravého úhlu k velké hlavě, já bezmocně ležela jen pár centimetrů od hrotů dvou dlouhých, ostrých klů. Věděla jsem, že se mě nechystá zabít - sloni dávají pozor, kam šlapou, po svých obětech nedupou. Pokud se slon chystá zabít, poklekne a použije k tomu kořen chobotu a čelo.

V tu chvíli jsem si naprosto zřetelně uvědomila, že pokud zůstanu naživu, musím splatit dluh, který dlužím přírodě a zvířatům, která tak významně obohatila můj život. Cítila jsem sice v potlučeném těle rozlámané kosti, zaplavovala mě palčivá bolest, a i když mi tohle všechno způsobilo jedno z mých milovaných stvoření, věděla jsem, že mám povinnost podělit se o důkladné a důvěrné znalosti o odchovu divokých zvířat i o tom, jak moc do Keni patřím.

Pomyslela jsem si, že pokud tohle přežiji, začnu psát. Bude to můj odkaz. Dám na papír všechno, co jsem se dozvěděla při snaze přispět k zachování a ochraně divokých zvířat v téhle nádherné zemi.

Zdálo se, jako by mi slon četl myšlenky. Chvíli panovalo napjaté ticho, pak se na mě zvíře ještě jednou podívalo a pomalu odcházelo. Budu žít. Mému vyděšenému příteli se podařilo najít cestu k našemu autu s řidičem a zajistit pomoc.

Po mnoha hodinách, kdy jsem ležela pod balvanem a prožívala bolest, jakou jsem do té doby nepoznala, mě zachránila letecká zdravotní služba. Zotavení trvalo dlouho. Musela jsem prodělat bezpočet operací, bojovat s infekcemi, čekaly mě kostní štěpy, dlouhá rekonvalescence, v níž mi zabralo několik měsíců, než jsem se znovu naučila chodit. Ale zůstala jsem naživu, stále jsem byla v Africe. Přežila jsem díky výjimečným komunikačním schopnostem slonů, kteří si dovedou předávat vzkazy směřující i proti jejich přirozeným instinktům. Zjistili jsme, že Eleanor a Catherine - tak jsme útočnici později nazvali - se znají, že jí dala nějakým způsobem vědět, že já jsem přítel.

A co se týče mého odhodlání - přesvědčení, že o svém životě a práci musím napsat -, po několika letech máte před sebou výsledek. Je to příběh mých předků osadníků, příběh dětství a dospívání na farmě mých rodičů, příběh safari a mnoha nocí pod hvězdami, příběh mé spřízněné duše Davida, mých dcer Jill a Angely, vzniku našeho sloního sirotčince, prostě příběh mého života úzce propojeného s udivujícími životy mnoha různých zvířat, která nezměrně obohatila můj život, zvířat, která jsem poznala, milovala a stala se jejich náhradní matkou.

To všechno na pozadí nádherné africké přírody, místa, kde se zrodilo lidstvo a kde začíná i můj příběh.

1.Osadníci

„ To, co jsme je Boží dar nám; to, čím se staneme, je náš dar Bohu. “

NEZNÁMÝ AUTOR

Byla to náhoda, že se mí předkové usadili právě v Keni.

Na začátku dvacátého století žil můj prastrýc Will poměrně úspěšný život ve Východním Kapsku v Jižní Africe. Jeho rodina - moje prababička byla Willova sestra - opustila ve dvacátých letech devatenáctého století skotský venkov a vydala se do Afriky. Strýček byl opravdu schopný a šikovný člověk. Pracoval v náročných a obtížných podmínkách, zú- rodňoval půdu, staral se o rodinu a pomáhal i ostatním kolem, aby přežili následky búrských válek. Byl výřečný a charismatický, v očích mu stále jiskřilo, miloval lov a čas od času, když si to mohl dovolit, si koupil lodní lístek do Keni, aby se na některém z prvních parníků podíval do země, kterou měl moc rád i kvůli zvířatům. Spousta divoké zvěře, travnaté pláně, nádherná příroda - Keňa se mu usadila v srdci a získala si ho navždy.

Na jedné ze svých loveckých výprav na jaře roku 1907 se Will spřátelil se sirem Charlesem Eliotem, guvernérem vznikající britské kolonie Keňa. Ti dva muži měli pro sebe slabost

Will, skutečný dobrodruh, patřil k lidem, kteří plány uskutečňují, a Eliot, skutečný politik, patřil k lidem, kteří ostatní přesvědčují, aby plány realizovali. Jednou ráno v buši učinil

Eliot mému prastrýci lákavý návrh: Pokud dokáže do Keni přivést dvacet rodin, guvernér jim vyhradí půdu, na níž se mohou usadit. Právě ten týden obdržel Eliot od úřadů z domova nařízení, aby urychlil rozvoj kolonie, postaral se o prodloužení jediné železniční trati za Nairobi a získal bílé osadníky, aby rozhýbal obchod a tím pomohl k získání dalších prostředků pro budování železnice. Britská vláda zde investovala už kolem pěti milionů liber a chtěla vidět nějaké výsledky, a to co nejdříve.

Důvodem zájmu Británie o východní Afriku nebyla vlastně samotná Keňa. Šlo o Ugandu, kde pramení Nil. Vláda chtěla zamezit Němcům a Francouzům v přístupu k Suez- skému kanálu, protože tudy vedla britská obchodní trasa do Indie, drahokamu na koruně impéria. Stavba železnice byla obrovským počinem; práce se ujaly tisíce sikhů, kteří připluli z Indie. Trať se vinula přes různé oblasti Keni od přístavního města Mombasa přes nehostinnou buš až na otevřené travnaté pláně, které původně sloužily Masajům jako pastviny. Masajové bývali nejpočetnějším místním kmenem, ale na konci prvního desetiletí dvacátého století jejich populace silně prořídla následkem neštovic.

Prastrýček Will byl keňskou buší okouzlený; představa, že by v té nádherné zemi mohl žít, ho uchvátila natolik, že přerušil loveckou výpravu a vrátil se domů s odhodláním získat rodiny, které Eliot požadoval. Nemusel se rozhlížet příliš daleko, měl velice početnou rodinu. Zplodil se třemi manželkami sedmnáct dětí, ty měly další potomky. Nadšený a uchvácený touto novou možností přesvědčil některé členy blízké rodiny, aby s ním odjeli. Potom se obrátil na svoji sestru - moji prababičku Aggettovou. Se svým manželem a osmi dětmi byla dokonalým objektem. Pradědečkovi Aggettovi se tou dobou příliš nedařilo. Našel zálibu v alkoholu a hazardních hrách a bohužel se spojil s ředitelem místní banky, který si počkal, až bylo jeho konto hodně přečerpané. Pradědeček se ocitl až po uši v dluzích. Kdysi prosperující rodinnou farmu a domov ve Východním Kapsku museli prodat - pradědečkovy slabosti vytrestaly celou rodinu. Sice se mu blížila šedesátka, ale byl odhodlaný napravit pošramocenou pověst a začít nový život. Will mu tuto možnost nabízel, proto vděčně souhlasil.

Nejstarší dcera Aggettových Ellen Margaret brzy po svatbě ovdověla. Zůstala sama s dvěma malými syny, Stanleym a Bryanem, a nakonec se vrátila zpátky k mým praprarodi- čům. Ellen byla velice odvážná mladá žena, vynikala pevnou vůlí a odhodláním, dobrodružství ji lákalo. Ukázalo se, že toto rozhodnutí ovlivnilo i mě: Ellen je moje babička, její tehdy sedmiletý syn Bryan je můj otec.

Will dokázal být velice přesvědčivý, při jeho barvitém líčení Keni ožívala tamní krajina, lidé i zvířata. On viděl Keňu jako zemi zaslíbenou, představa života na takovém místě pro něho byla pozváním do ráje. Stačilo mu několik měsíců a opravdu přesvědčil dvacet rodin, aby opustily Východní Kapsko a odešly do neznámého vnitrozemí východní Afriky, kde začnou nový život. Ti lidé byli všichni potomci dobrodruhů - vynikali klidem a odvahou a milovali Afriku. Schopnost opustit pohodlí, přežít a vybudovat si nový život měli v krvi. Naslouchali vyprávění svých rodičů o náročných cestách do neznámých končin a toužili zažít něco podobného na vlastní kůži. Kdyby to bylo možné, hrozně ráda bych si vyslechla, co se tehdy před léty probíralo na Willových legendárních plánovacích setkáních. Pro nás je v době snadného cestování, kdy můžeme pořídit téměř všechno potřebné kdekoli na světě, nepředstavitelné, jak propracované plánování taková cesta vyžadovala. Ačkoli Mombasa, kam měli doplout, byla známým přístavem a železnice vedla až do Nairobi, cestovatelé museli být ve všech ohledech soběstační. Cestou nebude nic, co by jim mohlo pomoct - žádné upravené cesty, obchody, lékaři, zubaři nebo drogerie. Budou odkázáni jen sami na sebe, budou se muset postarat o sebe a své děti i o dobytek tak, aby všichni ve zdraví přežili.

Skutečně nešlo o malé zásoby. Až - pokud se jim to podaří - dorazí na místo, budou potřebovat základ chovného stáda, zemědělské potřeby, osivo, nářadí, nábytek, a ze všeho nejvíc zbraně a střelivo, aby sebe a svůj majetek ochránili. Zeny se rozhodovaly, co nej důležitějšího vzít z vybavení domácnosti

nádobí, přikrývky, povlečení, látky, šicí potřeby, léky, oblečení a toaletní potřeby. Nezměrnou cenu mělo dědictví po jejich předcích - hustě psané praktické poznámky o tom, jak vyrobit mýdlo a svíčky, jak konzervovat jídlo, jak vyrábět oblečení, jak vzdělávat děti, jak používat bylinky, různé bobule a divoké rostliny pro prevenci a léčení nemocí, jak se vypořádat s výkyvy nálad a depresemi. Zeny byly tehdy skvělými kuchařkami, zručnými švadlenami, byly zocelené a zvyklé na těžkou práci, ale pro rodiny, které se k cestě rozhodly, šlo o drsný začátek nového života a další velkou zkoušku.

Konečně přišel den, kdy byly přípravy dokončeny. Cesta zpátky už nevedla. V přístavu Port Elizabeth na východním pobřeží Jižní Afriky byla připravena německá loď Adolf Woermann, která se chystala pojmout rodiny a jejich majetek. A opravdu toho nebylo málo! Naložená loď musela vypadat a také znít - jako pověstná Noemova archa. Představuji si svoji prababičku a její malé děti, jak jsou na palubě obklopeni nejrůznějšími zvířaty: nejlepším dobytkem, tažnými voly, jezdeckými koňmi, ovcemi, kozami, slepicemi, kachnami, husami i krůtami, nejrůznějšími domácími zvířaty, také velkými vozy, zemědělskými stroji, cennými kusy starého nábytku, bednami knih, lahví, džbánů, šicími stroji. Tehdy se skutečně nedalo cestovat nalehko!

Moje děti i vnoučata jsou tady dnes zakořenění, stali se součástí této země, takže mě hluboce dojímá už jen pouhá představa chvíle, kdy loď pomalu vyplouvala z přístavu a všichni na palubě v slzách mávali těm, kdo zůstali na břehu.

Nikdo nevěděl, co jim budoucnost v nové zemi přinese. Museli si být vědomi velkého nebezpečí, které na ně čeká. Bylo jim také jasné, že pro starší členy rodiny je to poslední rozloučení, zřejmě už se domů nikdy nevrátí. Muselo vyžadovat nezměrnou odvahu, zvlášť od žen, aby se vydaly se svými dětmi na tak riskantní cestu do neznáma.

Loď Adolf Woermann plula dva měsíce. Cesta neprobíhala bez potíží, prostory byly stísněné, zvířata trpěla nemocemi a hynula. Když ale nakonec za rozbřesku vplouvali do přístavu v Mombase, muselo to vypadat jako příjezd do země zaslíbené. Dospělí přenášeli věci z lodi na molo, děti nadšeně pobíhaly kolem a horko a vysoká vlhkost jim vůbec nevadily. Mombasa byla živé, hlučné místo, hýřila všemi barvami zboží arabských a indických obchodníků, vonělo tu koření, parfémy i exotická jídla. Ulice lemovaly bíle kvetoucí plumérie a kokosové palmy. Když se slunce chýlilo k západu, přišla chvíle na odpočinek a jídlo ve staré části města.

Před začátkem cesty do vnitrozemí bylo potřeba opatřit všechen dobytek obaly z juty, zvířatům zůstávaly jen malé otvory na oči a nos. Cesta povede přes oblast, kde se daří mouchám tse-tse. Tuto hrozivě nehostinnou, vyprahlou oblast známou jako poušť Taru popsal v sedmdesátých letech devatenáctého století skotský cestovatel Joseph Thomson jako „tajuplnou a děsivou... strašidelnou a plnou smutku, jako by tam panovala smrt a bezútěšnost". Jediné kousnutí nakažené mouchy mohlo způsobit katastrofu, přenášela na dobytek smrtelnou spavou nemoc, na kterou v té době neexistoval žádný lék. O několik let dříve tak pomřela většina dobytka, který se používal na převážení materiálu při budování železnice. Lidé se pak poučili. Muselo trvat celé dny, než se nastřihala potřebná juta a ovinula kolem zvířat. Jistě to nebyla záviděníhodná práce.

Jakmile byl dobytek ve vlaku a povedlo se naložit i všechny ostatní věci, mohla začít další část cesty. Nicméně komplikované byly i přípravy vlaku, aby mohl vyrazit. V těch dobách byly parní lokomotivy závislé na zásobách dřeva a vody.

V Mombase neexistoval vodovod, takže se voda vytahovala z téměř třicet metrů hlubokých studní, nebo se pumpovala z šest kilometrů vzdálené řeky. Odjezd vlaku byl opravdu velkou událostí. Jako dítě jsem zálibně poslouchala otce, když mně, bratrovi a sestrám vyprávěl příběh o tom, jak naše rodina přišla do Keni. Zvlášť ráda jsem měla vyprávění o cestě samotné. Dodneška dokážu zavřít oči a v duchu se přenést mezi své předky, cítím nápor očekávání, které museli prožívat, když vlak vyrazil z Mombasy. Zvlášť matky musely mít značné obavy. Trať byla postavená teprve nedávno, nepochybně se tedy cestující museli bát při přejíždění vratkých dřevěných mostů, přes které vlak zdolával hluboké průrvy. Všichni dospělí věděli o hrozném neštěstí, při němž v roce 1898 zahynulo asi padesát indických a afrických dělníků při stavbě mostu přes řeku Tsavo. Právě díky tomuto incidentu se lvům v oblasti začalo říkat „lidožrouti od řeky Tsavo“.

V méně odolných členech mé rodiny to muselo budit strach.

Moje zkušenosti ze života v Keni jsou zcela odlišné od toho, co prožívali mí předkové, ale když se na své cestě první ráno probudili, uviděli stejně úchvatný východ slunce zbarvený do nejrůznějších odstínů rudé, růžové, rezavé a zlaté, jaký vídám dnes já. Jejich unavené oči lemované červeným prachem buše zíraly se stejným údivem, i oni byli uhranuti pohledem na nekonečné pláně Athi. Při pohledu z okénka se před nimi rozprostírala nádherná příroda - záplava divokých zvířat, zeber, antilop, gazel, žiraf, obrovská stáda buvolů, a dokonce i nosorožců. Děti uváděla v nadšení proměnlivost krajiny, cestou viděly výjevy, které si vůbec nedokázaly představit. Podél trati se povalovali pod osamělými stromy sytí lvi, strojvedoucí zpomalil nebo i zastavil, aby cestujícím dopřál důkladnější pohled. Prastrýček Will a ostatní trávili velkou část cesty na plošině v přední části lokomotivy, aby měli na míjející stáda lepší výhled. Prastrýček Will jako náruživý lovec nechal nesčetněkrát zastavit vlak a vydal se na lov, když zahlédl blízko trati nějakou zajímavou trofej. Vlak čekal na návrat lovců, ostatní cestující se zpoždění nijak nebránili - zážitkem pro ně bylo sledovat lov z povzdálí.

Mí předkové stříleli zvířata bez zábran. Pro nás - kteří žijeme dnes v úplně jiné éře, jsme si vědomi úbytku divokých zvířat a považujeme za zážitek jen je sledovat v jejich přirozeném prostředí a vnímáme jejich chování jinak - je obtížné to pochopit, ale v době, kdy se na mapě Keni nacházelo mnoho prázdných míst, za obzorem se vynořovaly další a další nedotčené pláně zalité sluncem a porostlé zlatavou trávou, zalesněné oblasti, bujně zelená údolí a křišťálově čistá voda, bylo všechno jinak. Všude pobíhala divoká zvířata v tak neuvěřitelném množství, že pro ty, kdo to nezažili, je těžké si to jen představit. Tehdy nikoho vůbec nenapadlo, že by se mohla stáda zmenšit, natož zvířata úplně vyhubit.

Když vlak dojel do Nairobi, cestující museli vystoupit a absolvovat potřebné administrativní formality. Potom následovaly přípravy na cestu do vnitrozemí. Nairobi byla původně pastevecká oblast obydlená Masaji. Město bylo založeno v roce 1899 jako zásobovací místo pro železnici do Ugandy. O několik let později se stalo hlavním městem britského Východoafrického protektorátu. V roce 1907 se město přestavovalo, populaci zdecimovala epidemie moru. Když tam dorazila moje rodina, byl to stále ještě jen shluk přístřešků, chatrčí a indických obchodů, osadou procházela cesta pro vozy známá jako Government Road. Většina staveb se budovala na pilotech, aby nehrozilo propadnutí do bažin. Všude pronikal prach - pokrýval úplně všechno včetně stromů. Městečko bylo ale rušné, bylo tu možné potkat indické dělníky na železnici, pouliční prodavače, rikši, bryčky tažené mulami osadníci byli uchváceni. Starší členové skupiny přes noc odpočívali v hotelu Norfolk s výhledem na mokřiny, kam v hojném počtu přicházela pít zvířata z plání. Pro prastrýčka Willa to bylo ideální místo. Nepatřil k těm, kdo by si nechali ujít jakoukoli příležitost, takže už první večer odložil skleničku na verandě hotelu a vyrazil ulovit zvíře, které zahlédl. Další večer nemusel ani nikam chodit, trofej získal přímo z verandy.

Jakmile byly volské povozy naložené a připravené, rodina se chystala vyrazit do vnitrozemí. Oblečeni do pevných khaki oděvů, ženy ve šněrovačkách a punčochách, hlavy chráněné těžkými tropickými přilbami, se s pocitem nervozity vydali na cestu. Vládou přidělených deset tisíc hektarů nedotčeného buše představovalo sice velkorysé gesto, ale nejistotu vzbuzovala poloha těchto pozemků v oblasti Narok uprostřed ma- sajského území. Osadníci ale nemuseli mít obavy. Masajové si sice za šest set let pobytu ve východní Africe vybudovali pověst nebezpečných bojovníků, ale jejich šaman Mbatian jim poradil, aby se nestavěli proti příchodu bílých lidí ani železného hada, jehož příchod se zjevil jedné z dívek ve snu. Ukázalo se, že největší nebezpečí pro začátky osadníků v nové zemi představovala divoká zvěř.

Cesta trvala několik měsíců. Neexistovaly žádné cesty, jen stezky, které zůstávaly v hustém porostu po vozech jedoucích za zvěří. Všude poletovaly mouchy, doprovázející pasoucí se stáda, které sedaly na obličej, a i přes těžké, teplé oblečení se úplně všude dostával prach, i do očí, do krku a do plic, děti trpěly záchvaty kašle. Projíždění oblastmi obydlenými místními kmeny, z nichž většina ještě neviděla bělocha, přinášelo zajímavé situace. Zeny často pištěly, když se konvoj přiblížil, muži se shromažďovali ozbrojeni klacky, luky a šípy a oštěpy. Nebylo nijak výjimečné, že vrhali oštěpy na vozy. Prastrýček Will ale statečně vystoupil kupředu a uklidňujícími gesty situaci vyřešil. Všudypřítomné nebezpečí představovaly šelmy, ačkoli většinou poskytoval pohled na množství volně žijící zvěře vítané rozptýlení. Do Velké příkopové propadliny sestupovali osadníci po cestě vypálené předešlými průzkumníky. Vinula se hustými lesy, pokračovala dolů po strmém svahu do průrvy a potom na otevřenou savanu na dně údolí. Nad průzračnými jezery se tyčily dvě sopky, Longonot a Suswa. Západní stěna propadliny tvořila hrozivé pozadí pro ty, kdo si měli proklestit cestu, aby se dostali do cíle své cesty.

Cestou se ale otevíral osadníkům pohled na nevídanou krásu. Projížděli chladnými, zastíněnými lesy na bujně zelené mýtiny zalité sluncem a stále zjišťovali, jak rozmanitá je tu krajina. Na každém kroku objevovali nové rostliny a květiny nevídané krásy - orchideje, gladioly, ibišky i obrovské lobel- ky, které se tyčily do sedmimetrové výšky. Poletovali tu i nevídaní ptáci nejrůznějších druhů: obrovská hejna padesáti i víc pštrosů, modročerně zářiví špačci, jiní byli zbarveni duhově, i výrazně barevní strdimilové. Z odlehlých vesnic se vznášel pronikavý pach dobytka i vůně pečeného masa. Místní lidé měli na sobě látky jasných barev a zdobili se korálky. Ozýval se hovor i hýkání oslů. Masajové se oblékali do jasně červených přikrývek, vlasy měli zapletené, prodloužené vlnou a zbarvené červenou hlinkou, tou si barvili i tělo. Korálkové ozdoby měli na nohou, na rukou, protahovaly jim ušní lalůčky. Při pohledu na zářivé hroty oštěpů a dýk nevycházely děti z údivu.

Můj otec se na cestu dobře pamatoval. Nikdy mě neomrzelo poslouchat jeho vyprávění o stádech nejrůznější zvěře, která se rozestupovala, aby mohla karavana projet, a vzápětí se za nimi cesta znovu zavřela. Dunění kopyt a hlasy zvířat představovaly tep této nové krajiny. Tatínek zkoušel napodobit vrkání holubů a řev lvů, při kterém tuhla krev v žilách. Maso k jídlu nebyl nikdy problém, téměř denně vyráželi muži lovit lvy. V noci bylo nutné držet hlídky proti lvům, hyenám a leopardům, kteří měli zálusk na drahocenný dobytek osadníků. Všechny děti rády sledovaly Willa, jak se hnal na koni po otevřené planině vedle antilopy losí nebo žirafy, aby zjistil, jestli je kůň rychlejší.

To ovšem byly bezstarostné vzpomínky mého otce, který byl tehdy ještě malý. Pro dospělé byla cesta složitější, den co den, často i každou hodinu museli řešit nějaký problém. Postup hustě zalesněnými svahy Mau směrem k Naroku probíhal úmorně pomalu, osadníci museli prosekávat vozům cestu změtí téměř neproniknutelné vegetace, využít mohli jen úzké sloní stezky. Každý večer těsně předtím, než se snesla tma, stavěly ženy tábor a muži museli vztyčit kolem tábora ohradu z větví trnitých keřů, aby v noci ochránili dobytek. Když se konečně přiblížili k Naroku, museli ještě přejít přes Uaso Nyiro. Dnes je to pouhý potůček, ale tehdy to byla hluboká, široká a bouřlivá řeka. Jediný způsob, jak se dalo dostat na druhý břeh, bylo přeplavit zvířata i vozy. Tehdy to nebylo nic jednoduchého. Osadníci byli ale odhodlaní a schopní, nakonec se po dlouhých čtyřech měsících cesty dostali do cíle. Skupina prastrýčka Willa se usadila nedaleko jezera Elmenteita, zatímco Aggettovi pokračovali do Naroku. To byl zárodek města, malé obchodní a administrativní středisko, ale jejich pozemky ležely ještě dál za řekou.

Když přijeli, nečekalo je samozřejmě na místě vůbec nic. Je těžké si to jen představit - cestovat několik měsíců v nepředstavitelných podmínkách, vézt s sebou všechen svůj majetek a nakonec dojet na místo, kde ale není nic jiného než divočina. Často jsem přemýšlela, jak vlastně zjistili, že se dostali na to pravé místo. Postavili chatrče z trávy, aby měli přechodně kde žít, vytvořili ohrady z ostnatých keřů k ochraně dobytka. Muži potom měli před sebou velmi obtížný úkol zúrodnit půdu. Trvalo dlouho, než si mohli postavit stálé obydlí a vytvořit nějaký řád. Poloha jejich pozemků ale způsobila, že rodina Aggettových se rozdělila a nemohli si pomáhat tak, jak by si přáli. Pro mého pradědečka to byla opravdu velice těžká doba. Bylo mu padesát devět, nebyl už v nejlepší kondici na tak těžkou práci. Pokud osadníci doufali, že jim Masajové pomohou, spletli se - tradičně u Masajů náleží tělesné práce ženám, úkolem mužů je chránit dobytek. Ale nechovali se nepřátelsky, tiše přihlíželi a zvědavě zkoumali zvyky nově příchozích. Odvaha a houževnatost mého dědečka na ně ale udělaly velký dojem. To byly vlastnosti, kterých si velice cenili.

Dnes nás stresuje, když máme nejbližší obchod dál než půlhodinu jízdy, ale já si obvykle v takové chvíli vzpomenu na prababičku Aggettovou, která to měla opravdu těžké. Nejbližší obchod byl v Kijabe - šest dní cesty povozem. Na řadu přišly staré rodinné recepty a návody, mezi péčí o zvířata a denním i nočním bojem se šelmami a dravci, kteří se snažili uchvátit všechno, co se pohnulo, se starala i o domácnost. Vyráběla si mýdlo z másla, které stloukala, pštrosích vajec, které sbírala na pláních, a louhu, který si přivezla s sebou. Svíčky dělala z tuku divokých zvířat, který přidávala k loji a lila ke knotu do dutého válce. Z divokých bylinek smíchaných s včelím voskem připravovala i masti. Maso se prosolilo a sušilo na slunci, divoké plody z buše se zavařovaly. Pracovala neúnavně, ačkoli už jí bylo téměř šedesát. Všichni členové rodiny museli na nějakou dobu soustředit všechny své dušení i tělesné síly na vytvoření nového života. George, jeden z Aggettových synů, trávil hodně času s Masaji, brzy se naučil jejich jazyk a seznámil se s jejich způsobem života. Moje prababička - místní masajské ženy byly fascinované jejími dlouhými, hustými vlasy - si brzy získala v širokém okolí pověst léčitelky. Masajové jí důvěřovali natolik, že léčila i jejich nemocné a zraněné, většinou se jednalo o rány po zásahu oštěpem, potrhání od lvů a kožní a oční infekce. Její tajné léky spočívaly v kombinaci petroleje a plísně ze ztvrdlého kravského trusu, používala i bylinné tinktury, jejichž receptury se předávaly z generace na generaci.

Když se rytmus života trochu ustálil, rodina zažívala chvíle uspokojení z toho, že přežili a mohou se spolehnout jeden na druhého. Velkou radost jim působila krása okolí: široká otevřená krajina, jasně modré nebe a nepřeberné množství volně žijící zvěře. Ale extrémně náročný každodenní život v buši byl únavný a neúprosný. Farmaření představovalo systém pokusů a omylů. Afrika byla pro první osadníky velkou záhadou. Půda vypadala na první pohled velice úrodně, ale pro pěstování některých plodin jí chyběly minerální látky. Nadmořská výška a krátký den na rovníku ovlivňovaly růst, deště působily buď nadbytek úrody, nebo hladomor. Buď pršelo příliš, nebo málo - často všechno v okolí zničily přívalové deště a krupobití. Dobytek sužovaly neznámé nemoci, potíže působila volně žijící zvěř, ale i nálety kobylek a útoky housenek, které dokázaly úrodu úplně zničit.

Stárnoucí pradědeček prožíval krušné chvíle. Jednou se vypravil na vyjížďku na své oblíbené klisně Princess, vedl s se- bou i druhou klisnu Daisy, která se potřebovala projet. Uvázal Princess ve stínu pod velkými stromy, lemujícími břeh řeky Uaso Nyiro, Daisy nechal volně pobíhat, byl si jistý, že se od druhé klisny nikam nevzdálí. Potom odešel k zavlažo- vacímu kanálu, který už dosahoval docela daleko od řeky. Kopal ho už nějakou dobu, pokoušel se tak přivést vodu z řeky do zeleninové zahrady. Ten den se vrátil za soumraku, byl hrozně unavený, a ke své hrůze spatřil, jak jeho milovanou Princess požírá lev, nakloněný nad svým úlovkem, zatímco Daisy nervózně krouží kolem útočníka v nebezpečné blízkosti. Právě ten den pradědeček porušil své pravidlo a nevzal si s sebou pušku, takže mu nezbývalo nic jiného, než se pokusit druhého koně chytit.

Lev se mezitím začal chovat stále rozezleněji, nebezpečně vrčel a výhružně mával ocasem a sledoval každý pradědečkův pohyb zuřivým pohledem. Pradědečkovi se zdálo, jako by se zastavil čas, když se snažil, aby Daisy chvíli postála a on mohl naskočit. Nakonec přišla rozhodující chvíle. Teď, nebo nikdy. Vrhl se k ní a nějakým způsobem - vlastně ani nevěděl jak - se mu podařilo dostat koni na hřbet. Zabořil kobylce paty do slabin a vyrazili. V tu chvíli lev zařval a Daisy se podařilo dlouhým skokem uniknout jeho čelistem.

Ten večer se domů vrátil jako unavený, otřesený a zlomený starý člověk. Miloval Princess tak, jak dokáže mít člověk rád zvíře, na které plně spoléhá. Kobylka ho spolehlivě nosila tisíce kilometrů v Jižní Africe i v Keni, vytvořilo se mezi nimi pevné pouto a hluboké porozumění. Poprvé si přiznal, že je poražený a že už se s nepřekonatelnými okolnostmi prát nedokáže. Mám podezření, že si v tu chvíli přál, aby z Jižní Afriky nikdy neodešel. Ten večer s prababičkou Aggettovou téměř nezahmouřili oka, probírali svou složitou situaci a následující den ráno se rozhodli. Na tomto místě nemohou zůstat, budou se muset přestěhovat. Příštího dne pradědeček Aggett osedlal Daisy a vyrazil do Nairobi, aby se poradil s guvernérem.

Úřadům mezitím došlo, že izolovanou, a tím pádem zranitelnou skupinu bílých osadníků na masajském území budou muset přestěhovat jinam, a začala jednání se stařešiny a náčelníky kmenů. Dohodli se, že Masajové z celé Keni se přemístí do okolí Naroku, aby byli usazeni na jednom místě co nejdál od svých nepřátel Kikujů. Když pradědeček dorazil do Nairobi, bylo už rozhodnuto, že jeho rodina se z masaj- ského území přestěhuje, úřady jim nabídly náhradní pozemky na náhorní plošině Laikipia. Bylo to území vhodné pro chov dobytka, žilo tu velké množství divoké zvěře stejně jako na planinách Athi a v masajském Naroku.

Rodina tak znovu naložila všechno na vozy a vydala se na cestu. Kráčeli zpátky ve svých stopách i s tím, co se jim zachovalo z dobytka. Ve stejné době se Masajové žijící na náhorní plošině Laikipia vydali na přesun dolů do Velké příkopové propadliny. V čele kráčely tisíce bojovníků v plné zbroji, s nimi asi sto tisíc kusů dobytka, půl milionu ovcí a stovky naložených oslů. Děti, ženy a staří lidé kráčeli pomalu vedle oslů, kteří nesli na hřbetě jejich majetek, vzadu uzavírala konvoj další skupina bojovníků. Na všechno dohlíželi příslušníci Královských afrických střelců pro případ, že by se bojovníci odklonili z trasy. Musel to být nezapomenutelný pohled. Tento exodus Masajů z náhorní plošiny do Naroku probíhal ve stejné době, kdy se většina rodiny Aggetto- vých přemisťovala na náhorní planinu Laikipia.

Mladší členové rodiny byli nadšení, těšili se, jak se usadí na nových pozemcích, ale praprarodiče byli už fyzicky i duševně vyčerpaní, posledních několik let pro ně bylo velice náročných, proto se usadili na malém pozemku asi deset kilometrů od městečka Naivasha na břehu jezera. Vytvořili si tam domov, který se stal přívětivým a pohostinným místem pro zbytek široké rodiny, dětem nabízel volnost pro toulky po pláních na břehu jezera, které bylo už součástí Velké příkopové propadliny.

Můj otec Bryan mezitím vyrůstal v Nairobi. Jeho život se trochu změnil po příchodu dvou mladších nevlastních sourozenců Freda a Harryho. Jeho matka Ellen, která ovdověla, když byl Bryan ještě hodně malý, se provdala za Ernesta Nye Charta. Založila v hotelu Grand v Nairobi první restauraci s grilovanými pokrmy, potom se s Ernestem ujali řízení celého hotelu a mezi místními podnikateli byli velice úspěšní. Přes počáteční obtíže se i strýčkové a tety mého otce usazovali a úspěšně se v nové domovině prosadili. Zakládali profesionální lovecké skupiny, farmy s chovem dobytka, hotely, dopravní i obchodní firmy. Bryan se bezstarostně pohyboval mezi jednotlivými členy své početné rodiny, navštěvoval své tety, strýce a spoustu bratranců a sestřenic. Vychutnával si pohostinnost na každé návštěvě, patřil k velmi oblíbeným členům rodiny.

Můj otec byl jedním z prvních dvou maturantů, kteří dělali - a úspěšně složili - zkoušku na Cambridgeskou univerzitu. Jeho vzdělání mu dost možná zachránilo během první světové války život, protože byl pověřen prací v kanceláři a nemusel bojovat na frontě. Nicméně jako tisíce ostatních dostal nebezpečnou španělskou chřipku a vrátil se domů. Prababička Aggettová se o něho starala, úplně ho vyléčila, a když znovu nabyl sil, jeden z jeho strýců mu nabídl práci. Strýček Boyce, jeden z odvážných osadníků, měl mnoho želízek v ohni - provozoval obchod s usněmi a kožešinami, organizoval safari, měl nedaleko Naroku obchod a ještě několik farem. Můj otec byl velice praktický a právě při organizování safari se dobře uplatnil. V té době se vyjíždělo do buše až na šest týdnů, Bryan dokázal klientům připravit nezapomenutelné zážitky.

Babička Ellen byla ale velice ctižádostivá, měla se synem větší plány a nesouhlasila s tím, aby pobíhal mezi lvy. Vybízela ho, aby investoval do dobytka. Bryan byl vždycky poslušný, proto svých sto liber, které si ušetřil v armádě, utratil za osm krav a tři telata. Dobytek ustájil u praprarodičů a rozhlížel se po nějaké vhodné půdě. Do Keni přijíždělo po první světové válce stále víc osadníků, když se sem stěhovali v rámci programů na osidlování země vojáci propuštění z armády. Můj otec a jeho bratr Stan se do programu chtěli dostat dřív, než bude konkurence příliš silná. Bryan se Stanem hospodařili rozumně, seli v příhodnou dobu, hledali nové způsoby, jak snížit riziko. Nicméně věci se nevyvíjely přesně podle jejich plánů - aby trápení nebylo málo, v době sklizně na zúrodněné půdě jim všechno shořelo. Bryan si znovu našel práci u jednoho ze svých strýců, tentokrát lovil buvoly na kůže. Ellen znovu naznačila nespokojenost, tentokrát přesvědčila Bryana, že potřebuje nové podněty, a odeslala ho do Jižní Afriky.

Bryanovi to ani v nejmenším nevadilo, protože jeho bratra Stana už tam matka poslala a ten referoval o nádherných a žádoucích místních ženách. Právě tam se můj otec seznámil s Marjorie Webbovou, štíhlou a nádherně oblékanou mladou dámou. Okamžitě ho uchvátila, zamiloval se do jejího půvabu a krásných blonďatých kadeří. Jeho city byly opětované, Marjorie řekla svým kamarádkám, že to byla láska na první pohled. Na konci jeho pobytu byly k hrůze jejích rodičů Marjorie a Bryan jeden do druhého tak zamilovaní, že se chtěli vzít. Její otec měl ale proti rodině Aggettových výhrady, považoval je za nekulturní, drsné a panovačné. Netěšila ho představa, že by jeho dcera strávila zbytek života v nej černější Africe, a ačkoli měl Bryana rád - měl ho rád každý -, nepovažoval ho pro svoji dceru za dost dobrou partii. Byl ale chytrý, bylo mu jasné, že zakazovat jim vztah by nikam nevedlo, proto zaplatil Marjorii cestu do Keni, aby Bryana doprovázela na zpáteční cestě a několik měsíců zažila tamní život na vlastní kůži.

Jenomže Marjorie se do Keni zamilovala. Uchvátila ji její velkolepá krása i rozmanitost přírody. Vrátila se do Jižní Afriky s ještě silnějším odhodláním se za Bryana provdat. Mému otci se díky tomu úplně změnil život. Následující dva roky pracoval jako nikdy předtím, hnaný láskou nakonec koupil tři sta šedesát hektarů půdy nedaleko Gilgilu. Z kamene z místního lomu a cedrového dřeva postavil dům. Vybudoval na farmě pilu a založil firmu na zpracování dřeva. Plný naděje do budoucnosti pojmenoval farmu L’Esperance. Když se Dick Webb dozvěděl o tom, čeho Bryan dosáhl, bylo mu jasné, že dceři už dál bránit nemůže.

Dva roky po jejich prvním setkání se Marjorie rozechvěle vydala z jihoafrického přístavu East London na cestu za Bryanem. Jakmile ho zahlédla na molu v Mombase, jak dychtivě zkoumá tváře cestujících na palubě, okamžitě jí bylo jasné, že se rozhodla správně. Cesta do vnitrozemí byla nádherná, těšilo je vědomí, že stráví zbytek života spolu. Marjorie nikdy nezapomněla na chvíli, kdy přijela na farmu, na vůni cedrového oleje v dřevem obloženém domě, který pro ni můj otec postavil a zařídil.

Svatba se stala oslavou radosti. Ze široka daleka se sjela rodina Aggettových, slavilo se několik dnů. Marjorii okamžitě všichni přijali, dokonce i Ellen se s ní téměř smířila, mladá žena dobře zapadla do života na farmě. Byla schopná hospodyně, navíc výtvarně nadaná, dům díky ní rozkvetl. Také později založila zahradu, která se postupně stala jednou z nejkrásnějších v oblasti. Marjorie byla půvabnou hostitelkou, spolu s Bryanem přijímali členy rodiny i přátele, farma se naplnila životem a smíchem. Rok po svatbě v roce 1930 přišel na svět jejich jediný syn Peter, o osmnáct měsíců později dcera Sheila. Po dalších třech letech, v červnu 1934, jsem se narodila já. O další čtyři roky později moje mladší sestra Betty. Do té doby vybudoval otec dům pro svoji matku Ellen

- v rodině se jí říkalo babička Chartová - a další pro tchána a tchýni, babičku a dědu Webbovy, necelých deset kilometrů od našeho domu. Rozhodli se, že chtějí být blíž vnoučatům, a přestěhovali se z Jižní Afriky. Naše rodina tak byla kompletní.

Téměř třicet let po odchodu z Východního Kapska někteří členové původní výpravy zemřeli - prastrýček Will, pradědeček a prababička Aggettovi a další. V době, kdy už byli staří a odcházeli, jsem byla ještě příliš malá, takže si na ně vlastně nevzpomínám, ale navždy mě bude přitahovat jejich bojovnost a odhodlání, oběti, které byli ochotni přinášet, aby zajistili podmínky pro další generace rodiny. Díky nim byla moje nejbližší rodina natolik zaopatřená, že mohla zapustit kořeny a mohla si dopřát pocit, že do téhle země patří.

2.Dětství

„O Pane lásky a vlídnosti, který jsi dal vzniknout nádherné zemi a všem stvořením,, která po ní chodí a poletují nad ní k velebení své slávy.

Budu ti do posledního dne děkovat, jsi mě poslal mezi ně. “

SVATÝ FRANTIŠEK Z ASSISI

Moje celoživotní láska ke zvířatům začala u kočky a jejích koťat. Maminka mi vyprávěla, že jsem byla velice zvídavé dítě, stále v pohybu, pořád se kolem mě něco dělo. Abych nerušila bratra a sestru při výuce, posadila mě maminka do krabice pro kočky, na jediné místo, kde jsem byla zaručeně hodná a potichu. Později mi řekla: „Vydrželas tam celé hodiny, dumlala sis palec a na klíně jsi hladila kotě.“ Tehdy jsem byla teprve batole.

Zvířata byla všude kolem, jejich zvuky, vůně a chování byly nedílnou součástí každodenního života na farmě. Jakmile jsem se naučila chodit, vybatolila jsem se za dům a hrnula se do ohrady pro slepice, kde jsem mohla pozorovat malá, čerstvě vylíhnutá kuřátka. Milovala jsem jejich hebkost, tiché pípání, neustále jsem na ně volala. Žila jsem v samozřejmosti, že když se jde na procházku do lesa, člověka provází spousta lidí a zvířat. Odcházeli jsme z domova s maminkou, tátou, bratrem a sestrami, doprovázeli nás všichni naši psi, impala Bob, voduška Daisy a Ricky-Ticky-Tavey, malá hnědá zakrslá promyka, která vždycky běžela v čele. Všichni jsme ji měli moc rádi, byla úžasný mazlíček, neustále čilá a zvědavá. Promyky jsou masožravé a milují vejce, která si odnášejí na strom nebo někam na skálu a kutálejí je mezi zadníma nohama, aby je rozbily. My jsme Ricky-Ticky-Taveyho zlobili, když jsme mu místo vajíčka dali pingpongový míček. Dohánělo ho to k šílenství, protože ho nemohl rozbít, a vztekle na nás vrčel. Obvykle ale přátelsky štěbetal a pískal, když se vypravil hledat něco k snědku: hmyz, drobné plazy a hlodavce. Měl malá ouška, dlouhý ocas a krátké nohy, byl velice společenský a s radostí se vrhal do všeho, co jsme dělali. Rádi jsme ho nosili pod svetrem, aby se zahřál.

Tyto každodenní výlety s rodinou a zvířaty se staly natolik pevnou součástí mého života, že jsem se ani jako maličká žádných zvířat nebála. Ukázalo se, že je znám lépe než vlastní stín. V rodině se vypráví, že když mi bylo asi šestnáct měsíců, bála jsem se, že se ke mně přilepilo něco tmavého a zlověstného, když jsem se jedno slunečné ráno batolila na verandu, následovaná vlastním stínem. Vyváděla jsem tak, že se seběhli všichni, kdo byli v domě. Maminka mě důkladně prohlédla, měla strach z jedovatých mravenců, pavouků, dívala se, jestli nemám někde hadí kousnutí, ale nenašla nic, co by mohlo být důvodem mého křiku. „Na lia bure. Brečí pro nic za nic!“ uklidňoval ji náš kikujský kuchař Sega. „Ukaž nám to, Bay," vybízel mě bratr. Bay mi říkali doma (bylo to zkrácené „baby"), dokud se nenarodila sestra Betty. Maminka mě postavila na zem a já rozechvěle ukázala na stín za sebou. Následoval výbuch smíchu, v němž byla směsice úlevy a veselí. „Ach, Bay. Tys nám dala! To je jenom tvůj stín,“ vyhrkla Sheila. Je to zvláštní, ale když jsem se poprvé zadívala na svůj stín, vrylo se mi to do paměti tak, že si dodnes vybavuji hrozný pocit paniky a strachu z neznámého.

Se sourozenci jsme si byli blízcí, v raném dětství jsme trávili dny společně, jeden druhému jsme se pletli do jeho her. Po většinu dne jsme byli venku. Myslím, že na světě neexistuje mnoho míst, která jsou tak nádherná jako Velká příkopová propadlina ve východní Africe. Vznikla při pohybech a zlomech zemské kůry před přibližně patnácti miliony lety. Říká se, že její obdoba by mohla existovat na jiné planetě, ale na Zemi nic podobného není, protože všechny ostatní příkopové průrvy srovnatelné velikosti jsou na dně oceánů. Je přibližně sedm tisíc dvě stě kilometrů dlouhá a v některých místech až osmdesát kilometrů široká. Africká část tohoto mohutného geologického zlomu vybíhá od Etiopské vrchoviny přes hornaté oblasti Keni a Tanzánie až na jih k hranicím s Mosambikem, kde se ztrácí. Je posetá vyhaslými i činnými sopkami a nádhernými alkalickými i sladkovodními jezery, k nimž nebylo z otcovy farmy daleko. Ta byla na jednom z výběžků východní stěny průrvy na úpatí horského hřebene Aberdare. Farma se nachází v nadmořské výšce něco málo přes dva tisíce tři sta metrů, takže je tam velice příjemná teplota: slunečné teplé dny a chladné noci.

Moje matka chovala stovky slepic, které zůstávaly během dopoledne v ohradách, aby snášely vajíčka na jednom místě a nevytvářely si tajná hnízdiště v buši. Jeden z chlapců měl za úkol nepustit drůbež do zahrady ani na zeleninové záhony, když je odpoledne vypustil z ohrad. Zahrada a místo před domem byly pro opeřené členy naší farmy zapovězené. Jiným z mých oblíbených míst byla malá, pletivem zakrytá ohrada pro slepice, kde kvočny seděly v malých přístřešcích na vejcích a čerstvě vylíhlá kuřátka a káčátka se batolila za svými matkami. Vydržela jsem ty miniaturní ochmýřené tvorečky pozorovat celé hodiny. V jiné malé ohradě nedaleko garáže jsme chovali angorské králíky, ty jsem měla také moc ráda. Kdykoli mě naštvali sourozenci, což se stávalo denně, rozběhla jsem se ke králíkům, kachnám, slepicím, kvočnám nebo ke kočce a jejím koťatům a užila si klidnou hodinku dvě v jejich vlídné společnosti.

Stejně jako většina koloniálních domů té doby měly místnosti na obou koncích domu velká symetrická arkýřová okna, otevřená do nádherné zahrady, byl z nich nádherný pohled, dalo se jimi vyjít na prostornou verandu. Nejraději jsem byla ve velkém obývacím pokoji. Stěny tam byly obložené leštěným cedrovým dřevem, visely tam obrazy s věrně namalovanými buvoly, lvy a osamělým sloním samcem. Závěsy i potahy měly stejný květinový vzor, místnost byla světlá a vzdušná, provoněná růžemi ze zahrady, které byly ve všech dostupných vázách a hýřily všemi barvami, jaké si člověk dokáže představit. Místo koberců ležely na podlaze leopardí kožešiny, kromě klavíru byl nej obdivovanějším předmětem v místnosti stůl z afrického týku, zhotovený z jednoho obrovského kusu dřeva. Rodiče ho dostali jako svatební dar. Pod okny lemovala stěnu odklopná lavice, pokrytá barevnými polštáři. Říkalo se jí hladomorna, protože to bylo ideální místo na ukládání věcí - v mém případě ale místo, kde jsem se schovávala před Sheilou, když jsem jí rozházela její domeček pro panenky.

Dalším z oblíbených míst v domě byla kuchyně, království kuchaře Sega. Často jsme se s Peterem potloukali u zadních dveří a snažili se vyloudit trochu jeho skvělého pokrmu irioy směsi šťouchaných brambor, špenátu, hrášku a kukuřice. Jako odměnu za drobnou pomoc nám dával ochutnat, ale když jsme našli odvahu, sebrali jsme mu trochu, když se nedíval. Kuchyně byla oddělená, bylo to opatření proti požáru, s domem byla spojená zastřešeným chodníkem. Dominoval jí velký sporák, který neustále polykal dřevo a na kterém, mezi hrnci s polévkou, hrnci, kde se vařily zbytky pro psy a slepice, seděly i kovové žehličky, které se používaly na prádlo. Z malého otevřeného okna byl výhled na dřevo, složené venku. Zeny domorodých zaměstnanců farmy přinášely jednou týdně na zádech náklad dřeva výměnou za kukuřičnou mouku a jeden hektar pozemku, který každá rodina mohla obdělávat a chovat na něm maximálně třicet koz a ovcí. Těmto malým políčkům se říkalo shamba, nebyla daleko od domu, nesl se z nich pokřik žen a dětí, vůně kouře a připravovaného jídla. U Kikujů tradičně nosily břemena ženy, takže nebylo nic zvláštního, když přinášely dřevo i nám. Obrovské náklady měly sepnuté koženými popruhy a upevněné na hlavě, kde zanechávaly hlubokou rýhu. Obvykle nesly na zádech ještě malé batole a vpředu v závěsné kapse z látky miminko, které kojily a kolem kterého se vznášela hejna much. Vždycky nás udivovalo, jakou tíhu dokážou tyto ženy na zádech unést, fascinovaly nás i jejich děti a miminka, které se od nás nechaly okukovat.

Během dne u nás doma bývalo rušno a často i hlučno. Kromě zvířat tu probíhaly i nekonečné hádky mezi babičkou Chartovou a dědou Webbem. Ellen z toho nebyla šťastná a kdykoli nás navštívila ve stejnou dobu jako oni, proháněla se domem jako tornádo, bouchala dveřmi a dávala najevo nespokojenost s pouhou jejich přítomností. Byla to vysoká statná žena, taková, jaké vytvářely impérium - hrozivá odvěká síla. Ani děda Webb nebyl žádná měkota a jeho zvrhlý smysl pro humor mu často působil potíže, zvlášť pokud byl přistižen - a to bylo často -, když sice přehnaně, ale výstižně, napodoboval záchvaty vzteku babičky Chartové. Dny potom míjely v mrazivém tichu, byl potřeba veškerý takt jemné babičky Webbové, aby situaci uklidnila. Jako děti jsme s vykulenýma očima sledovaly dospělé, jak na sebe křičí a jsou naštvaní. Jakmile se situace zdramatizovala, maminka se nás snažila uklidit z doslechu jejich hlasitých výměn názorů.

Rodiče pracovali velice těžce. Maminka, stejně jako ostatní ženy, které sem přesídlily z Východního Kapska, musela zvládat chod farmy i domácnosti. Nikdy se nezastavila, pečovala o všechna zvířata, včetně poměrně velkého množství prasat, na nichž závisela část našeho malého příjmu. Řídila chod domu i pomocníků, které jsme zaměstnávali, šila nám veškeré oblečení, každý den nás dvě hodiny učila, a k tomu všemu se starala i o potřebnou zeleninovou zahradu. Vždycky se ale chovala láskyplně, bývala mírná, snažila se najít si čas i na svou zálibu - malování a vytváření příjemného prostředí.

Byla skvělá malířka, tvořila krásné nástěnné malby, takže na stěnách našich pokojů tančily pohádkové bytosti, na hedvábná stínidla lamp namalovala ptáky typické pro Keňu. Maminku jsem vnímala jako anděla. Když jsme si před spaním klekli, abychom odříkali motlitby, vždycky byla s námi. Milovala jsem květiny, ráda jsem sedávala v záhonu omamně vonících narcisů, hodně času jsem se dívala na mísu v obývacím pokoji, v níž stála mořská panna ze světle modrého skla, s dlouhými, splývajícími vlasy, obklopená řezanými růžemi z naší zahrady. V takových chvílích jsem se ztrácela v představách a snech.

Tatínek býval ve srovnání s maminkou odtažitější. Bylo na něm znát, jak se právě cítí, téměř neustále vypadal ustaraně, protože tehdy nebyl život na farmě snadný. Během dne jsme ho moc nevídali, vždycky ho zaměstnávala nějaká práce. Zajistit běh farmy bylo náročné, neustále mu něco dělalo starosti - nemocné zvíře, o které se musel postarat, nějaká zhoubná choroba, leopard, který zabil některé z jeho cenných zvířat. Nejbližší veterinář byl asi dvě stě čtyřicet kilometrů daleko, dělníci na farmě neměli ještě zkušenosti potřebné pro zemědělství v evropském stylu. Otec měl smlouvu na dodávky másla do Nairobi a vyráběl ho kolem sto padesáti kilogramů týdně. Za kilo dostával asi dvanáct centů. Vepře bylo těžké prodat, tak z nich dělal sám na farmě šunku a klobásy, šunku prodával za dva centy kilo. Bývalo těžké vydělat dost peněz na všechno potřebné, takže se občas sám nechal najímat na různé práce, budoval na sousedních farmách zavlažovací nádrže, vozil produkci jiných našimi vozy taženými voly. Ačkoli se od příchodu prvních osadníků leccos změnilo, farmaření ve Velké příkopové propadlině bylo stále náročné a nepředvídatelné. V období sucha nebylo snadné zajistit krmení pro dobytek. Díky tomu a různým epidemiím, které se neléčily tak snadno jako dnes, občas vyhynula celá stáda.

A potom tu byly ještě kobylky! Živě si vybavuji výraz zoufalství v tatínkově obličeji. Pokud jste nikdy nezažili nálet kobylek, je to opravdu něco nevídaného. Snášejí se ve velkém černém mraku, který dokáže zastínit slunce, a spořádají všechno zelené v okruhu několika kilometrů. Zanechají po sobě spoušť, potom se zvednou a letí rozsévat zkázu někam jinam. Vzpomínám si na paniku, která jejich příletu předcházela. Kdokoli je zahlédl jako první, měl za úkol varovat ostatní, ti se chopili plechovek a začali do nich hlasitě bušit v naději, že kobylky odletí jinam. Chvilku se zdálo, že na světě už nikdy nemůže být ticho. Při jejich bzukotu se člověku rozbušilo srdce z předzvěsti chaosu, který bude následovat.

Ale pro všechny nepředstavovaly kobylky jen zkázu. Pro kuchaře Segu byly kulinářskou delikatesou. Fascinovaně, ale zároveň s hrůzou jsme sledovali, jak jim odtrhává nohy a hlavy, těla hází do horkého másla, peče je nad uhlíky a potom si na zhnědlých tělíčkách pochutnává. Jeden z našich zahradníků z kmene Kamba, kterého jsem měla moc ráda a neustále jsem po něm chtěla, aby mi ukázal, jak si vytahuje přední zuby a zase je vrací zpátky, mě jednou přesvědčil, abych ochutnala. Chtěla jsem mu udělat radost, tak jsem mu vyhověla. Tu chuť už si nevybavuji, ale vzpomínám si, že Peter mě u toho načapal a maminka mi řekla, že už nemám ten hmyz nikdy znovu jíst.

Během období dešťů se naopak tatínkovi všechny vrásky z obličeje vytratily. Stál na verandě s roztaženýma rukama, díval se do údolí a sledoval, jak první kapky dopadají a vpíjejí se do vyschlé země, a vdechoval tu omamnou vůni. My s bratrem i sestrami jsme se modlili, aby přišlo krupobití, i když by to znamenalo zkázu tatínkovy úrody. Pro nás to ale představovalo jediné: zmrzlinu.

Neměli jsme ledničku, takže jsme nemohli skladovat nic, co by roztálo. Při prvním úderu krup jsme vyrazili ven a jako

o      překot je sbírali a maminka běžela do spíže připravit směs na zmrzlinu. Tu nalila do uzavíratelné nádoby a postavila do kbelíku. Obsypali jsme ji kroupami, které jsme prosolili. Kbelíkem jsme potom kouleli po verandě, až zmrzlina ztuhla. Ti, kteří nekouleli, poskakovali kolem a tekly jim sliny. Krupobití přicházelo asi tak jednou za tři roky, takže ochutnat zmrzlinu bylo opravdu výjimečné. Od té doby už žádná nikdy nebyla tak skvělá.

Ačkoli jsme byli poměrně uzavřená rodina, na farmu za námi jezdila spousta návštěv. Rodiče byli proslulí svou pohostinností, kromě prarodičů k nám přijížděli i přátelé z okolních farem. Většinou se zastavili bez ohlášení. Když jsme měli hosty, otec ožíval, bavil je historkami, navíc si ho přátelé i sousedé velice cenili, věděli, že jim dokáže poradit v mnoha oblastech, kde získal zkušenosti - ať to byla tesařina, stavbařské práce, opravy strojů, pěstování rostlin nebo chov hospodářského dobytka. A tak by se dalo pokračovat. Přestože můj otec býval spíš zamyšlený, my děti jsme s láskou sledovaly jeho proměnu, když se uvolnil v hovoru s maminkou nebo přáteli. Jindy míval spoustu práce, ale najednou byl hovorný a zábavný, vždycky nás těšilo, když jsme ho uviděly sedět v obývacím pokoji, jak něco vypráví a pochutnává si na maminčině zázvorové limonádě.

Mezi blízké přátele mých rodičů patřili Higginsonovi, kteří žili se dvěma syny na malé farmě u městečka Gilgil. Chlapci Michael a Philip byli přibližně ve věku mého bratra Petera. Pan a paní Higginsonovi (nebo také Higgies, jak jsme jim říkali) byli příjemní lidé, kteří se neustále škádlili a často byli mezi sebou na kordy. Krásnou ukázkou je zážitek z jednoho deštivého večera brzy poté, co se s nimi rodiče seznámili. Maminka koupala Petera a Sheilu, když se ozvalo zaklepání na dveře. Vzhledem ke stavu cest v období dešťů večer na návštěvy nikdo moc nechodil, takže maminka spěchala otevřít v obavách, že se muselo něco stát. Venku stála na kůži promoklá paní Higgie s oběma chlapci za zády. Podrážděně vysvětlila, že jejich starý automobil Rugby zapadl dole na silnici do bahna, takže pan Higgie vyzval všechny pasažéry, včetně obou malých chlapců, aby šli tlačit. Po velké snaze se jim podařilo auto z bahna vyprostit, jenomže pan Higgie prostě odjel a všechny nechal zablácené zírat na místě. Maminka byla vyděšená, že se někdo může takhle zachovat, a zavolala tatínka, aby je odvezl domů. Ten byl taky zaskočený, zvlášť když dorazili na jejich farmu a zjistili, že pan Higgie sedí s nohama na stolku u praskajícího krbu a v klidu si čte noviny. Zbytek rodiny ho vůbec nezajímal. Nijak ho nerozhodily ani výtky rozčílené manželky, podíval se na ni přes okraj brýlí a potom se v klidu znovu vrátil k novinám.

Pan Higgie byl ale úspěšný voják, hodný a zábavný člověk. Všichni jsme je měli oba moc rádi. Paní Higgie byla naším nej spolehlivějším zdrojem drbů - tehdy jsme se se Sheilou často připlížily po špičkách za dveře jídelny, abychom vyslechly, co je nového v Haffpy Valley. Mí rodiče ani Higgin- sonovi nepatřili do malé komunity aristokratů, kteří žili nevázaně v údolí Wanjohi u východní stěny propadliny, ale všichni jsme moc rádi poslouchali historky o jejich zhýralém sexuálním dovádění a velkorysém způsobu života.

Kluci Higginsonovi se kamarádili s mým bratrem, často přijížděli na kole, aby se zapojili do našich her. Většinu času jsme si hráli všichni dohromady, protože já i Sheila jsme v dětství bývaly dost divoké, rády jsme lezly po stromech, šplhaly a prozkoumávaly okolí s chlapci. Jak jsme ale dorůstaly, chlapci začali víc držet pohromadě a nás dívky začali vytěsňovat.

Často jsme podnikaly vycházky do okolí, jezdily jsme do pět kilometrů vzdáleného městečka Gilgil. Tou dobou byl nej cennějším majetkem mého otce automobil ford. Koupil ho jako překvapení pro maminku, když se narodil Peter, protože ji nechtěl vézt domů z porodnice na volském povozu. Tomu autu jsme láskyplně říkali Nesmrtelné. Kousek dál po cestě žil starý pan Worthingham. Usoudil, že benzín je příliš drahý, proto zapřahal do nového automobilu čtyři voly. Pohled na něho, jak sedí vážně za volantem a řídí auto tažené pomalými voly, budil na mnoha tvářích úsměv. Nesmrtelný jezdil naštěstí obvyklým způsobem, i když někdy používal jako palivo petrolej.

Maminka nám vštěpovala lásku k přírodě. Začínalo to květinami v naší zahradě, které jsme rok co rok pozorovali, jak rozkvétají. Zvenku celý dům pokrývala popínavá povijnice, jejíž tmavomodré svlačcovité květy zdobily po celý rok stěnu domu, zahrada představovala radostnou záplavu růží ve všech barvách duhy, různobarevných gerber, jiřin a narcisů a dalších květin. Celé tři záhony byly věnované sladce vonícím růžím, které byly maminčinou pýchou a radostí. Naproti terasovitým záhonům s růžemi byl sad, kde vypěstovala ze semen, která si přivezla z Jižní Afriky, mandlovníky. Rostly tam i broskve a vinná réva, také vysoké opuncie, které přitahovaly myšáky dlouhoocasé, které bratr rád plašil vzduchovkou.

Na našich každotýdenních cestách lesem na návštěvu k dědečkovi a babičce Webbovým v Gilgilu maminka skutečně ožívala svou náklonností a láskou k přírodě, které říkala „lůno života“. V lese jsem měla pocit, že se mi rozechvívá duše, hukot řeky mísící se s ostatními zvuky ve mně vyvolával téměř duchovní prožitky. Ve vytržení jsme procházeli mýtinami a v klidu si prohlíželi nejrůznější zvířata. Bylo téměř jisté, že někde v okolí bude tlupa opic, protože se ve vzduchu vznášel pro ně typický zatuchlý zápach, ale pokud je člověk chtěl vidět, musel být úplně potichu. Jakmile jste zahlédli nějaký pohyb, vzápětí vzduch ožil poletujícími zvířaty. Stáli jsme nehnutě jako sochy. Nejraději jsme pozorovali guerézy nádherné černobílé lesní opičky, které se půvabně vznášely po stromech, jejich srst za nimi povlávala a pomáhala aerodynamice jejich pohybu. Jejich drobné černé dlaně byly podobné lidským, jen neměly palec. Maminka nám vysvětlila, že jich ho zbavila evoluce, protože jim překážel při plavném přehmatávání z větve na větev. Nejvíc ze všeho nás přitahovaly jejich hlasy - pokřikovaly jedna na druhou a ty zvuky připomínaly startující motorku. Množství a rozmanitost zvířat, která jsme vídali v lese,, mě uváděly v úžas. Většina malých antilop jako lesoň nebo chocholatka měla skvrny nebo pruhy, aby snáz splynuly s prostředím, kde prosvítalo slunce skrz porost. V lese žilo množství nádherných ptáků - zoborožci, kukačky, špačci, papoušci, vousáči, bulbulové a drozdi i lejsci, byli skoro všude a jejich cvrlikání nebylo možné přeslechnout.

Naučili jsme se rozlišovat různé ptáky podle zvuků. Zvlášť ráda jsem měla kapradiny, které na mě mávaly svými listy. Byla jsem přesvědčená, že drobné hromádky mechu obklopené muchomůrkami a malými lesními květinami jsou vchodem do světa víl. Na ty jsem pevně věřila, vždycky jsem se snažila co nejtišeji k hromádce přiblížit a vinila jsem Petera a Sheilu, že jsem nikdy žádnou vílu nezahlédla, protože jakmile mě uviděli na špičkách, začali dělat hluk. Maminka přirovnávala les k obrovské houbě, která zachycuje vodu a potom ji během roku pomalu uvolňuje do země. Říkala: „Pokud bychom odstranili les, půda by zůstala holá, odplavila by se, vystoupily by kameny, které představují kosti, všechny svaly by zmizely.“ Chápala léčivou sílu přírodního lesa, učila nás uvolnit se, abychom dokázali vnímat a prožít pohlcující klid zeleného přítmí. Díky maminčině oddané lásce k lesu jsem uvěřila, že rostliny mají všechny vlastnosti živých stvoření, ačkoli žijí v jiné podobě, reagují na vnější svět stejně rozmanitě. Nechápeme sice úplně projevy rostlin, nerozumíme, co sdělují jedna druhé, nebo co křičí na nás, ale jejich pozorováním máme možnost vídat nevídané. Masožravé rostliny uchvátí mouchu s neomylnou přesností, když se ve správnou chvíli pohnou správným směrem, některé parazi- tické rostliny rozpoznají i nejmenší závan vůně své oběti, překonají všechny překážky, aby se neomylně plazily správným směrem. Zdá se, že některé rostliny bezpečně rozpoznají, který hmyz stojí jen o jejich nektar, uzavřou se, když je poblíž takový zloděj, a otevřou se až ve chvíli, když je na stonku dostatek rosy, aby lupič ke květu nepronikl. Jiné rostliny jako by věděly, který druh mravenců pro ně představuje ochranu ty odměňovaly nektarem za to, že je chrání před nebezpečným hmyzem a býložravými savci. Maminka nám ukazovala, že květy některých orchidejí jsou tak dokonale podobné hmyzu, že ten je považuje za svého partnera, snaží se s ním spářit a tím je opyluje. Rostliny kvetoucí v noci mají bílé květy, aby upoutaly můry a noční motýly, a nej silnější vůni vydávají za soumraku, aby je přilákaly. Kolem zmijovce se nevznáší jemná květinová vůně, odporně páchne jako rozkládající se maso, aby přilákal mouchy v oblastech, kde žijí jen ony.

V lese byla opravdu spousta věcí k pozorování, člověk se tam hodně naučil. Později jsem uvažovala o tom, že bych se mohla celoživotně věnovat výzkumu důmyslného života rostlin.

Jak jsme procházeli lesem, ráda jsem hledala své oblíbené květiny, například nádherně vonící carrisu, kterou jsem přinesla babičce Webbové. V rodině byla tahle květina známá jako „kytky Daphne“, dokonce i dnes ve mně vyvolává vzpomínky na naše každotýdenní vycházky a na všechno, co mě maminka naučila.

Milovali jsme středy u dědečka a babičky Webbových, protože jsme si mohli dělat, co jsme chtěli. Nejdřív jsme se ale museli seřadit u stěny, aby nás dědeček přeměřil a zjistil, jak jsme vyrostli. Potom nás „natahoval" a vysvětloval nám, jak vypadá správné držení těla. Pak vedly mé kroky ke skříňce v koupelně, kde měla babička mýdla vonící po cedru, levanduli a růžích. Často jsem ji požádala, jestli bych si mohla půjčit její šperky. Seděla jsem v jejím pokoji na posteli, to byla jediná podmínka, abych si její šperky mohla vyzkoušet. Po celou dobu jsem seděla se zkříženýma nohama, na krku, rukou, nohou i prstech jsem měla navlečené prsteny, náramky, náhrdelníky i brože. Na zápěstí mi tikaly její drahocenné hodinky. Dodneška v duchu přesně vidím každý kousek, některé z nich dokonce mám. Nejvíc ze všeho mě fascinovaly zlaté hodinky, protože jsem věděla, že budu muset počkat až do svých patnáctých narozenin, než dostanu vlastní.

Dokázala jsem spokojeně sedět na posteli celou hodinu a obdivovala každý kus, nepohnula jsem se, dokud na mě sourozenci nezavolali, abych si s nimi šla hrát na obchod. To znamenalo obléknout si staré oblečení prarodičů a prodávat a nakupovat věci z regálů ve spíži. Dopoledne rychle uběhlo, a když nás zavolali na oběd, býval vždycky můj oblíbený puding ze sága (škrobovitý prášek ze středu kmene ságových palem - pozn. překl.) obarvený narůžovo nebo nažluto, nadýchaný a hrozně dobrý, na něm ozdoba ve tvaru hory Mount Kenya, nebo proslavené bramborové šišky dědečka Webba, na které mám stále ještě recept psaný jeho vlastní rukou. Středy bývaly v mém dětství skutečně výjimečným dnem.

Když mi byly čtyři, Peter a Sheila odešli do internátní školy, nejdřív do školy poblíž Nakuru. Betty byla ještě maličká, hrát venku si zatím nemohla, takže bez obou starších sourozenců jsem se cítila opuštěná a osamělá. Aby nebylo neštěstí málo, těsně před jejich odjezdem se Ricky-Ticky-Tavey rozhodl prozkoumat zákoutí a skuliny motoru otcova auta. Otec, aniž by cokoli tušil, ten den auto potřeboval a mělo to tragické následky. Celá rodina se ponořila do smutku za milovaného malého kamaráda. Já se jako obvykle věnovala králíčkům, kočkám, kuřátkům a kachňátkům, ale potom se mi najednou přes noc změnil život. Dostala jsem na starost péči o osiřelého lesoně (malá antilopa - pozn. překl.). Pojmenovala jsem ho Bushy a v tu chvíli, kdy se u nás objevil, jsem se do něho bezmezně zamilovala.

Bushy byl prvním stvořením, které mi umožnilo nahlédnout do říše divokých zvířat. Vypadal nádherně, měl velká jemná ouška, nádherně lesklá očka, na hnědé srsti měl na krku bílé pruhy, po těle bílé skvrnky a svislé pruhy. Dokázala jsem se s ním hodiny mazlit a hladit ho. Zahradník mi pro něho pomohl udělat přístřešek v rohu ohrady pro kuřata. Mělo to velký úspěch, Bushy se okamžitě schoval uvnitř, vynořil se jen každé čtyři hodiny, aby se nechal z láhve nakrmit zředěným kravským mlékem. Nejdřív jsem byla hrozně zklamaná, že se přede mnou schovává, protože jsem si s ním chtěla pořád hrát. Snažila jsem se ho tahat ven, ale maminka mi vysvětlila, že je ještě maličký, a než osiřel, maminka ho schovávala kvůli jeho vlastní ochraně, takže se jako mládě cítí spokojený, jen pokud je někde v úkrytu. Jestli ho mám ráda, určitě po něm nebudu chtít nic, co by zatím nezvládl, ale ujistila mě, že čím bude starší, tím víc času bude trávit mimo úkryt. Zpočátku jsem tedy jen seděla vedle jeho nového domova, kde se schovával většinu dne, abych mu byla nablízku, na noc jsem ho odnesla do malé místnosti, kde byl spolu s kočkami v bezpečí před leopardy. Přítelkyně babičky Web- bové, paní Hansenová, mi věnovala malý zvoneček, který jsem přivázala Bushymu kolem krku. Od té chvíle jsem snadno zjistila, kde právě je, protože začínal trávit víc času zkoumáním zahrady. Jak rostl a stával se nezávislejším, začínal i lépe reagovat. Neustále jsem na něho mluvila a nikdo mi nedokázal vyvrátit, že rozumí naprosto všemu, co mu říkám.

Jenomže divoké zvíře je divoké zvíře, má v sobě zakódované všechno, co potřebuje. Jsou to znalosti potřebné k tomu, aby přežilo - co pít, čeho se bát, kým vlastně je a jak se chovat ve své komunitě. S těmito znalostmi se zvířata už rodí, takže přicházejí na svět do určité míry naprogramovaná. U zvířat odchovaných lidmi ale přírodní instinkty zůstávají nepoužívané, potlačené bezpečným a příjemným životem a ožívají až při konfrontaci se situacemi běžnými ve volné přírodě.

Tohle je jeden z nej obtížnějších aspektů odchovu divokých zvířat - vědomí, že až nastane správná chvíle, je potřeba nechat na noc dveře přístřešku otevřené a vystavit vypiplané mládě nástrahám přírody. Člověk k tomu musí najít odvahu s vědomím, že budoucnost zvířete je teď vydána na milost a nemilost přírodě. Ale je to opravdu zásadní předpoklad odchovu. Teprve potom všechno zapadne na své místo, váš původně domácí mazlíček se stává tím, k čemu ho příroda určila dalším členem společenství volně žijících zvířat. Musí čelit nejmocnějšímu nástroji přírody - přirozenému výběru.

Při návratu do přírody se zvíře musí naučit mnoho důležitých věcí: porozumět včasnému varování před nebezpečím v řeči ptáků, vyděšenému pokřikování opic a dalších zvířat, skrytému jazyku pachů a stébel trav, trusu, větru, a co je nejdůležitější, musí zvládnout hierarchii skupin svého druhu. Takové věci se od náhradní matky nenaučí, protože my lidé už jsme přírodě příliš vzdáleni, ztratili jsme dovednosti, které jsme mívali kdysi v dobách, kdy jsme se pohybovali v říši zvířat. Náhradní rodič je schopen jen zajistit správné podmínky a místo, z něhož osiřelé zvíře může zkoumat přírodu a kam se může vracet, pokud je vyděšené, dokud si nenajde své místo mezi volně žijícími zvířaty. Člověk by se vůbec neměl do odchovu osiřelého zvířete pouštět, pokud si není jistý, že mu dokáže zajistit dobré podmínky pro život v době, kdy na něm bude zvíře závislé, nebo pokud si není jistý, že je natolik nesobecký, aby mu ve správnou chvíli dopřál svobodu.

Tohle všechno vím dnes, ale ve čtyřech letech jsem milovala Bushyho tak horoucně, že bych mu dala všechnu svoji vzácnou zmrzlinu. Byla jsem přesvědčená, že i antilopa mě miluje stejně vroucně, že zůstaneme navždycky spolu. Věděla jsem, že na něho musím být hodná, trávila jsem s ním ráda každou chvilku, pořád jsem mu něco povídala, vodila ho po zahradě, krmila ho, tišila a hladila. Všimla jsem si ale, že omezování ho trápí, tak jsem ho nechala volně běhat v ohradě pro kuřata. Nebylo nic, co bych pro něho nebyla ochotná udělat; mylně jsem si myslela, že mě má tak rád, že nikdy neuteče.

Ztratil se v den, kdy zemřela babiččina přítelkyně, paní Hansenová. Nebyla jsem k utišení a ronila slzy hořké ztráty. Když jsem později pochopila, že divoké zvíře má člověk jen půjčené na dobu, kdy je na něm závislé, do chvíle, než se projeví zděděná genetická paměť, které říkáme instinkty, bylo mi jasné, že Bushy se choval jen přirozeně. Ale ve čtyřech letech jsem se cítila zrazená a měla pocit, že mi smutkem pukne srdce. Z babiččiny přítelkyně, paní Hansenové, jsem byla zmatená. Ten den nás naložili do auta a odvezli k babičce a dědečkovi Webbovým. Prosila jsem babičku, abych se mohla na paní Hansenovou podívat.

„Už odešla k Bohu,“ šeptala mi babička a po tvářích jí stékaly slzy.

„Ne, neodešla,“ namítla jsem. „Leží přece ve své posteli.“

„V posteli leží jen tělo, duše už odletěla," vysvětlovala mi babička.

Vzhlédla jsem ke stropu, jestli se tam něco nevznáší, ale nic jsem neviděla, tak jsem se zase rozplakala. Ale víc kvůli Bushymu než paní Hansenové. Život mi připadal nesnesitelně smutný.

Děti se ale rychle otřepou, takže jsem brzy přišla na jiné myšlenky, protože přicházela nejoblíbenější část roku, kdy nás čekala každoroční netrpělivě očekávaná cesta do domku babičky a dědečka Webbových u moře v Malindi. Koupili ji jako letní dům pro celou rodinu a o několik let později se tam z Gilgilu přistěhovali úplně. Vzpomínky na to, jak jsme tam jako děti jezdily, jak jsme doma na farmě balily a připravovaly se na dobrodružnou cestu a také na vzrušení při prvním překotném běhu k moři mi zůstávají tak ostře v paměti, že kdykoli se tam vrátím, stále vidím sebe i svou rodinu v domku na pláži, nebo jak plaveme v moři.

V létě v roce 1939 mi bylo pět. Nad světem se stahovala válečná mračna, situace byla nejistá, rodiče se ale rozhodli, že k moři pojedeme, dokud to ještě jde. Přípravy začínaly několik týdnů před odjezdem. Otec udil šunku, slaninu a klobásy, maminka pekla sladké i slané sušenky a plnila jimi velkou dřevěnou krabici. Konzervovala olejem vajíčka, aby se nekazila, sušila maso, které prosolila, máčela v octě a potom zavěšovala, aby uschlo. Otec přeměnil korbu starého náklaďáku Ford V8 na alespoň trochu pohodlný prostor pro nás děti, ale auto bylo stejně tak naložené, že jsme se většinu času museli tlačit jeden na druhého. Vyráželi jsme ve čtyři hodiny ráno. Ani jsme se pořádně neprobudili, tatínek nás odnesl z vyhřátých postelí. Když se ale obloha začala barvit a my se blížili k Nairobi, probrali jsme se vzrušením a očekáváním skutečných životních dobrodružství.

Nairobi pro nás v té době představovalo vrchol civilizace. Nejdřív otec zastavil na kraji města, abychom se převlékli do nejlepších šatů, protože maminka chtěla, abychom vypadali dobře, kdybychom náhodou potkali někoho známého. Nám dětem připadalo město jako zázrak: spousta lidí, obchody a stánky plné zboží, kakofonie úplně jiných zvuků, než jaké jsme znali z přírody. O tom, co jsme v Nairobi viděli, jsme si povídali ještě několik dnů poté cestou na náhorní planinu Athi, kde jsme se utábořili na noc. Rodiče spali pod celtou připevněnou zezadu k náklaďáku, my zůstali na korbě, jen plachtu nahradila velká moskytiéra, skrz kterou jsme viděli měsíc a hvězdy. Noční zvuky na pláních Athi se ozývaly na pozadí symfonie tisíců pakoňů a zeber, občas jsme zaslechli tajemné zavytí hyen a štěkání šakalů, po hlubokém řevu lvů se vždycky na chvíli rozhostilo ticho.

Cesta byla naprosto jedinečná, na každém kroku jsme objevovali něco nového. Moje oblíbená zastávka bývala uprostřed buše nedaleko Mtito Andei, místa supů, kde byla červená písčitá půda, dusný vzduch plný zemité vůně mísící se s divokými pachy. Příroda tam byla rozmanitá, udivovala rozlehlostí, nezměrným prostorem připomínala věčnost. Obloha bývala průzračně modrá, majestátně se tyčící Kiliman- džáro zosobňovalo velkolepost a sílu. Slunce intenzivně pálilo na červenou zem, vzduch byl plný vzrušení a štěbetání malých snovačů, kteří poskakovali po větvích akácií a budovali si důmyslně pletená hnízda. Utábořili jsme se pod propletenými větvemi mohutného baobabu, stromu, který mnohé africké kmeny považují za sídlo duchů svých předků. Kvete jen velice krátce. V prasklinách a záhybech jeho kůry bujel bohatý život. Hluboko v jedné z nich hnízdili zoborožci, nechali jen malou skulinu, aby sameček mohl samičce nosit dovnitř kobylky a jiný hmyz. Byli tu chameleoni, ještěrky i na stromech žijící bojga africká, hledali vejce a čerstvě vylíhnutá mláďata. Večer jsme viděli malé komby s velkýma lesklýma očima - noční opičky s očima jako koule, žlutavými končetinami a ocasy, které byly neustále v pohybu. Překvapivě živě pobíhaly po větvích ženetky, které byly podobnější promy- kám než kočkám. Pohyb po stromech jim umožňovaly malé přísavné polštářky na chodidlech. Vydlabávali jsme bílou dužinu z plodů baobabu, které na něm visely, zkoumali, jak lze prázdné slupky použít jako nádoby na vodu. Maminka nám vysvětlila, že vláknité dřevo se používá na výrobu papíru, z kořenů se dělá červená barva. Řekla nám, že mnohé stromy jsou záměrně vydlabané, aby sloužily jako zásobárny vody.

V jejich dutinách se zachytí dešťová voda a uvnitř se po celé měsíce uchová čistá a svěží. Tenhle obrovský strom - prý mu mohlo být i několik tisíc let - představoval svět sám pro sebe. Když jsem pod ním večer ležela, cítila jsem se v bezpečí, jako by mi strom dokázal poskytnout stejnou ochranu jako přístřeší.

Jak jsme se cestou blížili k moři, radostně jsme se vzadu na korbě dohadovali, kdo první zahlédne kokosovou palmu a potom i samotné moře. V Mariakani na předměstí

Mombasy jsme rozbili první kokosový ořech a snědli první mango. My děti jsme nemohly odtrhnout oči od žen z kmene Giriama, které dokázaly balancovat s ohromnými nádobami na hlavě, do pasu byly nahé, ňadra se jim pohupovala nad krátkou skládanou sukní, některé měly ještě na zádech děti.

V Mombase jsme se zastavili pro Betty a prarodiče, kteří cestovali vlakem. Jejich cesta byla sice kratší a snazší, ale daleko méně dobrodružná než naše. Otec jim musel na poslední část cesty do Malindi vyjednat taxík. Do hovoru ve svahilštině mu stále skákala babička Chartová, která byla daleko zdatnější vyjednavač. Noc jsme strávili v Mombase. Město mělo vlastní atmosféru, aroma koření a pečených ryb se mísilo s opojnou vůní oceánu.

Poslední část cesty do Malindi vedla po písčité, neupravené cestě a bylo na ní nutné překonat přívozem dva toky. Zabralo to téměř celý den. Vrcholem byla právě cesta přes řeky. Přívozy tvořila velká dřevěná plošina, kterou na hladině držely sudy. Na přívoz se vešla asi tři auta stejně veliká jako náš náklaďák. Předák organizoval, kde mají auta zastavit. Zběsile u toho mával pingpongovou pálkou, ačkoli pochopit, co jeho signály znamenají, nebylo vůbec jednoduché. Když byl konečně spokojený, zatroubil na velkou ulitu, což byl zřejmě domluvený signál, protože vzápětí začal rytmický tanec a píseň o cestujících. Nejdřív nás pohupující se přívoz trochu děsil, převozníci se zřejmě mezi sebou předháněli, kdo dokáže víc dupat. Brzy jsem se ale zaposlouchala do slov písně - tehdy už jsem uměla svahilsky. Muži zpívali o mém otci a jeho rodině, ukazovali na nás děti. Cítili jsme se díky tomu důležitě, když se o nás hovoří při takové příležitosti.

Konečně jsme dojeli do Malindi, domek na pláži byl už na dohled a my se převlékli do plavek, abychom přeskákali přes spoustu velkých růžových krabů a vrhli se do vody. Domek babičky a dědy Webbových měl výhled na nejhezčí část zálivu, kde se pláž pomalu svažovala k vodě, proudy tu byly neškodné, takže se tu dalo bezpečně koupat. Při odlivu se ale vlnky měnily na nebezpečné příbojové vlny a v takovou chvíli bylo nutné být velice opatrný. Vzedmutá voda blížící se k pobřeží se najednou s řevem zvedla, vytvořila zelenou stěnu, aby vzápětí dopadla do mělkých vod, rozstříkla se vysoko do vzduchu a zvířila písek na dně. Právě taková příbojová vlna zlomila mému otci nos, když ho na surfovacím prkně nadzvedla a mrštila jím vší silou obličejem do písku, takže se vypotácel na břeh a téměř ztrácel vědomí. Tvář měl celou zalitou krví. „To musel být žralok,“ zašeptala mně, Peterovi a Betty Sheila, když se maminka rozběhla po pěšině od domu, aby otci pomohla. Vlastně pokud vím, v zálivu Malindi nikoho žralok neohrožoval, ale rodiče nám jimi hrozili. Říkali, že v noci loví kořist, doufali, že tak nebudeme po setmění chodit do vody.

Doba strávená v Malindi byla kouzelná. Rodiče se chovali uvolněně, když se alespoň na chvíli zbavili dřiny a potu na farmě. Dědeček Webb a babička Chartová uzavřeli jako každý rok na tuto dobu příměří a sestry a já jsme trávily většinu času v moři nebo na pláži. Domek samotný byl velice vzdušný. Střechu měl z rohoží makuti z palmových listů, pod nimi pronikal dovnitř chladný mořský vánek. Toaleta byla stejná jako na farmě - kadibudka za domem. Byla to dřevěná budka nad vyhloubenou jámou se sedátkem, pod nímž se rýsovaly obrovské pavučiny, byli vidět velcí pavouci, gekoni a možná i nějaký záludný had. Proto jsem, pokud to bylo jen trochu možné, chodila raději na nočník, i když si ze mě sourozenci dělali kvůli tomu pořád legraci.

Na začátku jsme trávili čas ve vodě a hrami v písku, ale potom jsem poprosila maminku, aby mě vzala na korálový útes a já si mohla nachytat krásně zbarvené korálové rybky, abych je mohla chovat ve svém malém akváriu. Vyzbrojené síťkami a vědry jsme počkaly na odliv, abychom opatrně přešly po povrchu útesu, pokrytého mořskou travou a jasně zeleným mořským salátem. Bylo třeba vyhýbat se krabům poustevníčkům, kteří si nosili na zádech ulity, zatímco lezci obojživelní používali svou hrudní ploutev jako končetiny, aby se rychle pohybovali na mělčině. Museli jsme dávat pozor i na nejrůznější druhy hadic (ostnokožci s tenkými rameny - pozn. překl.), které vykukovaly snad z každé průrvy a skuliny, a také na ježovky, které dokázaly propíchnout i podrážku tenisek. Na vzdálené straně útesu byla hluboká průrva, kde mohli koráli nerušeně růst. Pohled na nádheru rozmanitých tvarů, velikostí a barev bral dech. Tohle byl úplně jiný svět s množstvím ryb nejrůznějšího zbarvení a tvaru. Vzdálená část útesu byla skutečně fascinující, protože právě tady ležel vrak staré lodi, obrostlý korály a pokrytý vilejši.

Právě Modrá laguna ve Watamu, části moře jižně od Ma- lindi, mě uváděla v úžas. Na rozdíl od současnosti byla odlehlá a nedotčená, objevovali se tu jen rybáři z malé osady Giriama kousek ve vnitrozemí. Byly to vlastně dvě laguny oddělené výběžkem korálového útesu, jejich rozeklané stěny vyhloubilo moře, aby vytvořilo chladné, zastíněné jeskyně, které se objevily za odlivu a představovaly i za horkého dne ideální úkryt. V některých jeskyních zůstávala malá jezírka, slunce prosvítající otvory nad hlavou vytvářelo odrazy ve všech barvách duhy. Ten efekt byl opravdu okouzlující. V závislosti na tom, jaký monzun právě vál, byla jedna nebo druhá z lagun zaplavená obrovským množstvím chaluh, ale jedna vždycky zůstávala čistá, její písek nádherně bílý, tvořený drobnými částečkami rozdrcených ulit. Vykukovaly tu vrcholky korálů, které byly snad ještě zajímavější než ty na korálovém útesu v Malindi, ryby tu byly ještě krásnější, protože voda byla úplně průzračná a nezkalená naplaveným bahnem z ústí řeky Sabaki. Nádherné modročervené papouščí ryby, ploskozubce, ve svých korálových hradech, černobílé ropušnice přikrčené v úkrytech, motýlkovci afričtí a bodlo- kové běloprsí se vznášeli a prudce vyráželi dopředu, zatímco jasně červené hvězdice a škeble nejrůznějších velikostí, barev a tvarů ležely na mořském dně.

Laguna a magická podívaná na podmořský život mi v dětství navodily pocit, že jsem se ocitla hodně blízko pohádkovému světu víl. Vzpomínám na to s hlubokou nostalgií, vždycky se mi vybaví slova Karen Blixenové, podle jejíž autobiografie vznikl slavný film Vzpomínky na Afriku: „Ano, takhle to má vypadat."

Bylo to moje poslední bezstarostné léto.

3.Dospívání

„Cítím se bohatá a obdarovaná dědictvím nevyčíslitelné hodnoty, které jsem dostala.

Na této zemi mi nikdo nemůže vzít slunce, moře, vlahý jižní vánek, který tiše šeptá. “

Moje matka, 1950

Po téměř dokonalém raném dětství se život hodně změnil a já musela poměrně rychle dospět. Vypukla druhá světová válka, vláda potřebovala najít způsob, jak poskytnout dostatek jídla britským a keňským jednotkám bojujícím v Habeši (Etiopie - pozn. překl.) a v Barmě, živit bylo potřeba také italské válečné zajatce v Habeši a německé zajatce ze Středního východu. Aby byl dostatek jídla, bylo nutné pozabíjet tisíce zvířat. Můj otec byl vybrán, aby střílel pakoně a zebry v rezervaci na jihu země na místě zvaném Selengai. Tato oblast zahrnovala asi dvacet pět tisíc kilometrů čtverečních nedotčené přírody, kde žila divoká zvěř. Jednalo se o východní výběžek planiny Loita nedaleko Naroku, který se táhne přes planinu Athi kolem Nairobi až k Amboseli na úpatí Kili- mandžára. Oblast končila na okraji dnešního národního parku Tsavo. Terén zahrnoval lesy, vysokou i nízkou buš, savanu

1 nemilosrdnou trnitou buš. Žilo tady velké množství pakoňů.

Otec neměl jinou možnost, než úkol přijmout, ačkoli to udělal s těžkým srdcem. Nejen proto, že musel vždycky na šest týdnů opustit farmu, ale také díky zkáze, kterou tím působil. Do konce války postřílel tisíce pakoňů a zeber a já věděla, jak ho to trápilo. Útěchou, pokud nějaká existovala, mu mohlo být jen to, že nikdo lepší na takovou práci nebyl. Tatínek byl velice citlivý, na volně žijících zvířatech mu záleželo a dával si pozor, aby žádné zraněné zvíře netrpělo a neprožívalo dlouhou, bolestivou smrt. Určitě se hodně podílel na tom, že jednotky i zajatci přežili, protože posílal z Emali, nejbližší železniční zastávky u tábora, do Nairobi denně sto pytlů masa. Nejdřív se cítil zklamaný, že jako farmáře ho pověřili jinými než bojovými úkoly, na částečný úvazek vstoupil do keňských obranných sborů, ale maminka byla moc ráda, že ho neposlali na frontu. Stejně tak i jeho matka, babička Chartová.

I když jsem byla maličká, bylo mi jasné, že válka dělá dospělým starosti. Otec poslouchal pozorně zprávy v rozhlase, všichni dospělí se neustále o něčem bavili, mluvili skoro šeptem a vypadali ustaraně. Jenom dědeček Webb jako by ožil a naleštil mosazné přezky a medaile z první světové války. „Připravuju se na boj s Němci,“ vysvětloval nám s hrdostí v hlase. Dědeček Webb na jednu nohu kulhal a mně dělalo starosti, jak to zvládne, kdyby se s německými vojáky setkal. „Budeš je moct kopat jen jednou nohou,“ upozornila jsem. Se svým charakteristickým smyslem pro humor se toho okamžitě chytil a začal nám předvádět, jak by bojoval. Poskakoval po jedné noze a divoce mával pěstmi. Později se dostavil na výzvu úřadů k mobilizaci, v khaki obleku, na hlavě starou tropickou helmu. Hodně ho rozladilo, když mu vysvětlili, že je na službu v armádě příliš starý.

V šesti letech jsem začala spolu se sourozenci chodit do internátní školy v Nakuru. Školu jsem mívala většinou ráda, byla jsem sice smutná, když jsem tam na začátku pololetí přijela, ale brzy jsem si zvykla na společný život s ostatními spolužáky. Měla jsem ráda, když věci dávaly smysl, to asi všechny děti, a vzpomínám si, jak mě mátla slova školní písně, v níž se popisovaly klidné vody jezera Nakuro. Namítala jsem, že jezero musí být přece plné vody, jinak to není jezero! Když jsme se tam zastavili na cestě z Gilgilu, byla to jen vyschlá prohlubeň, kde se ve vzduchu vznášela prašná půda, která dopadala v podobě dráždivě štiplavého pudru na celé město, a jak jsem brzy zjistila, i na školu. Nicméně zanedlouho propuklo období dešťů a jezero se úplně změnilo. Najednou to skutečně byla poklidná vodní hladina; s údivem jsem sledovala, jak se tam vracejí ptáci - žilo jich tam víc než čtyři sta druhů, alespoň nám to říkali. Připojili se k růžové záplavě plameňáků. Plameňáci vdechli svou přítomností jezeru nadpozemsky krásný půvab. Vypadali jako tanečníci baletu, půvabné krky delikátně skláněli dolů a probírali se chaluhami na dně jezera. Pelikáni a obrovská hejna ryb, především drobných tlamounů, byli také velice zajímaví. U břehu jezera bylo vidět, jak samečci hloubí malé otvory, vynášejí jedno zrnko písku po druhém, plivou je přes okraj a bombardují přitom své soupeře neviditelným proudem vody. Kdykoli se ukázala samička a projevila o jámu zájem, sameček jí ji nadšeně předváděl a volil takové místo, kde mu odraz světla mohl nádherně zbarvit tělo. Páření probíhalo nad jamkou, ale jakmile byla vejce nakladena a oplodněna, samička je nabrala do tlamy a tam se po čase líhla mláďata. Potěr zůstával v bezpečí její tlamy, dokud nebyly rybičky alespoň centimetr a půl dlouhé a připravené postarat se o sebe samy. Kdykoli přijeli rodiče nebo prarodiče a vzali nás k jezeru na piknik, dokázala jsem bez omrzení fascinovaně pozorovat jedinečné chování těchto ryb.

Už méně mě nadchla péče o zdraví ve škole. Každý den po snídani se museli někteří seřadit, aby dostali lék. O to se starala jedna krutá staropanenská učitelka. Slečna Chartová byla vždycky oblečená v neposkvrněných bílých šatech, hlas měla drsný jako muž. Když jsem poprvé zjistila, jak se jmenuje, vyděsilo mě, že by mohla být naše příbuzná. Babička Chartová mě ale ujistila, že s námi nemá nic společného.

Vždycky jsem v té řadě stála i já, protože maminka se postarala, abych dostávala mléko navíc a také rybí tuk, abych trochu zesílila. Dneska se tomu celá rodina směje.

Naším školním dnům dominoval ředitel pan Whiddett. Tresty byly ponižující, díkybohu se dnes už nic podobného ve školách netoleruje. Ještě stále si vzpomínám, jakou hrůzu jsem prožívala, když se procházel po třídě jako leopard a rozhlížel se po žácích, kteří v každotýdenním testu z matematiky získali méně než pět z deseti bodů. Jakmile si člověka vyhlédl, zahnal ho do kouta a on tam musel opakovat: Jsem hlupák.“ Nebo ho doslova vyhodil ven ze dveří. Jednou jsme museli zvednout horní desky lavic, položit pod ně hlavu a čekat, až víko zabouchne. Já skončila s odštípnutým předním zubem, ale utěšovala jsem se, že je to lepší než jeho obvyklé chování k dívkám, kterým osahával ňadra a mumlal při tom: „Pěkně nám rostou.“ Co přimělo mé rodiče, aby ho jednou v létě pozvali na safari, jsem nemohla pochopit. Myslím, že tehdy jsme si vůbec neuvědomovali, že takové chování je zcela nepřijatelné, rodiče a děti se spolu nebavili tak otevřeně jako dnes.

Mezi pedagogy byli samozřejmě i příjemní lidé. Mým třídním učitelem, který se nám věnoval celý první stupeň, byl velice milý holohlavý Velšan, kterému jsme říkali taťka Da- vis. Hodný byl i Sheilin třídní Arthur Brindlay, vysoký a dobrosrdečný Angličan. Asi o čtyřicet let později došlo k tomu, že po rozpadu sestřina dlouhého manželství se stal jejím milencem. To dokázalo zaskočit i mé tolerantní rodiče.

V roce 1940 o velkých prázdninách nás maminka vzala do otcova tábora v Selengai. Jakmile jsem to místo uviděla, napadlo mě: Takhle bych jednou chtěla žít, mezi zvířaty pod širým nebem. Otec vytvořil obytnou část v lesíku akácií se žlutou kůrou, které ukrývaly asi půlhektarový pozemek v příjemném stínu. Podařilo se mu to místo oplotit, takže působilo ohraničeně, ale zároveň vypadalo prostorně. Z jedné větve visela moskytiéra, která zakrývala jídelní stůl, na okraji měli rodiče stan na spaní, kde měla postýlku i Betty, každou postel zakrývala moskytiéra. Peter měl svůj stan, který s ním sdíleli bratři Higginsonovi, když za námi přijeli, což bývalo hodně často. Jako koupelna nám sloužilo malé oplocené místo s plátěnou vanou, kuchyně byla nedaleko jídelny a byla vybudovaná s ohledem na převažující směr větru. Otec vytvořil nádherný sporák z obráceného sudu, měl dokonce i komín, takže maminka mohla připravovat jídla, na která jsme byli zvyklí z domova.

Vedle sušení masa - maso se nejdřív máčelo v kádích se slanou vodou, potom sušilo na slunci - dokázal otec využít všechny součásti zvířete. Založil se spolehlivými pomocníky, dvěma italskými válečnými zajatci, manufakturu na sušení. Dario byl technik, který hovořil trochu anglicky a hrozně rád dělal špagety, které sušil na prádelních šňůrách, a Ferrara sice nemluvil vůbec anglicky, ale rozuměl zpracování a barvení kůží. Bývala jsem pravidelným návštěvníkem manufaktury, ačkoli mi pohled na obrovské kusy masa, rozložené na velkých dřevěných stolech z prken, nedělal dobře. Čtyřicet zaměstnanců, příslušníků kmene Wakamba v typických důstojných pletených kloboucích se zpěvem namáčelo rozřezané maso do velkých kádí se solným roztokem, do něhož se přidával pepř a ocet. Tam se maso marinovalo přes noc, potom se věšelo na sušení na zastíněnou drátěnou síť. Otec nám říkal, že využít se dá ze zvířat úplně všechno: kůže pakoňů a zeber se zpracovala zvlášť, potom se odesílala do Ameriky, kde se z ní dělaly řemeny; kosti se rozemlely na kostní moučku, která sloužila jako hnojivo a přidávala se do krmiv pro zvířata; chlupy z hřív a ocasů se používaly na výrobu smetáků, kartáčů a štětců. Zbývalo ještě nějaké maso, především vnitřnosti a odřezky, které se nehodily na sušení a které otec dával domorodcům z kmene Wakamba. Na jejich území vládlo nebývalé sucho; díky práci v manufaktuře se mohli postarat o obživu pro hladové rodiny. Odřezky brali jako delikatesu.

Ve srovnání s nedotčenou přírodou v okolí naší farmy a hlučnými chodbami ve škole fungoval tábor jako dokonale organizovaná enkláva. Moc se mi líbilo rozdělení na různé sektory-jídelní stan a kuchyně, místa, kde jsme spali, místo, kde se sušilo maso, a zóna, kde měli stany zaměstnanci. Navíc jsem byla moc ráda, že mám kolem sebe celou rodinu. Když nás přijel někdo navštívit, museli jsme se Sheilou opustit náš stan a přesunout se pod celtu, která byla z jedné strany otevřená. Maminka ji na noc zabarikádovala židlemi, ty z boku upevnila dvěma dřevěnými kůly. Právě v té době jsme se se sestrou začaly trochu bát tmy. Vůně masa přitahovala každou noc predátory všech velikostí včetně lvů. Jejich řev nám nedovolil usnout, ale co nás opravdu děsilo, když jsme ležely v naprosté tmě, bylo rytmické olizování plachty našeho přístřešku. Lvi nedokázali odolat voňavé plachtě, v níž se předtím nosila sůl. Představa, že nás od lví hlavy dělí jen tenké plátno, nás mírně řečeno znepokojovala. Obě jsme se se Sheilou snažily zabrat místo uprostřed, často jsme do sebe navzájem strkaly, jen abychom lvy nepopudily. O něco méně jsme se bály leoparda, který se pohyboval v okolí tábora. Tajemné vytí hyen nás neděsilo vůbec, protože to byl zvuk typický pro africkou noc. Nakonec jsme usnuly a probudil nás až zpěv ptáků a příjemné ticho, když s rozbřeskem šelmy zmizely.

Každé ráno ještě předtím, než jsme všichni začali něco dělat, jsme museli podstoupit rituál prevence proti klíšťatům. Ta byla všude, dostala se na všechny části těla, ale i když nás přiváděla k šílenství, nemohla jsem se ubránit fascinaci jejich rozmanitostí. Některá měla proužkované nožičky, jiná zase tečkované, červené, žluté, ale také tečkované se zelenými proužky a tak dále. Tehdy neexistoval žádný repelent nebo opalovací krém, takže maminka používala recept prababičky Aggettové, všelék tvořený kombinací petroleje a oleje. Na situaci to popravdě moc neměnilo, večer trvalo hrozně dlouho, než nás dospělí všech klíšťat zbavili.

Dny v buši byly naplněné dobrodružstvím. Maminka se osvědčila jako skvělý řidič starého náklaďáku, každé ráno jsme vyráželi s otcem a Mutetim, jeho domorodým nosičem pušek z kmene Wakamba, který byl velice zkušený stopař a lovec. Otec a Muteti brzy vyskočili a pokračovali pěšky. My děti jsme s maminkou zůstávaly v autě. Supi brzy zjistili, že je dobré náklaďák sledovat, pochopili, že je zavede k zabitým zvířatům a potravě, takže nám kroužili nad hlavami a hledali maso. Ať byl otec kdekoli, stačilo mu vzhlédnout k obloze, zjistit, kde krouží supi, a přesně věděl, kde jsme. Moc se mi líbilo, když nás občas pronásledoval nosorožec, protože to byla situace, kdy se člověku skutečně zaplavilo tělo adrenalinem. Když jsme někde narazili na nosorožce a ten se za námi rozeběhl, maminka musela vyrazit co největší rychlostí přes mraveniště a jámy rozryté od prasat, cestou zdolávala nízké křoviny, zatímco se nám v patách hnalo funící zvíře. Dokážu si představit, že srdce jí v tu chvíli tlouklo rychleji, než běžel motor auta.

Strávili jsme v táboře celých šest týdnů. Často jsem nevyjížděla z tábora a naskočila na náklaďák, který mířil k Písečné řece, životadárné tepně celé oblasti. Bylo potřeba z hluboké jámy vyhrabané v písku naplnit vodou sudy. Voda z písčité zásobárny byla čistá a svěží, přefiltrovaná přes písek na dně. Všichni jsme ji bez problémů pili. Seděli jsme na zastíněném místě, odkud bylo možné sledovat zvířata, jak se přicházejí napít k mělkým zátočinám. Kolem stepokurů se vznášela oblaka písku, malé promyky, které připomínaly Ricky-Ticky- Taveyho, pobíhaly pod stromy, hledaly hmyz a občas se zanořily do děr v mraveništích, když je něco vyrušilo. Masajové přiváděli k řece napojit svá početná stáda dobytka. Kvůli suchému písku trvalo celé dopoledne, než se napojila všechna zvířata. Uklidňovala mě trpělivost dvou mladíků, kteří zvířata organizovali, aby všechno proběhlo v klidu. Místní Masajové nám občas v táboře sahali na vlasy, nechápali, jak se češeme, jak je možné, že nám vlasy přiléhají k hlavě. Neznali jsme ale jejich jazyk a nebyli schopni jim to vysvětlit. Když jsme si na gramofonu na kliku pouštěli hudbu, otáčeli se vyděšeni tímto mluvícím vynálezem, který jim připadal jako kouzlo. I mě to připadalo zázračné, protože jsem v té době netušila, jak gramofon funguje. My děti jsme vydržely sedět celé hodiny u vody a gesty a mimikou komunikovat s masajskými mladíky. Zdálo se, že mají rádi děti, protože každý den přicházeli do tábora a nabízeli nám i našim rodičům nádoby plné mléka a krve, které byly cítit po kouři. Krev nás sice nelákala, ale zdvořile jsme poděkovali a na oplátku jim darovali prázdné láhve, které ocenili jako nádoby na mléko.

Bývaly to dny plné objevů. Tak si na Selengai vzpomínám já, tehdy dítě. Ale když jsem později slyšela, jak o tomhle období našeho života hovoří rodiče, uvědomila jsem si, že to pro ně jistě bylo velice složité a jak hrozná práce to musela být pro otce. Dlouhé hodiny pozorování života a zvyků spousty divokých zvířat z takové blízkosti přispěly z velké míry k mému celoživotnímu sepětí s přírodou. Hodně jsem se tehdy naučila, nejen od malého zebřího osiřelého hříběte, kterému jsme říkali Punda. Jednou na pláních Dario zastřelil březí zebru. Když jeden z pomocníků rozřízl břišní dutinu, aby vyvrhl vnitřnosti, uviděl uvnitř dělohu s plodem, který se měl už každou chvíli narodit. Rázně dělohu rozřízl a hříbát- ko, celé lepkavé a mokré, začalo kopat a nadechlo se. Dostalo se do krutého světa tragickým způsobem. Když na místo dorazil můj otec, získal z matčiných struků důležité mlezivo, aby podpořil imunitní systém hříběte. Byli jsme první živí tvorové, které hříbě uvidělo, a když se postavilo na vratké nohy, vykročilo rovnou ke mně s takovou nevinností a bezvýhradnou důvěrou, že mě to natolik dojalo, že jsem ho chtěla ochránit před vším. Naložili jsme ho na náklaďák, kde se ke mně přitulil, a jakmile jsme dorazili do tábora, smíchali jsme s maminkou mlezivo se slazeným kondenzovaným mlékem, daly do dětské lahvičky a já ho láskyplně krmila. Mohla jsem sledovat, jak se Punda vyvíjí od narození, což mi poskytlo cenné informace o životě zeber. Vzali jsme ho s sebou na farmu, kde se také velice dobře adaptoval, spřátelil se se všemi zvířaty, především se psy. To se mu bohužel stalo osudným, protože o několik měsíců později vyrazil za psy lesem k pile a od té doby ho nikdo neviděl.

Jak válečná léta míjela, přehoupla jsem se přes desítku. Nedaleko města Gilgil bylo velké shromaždiště týlových vojenských jednotek, kde bylo vždycky velice rušno, neustále přijížděli a odjížděli vojáci, vozily se zásoby. Mí rodiče nabídli naši farmu jako místo na zotavenou pro raněné vojáky, kteří bojovali v nedaleké Habeši a italském Somálsku. Stále se dobře pamatuji na některé, kteří s námi žili - nejen proto, že nám vyprávěli o svých zkušenostech, ale také proto, že nás hostili dovezenými sušenkami a bonbóny. Mí rodiče se s některými z nich natolik spřátelili, že s nimi udržovali kontakty i později. Za jiných okolností by se naše cesty nikdy nezkří- žily. Když byl vyhlášen mír, ačkoli hlavní bojiště byla v Evropě a Barmě, i v naší komunitě se hodně povídalo o krutostech války, o ztrátách mnoha cenných životů, o poučení i modlitbách za lepší život naší generace po celém světě.

Ve škole jsem si vedla dobře, svědomitě jsem se připravovala podle školních osnov. Maminka nám dala dobré základy. Když z domova přišla zpráva, že tatínek stěhuje svou manufakturu na sušené maso do oblasti Narok a na safari pojedeme do Mary - bujně zarostlé oblasti těžící z blízkosti Viktoriina jezera a vyšších srážek, což poskytovalo dobré podmínky pro zvířata, rozrušeně a nadšeně jsme se Sheilou poskakovaly. Když ale sestra otočila stránku dopisu a četla dál, poklesla jí čelist. „Pozvali i pana Whiddetta,“ vydechla, vyděšeně jsme se na sebe podívaly a oběma nám bylo jasné, že mu určitě pobyt neusnadníme.

Ale ani tato rána osudu nám nemohla zkazit radost, když se prázdnily blížily. Dnes je Mara nejznámějším turistickým rájem osídleným divokou zvěří, ale tehdy to byla nedotčená nádherná oblast bez lidských zásahů, kde žilo ještě víc zvířat než v jižní rezervaci. Náš tábor byl nedaleko Subutai, homo- lovitého kopce, který se tyčil z obrovského háje vysokých aká- cií asi padesát kilometrů od řeky Uaso Nyiro. Napadlo nás, že by to mohlo být i na pozemcích, které původně patřily pradědečkovi Aggettovi - stále nás uváděly v nadšení tatínkovy vzpomínky na pionýrské začátky jeho rodiny. V táboře jsme se se sestrou snažily, aby náš stan byl co nejdál od stanu pana Whiddetta. Malým úskokem se nám povedlo dosáhnout toho, že měl stan až ve výběžku na vzdálené straně tábora.

Bylo vzrušující zkoumat tuhle nedotčenou oblast. Pomalu jsme projížděli náklaďákem po nekonečných pláních, abychom se vyhnuli jamám po hrabáčích kapských. Každá další planina skýtala úžasný pohled na spoustu zvířat - pakoně a zebry, buvolce stepní, Grantový a Thomsonovy gazely, jejichž krátké ocásky poletovaly ve vzduchu jako stěrače auta. Z houští se vynořovala stáda buvolů a slonů, objevovali se

1 nosorožci, někteří s mládětem. Zdálo se, že na každé z planin sídlí skupina lvů, na každé byl doma i nějaký leopard. Kdekoli jsme se objevili, okamžitě se vynořila prasata bradavičnatá s ocásky vztyčenými jako praporky, obvykle jsme vyrušili hyeny, které sedaly v deštivých kalužích a vyhlížely si noční oběť.

Tou dobou mě velice zajímali pakoně, důvěrně se jim říkalo klauni plání. Na kopytníky byli velice vyspělí. Od otce jsme se dozvěděli o kočovném životě pakoňů a zeber ze Se- rengeti, odkud se každoročně vypravovali hledat pastviny až do vzdálenosti pěti set kilometrů. Teď jsem mohla pozorovat jejich chování v přirozeném prostředí. Sama jsem se přesvěd- rila, že žijí sice pospolitě, ale téměř se navzájem nedotýkají, ani když odpočívají. Samci bojují spíš o teritorium než o náklonnost samic, šarvátky mezi nimi bývají sice intenzivní, ale krátké.

Tentokrát jsem se dívala na natažené dráty se sušícím se masem pakoňů s lítostí. Pro tatínka, Daria a Ferrara to nebyla dovolená, museli odvádět svou práci, stále dokola stříleli, řezali a sušili. Brzy ale vyvstal nepříjemný problém. Ukázalo se, že místní dělníci nejsou ani z poloviny tak výkonní jako ti předešlí, spousta z nich nebyla na podobnou práci zvyklá a brzy utekli. Otec začínal propadat zoufalství, jak splní podmínky smlouvy, když jednou ráno došlo k neočekávané události. Peter zaslechl vzdálený, i když povědomý zpěv jako první a všechny nás zavolal, abychom si to přišli poslechnout. Brzy jsme dokázali rozeznat v dálce asi padesát mužů, jak se k nám poklusem blíží. Jak se vzdálenost snižovala, slyšeli jsme i známá slova: „Ngaw, Ngaw Mama, Ngaw Ngaw mi- we!“ Nemohli jsme tomu uvěřit. Skupina dělníků ze Selengai vedená Mutetim se objevila jako vyslyšení otcových modliteb. Podařilo se jim zaplatit cestu vlakem do Kijabe, dalších sto kilometrů se svým typickým zpěvem absolvovali pěšky.

Otec byl tak dojatý, že nedokázal ani promluvit, když se muži shromáždili kolem nás, usmívali se a snažili se nám potřást rukou. Otec se mezi nimi také spokojeně usmíval. Potom ale musel Mutetimu vysvětlit, že může zaměstnat jenom dvacet z nich. Následovala rušná debata, skupina se ale v dobré náladě rozhodla, že problém se snadno vyřeší běžeckým závodem. Prvních dvacet zůstane. Byli jsme nadšení diváci, poskakovali jsme a povzbudivě pokřikovali, když se kolem nás hnali běžci v oblacích prachu. Od té chvíle šlo všechno stejně hladce jako v Selengai.

Pro nás děti uběhl zbytek safari příliš rychle, dny míjely jeden za druhým a my si vychutnávaly nové zážitky, například prodírání se křovinami u horkých pramenů Barakitabu, když jsme pozorovaly, jak se pan Whiddett koupe. Sbíraly jsme jemné peří, jaké mají na břiše čápi marabu. Také jsem se zlepšila ve střelbě na cíl: cvičila jsem s bratrem, dokonce jsem mohla strávit noc v bratrově úkrytu - vybudoval si ho tak, aby ho nebylo vidět, a mohl zblízka pozorovat divokou zvěř. Jenomže jsem se se Sheilou musela vrátit zpátky do tábora, když nás přepadl záchvat smíchu.

Tři dny jsme jeli do Jagitieku, abychom se pokusili najít legendární lvy s černou hřívou, ale nejlepší ze všeho bylo, když jsme se po návratu do tábora dozvěděli, že válka skončila. Překvapilo nás, že Dario a Ferrara jsou smutní. „Budeme se muset vrátit do Itálie a bude se nám po vás stýskat." My ostatní jsme byli ale nadšení, já jsem se v duchu pomodlila a poděkovala, že už nebude potřeba zajišťovat potraviny zajatcům a nebude nutné zabíjet zvířata na sušené maso. Konec války jsme oslavili velkým banketem v buši, potom jsme si zahráli oblíbenou hru „kopni do plechovky", naši verzi hry na schovávanou - vpodvečer v přítmí skýtala opravdu hodně vzrušení a rámusu, když se hráči vynořovali z úkrytů. O několik dní později jsme se vrátili domů na farmu, Daria a Fer- raru jsme museli odvézt do kasáren v Gilgilu kvůli návratu do Itálie. Bylo to pro nás těžké, zvykli jsme si na sebe. Často jsme si i představovali, jak vyprávějí vnoučatům příběhy o životě v africké divočině.

Koncem války udeřilo hrozné sucho a ztenčilo stádo dobytka na farmě. Otec byl nucen přemýšlet o nových způsobech, jak vydělat, aby uživil rodinu. Vždycky byl podnikavý a plný nápadů. Chtěl prodávat mléko ve velkém, proto nechal dovézt z Austrálie čistokrevný ayrshirský skot - čtyři jalovice a dva býky. Udělal to tak dva roky po sobě. Ačkoli dovezená zvířata snadno podléhala africkým nemocem přenášeným klíšťaty, těm našim se dařilo dobře a postupně přivedla na svět víc než padesát telat. Některé z dojnic dávaly až osmnáct litrů mléka denně, což nám zajišťovalo pravidelný příjem, stejně jako prodej mladých býků. Otci se povedlo vymyslet obdobu dezinfekční nádrže. Nechtěl, aby jeho čistokrevná zvířata riskovala zranění skákáním do nádrže, takže zkonstruoval sprchu a stříkal je insekticidem, když klidně procházela kolem. Jako první vyzkoušela tenhle vynález Sheila, na tu samozřejmě stříkala jen voda, Ukázal se ale jako velice úspěšný a pořídilo si ho mnoho místních farmářů.

Když mi bylo třináct, začala jsem stejně jako sestra navštěvovat dívčí střední školu v Nairobi. Zvykla jsem si tam velice rychle, spřátelila jsem se s děvčaty, s nimiž se stýkáme dodnes. Ze všeho nejvíc mě zajímaly přírodní vědy, v humanitních oborech jsem nevynikala. V dospívání mi původně rovné řídké vlasy zhoustly a zkudrnatěly, pokoušela jsem se je zkrotit střihem na mikádo. Postava mi naopak zženštěla a zaoblila se. Očekávalo se, že si stejně jako ostatní spolužačky najdu kluka ze školy Prince z Walesu, kde získal středoškolské vzdělání můj bratr Peter. Univerzitní studium bylo v té době jen pro ty, kdo se chtěli stát lékařem nebo veterinářem - pro ně byla vysoká škola podmínkou. My jsme ale věděli, že náš otec si nemůže dovolit platit školné, navíc žádná z nás dívek si vůbec nepohrávala s myšlenkou, že bychom měly studovat. Byly jsme spíš prakticky založené, chtěly jsme si vydělávat, abychom ulevily rodičům a mohly si žít vlastním životem. Toužily jsme se vdát, mít rodinu a žít spokojeně až do smrti stejně jako naši předci. Nakonec jsem se zamilovala velice brzy i podle měřítek tehdejší doby. V patnácti jsem se zakoukala do Billa Woodleyho, který studoval na stejné škole jako bratr, ale v té době už pracoval jako pomocný strážce v národním parku Nairobi. Tam působil i můj bratr, který ale vstoupil do nově založené Správy národních parků. Měli jsme s Billem hodně společného - oba jsme se narodili v Keni, milovali jsme přírodu a divoká zvířata. Kupodivu i on se zamiloval do mě a všechny kamarádky mi ho záviděly. Když jsme měly povolenou vycházku, zastavil před školou ve svém zděděném nákla- ďáčku, pojmenovaném Lena, a zatroubil. Na sobě míval safari košili, byl snad ještě pohlednější než obvykle. Bylo mu dvacet, všichni ho považovali za zkušeného a světaznalého, byla to prostě daleko lepší partie než studentíci, s nimiž chodily kamarádky. V té době jsem ve škole dohlížela na mladší spolužačky, dávala pozor na pořádek na naší koleji a měla jsem být dobrým příkladem ostatním. Byla jsem svou láskou posedlá, během prázdnin jsem se snažila co nejvíc doplnit svou spodní zásuvku prádelníku, kde se shromažďovala výbava - tehdy bylo módní si do manželství věci pro domácnost přinést. Babička Webbová i maminka se mě snažily krotit, upozorňovaly mě, abych se příliš mladá nevázala. „Není kam spěchat, Daphne, na všechno máš čas.“ Jenomže jsme do sebe byli s Billem tak zakoukaní, že mi připadalo dlouhé i poslouchat jejich rady. Pro mě to byla jen otázka času - bylo mi jasné, že musím minimálně dokončit školu, než se s Billem vezmeme.

V padesátých letech se uspořádání života začalo výrazně měnit. Mezi Afričany pomalu ale jistě narůstal neklid. Nejdřív se projevoval jen nepatrně - neposlušnost v práci, drobné krádeže -, ale během několika měsíců bylo jasné, že nejde jen o místní události, že to nabývá rozměrů celostátního politického problému. Objevily se náznaky, že hnutí Mau Mau, což byla skupina Kikujů zaměřená na odstranění britské nadvlády i evropských osadníků, se chystá získat zpátky půdu, o níž byli přesvědčeni, že jim ji Britové ukradli. Místní policista nám sdělil, že čím dál tím častěji organizují utajené schůzky, jejich aktivisté objíždějí shromáždění a shánějí podporu, slibují domy, půdu, auta a všechno, co běloši vlastní. Nejdřív je ale nutné je vyhnat nebo zabít. Docházelo i k ceremoniálům s obscénními rituály, kde se skládala přísaha věrnosti, často pod nátlakem. Říkalo se, že jsou tak barbarské, že o podrobnostech se mluvilo jen šeptem. Narůstající útoky na dobytek i majetek zbylých farmářů a eskalace bezpráví byly jasnými příznaky změny klimatu.

V rodině i mezi přáteli se o situaci často diskutovalo. Pro babičku Chartovou i další bílé Keňany bylo nepřijatelné smířit se s pohledem stoupenců hnutí Mau Mau na bělochy jako nelegální uchvatitele. Spíš než brutální cizí kolonizátoři jsme my i naši předkové byli humánní a naprosto ctihodní osadníci, kteří pronikali do neznáma a v potu, krvi a nezměrné dřině přinášeli do černé Afriky pokrok, slibovali zákon, pořádek a dobré vedení státu pod britskou vládou. Mnozí nabádali britskou vládu, aby hnutí Mau Mau potlačila dřív, než zachvátí celou mladou generaci. Ve Whitehallu ale tato varování nevyslyšeli: ti, kteří podávali svědectví o hnutí nebo odmítli složit tajnou přísahu poslušnosti, se stávali terčem kruté odplaty a vraždy a zohavení byly téměř na denním pořádku.

Zpočátku se situace neodrážela nijak výrazně na každodenním životě, ale jak narůstaly jasné důkazy o nenávisti - od uškrcených koček a setnutých psů visících na stromech po brutálně zavražděné bílé farmáře -, museli jsme omezit pohyb. Nebylo už možné toulat se po lese, na noc jsme začali zamykat. Otec přemístil čistokrevný dobytek blíž k domu a zaměstnal několik příslušníků kmenů, které s Kikuji a kmeny Embu a Meru nespolupracovali, aby stádo v noci hlídali.

Zanedlouho se hrůzné útoky členů hnutí Mau Mau dotkly přímo i naší rodiny. Jednou v noci babičku a dědečka Web- bovy vyloupili a ošklivě zbili, existovalo podezření, že útočníci patřili k Mau Mau. Vlastně prarodiče měli větší štěstí než jejich sousedé, kteří byli rozsekáni na kousky. Oba mé prarodiče útočníci totiž považovali za mrtvé, když je holemi ztloukli do bezvědomí a oni zůstali ležet v krvi na zemi. Naštěstí utrpěli relativně lehká zranění a otřes mozku, ale brutálnost útoku, nenávist, kterou vůči nim Afričané projevili, na nich zanechala psychické následky. Tehdy nebyly farmy propojené telefony, jen několik lidí vlastnilo vysílačku. Nechtěli se vzdát své nezávislosti a přestěhovat se k nám, tak je nakonec rodina přesvědčila, že bude bezpečnější přesunout se do chaty na pobřeží v Malindi. Bylo téměř nepředstavitelné smířit se s tím, že je uvidíme jen několikrát do roka, ale brutální útok je opravdu hluboce poznamenal. Dokonce i babičce Chartové bylo líto, že odjíždějí, ačkoli neustále neoblomně zdůrazňovala, že ona sama by nikam neodešla, ať se děje cokoli! Odmítla i otcův velice rozumný návrh, aby u sebe ubytovala jednoho z policistů jako nájemníka. Tvrdila, že se nechce o nikoho starat. Prostě babička Chartová neměla strach v povaze.

Nicméně obavy a zlá předtucha se nám vplížily do života. Naši zaměstnanci byli nervózní, nikdo se neodvážil vycházet po setmění. Jeden z našich dělníků z kmene Wakamba (jednotlivcům z tohoto kmene se říkalo Mkamba), kterému jsme říkali Kinanda, jinak také „gramofon“, protože si neustále zpíval, začal chřadnout. Jeho chování se úplně změnilo, přestal zpívat, zmizela jeho obvykle dobrá nálada, byl čím dál zasmušilejší. Všichni jsme o něho měli starost, báli jsme se, že ho stravuje nějaká vážná nemoc, takže ho otec pod záminkou nějaké práce naložil do auta a odvezl k doktorovi v Na- kuru. Výsledek byl zarážející: lékař nenašel žádný fyzický důvod pro jeho strádání. Po návratu domů začal Kinanda mluvit, ale sdělil jen to, že je odsouzený k smrti a nikdo s tím nemůže nic dělat. Chtěl pracovat tak dlouho, jak to bude možné, potom se vrátit do míst svých předků, kde spočinou jeho kosti. Ničilo nás, že se vzdává života, snažili jsme se s ním hovořit, ale nikam to nevedlo. Otec měl podezření, že se na něho snesla nějaká kletba, takže povolal nejrůznější šamany v naději, že budou umět to zlo prolomit, ale nic nefungovalo. Kinanda nám stále chřadl před očima, nikomu z nás nesvěřil, co ho připravilo o sílu k životu. Po nějaké době oznámil, že je čas odjet domů zemřít. V pohnutí jsme se s ním rozloučili, i jemu stékaly po vyhublých tvářích slzy, bylo nám jasné, že se vidíme naposledy.

Brzy poté Kinanda zemřel. Na smrtelném loži požádal, aby nám od něho vyřídili vzkaz. Při nedobrovolné přísaze poslušnosti hnutí Mau Mau mu nařídili, aby nás všechny zabil. Protože odmítl - měl nás příliš rád na to, aby nás dokázal chladnokrevně povraždit -, prokleli ho a seslali na něho smrt. Jeho odmítnutí zabít nás ho stálo život, což nás všechny z hloubi srdce rozrušilo. Kinandova oběť nás všechny hluboce zasáhla, dodnes ji mám uloženou ve svém nitru.

V šestnácti jsem odešla ze školy, přesvědčená, že jsem pokazila maturitní zkoušky, ale stejně jsem si byla jistá, že mou budoucností je život po Billově boku. Usoudila jsem, že nejužitečnější bude naučit se vést domácnost. Maminka si myslela totéž. Nejen proto, že se smířila s tím, že se za Billa brzy provdám, ale především proto, že být schopnou hospodyní bylo z jejího pohledu to nej důležitější v životě. Pod jejím zkušeným vedením jsem absolvovala tříměsíční intenzivní kurz domácích prací. Naučila jsem se vést domácnost, vařit, uklízet i starat se o zahradu. Svěřila mi rodinná tajemství včetně návodu na výrobu mýdla a svíček, který zdědila po prababičce Aggettové, dostala jsem i vyzkoušené a osvědčené recepty na bylinné léky pro úlevu od lehčích nemocí a zranění. Také jsem té doby využila, abych se naučila řídit. Mám podezření, že řidičský průkaz jsem získala jen díky tomu, že policista, u kterého jsem dělala zkoušku, se tak vyděsil při jednom z mých rozjezdů do kopce, že něco podobného už nechtěl podruhé zažít. Během těch tří měsíců jsem získala znalosti a dovednosti, které využívám celý život a které jsem předala svým dcerám Gillian a Angele. Dělá mi velkou radost, když je vidím používat staré recepty z pionýrských dob, a i když některé ingredience i metody se časem změnily, mám při tom pocit kontinuity.

Překvapilo mě, když jsem zjistila, že ani ve škole jsem neselhala. Moc jsem si nevěřila, ale maturitní zkoušku jsem udělala na výbornou, v testech jsem byla osmá z celé kolonie a obdržela jsem stipendium na universitu. Ředitelka naší školy slečna Stottová byla přesvědčená, že si vyberu medicínu, dokonce i rodiče a prarodiče se vážně zabývali tím, čemu bych se měla dál věnovat. Jenomže mně bylo jasné, že by to znamenalo sedmiletý studijní pobyt v Anglii, a o to jsem opravdu nestála - nedokázala jsem si představit, že bych byla tak dlouho odloučená od Billa. Navíc jsem měla pocit, že nedokážu žít nikde jinde než v Keni, takže jsem vysvětlila rodičům, že by mi to zlomilo srdce a pokud by mě nutili odjet, utekla bych. Chápali, že to myslím vážně, po dlouhém přemlouvání usoudili, že to nemá smysl. Nakonec jsem nastoupila do kurzu pro sekretářky v YWCA v Nairobi a připojila se k sestře. Bill dostal za úkol vytvořit cesty v parku Nairobi, byl to úkol navíc k jeho povinnostem strážce parku, takže jsme trávili hodně času spolu. O víkendech jsme spolu jezdili na obrovském pásovém buldozeru, na který z boku namaloval jméno Daphne. Brzy ale Billa informovali o jeho přeložení do nově založeného, ale zatím nedokončeného obrovského národního parku Tsavo. Shodou okolností bratra Petera poslali do západní poloviny parku a Bill měl úkoly ve východní části. Pro nás s Billem to ale byla tragédie, Tsavo bylo vzdálené tři sta kilometrů od Nairobi, takže jsme se rozhodli, že se zasnoubíme. Na oslavě mých sedmnáctých narozenin, kde se sešla celá rodina, Bill požádal mého otce o moji ruku. Tatínek zcela zaskočený zamumlal: „Ano, ano, samozřejmě, jednou. Není kam spěchat." Když mi ale Bill navlékl prsten, který jsme společně vybrali v Nairobi, dovtípil se otec, že jde o vážně myšlenou žádost. Dědeček Webb zaslechl podstatnou část hovoru a okamžitě začal hrát na piáno „For he’s a jolly good fellow“. Tatínek se mezitím trochu vzpamatoval a pronesl: „Očekáváme, že zasnoubení bude trvat minimálně rok, abyste měli čas si všechno pořádně rozmyslet," Pohlédla jsem na Billa, kterého ta slova pobavila a spiklenecky na mě mrkl. Oba jsme věděli, že není co si rozmýšlet.

Po dokončení kurzu pro sekretářky jsem získala místo v kanceláři společnosti African Explosives and Chemical Industries, místní pobočky Imperial Chemical Industries s platem třicet liber měsíčně. Tehdy to byl skvělý výdělek. Bill odjel do Východního Tsava a začal pracovat s Davidem Shel- drickem, majorem, který byl během druhé světové války nej- mladším velitelem jednotky Královských afrických střelců. Po návratu z aktivní služby v Habeši a Barmě se David nechal zaměstnat v Safarilandu, první profesionální lovecké společnosti, která vznikla v Nairobi. Byl ženatý, měl dvě malé děti, proslul svým vzhledem filmové hvězdy a měl pověst skvělého vůdce se slušnými znalostmi přírody a volně žijící zvěře v Africe. Představoval tedy jasnou volbu pro práci, při níž měl proměnit nevlídnou krajinu, které se říkalo poušť Taru, na životaschopný národní park. Tsavo byla zvláštní volba, ale nebylo tam žádné místní obyvatelstvo, protože to byl velice nehostinný kraj, pokrytý většinou křovinami, zamořený mouchami tse-tse a příliš vyprahlý a pustý na kultivaci. Nebyl vhodný pro chov dobytka, v polopoušti se dalo očekávat jen něco málo přes dvacet pět centimetrů srážek za rok. Nežila tam početná stáda zvířat, ale Tsavo byla oblast, kde byly zastoupeny nejrůznější původní druhy: hrůzu nahánějící lvi, stáda slonů, tisícovky černých nosorožců a náhodou to bylo místo, kde se setkávala fauna typická pro sever a jih, takže tu žily žirafy, pštrosi i Grantovy gazely (ačkoli o tom se v té době příliš nevědělo). David se svými spolupracovníky - byl mezi nimi i Bill - měl vytvořit národní park téměř z ničeho. Připomínalo to situaci Aggettových před padesáti lety, ale tentokrát úkol zněl proměnit nevyužitelnou buš v lákavý národní park.

Žila jsem z Billových dopisů. Práce mě bavila, kolegyně byly příjemné, ale pobyt v kanceláři mi nevyhovoval. Toužila jsem být někde venku, mezi zvířaty a stromy, takže i z toho důvodu jsem se těšila na Billovy dopisy. Popisoval v nich, jak s Davidem prosekávají cesty, jak musejí projít celou oblast, aby se rozhodli, kde postavit budovy vedení parku. V jejich základním táboře Ndololo na řece Voi nedaleko městečka Voi na úpatí pohoří Taita se dala pěstovat zelenina a dokonce i jahody. V městečku Voi bylo několik asijských obchodů s rozmanitým výběrem sušených potravin. Byl tam také starý hřbitov z první světové války, kde bylo pohřbeno několik zajímavých lidí včetně dvou držitelů Viktoriina kříže a bot člověka, na něhož zaútočil lev (boty byly to jediné, co se z něho dalo pohřbít). Leželo tam i několik lidí rozmačkaných slony. O zábavu se staral hotel Voi, který byl navržený na zadní straně krabičky od cigaret. Zajímaly mě všechny detaily z Bil- lových dopisů, koneckonců Východní Tsavo mělo být mým budoucím domovem.

V roce 1952 byl v Keni vyhlášen výjimečný stav. Jomo Ke- nyattu - muže, který se stal prvním prezidentem nezávislé Keni - uvěznili a obvinili z vedení hnutí Mau Mau. Nebezpečné ozbrojené tlupy Kikujů se shromáždily v pohoří Aber- dare, znovu byly na denním pořádku útoky na farmy bílých osadníků. Jednou v noci došlo k jedenácti vraždám. V Kinan- gopu nedaleko od místa, kde žili Aggettovi, brutálně vyvraždili celou rodinu. Zemi zachvátila hrůza. Část Kikujů, která byla loajální k vládě, byla vystavena nejhoršímu násilí. Všechno vyvrcholilo masakrem v Lari, kdy byla vyvražděna téměř celá vesnice - více než sto mužů, žen a dětí bylo zohaveno a setnuto. Měla to být výstraha pro ty, kdo by také chtěli podporovat vládu. Vláda vyhlásila program na ochranu loajálních Kikujů, obehnala jejich vesnice příkopy s kůly, aby znesnadnila případný útok přívrženců Mau Mau. Mladí běloši Billova věku byli brzy mobilizováni do aktivní služby v keňském pluku, z Anglie byla na posílení místních sil vyslána jednotka pěchoty z Lancashiru. Povstalcům z organizace Mau Mau bylo obtížné vzdorovat, protože především skupiny operující v lesích dostávaly zásoby od žen z území, kde kmen žil. Billa a Petera odeslali na šestiměsíční zvláštní důstojnický výcvik do Rhodesie. V té době se Billovy dopisy změnily, protože nemohl psát o podrobnostech jednotlivých operací. Bylo mi jasné, že se podílí na něčem nebezpečném a utajeném hluboko v lesích. Později dostal za statečnost Válečný kříž.

Osadníci se dívali na britské jednotky, které připluly, aby pomohly potlačit hnutí Mau Mau, velice skepticky. Tentokrát se dokonce shodl i dědeček Webb s babičkou Charto- vou, což bylo opravdu výjimečné. Na rozdíl od keňského pluku nevnímali místní lidé Anglány, jak se jim říkalo, v hustých a zvěří osídlených lesích v pohoří Aberdares a v okolí Mount Kenya, jako rovnocenného soupeře. Neznali místní lidi ani terén, neměli žádné zkušenosti s volně žijící zvěří. Pochyby budily i sympatie britských vojáků k samotnému hnutí Mau Mau: odsuzovali osadníky jako privilegovanou elitu, která nemá v Keni co dělat. Hluboce mě to zasáhlo. Věděla jsem, že jsem skrz na skrz Britka zcela loajální koruně, ale zároveň jsem byla poznamenaná místem, kde jsem vyrostla. Jenomže aniž bychom o tom měli tušení, naše komunita se rychle proměňovala v něco úplně jiného. Dostali jsme označení bílý kmen, velice rychle jsme ztráceli postavení a podporu v zemi, kterou jsme považovali za svůj domov. Vzhledem k dlouhé izolaci v Africe už z nás nikdy nemohli být Britové, ale nemohli jsme být ani skutečnými Afričany, protože jsme byli bílí a pocházeli z jiné kultury. V rodině se o tom dlouze diskutovalo, prožíval to hlavně můj otec. I mě to trápilo a znervózňovalo, protože jsem si byla jistá, že patřím sem do Keni. Narodila jsem se tady, chtěla jsem tu strávit život. Byla jsem součástí téhle země a ona patřila ke mně.

Toužila jsem být s Billem, těšila se, až se vezmeme, budeme žít v Tsavu a pracovat na vytváření nového národního parku v buši, v přírodě, která pro nás oba tolik znamenala. Ukázalo se ale, že na to si budu muset ještě chvilku počkat.

4.Po svatbě

„ Všechny ty zatracené kolonie nám visí na krku jako mlýnský kámen a jednoho dne získají nezávislost. “

Benjamin Disraeli, 1852

Svatební šaty z krajky a tylu byly první, které jsem si v životě koupila v obchodě. Konečně jsme s Billem oznámili datum svatby. Protože jsem se ze své generace vdávala jako první, svatební hostina měla být veliká, měla probíhat na farmě v zahradě, sjet se měla spousta pozvaných hostů. O většinu věcí se postarala maminka. Zvládla to se svým obvyklým skvělým vkusem, dokonce ušila družičkám světle fialové šaty v odstínu mých oblíbených květů kapských kaštanů, které divoce rostly v lese za naší farmou. Odjely jsme společně do Nairobi koupit svatební šaty - do té doby jsem nosila jen doma šité oblečení nebo oděvy, které jsem zdědila. Celý den jsme věnovaly výběru šatů mých snů.

Období před svatbou by mělo být velice šťastné, plné vzrušení a příjemných starostí. Jenomže dva týdny předtím, než jsme se měli brát, došlo ke dvěma tragédiím přímo v naší rodině. První z nich byl barbarský útok členů hnutí Mau Mau na farmu pratety Ethel v Nanyuki. Její dům zapálili, předák, jeho manželka a tři děti neměli šanci utéct a zaživa uhořeli. Všichni dělníci byli brutálně pobiti, farma představovala po masakru otřesný výjev. Teta Ethel byla v té době u babičky Chartové, ztrátu svých zaměstnanců nesla velice těžce. Nedokázala jsem najít žádná slova, kterými bych ji utěšila, když jsme ji zastihli bledou, chvějící se, doslova ochromenou smutkem.

O několik dnů později přišel telegram z Malindi se zdrcující zprávou, že zemřel dědeček Webb. Odešel ve spánku. Učil na pláži místní děti hrát fotbal, potom se vrátil domů a dopřál si s babičkou vydatnou večeři. V noci se probudil a stěžoval si na nevolnost, babička mu dala jedlou sodu, potom znovu usnul.

Měla jsem dědečka opravdu z celého srdce ráda, zpráva o jeho smrti mě zarmoutila, nedokázala jsem si představit život bez něho. Okamžitě mě napadlo, že neuvidí, jak si beru Billa; nezatancuje si svým směšným způsobem na mé svatbě a už nikdy neuslyším jeho nakažlivý smích. Šibalský smysl pro humor dědečka Webba byl nenahraditelný, bylo mi jasné, že mi bude chybět po celý zbytek života. Dokonce i babička Chartová byla smutná, v hloubi duše si myslím, že si vzájemné škádlení oba celé roky užívali.

Maminka se Sheilou odjely do Malindi za babičkou. Zastihly ji klidnou a přesvědčenou, že se zanedlouho se svým celoživotním partnerem, s nímž prožila padesát let, znovu setká. Babička Webbová byla hluboce duchovně založená, neochvějně věřila v posmrtný život, což s ní dědeček nesdílel. Když později večer seděla maminka na pohovce na verandě a naslouchala hučení moře, objevil se před ní dědeček a řekl: „Peg, dávej na matku pozor. Nebude to dlouho trvat." Maminka byla přesvědčená, že nespala, že s ní byl v místnosti skutečně dědeček. Babičku to vůbec nepřekvapilo, protože s ním ten večer také mluvila. Opravdu nežila o mnoho déle. Vydržela tak dlouho, aby mohla jít na moji svatbu, a o šest měsíců později tiše a důstojně odešla za ním, přesně tak, jak

o      tom mluvila. Dědeček byl uložený k odpočinku na malém hřbitůvku na korálových útesech, odkud byl krásný výhled na moře a doléhalo sem jeho hučení, ale babička zemřela v Nakuru, takže odpočívá na tamním hřbitově.

Bylo těžké si představit, že bychom měli něco oslavovat, ale všem nám bylo jasné, že dědeček Webb by s odložením svatby zásadně nesouhlasil. Maminka se sestrou sbalily věci babičky Webbové a přivezly ji k nám. Jak se svatba blížila, zapojila se babička do příprav. Zajely jsme se Sheilou do Voi, abychom odeslaly ohlášení svatby do úřadu oblastního zmocněnce, jednu noc jsme strávily v proslulém hotelu Voi. Po návratu jsem měla napilno, kamarádky z kanceláře i z organizace YWCA mě zvaly a podle tradice mě obdarovávaly věcmi potřebnými na vybavení nové kuchyně. Těsně před mým odjezdem domů jsme se s kamarádkami rozhodly, že na rozloučenou musíme uspořádat pořádný večírek. Pořádný večírek znamenalo především se spoustou alkoholu. To bylo pro mě něco nového, mí rodiče se pití nikdy nedotkli.

Požádala jsem vedoucí kanceláře o povolení, abychom mohly večírek uspořádat, a ona velice ochotně souhlasila. Když si dnes vzpomenu, jak jsme byly naivní a nezkušené, na jednu stranu mi to připadá veselé, na druhou skutečně alarmující. Každá z nás, bylo nás asi dvacet děvčat, koupila nějakou láhev. Sešla se whisky, gin, brandy, víno i sherry, něco takového by nezvládli ani opravdu zkušení pijáci. Večer začal dobře, ale brzy se z nás stala banda hihňajících se opilých dívek. Díky hrám jako „pořádný lok“, při které se obsah sklenice pije na ex, jsme byly brzo tak opilé, že mnohé se nedokázaly ani udržet na nohou. Matně si vzpomínám, že Sheila se o všechny starala, pečovala o ty, kterým se udělalo spatně, potom je za nohy táhla do postele. Připadalo mi neuvěřitelné, že ona byla v pořádku, zatímco já o sobě už nevěděla.

Ani s odstupem mnoha let vzpomínka na tu příšernou kocovinu nevybledla. Většina z nás zůstala potom celé tři dny v posteli, litovaly jsme sami sebe a nechápaly, jak někomu může alkohol chutnat. Od té doby jsem tak opilá nikdy nebyla, ani po tom netoužím. Když se za pár dnů objevil Bill, zaskočilo ho, že mě našel, jak naříkám v zatemněném pokoji. Myslel si, že mám nějakou strašnou nemoc, ale vysvětlila jsem mu to, až když slíbil, že to nikomu neřekne. Kdyby se o tom dozvěděli rodiče, k smrti by je to vyděsilo. Potom jsme odjeli na farmu pomoci se závěrečnými přípravami.

27. června 1953, tři týdny po devatenáctých narozeninách, jsem se probudila brzy. Nebyla jsem si jistá, jestli jsem připravená na to, co mě čeká. Babička Webbová mi pomohla s oblékáním, zašila mi do spodničky kousek krajky, která patřila její matce, abych měla „něco starého"; darovala mi svůj kapesníček, který jsem si zastrčila do podprsenky, abych měla „něco půjčeného", a měla jsem modrý podvazek - „něco modrého" který mi ušila zvlášť pro tento den. „Něčím novým" byly mé svatební šaty. Cítila jsem se v nich dobře, měla jsem krásně upravené vlasy a byla vkusně nalíčená. Do kostela v Naivashe jsme dorazili brzy. Byla jsem hrozně nervózní, nakonec mi na krku a ve výstřihu vyrazila velice nepěkná vyrážka. Otec navrhl, že zajdeme do místního hostince na skleničku, takže jsem se za chvíli uklidnila a dokázala ocenit krásu kostelíka. Stál v hájku pepřovců s výhledem na městečko Naivasha, ve kterém žil můj otec v dětství, a kam prababička Aggettová jezdila volským povozem na nákupy. Tohle malé venkovské středisko v srdci vrchoviny bylo dlouho ústředním bodem naší rodiny. Tehdy bych si pro svatbu jiné místo nevybrala. Dole na dně propadliny se táhlo jezero Naivasha jako modrozelená šála, na jeho hladině se zrcadlily okolní kopce a sopka. Bylo to nádherné odpoledne na čisté obloze zářilo slunce, bylo příjemně teplo i ve vysoké nadmořské výšce, na okrajích cesty kvetly květiny, vzduch bzučel přemírou zvuků.

Z obřadu si toho moc nepamatuju, jen že se v kostele vznášela jemná vůně květin, jejichž barvy nádherně ladily se světle fialovými šaty družiček. Vzpomínám si, že u oltáře mě napadlo, jak skvěle Bill vypadá ve slavnostní uniformě keň- ského pluku s Válečným křížem na červenobílé stužce, připnutým na hrudi. Ulevilo se mi, že Bill dokázal zachovat

1 během slibů vážnou tvář, byl proslulý tím, že při podobně formálních situacích propukal v neovladatelné záchvaty smíchu. Když jsme potom společně kráčeli uličkou v kostele, pomyslela jsem si: Tak teď jsem paní Woodleyová.

Na farmě se shromáždila rodina a přátelé, aby nám připili, popovídali si, vyměnili názory na hospodaření i politickou situaci a předvedli dorůstající děti, zvlášť dívky ve věku, kdy už by se mohly vdávat. Maminka se opravdu překonávala, pokud šlo o jídlo, proud šumivého vína zajistil, aby se všichni hosté nejen dobře najedli, ale i napili. Bill i můj bratr Peter pronesli každý nádhernou řeč, když jsme krájeli krásný svatební dort, na jehož vrcholu byla z polevy vymodelovaná sopka Mount Kenya. Na zahradě se sešlo víc než tři sta sedmdesát pět hostů, snažili jsme se s Billem všechny obejít, s každým promluvit, ale v tomto ohledu byla nej aktivnější babička Chartová. Povzbuzená vínem si opravdu užívala, s každým probrala, co je v rodině nového.

Před setměním jsem. se vytratila, abych se připravila na odjezd. Vzhledem k útokům hnutí Mau Mau nebylo cestování v noci bezpečné, my měli před odjezdem na líbánky do Anglie namířeno do Brown Trout, venkovského útočiště na náhorní plošině Kinangop. Převlékla jsem se do cestovního kostýmu jahodové barvy a uvažovala jsem o změnách, které v mém životě způsobí tenký zlatý proužek navlečený na prsteníčku. Chystala jsem se opustit krásný domov, který vždycky představoval moji životní jistotu, začalo mi docházet, jak moc mi bude chybět vlídnost, láska a pocit bezpečí, který mi pevně semknutá rodina vždycky poskytovala. Jak budu postrádat zvířata, která bývala vždycky součástí mého života. Pokud mám být upřímná, trochu mě děsilo, co mě čeká - co prožiju o nastávající svatební noci, ale i v budoucnu jako Billova manželka. Bylo mi teprve devatenáct, a když se na to teď dívám s odstupem, je mi jasné, jak mladá a naivní jsem byla. Když vzpomínám na svatební noc, kdy jsem byla trochu zklamaná, že očekávaný výbuch vášně není až tak oslnivý, došlo mi, jak jsem byla nezkušená.

Svatební cesta do Anglie představovala nádherný zážitek. Byla to moje první cesta do zámoří, těšila jsem se, až uvidím zemi svých předků. Plavili jsme se na parníku Kenya, během cesty jsem si koupila šňůru perel za peníze, které mi velkoryse daroval tatínek. Od dětství, kdy jsem sedávala na posteli babičky Webbové ověšená jejími náhrdelníky a náramky, jsem měla šperky moc ráda. Ty perly stále ještě uchovávám jako vzácnost. V Anglii jsme navštívili nejznámější památky Londýna, potom pokračovali přes Anglii do Skotska, kde jsme se setkali s Billovými stárnoucími tetami a jejich potomky. Cestou jsme se zastavili v hrabství Lincolnshire, abychom se podívali do Sleafordu, místa, odkud pocházela rodina dědečka Webba. V Yorku jsme narazili na ducha. Nejednalo se o nikoho z Billových příbuzných, ale o podobu Robina Hoo- da sedícího na židli v knihovně. Na sobě měl starodávné zelené legíny, vysokou měkkou čepici s dlouhým perem po straně. Vypadal tak autenticky, že jsme usoudili, že se jedná o turistickou atrakci. Když jsme si ale následující den v novinách přečetli o duchovi, který se v ten den každoročně v knihovně objevuje, a jeho popis odpovídal Robinu Hoodovi, přemýšleli jsme, co jsme to vlastně zahlédli.

Vrátili jsme se odpočatí a nadšení, že jsme viděli kus světa, a přestěhovali jsme se do malého pronajatého domku nedaleko polního velitelství keňského pluku v Maguga těsně u Nairobi. V Keni stále ještě panoval výjimečný stav, hnutí Mau Mau se po zatčení a uvěznění Jomo Kenyatty projevovalo ještě militantněji. I přes nasazení britských jednotek, které měly pomoct povstání potlačit, vzpoura hnutí Mau Mau a jejich partyzánský boj pokračovaly dál. Ozbrojení příslušníci kmene Kikujů dál vraždili, pořádali obřady s přísahou poslušnosti a vyvolávali neklid. Bill a jeho kolegové pokračovali v tajných a velice nebezpečných akcích, pronikali hluboko do lesů a vyhledávali úkryty stoupenců hnutí. Dokonale znali terén, místní obyvatele, dokázali se v hustých lesích pohybovat a dařilo se jim získávat na svou stranu i členy nepřátelského hnutí.

Bill často přiváděl zajaté vzbouřence do domku, který jsme sdíleli s dalším mladým důstojníkem Francisem Erskinem. Kvůli Billově práci jsme byli vystaveni neustálému riziku, takže přední i zadní vchod do našeho domu hlídala stráž. Jakmile se setmělo, Bill a Francis si oblékli staré zelené kabáty nebo kůže, natáhli kukly, začernili se uhlím a použili i kravský trus, aby potlačili vůni mýdla. Ta představovala velké nebezpečí, protože členové hnutí Mau Mau měli životem v divočině dobře vyvinuté smysly a instinkty.

Bill a Francis pracovali s týmem vybraných mužů, některé přetáhli i ze skupin pytláckých lovců slonů z kmene Walian- gulu, které Bill získal jako stopaře a přivedl z oblastí na hranicích parku Tsavo. Měl zkušené stopaře ve velké úctě - dokázali vystopovat člověka v lese stejně dobře jako pronásledovat malou antilopu dikdik v poušti. Významnou částí Billova týmu byli i přeběhlíci z Mau Mau, kteří se stali informátory. Znali důvěrně lesy - orientovali se na každé pěšině, mýtině, v každé průrvě, znali rozmístění úkrytů, utajovaná shromaždiště, kde se odehrávaly obřady, vykotlané stromy v lesích, v nichž si vzbouřenečtí velitelé nechávali zprávy. A co bylo nej důležitější, znali i tajné signály a hesla, které vzbouřenci používali: klacík položený na cestě a směřující na určitou stranu, lístek určité rostliny položený na zemi, pokroucený stonek, kamínek nebo dva - to všechno představovalo určité sdělení, stejně jako zvuky, které nikdo nezasvěcený nedokázal odlišit od projevů ptáků nebo zvířat. Byli to právě tito přeběhlíci od Mau Mau, kteří pomohli se zničením jádra hnutí ukrytého v lesích.

Billovou prací bylo především pronikat v noci na území

sousedících kmenů, ale odcházel i na delší dobu, když některé akce jeho tým zavedly hluboko do lesů v Aberdare nebo do slatin. Právě v těch místech byli vzbouřenci téměř nepo- lapitelní. Bill a jeho muži je pronásledovali, často se po čtyřech prodírali porostem, byli odření a poškrábaní, nervy měli napjaté, protože je každou chvíli mohli vzbouřenci přepadnout ze zálohy, nebo se mohli stát obětí útoku nějakého zvířete. Když došlo na bombardování předpokládaných úkrytů, armáda využívala bombardéry Lancaster ze druhé světové války. Zvířata v oblasti byla hrůzou bez sebe, mnohá poranily střepiny a zvířata pak útočila na všechno, co se pohnulo, a byla ještě nebezpečnější. Stačil pouhý zvuk bombardérů a menší obyvatelé lesa, například lesoni a antilopy suni, bezcílně běhali a netušili, kam se ukrýt, opice zděšeně poskakovaly po stromech a tiskly se k sobě.

Bandy vzbouřenců si vytvářely dobře ukryté základny, zhotovené z propracovaných konstrukcí z bambusu a vybavené sedátky a lůžky ze dřeva, a obvykle mívaly několik únikových cest. Od pramenů a potoků občas dokonce dutými bambusovými stonky byla rozváděna voda. Jiné úkryty tvořilo jen vysekané křoví, zakryté nějakým maskováním, a existovaly také tzv. dakki, vybudované v podzemí, jejichž východy byly tak dobře uzavřené zevnitř, že z venku byly téměř neviditelné stačil jen malý otvor velikosti mince, aby se dovnitř dostal vzduch. Vyhledávání takových úkrytů vyžadovalo zkušenosti i praktické dovednosti. Bill mi vyprávěl, jak se snaží maskovat své stopy tím, že chodí jen po hranách chodidel, aby nebyly patrné špičky ani paty, nebo jak při prodírání lesem používá hůl, aby za sebou znovu načechral větve a trávu.

Často bylo možné objevit skrýš podle pachů zvířecích kůží. Bojovníci Mau Mau se do nich oblékali, měli z nich klobouky pro velitele i nárameníky pro podřízené. Spodní oděv byl šitý z jemných kůží malých lesních zvířat, jako je například daman stromový, veverka nebo antilopa suni. Ten nosili

pro zahřátí srstí dovnitř. Kůže větších zvířat, například antilop losích nebo lesoňů, sloužila k vytvoření svrchního oděvu. Zaskočilo mě, kolik je na to potřeba zvířat - spodní kazajka se šila ze třiceti až čtyřiceti damanů nebo antilop suni, o větších kůžích, na nichž se nechávala srst a používaly se na přikrývky, ani nemluvě. Na jednu se spotřebovalo až sto kožešin drobných zvířat.

Proniknout mezi tyto tlupy bylo velice nebezpečné, nedělala jsem si iluze o tom, že by Billův život nebyl vystavený nebezpečí. Tím spíše, že byli s Francisem odhodlaní zajmout nej slavnějšího z velitelů hnutí Mau Mau Dedana Kimathiho. Bylo to notoricky známé jméno, symbol boje hnutí Mau Mau za svobodu, člověk odhodlaný vypořádat se se všemi, kdo byli loajální k vládě a které tak považoval za zrádce cílů hnutí. Byl velice mazaný a lstivý, téměř nepolapitelný, dokázal vyváznout i ze situací, kdy všechno hrálo proti němu. Vždycky se mi nesmírně ulevilo, když se Bill vrátil v pořádku domů.

Zanedlouho po prvním výročí svatby jsem zjistila, že jsem těhotná. Bylo mi dvacet. Představa, že budu mít dítě, mi připadala naprosto neskutečná, zpočátku jsem tomu vůbec nemohla uvěřit. Pronásledovala mě ranní nevolnost, začala jsem přibývat v pase, potom už jsem i já pochopila, o co se jedná. Děsila mě nejen představa bolesti při porodu, ale i vyhlídka na to, že se ještě před jedenadvacátými narozeninami stanu matkou. Občas jsem si přála, abych dokázala vrátit čas zpátky a mohla žít bezstarostným, nezávislým životem jako všechny mé kamarádky. Místo toho jsem se ale zamračeně smiřovala se skutečností, že jsem průkopnicí ve své generaci - jako první jsem se vdala, jako první porodím dítě. V hloubi duše mi také dělalo starosti, že manželství, a především sex, neodpovídal mým dívčím očekáváním, že extáze, o které jsem četla v milostných románech, mi stále nějak uniká.

V lednu roku 1955, krátce před porodem, jsme se s Billem rozjeli k nám na farmu. Toužila jsem po jistotě, kterou mi mohla poskytnout maminka. Na cestě do Gilgilu musel Bill zajet za odštěpenou skupinou jeho jednotky v Ol Kalou, aby jim sdělil údaje o některých operacích. Vždycky chodil všude pozdě a i tady mu trvalo celý den, než jsme znovu vyrazili. Byla jsem opravdu nervózní, protože právě tahle oblast byla kolébkou hnutí Mau Mau a zvlášť v noci tu bylo velice nebezpečno, neboť jednotlivé tlupy opouštěly úkryty a pod rouškou tmy šířily hrůzu. V tropech přichází tma rychle, za chvilku musel Bill rozsvítit reflektory. Měla jsem nepříjemný pocit, zlé tušení, skoro jsem nemluvila, jen jsem zírala na okraje cesty, abych uviděla nebezpečí včas. Po několika kilometrech, které mi připadaly nekonečné, zabočovala hrbolatá cesta ostře k potoku. Bill musel zpomalit, abychom přejeli přes vratký dřevěný most. Právě se chystal na druhé straně přidat plyn, když jsme si na břehu všimli tmavých stínů.

Potom se rozpoutalo peklo. Začalo se rozléhat hlasité bouchání a ve světle reflektorů jsme viděli pobíhající zlověstné postavy oblečené v kůžích, jak se k nám blížily a něco vztekle pokřikovaly. Někteří mávali mačetami, jiní házeli kameny, další po nás z blízkosti stříleli, z hlavní vylétaly blesky. Kulky i kameny dopadaly na auto s alarmující silou. V tu chvíli jako by se hluk najednou vzdálil, jako by přicházel z nějakého dalekého místa, dokonce i proud kulek se zdál neskutečný. Měla jsem pocit, jako by se čas zastavil a já celý výjev sledovala zpovzdálí. Kupodivu mě nezachvátila panika, ačkoli jsem samozřejmě věděla, že jsme se ocitli ve smrtelném nebezpečí. Něco jako by mě sevřelo a já se nedokázala ani pohnout. Bill byl ale na podobné situace zvyklý. Strčil mi hlavu pod palubní desku, vytáhl svoji pistoli Luger a stiskl pedál plynu až na podlahu. Vyrazil proti barikádě před námi, přitom z okénka střílel na útočníky. Auto nadskakovalo, nahýbalo se a skřípalo, na jednom obrovském kameni se na chvíli úplně zastavilo, kola se točila, aniž by zabírala. Potom se přehouplo přes vrchol a setrvačností pokračovalo dolů.

V tu chvíli mi Bill připadal jako hrdina z nějaké kovbojky, střílel při jízdě, zůstával klidný a soustředěný, svou odvahou zachránil život nám i našemu dosud nenarozenému dítěti. Miminko se pohnulo a tím mě vytrhlo ze strnulosti. Tělo jsem měla zaplavené adrenalinem. Bill mě vzal za ruku a pevně ji svíral. Jeli jsme oznámit incident na policejní stanici do Ol Kalou. Jeden z policistů ukázal na kulku v rámu okénka auta, bylo to jen pár centimetrů od místa, kde měl Bill hlavu.

V tu chvíli jsem si uvědomila naplno, jak blízko smrti jsme se ocitli. Děkovala jsem Bohu za Billovu odvahu a později, už v teple rodičovského domu, mě maminka celou roztřesenou zabalila do přikrývky a já se v pokoji provoněném růžemi rozplakala. Byly to ale slzy úlevy nad tím, že jsme v bezpečí.

Naše dcera Gillian Sala Ellen se narodila 26. ledna 1955 úplně zdravá, i když dva týdny po termínu. Vzpomínám si, že jsem hrozně toužila uchýlit se někam do ústraní - skoro jako zvířata -, abych to zvládla sama, bez pokynů a vyrušování. O jméně jsme hodně přemýšleli. Gillian bylo jméno, které se nám moc líbilo, hlavně jeho zkrácená podoba Jill, jak jí brzy všichni říkali. Sala je jméno malého kopce kousek od Tsava a také je to výraz pro antilopu oryx v jazyce kmene Mliangulu. Ellen se jmenovala babička Webbová i babička Chartová. Sestra Sheila z toho neměla velkou radost, protože chtěla jméno Jill pro svou prvorozenou dceru. Konečně se provdala za Jima Wrena, s nímž chodila už od dob našeho studia v YWCA. Já jsem byla ale už v příliš pokročilém stadiu těhotenství na to, abych jí šla za družičku. Stejně se jim jako první narodil chlapec, takže by jí to jméno k ničemu nebylo.

Zvyknout si na mateřství pro mě nebylo jednoduché. Prsa jsem měla nateklá, bolavá a plná mléka, byla jsem zoufalá z povislého břicha, trápily mě noci beze spánku, záviděla jsem svobodu všem kolem sebe. Krmení byl neustálý boj, protože Jill nechtěla sát. To mě přesvědčilo, že nemůže být v pořádku. Nakonec si se mnou promluvila maminka. Zdůraznila, jakým požehnáním je mít děti, jaké štěstí Jill i já máme, že tu vůbec jsme. Připomněla mi také, že vdavky v tak brzkém mládí byla moje volba. Cítila jsem se vytrestaná, kála jsem se za své sobecké jednání. Doktor mě ujistil, že Jill je úplně v pořádku, tak jsem dál prožívala své utrpení. „Děti s sebou přinášejí lásku," zdůraznila maminka a já brzy zjistila, že to tak opravdu je. Pouto, které se mezi mnou a dcerou vytvořilo, bylo trvalé a provází nás celým životem.

V polovině padesátých let se výjimečný stav chýlil ke konci. Odhadovalo se, že v lesích v Aberdare zůstává už jen asi tisíc pět set bojovníků Mau Mau, na jejich „vymetení" měla dohlédnout policie. Bill se mohl vrátit do civilního života. Byl hrozně zklamaný, že se mu nepovedlo chytit nepolapi- telného Dedana Kimathiho, ale zkušenosti, které získal v lesích, se mu velice hodily, když potom honil pytláky, kterých bylo v národním parku Tsavo opravdu hodně. Jeho šéf David Sheldrick už jeho návrat do práce netrpělivě očekával. Dělalo mi starosti, že moje miminko bude vyrůstat v oblasti, kde se hojně vyskytuje malárie, kde žijí škorpioni, obrovští chlupatí pavouci, jedovatí hadi a spousta další nebezpečné havěti. Bylo mi také jasné, že vedení domácnosti nebude vůbec jednoduché. Spoustu čerstvých zásob, které nebylo možné koupit v indických obchodech ve Voi, budu muset objednávat z Nairobi. Bude potřeba je každý týden vyzvedávat na místním nádraží.

Uvažovala jsem také o tom, jak se mi podaří zapadnout do místní komunity, o níž jsem slýchala od Billa. A vůbec mi nebylo jasné, jak budu vycházet s manželovým hrůzu nahánějícím šéfem. S Davidem Sheldrickem jsem se setkala jen jednou, a to před čtyřmi lety, když mi bylo sedmnáct. Neudělal na mě moc dobrý dojem. Tehdy jsem byla ve Východním Tsavu poprvé a Bill mě vzal na skálu Mudanda, nádhernou vyhlídku, odkud se dala pozorovat stáda slonů, kteří se přišli napít a hráli si v jezírku pod skalou. Ten den tam byly nejen doslova stovky slonů, na něž jsem se fascinovaně dívala, ale také filmařský štáb, který natáčel film Kam nelétají supi. David se věnoval hvězdám filmu Anthonymu Steeleovi a Di- nah Sheridanové. Když jsme se vyšplhali na skálu, signalizoval, že se právě točí a musíme se chovat co nejtišeji.

Vylezli jsme nahoru, usadili se v dostatečné vzdálenosti a brzy nás pohltilo dění pod námi. Bill, který si nedokázal představit odpoledne bez šálku čaje, přinesl ešus a aniž by mi to řekl, postavil ho vedle mě. Když jsem se otočila, abych ukázala na něco zajímavého, bezděčně jsem ho shodila a on s hlukem poskakoval po skále dolů. Jak nabíral na rychlosti, zvuk se rozléhal tak, že byl slyšet na kilometry daleko. Nakonec se závěrečným šplouchnutím dopadl do jezírka.

V tu chvíli se rozhostilo ohlušující ticho, všichni sloni ztuhli, vyděšeně roztáhli uši a vzápětí se v panice rozutekli. Zmizeli tak rychle, že bylo těžké uvěřit, že jejich přítomnost před několika vteřinami nebyla pouhou iluzí. Netušila jsem, že se tolik slonů může rozprchnout v naprosté tichosti a zanechají po sobě jen oblak červeného prachu. Filmaři přestali točit, herci se zarazili a zdálo se, že se čas zastavil, a na mě všichni nevěřícně upírali pohledy. Byla jsem k smrti vyděšená.

David k nám došel, Bill mu představil naši společnost, až nakonec provinile zamumlal: „A, ehm, tohle je Daphne.“ Vzhlédla jsem ve zmatku a rozpacích, když ke mně David natáhl ruku. Byl vysoký, v modrých očích mu jiskřilo pobavením i zájmem. Oči mu lemovaly dlouhé, husté řasy, které by mu záviděla každá dívka. Měl pevný stisk, svalnatá lýtka, na nohou jen sandály. Safari košili měl šitou na míru, takže mu dokonale padla, kolem něho se vznášela nepřehlédnutelná aura autority.

Teď je mi dvacet jedna, jsem vdaná a mám dítě. V mnoha ohledech jsem dospěla, ale při příjezdu k novým budovám ředitelství parku na úpatí hory Mazinga jsem stejně zůstala zaražená, když se objevil David, aby nás přivítal. Vzal Jill v přenosné tašce a doprovodil mě do svého nového domu. Vysvětlil, že budeme jeho hosty, dokud se nedokončí úpravy v našem domě. Nedělal to předem, protože měl pocit, že barvy bych si měla vybrat sama, sama se rozhodnout, co kam umístit. Když jsem odešla vybalit a uložit Jill do hostinského křídla na konci dlouhé, otevřené verandy, odvedl Billa, aby mu ukázal, co všechno se tu během jeho čtyřleté nepřítomnosti změnilo. Překvapilo mě, že nikde nevidím Davidovu manželku Dianu, moc ráda bych se s ní poznala. Později mi ale Bill řekl, že ne všechny změny souvisejí s vytvářením infrastruktury parku. David s manželkou se rozešli, ona s sebou odvezla i jejich dvě malé děti.

Při večeři si David s Billem povídali o problémech, s nimiž se park Tsavo potýká. Neměla jsem tušení, jak složité je získat kontrolu nad tak rozlehlým teritoriem, jak je obtížné pouze vytvořit infrastrukturu parku, který se rozkládá na dvaceti tisících kilometrech čtverečních. Je to oblast velikostí srovnatelná s Walesem, Izraelem nebo státem Michigan. Tsavo je největší park v Keni, ale zároveň je i nej odlehlejší, nejméně známý a naprosto nedotčený. Byl neobydlený, pohybovaly se v něm jen bandy nemilosrdných pytláků, kteří se snažili získat slonovinu a rohy nosorožců. Žádný z parků v zemi nemusel bojovat s takovými překážkami, ale přesto, jak nám David sdělil, se neustále musí prát o peníze na jeho rozvoj. Tsavo představovalo jediný velký kus země, který si vláda mohla dovolit věnovat divočině, aniž by musela čelit nárokům na půdu. Přesto se k parku všichni chovali jako k popelce. David rázně a nadšeně hovořil o potřebě rozprášit organizované pytláky, chránit stáda slonů i nosorožců. Snažil se podchytit ztráty na zvířatech, které on a jeho kolegové odhalili. „Pokud té hrůze neučiníme přítrž, za chvíli nebude co chránit," zdůraznil.

Následující den ráno mě probudilo štěbetání frankolínů (hrabavý pták z čeledi bažantovitých - pozn. překl.), připomnělo mi to tábor v Selengai. Vykoukla jsem z okna a viděla, jak květiny v Davidově terasovité zahradě okusuje mladý le- soň. Dva malí sloni s roztaženýma ušima do sebe strkali choboty. Okamžitě se mi zvedla nálada a zaplavilo mě nadšení. Později jsem se dozvěděla, že lesoň je sirotek, kterého David pojmenoval Bushey. Sloni jsou také sirotci, jmenují se Samson a Fatuma, první, o kterých se v Keni vědělo kromě těch, kteří se chovali ve vzdálených zoologických zahradách.

O těchto dvou se psalo ve sloupcích novin East African Standard\ jejich jména už byla hodně známá. U snídaně jsem se Davida zeptala, jak je zachránil a jak se mu je povedlo ochočit. Složitější to bylo se Samsonem, dvouletým samcem. David se s ním zavřel do ohrady, a pokaždé, když Samson zaútočil, David ho bouchl do chobotu a přiměl ho, aby se stáhl do vzdáleného rohu. Potom k němu jemně promlouval, nabídl nějaký pamlsek na usmíření, než bylo nutné odrazit další pokus o útok. Samson si přes výbuchy agrese začal uvědomovat, že takové chování se nevyplácí, že to podivné stvoření před sebou jen tak nevyleká. Během odpoledne se zvíře zklidnilo tak, že se s ním dalo snadno vycházet. Od té chvíle mezi Davidem a slonem panovala zvláštní spřízněnost. Na Fatu- mu, to byla samice, nedávno zaútočil lev. Dovolila Davidovi, aby jí vyčistil a ošetřil rány. Statečně překonávala bolest, protože chápala, že jí David pomáhá.

Zaujatě jsem poslouchala a udělalo na mě velký dojem, s jakou náklonností a hlubokým pochopením se David o slony stará. Překvapila mě jeho citlivost a síla charakteru, protože takové vlastnosti byly v té době u mužů vzácné a divoká zvířata je příliš nezajímala. V době, kdy byl David profesionálním lovcem, určitě spoustu zvířat pozabíjel, ale cítila jsem, že z toho neměl žádnou radost. Měl v sobě zakořeněnou neobvyklou úctu k životu i hlubokou empatii ke zvířatům. Cítila jsem, že se od tohoto člověka mohu hodně dozvědět, především o slonech. Způsob, jakým hovořil o Samsonovi a Fatumě, ve mně vzbudil touhu začít s učením okamžitě.

Ještě dřív jsem ale samozřejmě chtěla vidět náš nový domov a prohlédnout si ředitelství parku. Všude se něco dělo: tesaři a truhláři dokončovali cedrové ukazatele i nábytek do domů, byl tu velký hydraulický lis, který David občas používal i na výrobu pálivé chilli omáčky pilipili hoho. Podával ji ke každému jídlu a člověku po ní doslova hořel jazyk. Dílna byla vybavená vším potřebným k opravám dopravních prostředků, které se v parku používaly, také k opravám těžkých strojů. Byl tam velký soustruh, který uměl obsluhovat jen on a na kterém z kousků železa vytvářel petlice, hřídele i jiné náhradní díly. Sám také cvičil zaměstnance parku, především strážce, jejichž úkolem bylo dostat pod kontrolu pytláctví a zajistit všem zvířatům, především ale slonům a nosorožcům, bezpečí.

Na první pohled vypadal náš nový dům hrozně - před schody k hlavním dveřím se tyčilo červené mraveniště představující ideální úkryt pro hady a další lezoucí havěť, kolem divoce bujely sanseverie, divoký sysal. Za domem rostla záplava myrhovníků, byly to opadavé keře, které snášely sucho, kořenily poměrně mělce a pod jejich pokroucenými větvemi s ostrými konci a hustým porostem se nepochybně skrývali sloni, buvoli i obávaní lidožraví lvi. Samotný dům byl jednoduchý a strohý, ale nejvíc mi vadilo, že nemá kolem zahradu. Otočila jsem se, abych neuváděla hostitele do rozpaků, ale David tiše pronesl: „Nemějte obavy, Daphne, to všechno se dá změnit."

A svému slovu dostál. Následující den přijel traktor, srovnal mraveniště se zemí a vyčistil křoviny kolem, zedníci a kameníci začali stavět terasy, truhláři se věnovali poličkám, malíři dokončovali stěny krémovou barvou, kterou jsem si vybrala. Během následujících několika týdnů, kdy jsem se starala o nezvykle nervózní Jill, protože si musela zvykat na nepříjemné vedro, jsem ušila záclony a vybalila věci. David poslal zahradníka, aby na horní terase založil trávník, sám přišel dohlédnout na instalaci ptačího bazénku, který se stal jednou z krásných ozdob mé nové zahrady. Když jsem měla pocit, že je všechno hotové, pozvali jsme s Billem Davida na večeři. Rozhlédl se po obývacím pokoji a usmál se. „Spoko- jenější?“ Ujistila jsem ho, že ano, a dodala: „Život v Tsavu budu mít moc ráda.“ Pátravě se na mě zadíval a potom tiše pronesl: „To doufám. Moje žena to tady z celého srdce nenáviděla. “

Zlověstná slova. Ale od samého začátku jsem měla život v Tsavu opravdu ráda. Každým rozbřeskem se pevněji spřádalo kouzlo, když slunce narůstalo jako velká rudá koule a zahřívalo svou září rozlehlý záhadný kraj. Zamilovala jsem se do nedotčené přírody na obrovském prostoru, i do všeho živého, co ukrývala.

A jak ukázala následující léta, nebyla to jen krajina, do čeho jsem byla zamilovaná.

5.Láska

„Neexistují slova, jimiž by bylo možné vystihnout skrytého ducha divoké přírody, která by odhalila její záhady, melancholii a kouzlo. Houževnatý život ve volné přírodé přináší radost... Kromé toho, ačkoli to spolu souvisí, je tu silná přitažlivost tichých míst, obrovského měsíce v tropech a nádhera nových hvězd; poutník tu vnímá na obrovském, člověkem nedotčeném prostoru úžas z východu i západu slunce.

Změny tu na pozadí věků a nekonečného času probíhají velmi pomalu. “

Theodore Roosevelt, LOVECKÉ TOULKY PO VÝCHODNÍ AFRICE

Jako vystudovaná účetní a stenotypistka jsem nabídla Davidovi, že mu v kanceláři pomůžu. Starala jsem se o Jill, o domácnost, v zahradě jsem pěstovala rostliny ze semínek i řízků, které mi posílala maminka, a brzy jsem si zvykla i na každodenní práci v parku. Moc ráda jsem byla součástí energického dění kolem. Pracovala jsem v Davidově kanceláři. Byla to jediná kancelář v budově ředitelství, centrum všeho dění. Neustále tu šuměla vysílačka, jak přicházela hlášení od jednotlivých strážců. Když David rozjel kampaň proti pytlákům, zaznamenávala jsem všechny poznatky, na každého pytláka jsme měli zavedený spis. Začínala jsem chápat, že situace je skutečně vážná, protože během hlídek nacházel Bill hrůzné zbytky po masakrech u téměř každého napajedla - konce klů, opuštěné skrýše, popel z ohňů, kosti i rozbité nádoby na vodu. Masakrování probíhalo v obrovském rozsahu.

Davidovým úkolem bylo založit na třinácti tisících kilometrů čtverečních východní části oblasti Tsavo park, přeměnit neprozkoumanou a nehostinnou krajinu v místo, které by přitahovalo platící návštěvníky a dokázalo se o ně postarat. Park ležel východně od železnice z Nairobi do Mombasy. Zbývajících téměř osm tisíc kilometrů čtverečních na opačné straně železnice tvořilo západní část parku. Davidův úkol nebyl snadný. Bylo potřeba vytvořit cesty i pěšiny v nehostinné krajině, zarostlé neproniknutelnými křovinami, bojovat s porostem představovalo vysilující úkol. Na začátku nebyly k dispozici těžké stroje na zemní úpravy, takže obrovské pařezy i balvany bylo nutné odstraňovat ručně ze země, která byla díky povětrnostním vlivům tvrdá jako beton. Horko bylo tak spalující, že bylo potřeba práce na dobu mezi desátou dopoledne a třetí odpoledne přerušit, aby se dělníci mohli uchýlit k odpočinku do stínu.

S vodou, která tu byla vzácnější než zlato, bylo nutné šetřit, každá kapka se dovážela ze základny. Byla to opravdu vzácná tekutina, protože obrovským územím parku Východní Tsavo protékaly jen dvě stálé řeky. Bill i David dostali malárii; nemá smysl se ani zmiňovat o menších nebezpečích, jako byli škorpioni, hadi, útočící nosorožci a sloni, kteří se bránili pronikání lidí do svého světa.

Severní část parku byla velice odlehlá, existovala do ní jen jedna přístupová cesta, protože řeka Galana rozdělovala park na dvě poloviny a severní část tak zůstávala izolovaná. Během období sucha, kdy bylo v řece málo vody, se mohl člověk hrdinně vrhnout mezi krokodýly a hrochy, mělké části přebrodit a hlubší přeplavat - právě to strážci při pravidelných obhlídkách dělali. Vzápětí je ale zase čekala jen vyprahlá země, další nejbližší pravděpodobný zdroj vody byla písečná řeka Tiva, vzdálená asi sto kilometrů. Během dvou období dešťů se Galana i Tiva rozvodnily a severní oblast zůstala na několik měsíců doslova odříznutá. David pochopil, že je nutné vytvořit do severní části parku lepší přístup, a začal pracovat na vyvýšené cestě, která by překlenovala řeku Galana v jejím nejužším místě. To ale vyžadovalo dlouhé zkoumání a hledání místa, odkud by se dal brát štěrk na základ cesty. Nakonec takové místo našel u Lugardových vodopádů, kde se řeka prodírala úzkou skalní průrvou. Výstavba zabrala celý rok, celé měsíce trvalo získat tuny štěrku a každé rozvodnění řeky představovalo nepříjemné zdržení. Když byla ale cesta hotová a první vozidla mohla projet, téměř osm tisíc kilometrů čtverečních v severní oblasti bylo od té doby snáz dostupných. I po padesáti letech tato stavba zůstává nej důležitější cestou přes Galanu, je živým dědictvím umu a vytrvalosti prvních strážců.

David se kromě vytváření parku staral i o záchranu jeho obyvatel. Oblast Tsavo byla známá především díky slonům a černým nosorožcům - žilo tam víc černých nosorožců než kdekoli jinde v celé Africe. Oblast byla proslulá i několika slony s největšími kly, obry, kteří nosili na každé straně hlavy padesát kilo slonoviny. A právě tato úžasná stvoření byla už léta cílem bílých lovců i pytláků. Odhadovalo se, že v polovině padesátých let bývalo rok co rok zabito více než dvanáct set slonů a stovky nosorožců, protože slonovina i rohy nosorožců představovaly cenné zboží. Pytláci je prodávali asijským a arabským překupníkům na pobřeží, ti je potom pašovali na Dálný východ, kde na nich nepředstavitelně vydělávali.

Slonovina byla vysoce ceněná, už lidé v době kamenné ji opracovávali na nářadí a jiné pomůcky. Ozdoby ze slonoviny mívali už bibličtí princové a králové, předměty z ní používali starověcí Rekové, Římané i Číňané. Bylo mi smutno ze skutečnosti, že slonovina neztratila na ceně ani ve dvacátém století, kdy existovala i spousta možností, jak ji nahradit. Ze sloních klů se dále dělaly klávesy k piánům, kulečníkové koule, vyřezávaly se z ní i šachové figurky, v Asii se používala na jídelní hůlky, svatební náramky a nákotníky i na pečeti. Všechno to byly věci, bez kterých by se člověk klidně obešel. Existovaly doklady o tom, že se slonovina používá jako pojistka proti inflaci a chrání zranitelnost papírových peněz. Rohy nosorožců si v Asii cenili především díky údajným léčebným účinkům - měly mít kouzelnou sílu, která zbavovala lidi neduhů, léčila impotenci, revmatismus, horečku i špatný zrak. Ve skutečnosti je roh nosorožce ale tvořený jen keratinem, stejnou látkou, z jaké jsou nehty, takže lidé by stejného účinku dosáhli už jen tím, že by si je okusovali.

Pytláctví bylo obrovským problémem, decimovalo divoká zvířata v parku a David byl odhodlaný dostat ho pod kontrolu. Nové strážce nevybírali z bojovných kmenů. Příliš se jim nechtělo chytat pytláky vyzbrojené šípy s prudkým jedem, nechtělo se jim ani hrozit příslušníkům vlastních kmenů, protože měli obavy z odvety. David žádal vedení národních parků v Nairobi o lidi i vybavení, aby mohl začít proti pytlákům bojovat, jenomže Východní Tsavo nebylo ve srovnání s atraktivnějšími parky příliš zajímavé, takže si musel vystačit s omezenými prostředky a pěšími hlídkami nezkušených, špatně placených a nijak nadšených strážců.

Za východní hranicí parku jižně od řeky Galana sídlil kmen Waliangulu, který se věnoval pytláctví, sloni byli úzce provázáni s jejich kmenovou kulturou. Když jsme do parku přijeli, cena slonoviny dokázala zničit jejich doposud přísný etický kodex a převládla komerce. Teď byli schopni zvíře, na kterém byl založen život jejich kmene i jejich živobytí, nemilosrdně zabít kvůli zisku. Ještě horší hrozba přicházela od kmene Wakamba, sídlícího na severních hranicích parku. Jeho příslušníci nebyli tak zkušení a nelítostní lovci jako Wa- lianguluové, ale dokázali zabíjet, lovili v tlupách až padesáti mužů. Oba kmeny jen výjimečně pronikaly na území druhého, oboustranně dodržovaly nepsaný zákon, který hrozbami podporovali šamani. Walianguluové Wakamby pohrdali, tvrdili, že jako lovcům jim chybí odvaha i zkušenost.

Oba kmeny používaly na zabíjení slonů i nosorožců jed. Příprava jedu byla vysoce specializovaná práce a představo-

vala pečlivě střežené tajemství kmene Giriama - původně bantuského kmene, který sídlil na pobřeží v okolí Mombasy. Ti jed vařili a prodávali. Na přípravu bylo potřeba kůry a listů z velice toxických stromů acokanthera, které se vařily asi sedm hodin ve vodě spolu s několika dalšími ingrediencemi, až vnikla hustá, lepkavá hmota podobná asfaltu. Jed byl smrtelný, začal působit, jakmile se dostal do krevního oběhu. Slona zabil během několika hodin, lidé umírali po několika minutách. Jed ovlivňoval srdeční činnost. Před prodejem se jeho účinnost předváděla na žábě nebo ještěrce, do níž zabodli trn namočený vjedu, nebo ho vpravili do vajíčka, které vzápětí explodovalo. Pokud nebylo po ruce nic živého ani vejce, prodávající se píchl do ruky, do vytékající krve přidal trochu jedu a sledovalo se, jak rychle krev ztmavla. Na šípy s jedem ze stromu acokanthera neexistoval protijed. Výroba jedu byla velice lukrativní.

Jed se aplikoval na hrot šípu a jeho kovové uchycení a pro ochranu byla tato část obalena kouskem látky nebo kůže. Při nárazu se hrot s uchycením oddělil od dřevěné části, která byla na konci opatřena supím peřím, aby šíp lépe letěl. Zatímco se jedovatý hrot dostal hluboko do těla a jed pronikl do krevního oběhu, oddělenou dřevěnou část mohl majitel sebrat a znovu použít. Hroty šípů bývaly vždycky opatřené znakem majitele, takže bylo jasné, čí mrtvé zvíře je, bez ohledu na to, kdo se k němu dostal jako první. Pytláci obvykle číhali v úkrytu na strategickém místě, z něhož byl výhled k napajedlu nebo na sloní stezku. Jakmile se objevil vhodný cíl, vystřelili šíp do kterékoli části těla kromě žaludku. Žaludek nebyl dobrým cílem, protože jeho obsah mohl účinky jedu neutralizovat. Druhý šíp mířil slonovi na nohu, aby ho ochromil v pohybu, takže zvíře před smrtí daleko neuteklo.

Maso zvířete, které zemřelo na otravu tímto jedem, nebylo kontaminované a dalo se bezpečně jíst. Obvykle se sušilo v dlouhých pruzích někde v úkrytu v buši. Kly vysekali slo-novi z lebky sekyrou, pokud bylo zvíře čerstvě uhynulé. Pokud už nastal rozklad, daly se kly poměrně snadno vytáhnout. Potom je pilou zkrátili na vhodnou délku, nebo je schovali do skrýší, kde si je vyzvedli později, obvykle po propuknutí období dešťů, kdy nebylo snadné pytláky dopadnout. Pokud to situace vyžadovala, najímali si pytláci nosiče, aby jim kořist dopravili na základnu nebo na schůzku s překupníkem. Ten potom slonovinu prodal se ziskem dalšímu překupníkovi na pobřeží a odtud se pašovala loděmi na Dálný východ, kde se prodávala za skutečnou tržní cenu.

Smrt po otravě jedem ze stromu acokanthera, zvlášť pokud jed není čerstvý, je nelítostná a hrozná - některé výjevy mě pronásledují dodnes. Patří mezi ně pohled na umírající sloní samici, obklopenou vyděšenými členy jejího stáda, kteří se jí zoufale snaží udržet na nohou, jejíž čerstvě narozené mládě je také odsouzené k smrti, ale pořád se zoufale snaží sát ze struku, ve kterém nenalézá žádné mléko. Nebo pohled na zraněného samce, který si vlastním chobotem chtěl nabrat vodu ze žaludku, aby si ochladil rozpálené tělo, když stál bezmocně na žhnoucím slunci a nemohl se hnout z místa, protože noha ho bolela tak, že ji nemohl postavit na zem a díky otoku ji měl pětkrát větší než normálně. Dodnes vidím také vyhublé oběti se zhnisanými ranami, z nichž prýští černá, otrávená krev, kolem bzučí hejna much, ochromení obři jsou v agónii, jak kulhají a každý krok jim působí nezměrná muka. David vyjádřil moje pocity, když řekl: „Přál bych těm, kteří za tohle mohou, aby zakusili alespoň zlomek bolesti, kterou zvířata zaplatila za jejich slonovinové tretky."

Nebylo pro mě ani trochu jednoduché vidět zvířata v takovém stavu, vnímala jsem i napětí a zlobu u Billa a Davida, když museli ukončit život zvířete, které našli v beznadějném stavu. Těla mnoha z nich byla natolik zaplavena jedem, že po milosrdné kulce, která ukončila jejich trápení, prostě vybuchla.

Divoká zvířata v parku ale nezabíjely jen otrávené šípy. Zlověstné háčky se dvěma konci, na které byl napíchnutý kus masa a které byly drátem přivázané ke stromu, představovaly návnadu pro krokodýly v řece Galana, aby je pytláci mohli snadno vytáhnout na břeh a usmrtit. Na jiném okraji parku hloubili lovci kmene Wateita jámy, v nichž také hynula spousta zvířat. Byly dobře skryté, obvykle bývaly až čtyři metry dlouhé, metr široké a tři metry hluboké, umístěné na stezkách, kudy zvěř obvykle chodila. Kolem byly nastavěné zábrany, které naváděly nic netušící zvířata ke smrtelným pastím. Někdy naháněli zvířata požadovaným směrem i hon- ci. Pytláci z kmene Wateita kontrolovali jámy jen sporadicky, byl to spíš kmen věnující se zemědělství, a zvířata, která mezitím neuhynula žízní, zabili shora oštěpem. Bill objevil plot vedoucí k jámě, který měl délku víc než sto kilometrů. Dalším nástrojem pytláckého lovu byla drátěná oka. Uvazovali je ke stromům nebo keřům, některá i dost vysoko, aby se do nich chytila vyšší zvířata jako například žirafa. Pokud do oka zvíře stouplo, nebo do něj zasunulo hlavu, začalo se zmítat, aby se osvobodilo. Drát se ale utáhl a zařezával se stále hloub. Větší zvířata, například sloni a nosorožci, se nakonec osvobodila, ale čekala je neuvěřitelně bolestivá smrt v důsledku zanícených ran na krku.

Zpočátku strážci bojovali proti pašerákům tak, že operovali z různých základen, položených na strategických místech. Vzhledem k blízkým vztahům uvnitř kmenů byl ale tento systém velmi neefektivní. Spousta strážců v podstatě spolupracovala s pašeráky ze svého kmene. Když David našel asi sto kilometrů od ředitelství parku ve Voi u silnice Sala těla dvou slonů a místním strážcům, kteří sídlili nedaleko, to bylo úplně jedno, pochopil, že situace se bude muset změnit. Využil zkušenosti z armády a rozhodl se vycvičit pohyblivou jednotku. Na její výcvik přijal bývalého vrchního seržanta somálského původu z pluku Královských afrických střelců a zkušené vojáky, kteří pod ním sloužili v Habeši a Barmě.

Bill se mezitím vydal do odlehlejších oblastí Keni, aby tam sehnal nové lidi - nadané nebojácné muže z kmenů Turkana, Samburu a Orma, i Somálce, kteří měli zkušenosti z lovu v buši. Když přijeli, vypadali jako podivná tlupa - nikdo z nich neuměl slovo svahilsky, a podle toho, jak se zaskočeně rozhlíželi kolem sebe, byl tohle jejich první kontakt se světem mimo území jejich kmene. A podle toho, jak zírali na mě, mi došlo, že jsem byla zřejmě první bílá žena, jakou viděli. Kupodivu ale po třech měsících intenzivního vojenského výcviku, drilu a nácviku střelby se tito divoši proměnili v efektivní disciplinovanou jednotku, kterou David pojmenoval terénní. Teď mohli vyrazit do boje jako zárodek velice účinné protipytlácké jednotky, která se stala modelem pro ostatní východoafrické parky.

Po nějakém čase dostala terénní jednotka pytláctví v parku pod kontrolu, ale stále ještě to nebylo potřebné konečné řešení. Bylo nutné docílit toho, aby pytláky bylo možné pronásledovat i za hranice parku, když se jim podařilo i s kořistí uprchnout, a bylo také nezbytné poprat se s nelítostnou chobotnicí překupníků ve vnitrozemí i na pobřeží. Po nekonečných debatách a potyčkách s byrokracií nakonec v Nairobi souhlasili, že stejné pravomoci, jaké má policie a strážci Vládního úřadu pro lov - tedy pronásledovat a uvěznit pašeráky bude mít i terénní jednotka strážců parku. To jim umožnilo zajmout pašeráky i v jejich vesnicích, pokud existoval pádný důkaz o porušení zákona. Protipytlácké hlídky obvykle trávily venku v buši celé týdny, než se vrátily zpátky na základnu, takže nevyhnutelně docházelo k tomu, že strážci a zajatci se dobře poznali, někdy mezi nimi vznikaly i přátelské vztahy, založené na vzájemné úctě a společném zájmu. Bill si na hlídkách povídal s vězni u táborových ohňů. V každé debatě přišla nakonec řeč na slony s obrovskými kly - to obvykle prolomilo ledy. Pašeráci vyprávěli neuvěřitelné historky o setkání s nimi a také o dalších vzrušujících událostech v buši. Časem byli stále uvolněnější, přestávali se kontrolovat a Bill tak sbíral cenné informace pro naši kartotéku. Pokud se některý z vězňů choval opravdu vstřícně a nabídl informace, které vedly k dopadení dalších, propustili ho pod slibem, že už nebude pytlačit, nebo ho dokonce přijali mezi placené informátory.

Vesnice Kisiki-cha-Mzungu kmene Waliangulu asi třicet kilometrů od východní hranice parku byla proslulým útočištěm hledaných pytláků. Členové terénní jednotky, vyzbrojeni svými novými pravomocemi, několikrát v noci pronikli do této vesnice a jejího okolí. Během jedné takové razie došel David k několika chatrčím na vzdáleném konci vesnice. Jeho muži mezitím obklíčili známé podezřelé. U jedné z chatrčí tiše seděl nenápadný muž. Když se David přiblížil, zdvořile vstal. Jak se jmenujete?“ zeptal se David. Jsem Galogalo - Galogalo Kafonde,“ odpověděl muž.

Galogalo Kafonde byl nej slavnějším pytlákem z kmene Waliangulu, byl proslulý tím, že zabil stovky slonů. Davida to tak zaskočilo, že chvilku nebyl mocen slova. Požádal, aby mohl prohledat chýše a okolí. V nedalekém křoví našel dva obrovské sloní kly, takže Galogalo byl podle očekávání zatčen. Během následujícího výslechu sdělil, že jeho čtyři synové vyrážejí na území parku z úkrytu na náhorní plošině Yatta, a souhlasil, že za nimi hlídku zavede. Za svitu měsíce připoutaný želízky k jednomu ze strážců vedl celou skupinu po úzké sloní stezce. Po přibližně dvou hodinách chůze se mu ale podařilo z pout vyklouznout a zmizel ve tmě. David okamžitě věděl, že pronásledovat ho nemá smysl. Hořce zklamaný tím, že jednomu z nejznámějších pytláků se podařilo uprchnout, nařídil svým mužům návrat na základnu. Ještě nikdy jsem neviděla Davida tak skleslého.

Všichni jsme sdíleli jeho zklamání, ale po několika dnech se nálada zase zvedla. Z úřadu v Kilifi na pobřeží přišla informace, že byl uvězněn jiný proslulý pytlák, Wambua Ma- kula. Ukázalo se, že z něho může být velice cenný informátor. Znal další pytláky ze svého kmene Wakamba, ale věděl toho dost i o pytlácích z kmene Waliangulu, s nimiž měli mnoho společného, ale neměl je vůbec v lásce. Brzy moje kartotéka pytláků přetékala informacemi. Nakonec byl Wambua zproštěn všech obvinění, stal se oficiálním informátorem a tlumočníkem a také velice důležitým členem protipytláckého týmu. Vodil hlídky k úkrytům nedaleko do té doby neznámých míst podél lávového proudu Yatta. Wambua byl skutečně výjimečná postava. Byl šlachovitý, hubený, neměl téměř žádné zuby, měl propadlé tváře, byl vychrtlý, a když hovořil, nos mu poskakoval až na bradu. To mě uvádělo v úžas.

Jeho zkušenosti se zvířaty byly legendární, jeho příběhy poslouchali všichni bez dechu. Nabrali ho na rohy buvoli, nabodli nosorožci, byl potrhaný od lvů, chytil ho krokodýl, svírala ho krajta, mnohokrát jen o vlásek unikl smrti při setkání se slony. S jeho pomocí bylo mnoho pytláků nakonec zatčeno a předvedeno před spravedlnost.

Ovšem jeden informátor, jakkoli schopný, samozřejmě nemohl ukončit problémy s pytláctvím a nemohla to zvládnout ani jedna terénní jednotka. Bylo obrovskou úlevou, když David dostal z Nairobi oficiální sdělení, že pytláctví dosahuje opravdu varovných rozměrů a je potřeba proti němu důrazněji zasáhnout. Noel Simon, ředitel nově založené Východo- africké společnosti na ochranu přírody, byl velice prozíravý a praktický člověk, který si vzal tento úkol za svůj, a velice se mu dařilo. Velitel armády, velitel policie i ředitel Správy národních parků v Keni se nakonec dohodli a slíbili, že podpoří vytvoření větší jednotky, jejíž působnost by pokryla celou jihovýchodní část Keni. K tomu dostal David k dispozici polní vysílačky, policejní letadlo s pilotem a policejního vyšetřovatele. Této kampani dal požehnání i guvernér Keni, sir Evelyn Baring, který vydal nařízení, aby všichni soudci přistupovali k pytláctví zodpovědně, volili odstrašující tresty a zvlášť přísní byli na překupníky. Celé operaci měl velet David z ředitelství parku nedaleko Voi; teď se o problému hovořilo jako o regulaci pytláctví. Terénní jednotka se rozrostla, začalo se jí říkat jednotka z Voi. V rámci Vládního úřadu pro lov byly vytvořeny ještě dvě další protipytlácké jednotky - jednotka Ma- kindu, která operovala mezi Voi a Nairobi, a jednotka Hola na severu nedaleko řeky Tana.

David s Billem byli nadšeni. Tohle bylo to, co potřebovali, skutečně účinná protipytlácká kampaň. Spousta prací v Tsavu byla odložena, ale na našem ředitelství to teď vypadalo jako v úle. Přidalo se k nám několik nových lidí. Jedním z nich byl Hugh Massey, major ve výslužbě, také tři úředníci z Vládního úřadu pro lov: Ian „Ptačinec“ Parker, David „Makebi“ McCa- be a David Brown. Se mnou a s Davidem sdílel kancelář ještě vyšetřovatel Alan Childs, kterému jsem říkala Chillicracker. Vždycky jsem k pobavení celé rodiny dávala lidem přezdívky a vymyslela jsem si i tyhle. Pro mě představoval vítaný přírůstek především můj bratr Peter, který pracoval jako strážce v Západním Tsavu, ale na protipytláckou kampaň se přidal k Billovi v parku Východní Tsavo. Byly to rušné doby, když se cvičili noví lidé a přicházeli noví zaměstnanci. Byla jsem moc ráda, že hraju alespoň malou roli v pomoci volně žijícím zvířatům, a ještě šťastnější jsem byla, když jsem dostala úplně nový psací stroj Remington.

Jill byla velice klidné a hodné dítě, ráda jsem si představovala, že tyto vlastnosti zdědila po mé mamince a babičce Web- bové. Dokázala se hodiny zabavit hrami s tím, co jí poskytla příroda - klacíky, kamínky nebo, což bylo ještě lepší, s nějakým broučkem nebo mravencem. Postrkovala je po různých pěšinkách do domečků pod kamenem nebo keřem. Když byla starší, zvykly jsme si na to, že jsme v osm hodin přicházely společně do kanceláře, ona si tam hrála s chůvou a já pracovala. V kanceláři to měla moc ráda, zvlášť ji těšilo, když se zastavil její otec nebo strýček a chvilku si s ní hráli. Já jsem bohužel jejím tatínkem až tak moc okouzlená nebyla. Jeho volné nakládání s časem mě rozčilovalo už před svatbou, připadalo mu úplně běžné přijít se najíst v kteroukoli hodinu a očekávat, že něco bude připraveno, že se nebudu zlobit, i když mi tím dokázal připravit zapeklité chvíle. Byl prostě bezstarostný, tak přistupoval i k životu. Jak jsme si na sebe v manželství zvykali, začínalo být jasné, že odpovědnost za každodenní chod rodiny bude na mně. Kromě výchovy Jill, k níž příliš nepřispíval, se ode mě očekávalo, že zvládnu naše finance, postarám se o všechny účty a veškeré vyřizování na úřadech, vyřeším jakékoliv problémy s autem a zvládnu i jednání s pomocníky v domácnosti. Já jsem byla úplně jiná. Stejně jako pro mého otce byl pro mě důležitý pořádek, byla jsem systematická, milovala jsem řád. Bývaly chvíle, kdy jsem toužila po partnerovi, který by se se mnou o úkoly spojené s chodem rodiny podělil, občas se ujal vedení. Už když jsme spolu chodili, ukazovalo se, že soužití nebude jednoduché, ale v manželství se všechno urychlilo a zdůraznilo. Začínalo mi to dělat starosti.

Jednou z věcí, které Bill vyhledával, byl hon, především lov slonů. Věděla jsem to o něm samozřejmě už od našeho seznámení, protože si kupoval každoročně povolení na odstřel slonů už od chvíle, kdy byl plnoletý. Sice mi to nebylo příjemné, ale když jsem byla zamilovaná, přehlížela jsem to. Tady v Tsavu jsem ale nedokázala pochopit, že ho takové věci těší, když jeho prací je starat se o to, aby sloni žili v bezpečí. Navíc tato jeho vášeň ovlivňovala náš společný život, protože když se blížila dovolená a já jsem očekávala, že odjedeme i s Jill k mým rodičům, kteří teď žili v Malindi, Bill dal přednost lovecké výpravě na slony. Při běžné práci býval při plnění povinností v boji proti pytlákům už i tak velmi často mimo domov, takže jsme se sotva vídali, a to nás postupně odcizovalo.

Profesionální lovci, k nimž Bill patřil, byli nepříjemnou součástí života parku. Oblasti přiléhající k parku Tsavo byly označené za vhodné pro lov, spravoval je Vládní úřad pro lov. Profesionální lovci s licencí a jejich klienti tam mohli střílet po všem, co jejich povolení zahrnovalo a za co zaplatili. Bylo to jasným důkazem toho, že úřad nemá představu, jaká zvěř v těchto místech žije. Klidně se mohlo stát, že lovec s řádným povolením zastřelí posledního lva v oblasti, aniž by o tom věděli - jejich kontrola nad tímto územím byla jen mýtus. Navíc pytláctví bylo právě na těchto územích velice rozšířené, protože úřad měl velmi málo lidí a ti většinou byli zcela vytíženi vyřizováním incidentů, když divoká zvířata pronikala do osídlených oblastí a dostávala se do konfliktů se zájmy lidí. Úřad se choval poměrně laxně, většinou přehlížel lov pro obživu, kterému se věnovali dokonce i jeho lidé. Mnozí z nich měli ale jen radost z lovu a ochrana přírody je vůbec nezajímala.

David neměl pochopení pro profesionální lovce, kteří se potulovali při hranicích parku v naději, že některý ze sloních obrů hranici překročí. Bylo mi nepříjemné, že Bill se střílení slonů věnuje s takovou vášní, dokonce i ředitel Správy národních parků, plukovník Mervyn Cowie, se nad touto skutečností pozastavil a upozornil na to Davida. Bývaly doby, kdy během kariéry profesionálního lovce střílel slony i David, ale od té doby, co se staral o Samsona a Fatumu, co se o těchto zvířatech jakožto správce parku Tsavo tolik dozvěděl, mu něco podobného vůbec nepřišlo na mysl.

Byla jsem za Billa provdaná už asi šest let, uvědomovala jsem si, že prožívám velice náročné období. Nemohla jsem z našich problémů vinit jen Billa a tvářit se, že je špatný manžel, protože můj obdiv a úcta k Davidovi se začínaly měnit v hlubší cit, který mě trápil. Kdykoli jsem na něho pohlédla, něco se ve mně pohnulo. Nemohla jsem se mu vyhýbat, protože byl součástí mého každodenního života a pracovali jsme spolu v jedné kanceláři. Uvědomovala jsem si s provinilým pocitem, že spolu trávíme ale i spoustu volného času. Když odjel Bill do některé z odlehlých částí parku nebo na loveckou výpravu, David mě brával sebou na cesty po parku, někdy i na sobotní večerní sešlosti v hotelu Voi.

Sobotní večery v hotelu Voi byly proslulé, byly téměř povinné pro každého, kdo žil v okolí. Po týdnu plném práce, pro mnohé i izolace, nastala chvíle pro trochu zábavy. Hotel býval významným místem společenského života už za koloniálních dob: chodili sem Francouzi, kteří v polovině padesátých let přijeli instalovat vodovod z Mzimy do Mombasy, v okolí pobývalo kolem sedmdesáti dalších vládních úředníků původem z Evropy, také několik majitelů nedalekých rančů.

Právě na těchto večírcích jsem zaznamenala i Davidovu uvolněnější podobu. Během týdne byl disciplinovaný a soustředěný na práci, v sobotu večer se ale v hotelu Voi obvykle uvolnil. Předváděl třeba svůj trik s petrolejem: nabral si plnou pusu petroleje, škrtl zápalkou, plivl a výsledkem byl dlouhý plamen vystřelený přes celý bar. Rád si dělal legraci z místních hýřilů, zvlášť se zaměřil na trpělivého a laskavého Henryho Hayese, mohutného srdečného muže z Yorkshiru.

Zjistila jsem, že mě při pohledu na to, jak David přitahuje ostatní ženy, zaplavuje žárlivost. Byl nejpřitažlivějším mužem v okolí, neuniklo mi, že o něho mají ženy zájem. Bývala tam jedna horkokrevná dáma, která neustále flirtovala, byla schopná opít kdejakého muže tak, že zůstal ležet pod stolem. Zaměřila se na Davida pokaždé, jakmile se v hotelu objevil. Pohazovala tmavou, kudrnatou hřívou, objímala ho kolem krku, chovala se k němu opravdu důvěrně. Byla sice vdaná, ale neměla zábrany a sváděla jiné muže i v přítomnosti svého manžela. David se s ní dokázal skvěle vypořádat, jenže jeho klidný, zábavný přístup mu jen přidával na přitažlivosti. Dařilo se mu ale udržovat si odstup, ačkoli dáma se nevzdávala. Bylo zajímavé pozorovat ho ve společnosti jiných žen. Nepochybně je přitahoval, usilovaly o jeho pozornost, ačkoli nijak neskrýval, že pro něho únik z manželských pout znamená úlevu, a stále dokola opakoval, že do stejné pasti už se polapit nedá. Jsem samotář,“ vysvětlil mi, „příliš sobecký na to, aby se mnou nějaká žena mohla být šťastná.“ Když jsem s ním ale tančila a on mě držel v náručí, podlamovala se mi kolena a bušilo srdce. Stále dokola jsem si opakovala, že Davidovi je třicet sedm, je o hodně starší, že musím myslet na manžela a dceru. Snažila jsem se proto své city skrývat, ale jeho společnost mě těšila.

David mě naučil chápat a mít rád oblast Tsavo, ukázal mi kouzlo toho místa, kontrast mezi polopouští s červenou půdou a stromy bez listí v období sucha a nádherně vybarveným rájem, jakmile začalo pršet. První vzácné kapky deště s námi dělaly divy, stejně jako s mým tátou v Gilgilu, když stál s roztaženýma rukama na verandě a sledoval, jak se blíží hradba mraků. Když začalo pršet v Tsavu, voda se hnala červenými potoky po cestách a pěšinách. Když se normálně vyschlá řeka Voi naplnila vodou z dešťů v pohoří Taita, David vytáhl malý nafukovací člun a vyrazili jsme po rozvodněné řece. Museli jsme kličkovat mezi vším, co s sebou proud přinášel.

Občas jsme se šli s Davidem projít. Takové chvíle pro mě byly neocenitelnými hodinami přírodovědy. Ani jednou nebyla procházka stejná. David představoval studnici vědomostí, ukazoval na věci, kterých by si jiní ani nevšimli: pavučin- kou opředený vchod do hnízda sklípkana, ucpaný pečlivě upevněným víčkem, statečného hovnivála, který valil obrovskou kuličku, aby ji potom zahrabal hluboko do země, vajíčka stromových žab upevněná k větvím, dokud se nevylíhli pulci, kteří spadli do kaluží a jezírek pod stromem, vodní brouky, kteří vyráželi nej různějšími směry. Cestou mi vyprávěl, jak všechno, co jsme viděli, zapadá dohromady. Pro něho byl každý živý organismus, jakkoli jednoduchý, nedílnou součástí přírody, důležitým kolečkem v soustrojí života. Každé z nich má svoji funkci, je důležité, bez něho by celek nemohl fungovat. Učil mě věřit instinktům a zdravému rozumu - podle něho to bylo lepší než hledat komplikovaná vysvětlení přírodních záhad. Říkával: „Vždycky se můžeš spolehnout na jedinou věc: příroda obvykle ví nejlépe, co dělá, vymyslí to nejlepší řešení za všech okolností, protože příroda je přizpůsobivá. Nenech si nikdy namluvit, že člověk jí dělá dobře, když si hraje na boha, protože pokud se do toho pustí, obvykle všechno jen zkomplikuje a způsobí další problémy." Občas jsme s Jill doprovázely Davida na výpravy do odlehlých částí parku, když potřeboval zkontrolovat postup prací. Občas trvalo celý den, než jsme se dostali na místo, takže jsme někdy i několik dní tábořili v buši, než jsme se vrátili domů. Tohle cestování představovalo ideální možnost, jak vyřešit nahromaděné papírování: on cestou diktoval, já těsnopisem všechno zaznamenala a po návratu přepsala. Díky těmto výpravám jsem mohla vidět místa, která jsem nikdy předtím nenavštívila, například nádrž na dvacet čtyři tisíc litrů vody na hoře Kiasa, která je uprostřed mezi řekami Ga- lana a Tiva. Díky ní mohly protipytlácké hlídky operovat na severu i během období sucha, když v okolí víc než sto kilometrů nebyl k dispozici žádný zdroj vody. Časem jsem poznala a zamilovala si mnoho odlehlých částí parku, které bych jinak vůbec neobjevila. U Lugardových vodopádů vymlela voda fascinující tvary ozdobené úlomky z červených granátů. Lávový proud Yatta, nejzajímavější rys parku Východní Tsavo, probíhal jako úzká páteř celou délkou parku a pokračoval dál. Je to nejdelší lávový proud na světě. Průrva Mopea, jeden ze dvou přírodních průsmyků v náhorní plošině, byla ošla- paná miliony sloních nohou, které tu procházely po celé věky. Vždycky jsme se omlouvali starému nosorožčímu samci Rudolfovi, který tu v ústraní žil, dokud jeho klid nenarušila silnice. Druhému průsmyku v náhorní planině Yatta se říkalo Thabangunji, v něm se tyčil osamělý kámen jako hlídka u hrobů zapomenutých statečných mužů, kteří tu zahynuli v dávných bitvách při obraně ukradeného dobytka. David mi vysvětlil, že bojovní nomádi využívali tuto trasu již před dávnou dobou, přiživovali se na těch, kteří nebyli tak silní a bojovní; při průchodu hodil každý bojovník na skálu kamínek v rituálu, který měl přinášet štěstí. Připadalo mi až dojemné sedět na tom obrovském balvanu, poslouchat vítr, vanoucí průsmykem, a představovat si starověké bitvy a padlé muže pohřbené pod hromadami kamenů na úbočích průsmyku.

V Tsavu žilo mnoho zvířat, které jsem do té doby neznala: malé Peterovy gazely, půvabné gazely oryx (přímorožci) se střapatýma ušima, dvouprstí pštrosi, jejichž samci mají modré nohy a krky, jasně červené holeně a peří kolem zobáku, půvabné rezavě zbarvené antilopy žirafí, které přestaly být úplně závislé na vodě, dokážou se postavit na zadní nohy a spásat listí ze stromů a keřů. Uchvátily mě jejich černé uši připomínající tvarem list. I v době extrémního sucha se antilopy žirafí vodě vyhýbaly, zřejmě jejich potřebám úplně stačila voda získaná z vegetace, v nejhorším se uchylovaly k tomu, že pily moč jedna druhé. David dokázal hovořit o zvycích každého zvířete, které jsme zahlédli, ale největší dojem na mě dělalo, kolik toho ví o slonech a jejich roli v přírodě. Uvědomila jsem si, jak je vzdělaný. Vyprávěl mi, že se o přírodu a divoká zvířata zajímal už od dětství, základy mu poskytl jeho otec, on sám se vzdělával dál, když chodil do školy v Anglii i když působil po válce jako profesionální lovec v Nyeri. Naslouchala jsem a cítila, že tohle je jeho vášeň, něco, co pochází částečně z vědomostí, ale co má zakotvené i v hloubi duše. Dávno předtím, než se začaly provádět studie slonů, mi řekl: „Abychom dokázali vysvětlit chování slonů, musíme je prostě analyzovat z lidského pohledu. Tak se obvykle přiblížíme pravdě, ovšem to je něco, co vědci zatím nepochopili. Zdá se, že mají nějakou zábranu připisovat zvířatům lidské rysy chování, zvlášť pokud se jedná o emoce.“ Později jsem na tento rozhovor, který se stal základem pro moji práci, často vzpomínala.

O severní části parku a řece Tiva hovořil David jako o drahokamu v koruně Východního Tsava. Kdykoli nás povinnosti zavály na sever, snažili jsme se to zorganizovat tak, abychom nocovali v Tundani kolem úplňku. Rozložili jsme si polní lůžka do řady na vrcholku vysoké skály, odkud byl nádherný výhled na noční život. Když si měsíc pohrával na světlém písku, tiše, jakoby odnikud, se jako tmavé lodě vynořili sloni, jejich kly vypadaly v měsíčním světle stříbřitě bíle. Potom se ze stínu od řeky objevili nosorožci, aby si užili vody z děr vytvořených slony. Upravili si je tak, aby se jim do nich vešla hlava i s rohem. Po noční podívané se objevili denní obyvatelé - ze stromů slezly opice a paviáni, kolem pobíhaly promyky, za nimi se objevily žirafy, zebry, antilopy losí, hejna stepokurů písečných, přiletěli snovači, hrdličky, špačci a perličky, potom i dravci - sokoli, krahujci a orli, kteří hledali snadnou kořist. Do řeky vstupovalo stále víc zvířat, aby v jámách po slonech uhasili žízeň. Všichni dokázali existovat vedle sebe, dokud se neobjevil některý z predátorů - leopard, lvi, hyeny nebo smečky psů. V tu chvíli se místo rychle vyprázdnilo, bylo slyšet jen dunění kopyt a šustění křídel.

Vzpomínám si, jak jsme jednou jako lidé zažili kouzelnou chvíli a na okamžik se stali součástí zvířecí říše. Prohlíželi jsme si u řeky stopy v písku, když se na protějším břehu objevila antilopa kudu. „Dřepni si a tvař se, že piješ,“ zašeptal David naléhavě. S nezměrným půvabem se tohle krásné zvíře se spirálovitými ostrými rohy vydalo dolů po svahu, prošlo kolem nás a začalo pít z jámy snad dva kroky od nás. Byl to zvláštní moment cítit důvěru bezbranného tvora z přírody - nikdy na tu chvíli nezapomenu.

Pro mě byly tyto výlety úžasné. David si alespoň na chvíli odpočinul od organizování boje proti pytlákům a každodenního provozu parku. Bylo nám jasné, že někteří překupníci proklouzli sítí a unikají nám, ale existovalo mnoho důvodů ke spokojenosti s tím, jak akce pokračuje. Do konce roku 1957 se většina příslušníků kmene Waliangulu buď přidala k ochráncům, nebo byla ve vězení. Samozřejmě s výjimkou Galogala Kafondeho, který stále unikal. Když odsouzeným končil výkon trestu, David a Bill se snažili najít bývalým pytlákům nějakou práci, aby se nevraceli k původnímu řemeslu. Byli velice žádaní jako průvodci na safari, jako pozorovatelé a stopaři.

Ve vnitrozemí docházelo k událostem, které přímo ovlivňovaly život bílých osadníků. Hluboko v lesích v Aberdare v rámci operace Hot Scrum byli konečně dopadeni poslední z povstalců Mau Mau, včetně legendárního Dedana Kimathiho. Těsně před zatčením měl zřejmě tento slavný velitel tušení, že jeho působení se blíží ke konci. Byl viděn, jak se odvážně pohybuje mimo úkryty, což bylo něco, co by předtím nikdy neudělal. Po dvaceti osmi hodinách na útěku, kdy zdolal vzdálenost více než sto kilometrů, se zhroutil a strávil osamělou noc na okraji lesa. Následující den se plížil pod stromy, až se dostal na dohled místu, kde trávil dětství. Tiše celý den seděl a díval se dolů na malá políčka a chatrče. V noci ho hlad vyhnal poprvé po čtyřiceti měsících k obydlím Ki- kujů, kde si nabral cukrovou třtinu a nezralé banány. Potom se vrátil do úkrytu v lese. O tři dny později bylo po všem. Chytili ho místní policisté, ochromili ho střelnou ranou do stehna. Ačkoli se dovlekl zpátky do lesa, podařilo se jim ho najít. Po zahojení všech zranění byl postaven před nejvyšší keňský soud. Jeho charisma bylo během procesu patrné - soudní síň byla plná lidí, kteří se na legendární postavu přišli podívat i z velmi vzdálených oblastí. Porotou afrických odborníků byl shledán vinným a v únoru 1957 byl oběšen.

V následujících letech po získání nezávislosti se ale v Keni na Dedana Kimathiho pohlíželo jako na bojovníka za svobodu, který usiloval o svrhnutí koloniální nadvlády.

Po Kimathiho zatčení se zlomil i odpor zbývajících stoupenců hnutí Mau Mau a výjimečný stav oficiálně skončil. Pro bělochy to byl samozřejmě důvod k oslavám, doufali jsme, že život se konečně vrátí k normálu. Ale nebylo tomu tak. Změny, které začínaly ve vzdáleném Whitehallu, dovály až do oblasti White Highlands, kde měli farmu i moji rodiče. Napětí let strávených ve výjimečném stavu si vybralo svou daň, otec začal hovořit o tom, že farmu prodá. Nám to připadalo nepochopitelné. Strávila jsem mnoho bezesných nocí a uvažovala, jakou katastrofou by pro něho i maminku bylo vzdát se třiceti let tvrdé práce a investic. Farma byla naší jistotou, domovským přístavem v jakékoli bouři. Otec a jeho pomocníci pracovali bez odpočinku, bez půjček a hypoték, nikdo jim nepomáhal. Ulevilo se mi, když jsem se dozvěděla, že prodej zatím odkládá, místo toho farmu pronajme a odjedou s maminkou na dlouhý odpočinek do Malindi.

Malindi je jen tři hodiny cesty od Voi po přímé trase od východní hranice parku; bylo příjemné vědět, že k rodičům mám teď daleko blíž. Cestou na místo se u nás zastavili, chtě- li se setkat i s Peterem. Bylo jasné, že táta se necítí moc dobře. Maminka si všimla, že vztah mezi mnou a Billem není takový, jak by měl. Vyptávala se mě na Davida, a ačkoli jsem vehementně popírala, že by mezi námi mohlo být něco víc než blízké přátelství, znala mě příliš dobře na to, abych ji mohla ošálit. „Vidím, jak tě to k němu táhne,“ řekla tiše. Naštěstí se dál nevyptávala.

Kdyby to zkoumala hlouběji, jistě by si během několika vteřin uvědomila, jak jsem do Davida zamilovaná. Občas jsem si všimla v jeho očích záblesku touhy, když se na mě díval, ale vždycky se rychle odvrátil a choval se odměřeně. Byla jsem z toho dost zmatená. Toužila jsem vědět, jestli ke mně něco cítí, ale neodvažovala jsem se zeptat.

6.Rozhodnutí

„Člověk potřebuje k životu tři věci: vědomí vlastní identity, podněty a pocit bezpečí Vědomí identity je nejdůležitější “

DAVID SHELDRICK

David plnil mé sny stejně jako moje dny, myšlenky na něho mi neustále vířily v mysli. Bylo mi jasné, že naše cesty se v nějaké chvíli nevyhnutelně rozejdou a zbytek života budu muset zvládnout bez něho, a tak jsem se vědomě rozhodla, že si společného času užiju co nejvíc. Pomalu jsem ho během let poznávala, skládala si útržky z jeho života, které mi svěřil. Teprve po dlouhé době jsem se dozvěděla, že se vlastně narodil v Egyptě, kde jeho otec během první světové války sloužil v Alexandrii. Do Keni přišel jako dítě, když jeho otec přijel v rámci osidlovacího programu pro vojáky pěstovat kávu do Mweigy. Sice mi o sobě něco řekl, ale nebylo jednoduché proniknout přes jeho rezervovanost a dostat se za fakta z jeho života. Pochybuji, že bych se s ním mohla natolik sblížit, kdybych neměla možnost s ním pracovat a občas zajít na nějaký večírek. Respektovala jsem jeho vnitřní klid a brzy zjistila, že nemá smysl se příliš vyptávat. V hloubi srdce jsem ale samozřejmě toužila vědět o něm všechno, co se vědět dá.

Své myšlenky a úvahy si nechával pro sebe, to bylo nepochybně dědictví jeho pobytu v anglické internátní škole, kde trávil čas od sedmi do sedmnácti let. Když jsem se ho zeptala, jestli pro něho bylo těžké být tak dlouho odloučený od rodičů, řekl: „Nejdřív se mi po nich a po domově hrozně stýskalo a celé měsíce jsem po nocích brečel do polštáře. To ale časem pominulo, a po skončení školních let jsem měl problém si je vybavit. Vlastně když jsem se potom vracel domů, prošel jsem kolem matky na nádraží v Nyeri, aniž bych si jí všiml." David byl radostí a pýchou svých rodičů, byl jedináček, obdivovali ho a měli ho moc rádi. Ve škole vynikal ve sportu, boxoval v lehké váze, byl také vynikajícím jezdcem na koni. Když jsem se setkala s jeho matkou, vnímala jsem, jak moc má svého syna ráda, a uvědomovala jsem si, jak nepředstavitelnou oběť museli jeho rodiče přinést, aby ho mohli poslat do školy do zahraničí. Zřejmě měli velkou radost, když se v roce 1930 vrátil do Keni a vedl farmu v Kinangopu. Nikdy se svými výsledky nechlubil, ale od řady lidí jsem slyšela, že byl velice talentovaným hráčem póla, a nebýt druhé světové války, určitě by se kvalifikoval do keňského národního týmu. Zatímco David sloužil v Habeši, Somálsku a Barmě, jeho rodiče znovu čekali, až se vrátí. Určitě pro ně bylo odměnou, když ho vybrali do východoafrické skupiny Královských afrických střelců, která se v Londýně účastnila přehlídky na oslavu vítězství.

Sice se snažil nedávat nic najevo, ale cítila jsem, že mu nejsem úplně lhostejná. Když jsme spolu tančili v hotelu Voi a pevně mě svíral, vnímala jsem, že i jemu divoce buší srdce. Při vzácných příležitostech, kdy se nehlídal a zahlédla jsem v jeho očích touhu, mi bylo moc dobře, ale když se vzápětí vrátil k formálnímu, odtažitému chování, zůstávala jsem bez iluzí. Tvářil se, že je příliš zaměstnaný důležitějšími věcmi, než aby si vůbec všiml mé přítomnosti. Když jednou zamumlal: „Bill má vážně štěstí," byla jsem v euforii několik dní. Bill ovšem moc šťastný nebyl, protože naše manželství vášeň už dávno opustila. Žili jsme teď spíš jako bratr a sestra než manželé, a když se Bill zmínil, že se potkal se starou známou Eugene, překvapilo mě, že mě to zajímalo daleko méně, než když se na Davida lepily jiné ženy.

Největším zdrojem štěstí a klidu pro mě byla Jill. Její dětská nevinnost byla osvěžující, dobrodružná a zvídavá povaha radostná. Měla moc ráda Davidovy malé opuštěné slony Samsona a Fatumu, často jsme večer sedávaly, pozorovaly je a komentovaly jejich chování. Odhadovaly jsme, co dělají, co si podle nás myslí a co sdělují jeden druhému. Jill se s Fatu- mou znala velice dobře. Už v poměrně mladém věku pěti let prokazovala Fatuma silný mateřský pud. Často Jill hledala, chobotem si ji jemně strkala mezi přední nohy, jak by to dělala samice s malým slůnětem. Jill mezi slůňaty vyrůstala, vnímala je tak, jako jiné děti kočku nebo psa. Když ji Fatuma rušila svým zájmem a péčí při nějaké hře, bylo zábavné sledovat, jak se Jill nebojácně snaží slona odstrčit. Fatuma měla nekonečnou trpělivost, byla velice jemná, ale ve svém ochra- nitelství odhodlaná, takže to obvykle skončilo kompromisem. Nakonec Jill dostrkala mezi sloupovité nohy a holčička pokračovala ve hře pod Fatuminým břichem. Věděla jsem o slonech dost, aby mi bylo jasné, že sloni nešlápnou na nic, pokud to sami nemají v úmyslu, věděla jsem, že Fatuma sleduje každý pohyb holčičky citlivým chobotem, její něžné hnědé oči lemované řasami, dlouhými jako moje dlaň, shlížely dolů s klidnou inteligencí, byly to oči zvířete, které myslí a chápe.

Pro mě to byly vzácné chvíle plné útěchy. Sledovat ochočené sloní sirotky mi umožňovalo chápat jejich chování a zvyky, sžívat se s jejich emocemi a rituály. Když se člověk pořádně dívá, vidí věci, kterých si předtím nevšiml, nebo nahlíží pod povrch a klade si další otázky. Sledovala jsem například množství způsobů, jak Samson a Fatuma používají chobot, obdivovala jejich obratnost. Chobot představuje velice citlivý nos, který je možné zvednout jako periskop, aby zkusil vůni větru, nebo funguje jako pohyblivá a silná končetina. Jeho konec je rozdělený na dva prsty, kterými se dá zvednout potrava nebo nasát voda a vpravit do úst. Chobot také umožňuje slonům hlasitě troubit. Jill to nejdřív děsilo, ale rychle si na to zvykla. Samozřejmě jsme věděli, že chobot může být i nebezpečný, že stačí jediné rázné zhoupnutí a dokáže připravit člověka o život. Před několika lety byl v místním vojenském táboře mladý voják, který bujaře přišel ke slonovi a nabídl mu housku. Choval se k němu stejně jako ke zvířatům v zoologické zahradě. Stačilo ale jedno rychlé ohnání chobotem a slon ho vyhodil do vzduchu a rozdrtil mu všechny kosti v těle, jako by se jednalo o zápalku.

Dokázala jsem trávit hodiny pozorováním, jak se Samson a Fatuma pasou, jak obratně používají chobot k vyhledání malého výhonku nebo jak dokážou jedním pohybem obrat listy z větve. Obdivovali jsme také způsob, jak zvládnou větev zbavit kůry - protáhnou ji ústy, rozžvýkají masivními stoličkami, potom ji uchopí za volný konec a spustí ji dolů tak, že se kůra jedním dlouhým pohybem sloupne. Pokud si chtějí pochutnat na kořenech některé rostliny, vytrhnou ji a chobotem otřepou o přední nohy, aby ji zbavili hlíny, než kořeny snědí. Pokud není jednoduché rostlinu vytrhnout, protože koření příliš hluboko, použijí kromě chobotu na vytržení ze země i předních nohou.

Samson i Fatuma uměli oba otočit pomocí chobotu kohoutkem, často si umístili hadici přímo do úst, takže nemuseli nabírat vodu do chobotu. Ani Davidovi se ale nepodařilo naučit je kohoutek zase znovu zavřít, když žízeň uhasili. Mně to z pohledu slonů připadalo úplně logické. Pokud po otočení kohoutkem začala téct na vyprahlou zem voda, proč by ji měli zavírat? Samson byl velice šikovný, dokázal otevřít vrata, brzy zvládl i dveře do svého výběhu. Prostrčil chobot mřížemi, nadzvedl závoru a zároveň zatlačil na dveře tělem. A protože byl gentleman, když už byl sám venku, došel i k výběhu Fa- tumy, aby jí také otevřel. Tentokrát to udělal obráceně, do dveří nestrkal, ale přitáhl je k sobě. David byl nucen vytvořit promyšlený systém závor, zámků a drátů, aby Samson nemohl v noci proniknout do zahrady.

Neustále mě udivovalo, jak citlivou mají kůži. Ačkoli je silná a pokrytá tuhými chlupy, je houbovitá a sloni cítí i dotek peříčka. Kůže je rozdělená jako obrovská sešívaná přikrývka, volně visí nad zadníma nohama jako široké turecké kalhoty. Na konci ocasu mají sloni dlouhé chlupy. Ty jsou ze strany lovců hodně vyhledávané — odřezávali je, když našli v parku nějaké mrtvé tělo. Vyrábějí se z nich krásné náramky. Tyto náramky byly velice oblíbené, všichni je nosili tehdy s velkou hrdostí, protože označovali člověka, který má rád divokou přírodu. Tedy pokud se ke zvířeti nedostali dřív pytláci.

Obrovské uši, které jsou ze spodní strany hebké jako samet, jsou přesným indikátorem nálady a v řeči těla slonů hrají významnou roli. Občas jsme vídali Samsona a Fatumu, jak roztáhnou uši, jako by naslouchali nějakému vzdálenému zvuku. Když nám s Jill bylo horko nebo nás něco rozčílilo, přály jsme si, abychom mohly použít uši jako vějíře, jako to dělají sloni.

Snažila jsem se vysvětlit Jill postavení slonů ve starověku, vyprávěla jsem jí o Hannibalově legendárním přechodu Alp, také o tom, jak sloni sloužili lidem během válek. Jsou zachyceni na afrických jeskynních malbách i na starých mincích. Samozřejmě jsem dobře věděla, že sloni byli vyhledávaní kvůli slonovině z klů, že se z ní vyřezávaly jemné ozdoby už v dávné minulosti a trvá to dodneška. Přesto, že o slony byl vždycky velký zájem, ještě v polovině padesátých let neexistovala o slonech žádná spolehlivá studie, žádné podrobné pozorování o jejich chování, zvycích a pohybu stád. Do národního parku Tsavo často přijížděli vědci, ale David jim nebyl příliš nakloněný. Jednou jsem ho viděla hodně rozčíleného, když se snažil skupinku vědců přesvědčit, že v extrémních situacích si slon dokáže chobotem vysát vodu ze žaludku, aby si zchladil rozpálené tělo. On sám to viděl mnohokrát, já také, ale vědci zůstávali k této informaci skeptičtí. Řekl tehdy: „Asi to nebude dost vědecké, dokud to jeden z nich nesepíše jako svůj objev v těch vědeckých nesmyslech, kterým obyčejný člověk stejně nerozumí." V tomto případě to byl fotoaparát, který problém jednou provždy vyřešil.

David už dlouho sbíral údaje, aby sám dokázal odpovědět na některé problémy kolem slonů. Všiml si, že mám o tyhle věci zájem, a požádal mě, jestli bych mu pomohla zdokumentovat některé experimenty, které měl v plánu. Tehdy jsem neměla tušení, jak účast na tomto výzkumu ovlivní můj život.

David byl přesvědčený, že je velice potřebné zmapovat co nepřesněji pohyb sloních stád v parku, abychom mohli odhadnout rozsah jejich pohybu. Tehdy neexistovaly obojky s vysílačkou, takže jsme museli najít způsob, jak co nejvíc slonů označit. David zkonstruoval poměrně primitivní zařízení, které vystřelovalo stlačeným vzduchem zásobník s barvou. Rozhodli jsme se ho otestovat na Samsonovi, abychom zjistili jeho dostřel. Jednou odpoledne, když se popásal za dílnou, ho David pocákal vodou. Vypadal zaskočený a trochu vyvedený z míry, stáhl se do ústraní, velice podezíravě se ohlédl na Davida nejdřív přes jedno rameno, potom přes druhé, uši měl lehce roztažené. Neubránili jsme se smíchu při pohledu na jeho zraněnou ješitnost, ale David byl s výsledkem spokojený.

Potom jsme vzali značkovací zařízení k oblíbenému napajedlu na cestě k Mudanda Rock. Já měla za úkol z jedné menší skály signalizovat, až se budou sloni blížit. David a jeden ze strážců se schovali za nízké křoví, které mi jako ochrana proti slonům připadalo naprosto nedostatečné. Dočkali jsme se, když se objevila skupina osmi slonů, vedená popudlivou starou samicí, které jsme říkali Mávající uši. Došla k vodě před ostatními, žíznivě si nabrala do chobotu vodu a já dala Davidovi signál. Nervózně jsem čekala na chvíli, až bílá barva slonici zasáhne, ale slyšela jsem jen zasyčení, bílá barva vypadla z hlavně a potřísnila Davidovi boty. Pokusy opravit zařízení na místě upoutaly pozornost staré slonice, která mohutně zatroubila, otočila se a rozběhla se ke křoví. David i jeho pomocník se okamžitě dali na ústup. David potom zařízení opravil, a když se objevilo další stádo, začínalo se už stmívat. Tentokrát ale naštěstí proběhl experiment úspěšně, zadek vůdčí samice byl označen velkým bílým flekem. Jakmile ucítila náraz tekutiny, i ona se otočila a předvedla takovou demonstraci síly, že muži se znovu rozběhli nahoru na skálu, zatímco zbytek stáda se dal na útěk. Omezený dostřel zařízení byl určitě slabinou, ale přesto se nám během následujících týdnů podařilo úspěšně označit osmnáct divokých slonů.

Sledovat tato zvířata představovalo další problém, protože tehdy nebylo běžné používat letadla. Nicméně se nám podařilo během cest po parku některé označené slony zahlédnout, jednoho jsme potkali sto dvanáct kilometrů od místa, kde byl označen, uprostřed severní části parku. Spolu se sledováním zvířat, která měla něčím výjimečné kly, bylo výsledkem zjištění, že stáda slonů v Tsavu se pohybují neomezeně v závislosti na tom, kde právě pršelo a kde je nejbujnější vegetace, kde se zaplnila vyschlá napajedla. Jeden den byli sloni k vidění v jižní části parku, následující den daleko na severu, sto padesát kilometrů představovalo pro tato zvířata jen malou vycházku. Ačkoli náš pokus s barvou vydržel jen do prvního období dešťů, kdy se sloni obalili červeným bahnem, svému účelu posloužil.

Brzy jsme se pustili do dalšího experimentu: zajímalo nás, jaké rostliny sloni konzumují. Každý druh jsme vylisovali a poslali k analýze do vědeckého výzkumného střediska Ka- bete nedaleko Nairobi, kde doktor Phil Glover, botanik, který Davidův výzkum velice podporoval, všechny rostliny důkladně prozkoumal. Cenným zdrojem pro tento výzkum se stali Samson a Fatuma. David za nimi chodil celý den, sledoval a sbíral všechno, co se rozhodli zkonzumovat od chvíle, kdy vyšli z ohrady, kde trávili noc, až do setmění, kdy se vrátili. Překvapilo nás, že Samson během toho dne spásl šedesát čtyři různých rostlinných druhů; jen čtyři hodiny a dvacet dva minut se věnoval jiným věcem, než konzumaci potravy!

V rámci tohoto experimentu jsme také sbírali a vážili všechno, co ze Samsonova jídla zbylo. Trvalo dost dlouho, než jsem se zbavila výrazné vůně, která se linula z papírových sáčků obsahujících sloní trus.

Davida zajímalo, jak dlouho trvá, než potrava projde sloním trávicím traktem. V rámci tohoto pokusu dostal Samson velké množství pomerančů. Ty byly jeho oblíbenou pochoutkou, hladově polykal jeden za druhým. Nečekali jsme, že to bude trvat tak dlouho, protože první pomeranč se ve výkalech objevil po jedenácti hodinách, byl úhledně rozpůlený, poslední vyšel až po devatenácti hodinách! To v kombinaci s analýzou proteinů ve sloních výkalech vyvolalo debatu o překvapivě málo účinném sloním trávicím traktu.

Na Davidovi jsem velmi obdivovala, že nikdy neočekával od nikoho nic, co by nezvládl sám. Jeho um a schopnosti ve všech oblastech jeho práce byly udivující, výsledky jeho výzkumů a pokusů přinášely velice spolehlivé údaje o druhové pestrosti v oblasti Tsavo. Při sledování populace slonů si našel čas, aby pořídil seznam ptáků žijících v parku, potom přidal i hlodavce. Vyžadovalo to i práci v noci, aby bylo možné zdokumentovat i noční druhy, dramatický hon na myši po setmění nebyl ničím výjimečným. Nezvyklé druhy jsme uchovávali v krabicích s hlínou na zadní verandě jeho domu samy si v bednách mohly vytvořit podzemní tunely a hnízda. Staly se předmětem dalšího pozorování. Péče o hlodavce patřila k mým povinnostem, dokud jsme je zase nepustili. Denně jsme s Jill obcházely bedny, krmily, o každém vymýšlely nějaký příběh. Její rozvíjející se fantazie byla hodně ovlivněná prací se zvířaty.

Ale ani tam se David nezastavil. V kanceláři se objevovaly žáby, hadi i hmyz, z nichž policejní vyšetřovatel pan „Chil- licracker“ Childs, s nímž jsem sdílela kancelář, neměl velkou radost. „Už tak je tady málo místa, teď ještě bedny s nějakými zatracenými krysami, sklenice se žábami a plátěné pytlíky se zmijemi útočnými, k tomu mouchy napíchnuté na špendlí- cích!“ sténal. David ale při tom učinil několik nových objevů. Objevil měkké klíště, o kterém se vědělo, že přenáší vracející se horečku na prasata bradavičnatá daleko od lidských obydlí. Dalším jeho objevem byl netopýr Tadarida s plochou hlavou, o kterém do té doby nebyly ve východní Africe žádné záznamy, ale vědělo se o jeho výskytu v Egyptě. Také objevil malou stromovou žábu, do té doby neznámou, kterou na jeho počest pojmenovali Hyperolius sheldricki, stejně jako jednu ze svilu- šek ovocných. David byl tak nadšený mapováním života v parku, že nás často navštěvovali odborníci, kteří se podíleli na jeho výpravách. Alex Duff-Mackay z muzea Coryndon (nyní Keňské národní muzeum) byl pravidelným návštěvníkem parku, jakmile začalo na konci dlouhého období sucha pršet. Objevil se na pěšině ke kanceláři ve vysokých botách na brodění. „Chillicracker“ jen prohodil: „Pane bože, přichází žabí muž!“

Déšť - během roku tu byla dvě období dešťů, jedno v dubnu a květnu s nejistou délkou, potom ještě krátké období dešťů v říjnu a listopadu. Doslova probouzeli v Tsavu bohatý žabí život. Výsledkem byla noční kakofonie zvuků zahrnující skřehotání, kvákání, pískání, kvičení i cvrlikání. Nejraději jsem měla stromové žáby, jejichž hlasy zněly jako tisíc malých zvonečků. Alexův příjezd znamenal noci čvachtání kolem kaluží a děr zaplavených vodou, abychom chytili nějaké zajímavější druhy a zaznamenali jejich specifické hlasové projevy. Jen občas se objevil obrovský skokan volský, obvykle pokud začalo pršet neočekávaně vydatně. Tyto žáby skákaly v zaplavených místech, hlasitě cákaly a neustále hledaly něco k jídlu, jejich obrovské tlamy s hrozivě vypadajícími zuby dychtivě polykaly všechno, co se jim dostalo do cesty - od jiných žab, malých hlodavců a hadů až po škorpiony, kteří se ještě snažili bránit. Když mi David předal Edwarda a požádal mě, abych dohlížela na jeho krmení ve speciálně zhotovené ohradě s rybníčkem a vším ostatním, co si skokan volský může přát, odmítla jsem. Podpořil mě i „Chillicracker“, který se prostě Davida zeptal: „Přeskočilo ti?“

Velice zajímavým návštěvníkem býval známý herpetolog C. J. P. Ionides, vedle jehož znalostí vypadala Davidova sbírka hadů jako výsledek snažení nezkušeného amatéra. „Iodine (Jód)“, jak jsme mu přátelsky říkali, byl velice zvláštní, nebojácný a milovaným hadům byl ochotný obětovat všechno. Došel tak daleko, že se sám nechal uštknout a zaznamenával své pocity. Když si myslel, že brzy ztratí vědomí, píchl si hadí sérum a pokračoval v poznámkách o tom, jak se zotavuje. Dokázal najít hada i na velice nepravděpodobných místech, často nepříjemně blízko. Během půl hodiny po příjezdu do parku rázoval už se svou výbavou na odchyt hadů, klobouk ke straně, cigareta mu visela z úst - a nakukoval do křoví v okolí kanceláře, vytahoval bojgy africké a kobry a ukládal je do plátěných pytlíků. „Chillicrackera“ znervózňoval víc než kterýkoli jiný návštěvník, kterého jsme hostili. Bylo to až úsměvné.

Davidovi se podařilo objevit neobyklého, nádherně růžového hada z rodu štítovců, kterého Iodine označil za tak nezvyklého, že ho poslal do muzea v Nairobi. V té době se kampaň proti pytlákům dostala do závěrečné fáze. Ukázalo se, že v Ushingu, severovýchodně od hranic parku je velký úkryt slonoviny. Do oblasti byla vyslána protipytlácká jednotka pod Billovým vedením, aby to blíž prozkoumala. Krajina byla vyprahlá a jednotvárná, horko spalující, najít kostry slonů v nekonečné záplavě křovin nebyl jednoduchý úkol. Bill ale ze zkušeností věděl, co svým mužům říct. „Dívejte se pod polámané pryšce obrovské," vyzval je. Vrcholky těchto pryšců se často lámaly pod váhou supů, kteří čekali, až se ostatní šelmy zasytí, aby si dopřáli svůj díl.

Potom se David rozhodl nasadit všechny tři protipytlácké týmy do oblasti známé jako Dadimabule mezi řekami Galana a Tana. Podmínky tu opět nebyly jednoduché, ale výsledek průzkumu byl udivující: tři sta padesát dva klů, dohromady tři tisíce tři sta dva kilogramy slonoviny, k tomu dalších sedm set devadesát kilo ořezaných konců klů a dalších úlomků ukrytých v buši. Celkově byla nalezena těla dvanácti set osmdesáti slonů, poblíž mrtvých matek leželo i dvě stě malých sloních tělíček. Bylo hrozné si představit, že osiřelá vyděšená mláďata na palčivém slunci zoufale plakala pro matku, která ve chvíli smrti věděla velice dobře, jaký osud mláďata čeká - hrůza osamocení, smrt dehydratací, uši jim vyschly jako tenký pergamen hladem, nebo se stala potravou pro lvy.

Během protipytlácké kampaně bylo nalezeno neuvěřitelných dvanáct tisíc sedm set devět kilo slonoviny - toto množství se prodalo na každoročí slonovinové aukci v Mombase za víc, než kolik činily náklady na tři roky práce jednotek. Pro Davida bylo toto obrovské množství potvrzením přísných pravidel, která nastolil v boji proti pytláctví, protože jatka v takovém rozsahu nebylo možné přehlížet. Protipyt- lácká kampaň měla ale i negativní důsledky. Park se stal pro slony bezpečným místem a z přilehlých oblastí, zvlášť z míst, kde se rozrůstalo osídlení, přicházela další zvířata. Začínalo být jasné, že sloni jsou původci ničení porostu. Na cestách po parku jsem viděla nedaleko nevysychajících zdrojů vody oblasti, které připomínaly bitevní pole: všude kolem podupané a vyvrácené pryšce obrovské, jen několik stromů zůstalo nedotčených. Viděli jsme dokonce i Samsona a Fatumu, jak k tomuto stavu přispívají, zvlášť po dešti, kdy se chovali velice rozjařeně, radostně troubili, pobíhali a vyvraceli stromy. Byla to vlastně jen ukázka toho, co se ve velkém odehrávalo v parku. Pro Východní Tsavo začínaly být typické vyvrácené, uschlé stromy, i v novinách se objevovaly výzvy k zásahu. „Sloni jsou přemnožení! Je potřeba něco udělat!" Reakce tisku na protipytláckou kampaň byly vstřícné, když se teď ale objevovaly informace o přemnožení slonů a ničení porostu, nebylo to příjemné. Děsilo nás, že budeme nuceni následovat přístup Jižní Afriky, kde prováděli plánovaný každoroční odstřel slonů k udržení stanovené úrovně populace, aby sloni nedevastovali přírodu. Potom maso zpracovávali v továrnách na krmivo pro domácí mazlíčky. Kdyby k tomuhle došlo v Keni, jak bychom pak vysvětlili pytlákům nutnost zabíjet velké množství slonů, když oni jsou za totéž trestáni?

Protipytlácká kampaň vyvrcholila vyznamenáním Davida, který obdržel 13. června 1959 na počest královniných narozenin Rád britského impéria. Ještě významnější byla ale skutečnost, že se vzdal legendární pytlák Galogalo Kafonde. Nakrá- čel do policejní stanice v Malindi a požádal, aby ho dopravili k Bwana SaaNane. Na ředitelství parku ho přivezli policejní stráže v poutech; okamžitě jsem viděla, že se kolem něho vznáší stejná aura autority, která byla charakteristická pro Davida. Zdálo se, že je zklamaný, unavený z neustálého pronásledování, že si chce odpykat trest a žít v klidu. Na Davidovy otázky odpovídal jednoduše a pravdivě. Jeho vnitřní přesvědčení na mě udělalo velký dojem. Na konci výslechu upřel na Davida pohled a řekl: „Se slony je konec. Mohou za to bohatí lidé, kteří chtějí stále víc. Stejně jako vy i já se bojím, že by sloni mohli vyhynout, protože jsou jádrem naší kultury a každodenního života. Walianguluové vždycky žili mezi slony a lovili je čestně jako skuteční muži. Soustředili se jen na velké samce, nikdy nezabíjeli samice nebo jejich mláďata. Teď je ostatní, kterým je to jedno, zabíjejí bezhlavě jen kvůli zisku. Nechci se na tom podílet a přísahám, že už slony nikdy lovit nebudu.“ David jen prostě odpověděl: „Věřím vám.“ Od té doby až doteď nebyl nikdo z Waliangulů přistižen, že by pytlačil v národním parku Tsavo.

Koncem roku 1959, když bylo pytláctví v parku a jeho bezprostředním okolí pod kontrolou, bylo na čase obě jednotky v Makindu i Hole rozpustit, strážci se vraceli ke svým normálním povinnostem. Rozlučkový večírek v hotelu Voi byl jako obvykle velice rušný, ale večer provázel i smutek. Během kampaně se vytvořila pevná přátelství a pouta, lidé překonali nejrůznější strasti, zažili společně vrcholy i pády a všem bylo moc líto, že se rozcházíme. Já měla zvlášť ráda „Chillicrackera“, s nímž jsem tak dlouho sdílela kancelář a který, ačkoli se stal terčem mnoha žertů, byl velice dobrým kolegou. Vrátil se k policejním povinnostem, potom odjel do Anglie a naše cesty se bohužel už nikdy nezkřížily. Během let jsem si na něho občas vzpomněla a uvažovala, jestli ví o dědictví své práce, o tom, jak významně přispěl k záchraně populace slonů v Tsavu, k situaci, která trvá dodnes.

Když protipytlácká kampaň skončila, David musel rozhodnout, jak nejlépe zaměstnat členy protipytláckého týmu. Požádal, aby můj bratr Peter dostal oficiálně na starost severní část parku, kde nechali na svazích hory Ithumba postavit vesnickou, ale velice hezkou chatu. Křišťálově čistý pramen zajišťoval celoroční zdroj vody, výhled na masiv Kimathena, který tvořil nejsevernější hranici parku, byl nádherný. Peter měl za úkol dohlížet na další rozvoj severní oblasti, měl pod správou některá moje nejoblíbenější zákoutí v parku, také obrovské slony žijící u písčité řeky Tiva. Stejně jako David měl v úmyslu oblast zkultivovat, ale zachovat v ní divočinu. Věděla jsem, že Peter je perfekcionista po našem otci, nasadí určitě vysoká měřítka. Měla jsem bratra moc ráda a těšilo mě, že dostal tuhle možnost. Navenek vypadal sice společensky a bezstarostně, ale byl introvertnější a méně jistý, než se zdálo. Byla jsem hrdá na to, jakého postavení dosáhl.

O Petera bylo postaráno, ale co s Billem - a tím pádem s Jill a se mnou? Jednoho jasného rána jsem přišla do kanceláře a David mi podal rukou psanou zprávu. Požádal mě, abych ji přepsala a poslala řediteli Správy národních parků Mervynu Cowiemu. Text byl následující:

Ve výroční zprávě Správy národních parků se mi dostalo uznání za práci na zlikvidování pytláctví. Většina mi ale nepatří. Rád bych zdůraznil, že úspěchy, které jsme na tomto poli zatím dosáhli, jsou z velké míry zásluhou Billa Wood- leyho. Neúnavně se snažil zabránit pytláctví, svým nadšením nakazil i mnohé ostatní. Stálo ho hodně úsilí získat informace a seznámit se s územím, kde pytláci operovali. Metody, které Bill a jeho jednotka používali, přijaly i další dvě jednotky podílející se na boji proti pytlákům. I ty díky nim dosáhly udivujících výsledků. Jeho znalost kmene Waliangulu je bezkonkurenční, o jeho radu a pomoc žádali i velitelé dalších jednotek, když přišli s Walianguluy do kontaktu. S přihlédnutím k těmto okolnostem bych byl vděčný, kdyby byl za svou práci odměněn. Jsem přesvědčen, že jeho podíl na protipytlácké kampani je nezpochybnitelný.

Jeho přímluva byla vyslyšena. Když plukovník Cowie přijel do Východního Tsava pogratulovat všem, kteří se na úspěšné kampani podíleli, rád ocenil Billa a nabídl mu povýšení - místo správce zodpovědného za národní parky Aberdare a Mount Kenya. Bill si potřásal se všemi rukama, lidé kolem nás se usmívali, ale já cítila, jak se mi z tváře vytrácí barva. Nyeri bylo téměř pět set kilometrů daleko. Zít tam by znamenalo opustit Tsavo i Davida, a já najednou prožívala hrozný zmatek, i když jsem samozřejmě byla hrdá na to, že Billův podíl na úspěchu kampaně proti pytlákům byl oceněn. V tu chvíli jsem ale měla pocit, že mi pukne srdce. Tiše jsem vyklouzla ven a přemýšlela, co dál.

Potřebovala jsem být sama, abych si utřídila myšlenky. Stačila jen chvilka chůze a pohltila mě buš. Posadila jsem se u kmene starého myrhovníku a potýkala se s dilematem, před kterým jsem teď stála. Po nějaké době mi došly slzy a začala jsem uvažovat rozumě. Bylo mi jasné, že by nebylo k Billovi fér žít s ním dál ve lži, protože Davida nedokážu vymazat ze srdce ani z hlavy, ale zároveň jsem si byla vědoma stigmatu, které v tehdejší době rozvod znamenal. Z člověka se stal společenský vyděděnec, jeho stín padal i na všechny kolem něho. David dával vždycky jasně najevo, že už se nikdy ženit nechce, takže svoji budoucnost jsem s ním nemohla spojovat,

1 když jsem ho z celého srdce milovala. Zároveň jsem se cítila provinile, protože pokud Billa opustím, připravím Jill o otce. Navíc se budeme muset odstěhovat do Nairobi, abych si našla práci sekretářky a vydělala nám na živobytí. Věděla jsem, že na Billovu pomoc se spoléhat nemohu.

Myšlenka, že se vrátím do Nairobi a do kanceláře, mě děsila, nedokázala jsem si představit, jak budu já nebo Jill žít ve městě. Tsavo byl náš domov, toužila jsem tu žít po boku muže, který byl mou spřízněnou duší. Jak se dokážu přimět, abych se otočila k Tsavu i Davidovi zády, i kdyby to mělo být kvůli mé milované dceři, a zůstala ve svazku, který je poslední dobou stejně chladný jako mlha ve vysoké nadmořské výšce, kde bych teď měla žít.

Potom jsem si úplně zřetelně uvědomila, že je třeba udělat řez, ať to stojí, co to stojí. Vrátím se ke své rodině, najdu si práci v Nairobi, Jill začne chodit do školy a bude si žít veselým životem, do Tsava se budeme vracet, kdykoli to jen trochu půjde. Byla jsem tak ponořená do myšlenek, že jsem si vůbec nevšimla, že už se setmělo. Uvědomila jsem si, že se musím vrátit k Jill. Zaslechla jsem vedle sebe tiché kroky a instinktivně věděla, že je to David. Zmatená a zahanbená jsem si schovala tvář do dlaní a znovu se rozplakala. Promluvil velice mírně. „Daphne,“ začal, „bude to tak nejlepší. Tvoje budoucnost je s Billem a Jill, ne tady v Tsavu se mnou. Časem zapomeneš, že existuju, jsem si jistý, že si hory zamiluješ stejně jako Tsavo.“

Sny se mi rozpadly, zůstala jsem zaražená. „Jak jsi věděl, že jsem tady?“ vyhrkla jsem v slzách. „Jdi pryč! Nenávidím tě!“ David mě ale objal, držel mě a hladil ve vlasech. „Bylo by pro nás oba jednodušší, kdyby tomu tak bylo.“ Košile mu voněla tabákem a mýdlem. Zoufale jsem se k němu tiskla, ale vymanil se a vedl mě zpátky do svého domu. Nalil mi sklenici brandy. Když jsem se uklidnila, odvezl mě domů a omluvil se Billovi, že mě zdržel tak dlouho.

Doma, zaplavená zmatkem a zoufalstvím, jsem se posadila na pohovku. Bill okamžitě vycítil, že prožívám nějakou krizi. Řekl: „Mluv se mnou, Daphne. Musíme si to všechno vyří- kat." Kupodivu jsem našla odvahu mu sdělit, o čem jsem přemýšlela - že s ním do Nyeri nepojedu, že se chci rozvést. Chvilku se díval stranou, potom mi ale řekl, že už nějakou dobu cítí, že náš vztah ochladl, že to dává za vinu sobě, protože opravdu není žádný anděl. Povídali jsme si dlouho do noci, především o Jill, potom o našich plánech do budoucna. Dohodli jsme se, že až do odjezdu se budeme chovat jako obvykle.

Mezitím oznámím tuhle novinu rodině. Mluvili jsme bez hořkosti, neobviňovali jeden druhého, zjistili jsme, že je mezi námi pevné přátelské pouto a pochopení, které je k podobnému rozhodnutí nutné. Uvědomila jsem si, jaké mám štěstí, že je Bill tak klidný a důstojný. Jeho souhlas s rozchodem nejen zmenšil trauma, které to přinese Jill, ale také posílil celoživotní přátelství mezi námi. Když jsem později usínala, myslela jsem na babičku Webbovou, na to, jak moc mi chybí. Ona to předpovídala, ale vím, že by mi v téhle nejisté situaci moudře poradila.

Druhý den ráno, když jsem přišla do kanceláře, pracoval David u svého stolu. Řekla jsem mu, na čem jsme se s Billem dohodli, a doufala, že mi to schválí a bude šťastný. Místo toho jen vzhlédl a pronesl: „Jsi si jistá, že víš, co děláš, Daphne? Doufám, že jsem nějak bezděčně tvé rozhodnutí neovlivnil, že se mnou ve své budoucnosti nepočítáš.“ Najednou jsem měla pocit, jako bych dostala ránu do žaludku, a v tom

momentě jsem viděla rudě. „Můžeš být klidný," odsekla jsem a vyrazila z místnosti. V tu chvíli jsem ho nenáviděla, rozjela jsem se zpátky domů a přísahala, že do kanceláře už nikdy nevkročím.

Musím přiznat, že odhodlání mi nevydrželo dlouho. Následující den se David za netaktní slova omluvil. Cítila jsem, že se mě chce na něco zeptat. Nad šálkem kávy na usmířenou mi řekl, že Sir Julian Huxley, velice uznávaný vědec, přiletí ještě s několika dalšími do Tsava, aby sledoval chování slonů v jejich přirozeném prostředí. David měl v plánu vzít je na safari do severní oblasti a požádal mě, jestli bych nejela také a nedohlížela na stravování. Bill souhlasil, abychom s Jill jely, protože měl v plánu využít povolení na odstřel slonů a na loveckou výpravu vzít i Eugene.

Návštěvníci měli přijet každou chvíli, takže se na místo vypravila skupina, aby připravila tábor. Snad nic jsem neměla raději než táboření v buši, byla jsem v této oblasti dost zkušená, na všechno jsem měla připravené spolehlivé seznamy. David byl profesionál a perfekcionista ve všem, do čeho se pustil, jeho safari bylo ve srovnání s Billovými výpravami luxusní. Koneckonců, když působil jako profesionální lovec v Safarilandu, doprovázel mnoho důležitých hostů včetně Aga Khana a jeho doprovodu. Vzpomněla jsem si, jak mého otce rozčilovalo Billovo pojetí táboření, a neubránila jsem se úsměvu. David měl dokonce i lednici, která představovala v tehdejších dobách v táboře v buši vyložený přepych. Byla to bytelná bedna, která se otevírala zpředu a zezadu. Uchování potravin v buši tak bylo daleko snazší, protože jsme s se- bou mohli brát i čerstvé zásoby. S radostí jsem je balila do zelených očíslovaných krabiček, díky nimž jsme důležitým hostům mohli vařit zajímavé pokrmy. Stejně jako moje maminka a naši pionýrští předkové jsem dokázala v buši upéct i čerstvý chleba nebo koláč, což na důležité hosty, a především na Davida, dělalo vždycky ohromný dojem. Troubu

tvořila velká plechovka od petroleje, v ní byla v polovině umístěna police a přední dvířka, která se dala zavřít. Teplota v ní se regulovala množstvím horkých uhlíků, které se pokládaly na plechovku a kolem ní; trik spočíval v tom vědět, jaké množství uhlíků způsobí velký žár, jaké střední a jaké jen malý. Měla jsem v rukávu ještě další triky, většinou zděděné po předcích. Mrkev a další kořenová zelenina se déle uchovala ve vlhké půdě. Vykuchaná drůbež naplněná dřevěným uhlím a listy zůstávala déle čerstvá, pokud se neomývala a zavěsila na vzdušném místě.

Během pár minut po příjezdu na místo začaly pod Davidovým vedením růst stany jako houby po dešti. My s Jill jsme šly sbírat dřevo, aby se mohl zapálit oheň a na uhlíky se mohla postavit safari konvice na přípravu čaje. Safari konvice byla moje, byla to obrovská litinová věc vážící snad tunu, kterou prastrýček Will přivezl z Jižní Afriky. Ačkoli trvalo celou věčnost, než se v ní voda začala vařit, dokázala dlouho udržet teplo, a jakmile se jednou zahřála, čaj nebo káva byly potom dostupné téměř neustále. Věděla jsem, že Jill ví, co se na safari smí a co ne. Při sbírání dřeva bylo třeba dávat pozor na hady a škorpiony, kteří se mohli skrývat v prasklinách popadaných kmenů, které jsme sbíraly na oheň, věděla, že sama se nesmí vzdalovat z tábora. Když už se vařil čaj, tábor rychle dostával svoji podobu. Na každém lůžku byla připravena stočená matrace i přikrývky, stoly pro jídelnu byly pokryté pestrobarevnými ubrusy, vedle každého stanu stálo umyvadlo s teplou vodou, ručníky byly upevněné na kotvicích lanech pomocí kolíčků. David kladl při vybírání místa na tábořiště vždycky velký důraz na okolí, důležitý byl pro něho nejen stín, ale i krásná vyhlídka, a kde to bylo možné, také dostupnost vody. Dvanáctivoltové žárovky byly připojené k zařízení, které vyrábělo elektrický proud, dostupná byla vana s horkou vodou nebo studená sprcha s bambusovou rohoží, aby si člověk neumazal chodidla. Sprcha samotná sestávala z kropítka připevněného k sudu, ten se naplnil vodou požadované teploty, zvedl a ukotvil provazem. V padesátých letech byl takový přepych a důraz na detaily v podmínkách tábora nezvyklý, i když dnes je to běžný standard.

Večer před příjezdem hostů, když Jill i personál už spali, jsme s Davidem zůstali sami u ohně. Seděli jsme dlouho do noci, hovořili o spoustě věcí a vzpomínali, zatímco uhlíky ohně pomalu vyhasínaly a kolem se ozývala hudba noci - žalostné pípání sovího mláděte, řev lva odněkud z dálky, cákání slonů pijících u potoka. Když už oheň jen jemně zářil, zábrany se vytratily a v očích se nám zračila už jen touha. David mě objal a vedl mě k mému stanu. U vchodu se otočil, jako by chtěl odejít, ale během okamžiku byl zpátky, vášnivě mě líbal na rty, do vlasů, na oči i na krk, mumlal, že jednou bychom možná mohli sdílet polní lůžko společně, jen jednou.

Tu noc mám nesmazatelně zapsanou v duši. Byla to noc divů, rozdmýchala lásku, která mě od té doby neopustila. Byla to opravdu kouzelná noc, v Davidovi uvolnila vášeň a něhu, o jakých se mi v životě ani nesnilo. Dnes bych dala celý zbytek života jen za to, kdybych mohla ty chvíle prožít znovu. Nosím je hluboko v srdci s jeho obrazem, který nikdy nevybledne. Chladně žluté světlo měsíce rámovalo vchod do stanu a mně bylo jasné, že tohoto muže budu milovat navždycky.

S denním světlem přišel samozřejmě i provinilý pocit - a s provinilým pocitem hosté. Od té chvíle jsme se ani jeden nedokázali ubránit kradmým okamžikům, které se naskytly na nejrůznějších nezvyklých místech. Teď jsem znala Davidovo tělo stejně dobře jako jeho mysl, obojí bylo silné a nádherné.

7.Nové začátky

„ Znám velmi pohledného muže, na ženy umí být milý, rozechvěje jim srdce, i to mé po něm šílí. Některé klopí oči,jiné hledí zpříma, některé zdobí nádherná zlatá hříva.

Jen jedné se však podaří, že ji svým jménem obdaří. “

NEZNÁMÝ AUTOR

Koncem roku 1958 jsme s Jill odjely z Tsava a vydaly se do Nairobi. Nastěhovaly jsme se k mé sestře Sheile a její rodině, já si našla práci sekretářky v jedné finanční společnosti. Většinou jsem měla pocit, jako bych se dusila, ale Jill si na náš novy život zvykla rychle, těšila ji společnost bratrance Alis- taira a sestřenice Valerie, začala chodit do nedaleké školky. Sheila a její manžel Jim nás velice mile přijali, dům večer po práci rozeznívaly dětské hlasy a zvuky klavíru. Nejhorší chvíle jsem prožívala v noci. Pochybovala jsem o svém rozhodnutí, trápila mě úzkost a nejistota. David nikdy nenaznačil možnost společného života, a když jsme s Jill odjížděly nočním vlakem z nádraží ve Voi, s uslzenýma očima jsem se dívala, jak se mi jeho vysoká postava ztrácí z dohledu, dokud z nádraží nezbyla jen žlutá záře na obzoru. Věděla jsem, že bez toho muže nedokážu žít. David dával ale jasně najevo, že z dalšího manželství má strach, takže jsem vůbec nevěděla, co mě čeká. Byla to láska a podpora mé rodiny a bezstarostná povaha Jill, díky nimž jsem toto smutné, temné období zvládla.

V té době žila v Nairobi už i moje mladší sestra Betty, byla to ona, kdo mi pomohl najít práci, pracovala ve stejné firmě,

ale pod jiným šéfem. Její snoubenec Graham Bales byl k naší rodině velice milý, snažil se pomáhat a podporovat nás, všichni jsme ho měli moc rádi. V dětství jsem s Betty moc času netrávila, díky čtyřletému věkovému rozdílu jsme se nesetkávaly ani ve škole. Když jí bylo patnáct, odešla jsem z domova, takže teď nastala vítaná příležitost ji a Grahama opravdu poznat. Seznámila se s ním v baptistickém kostele. Bylo pro mě překvapením, že Betty byla tak hluboce nábožensky založená, ale nikdy mou situaci nesoudila, měla moc ráda Davida i Billa. Graham byl skutečně velice hodný člověk, bylo jasné, že z něho bude oddaný manžel, a to mě těšilo, hlavně kvůli Betty. Byla jsem také ráda, že Jill může trávit čas s bratrancem, sestřenicí a tetami.

1  Jill hodně chyběl život na venkově. Bill se brzy usadil v Nyeri v pohoří Aberdare, které tak dobře znal. Bylo to od Nairobi co by kamenem dohodil, takže kdykoli to okolnosti dovolily, Jill ho jezdila navštívit. Podat žádost o rozvod připadlo mně. Ukázalo se, že existují dvě cesty, kterými bychom se mohli vydat - dokázat buď násilné chování, což nepřipadalo v úvahu, nebo nevěru. Právník mi poradil, že obvinění z nevěry se snadno prokáže, ale bude to od Billa vyžadovat spolupráci, bude to chtít také půjčku od mého otce na soukromého detektiva, který dosvědčí, že si Bill s partnerkou najal pokoj v hotelu a tvářili se jako manželé. Bude potřeba, aby je potom viděl následující den ráno hotel společně opouštět, aby bylo zřejmé, že spolu strávili noc. Svědectví detektiva a záznam z hotelu soudu postačí. Právník tvrdil, že právě takhle se z manželství vymaní většina lidí, kteří spolu nechtějí žít. Bill byl ochotný to podstoupit, takže se podle plánu ubytoval v hotelu Avenue. Později ale poznamenal, že si měl vzít s sebou raději Eugene, než ženu, s níž se v hotelovém pokoji ocitl. Po předložení důkazů u soudu jsme dostali předběžné rozhodnutí o rozvodu, museli jsme ale čekat ještě celý rok, než bylo naše manželství oficiálně zrušeno. Bill se po celou dobu choval velice vstřícně, i po rozvodu jsme zůstali dobrými přáteli, což některé udivovalo. My to vnímali tak, že jsme v mládí udělali chybu, a to není důvod chovat se k sobě teď nepřátelsky.

Já jsem v duchu pobývala každý den v téměř pět set kilometrů vzdáleném Tsavu s Davidem. Stýskalo se mi po něm i po rezervaci, žila jsem jeho dopisy, i když mě trochu zneklidňovalo líčení sobotních večírků v hotelu Voi. Toužila jsem poznat dva nové sloní sirotky Kanderiho a Arubu, které Samson a Fatuma s radostí přijali. Samson měřil už víc než dva metry, choval se jako vůdce stáda a užíval si obdiv dalšího mladého samce Kanderiho, zatímco Fatuma jako vůdčí samice se chovala ke Kanderimu i Arubě mateřsky. Často se se Samsonem na svých výletech podél řeky Voi setkávali s volně žijícími slony, když se vydali během horkého dne zchladit. David mi psal, že Fatuma se jednoho dne rozhodla odejít s divokým stádem a vzala s sebou Kanderiho a Arubu. Do tmy se nevrátili a David přemýšlel, jestli je to chvíle, kdy se jejich cesty rozejdou. Samson byl celou noc neklidný, řval a troubil, bylo jasné, že mu jeho tři přátelé chybí. Následující den ráno byl ještě nešťastnější, odmítal jít s ošetřovateli do buše jako obvykle, dokonce neměl ani zájem o jídlo, což pro něho bylo opravdu netypické. Ze spánkových žláz mu vytékala tekutina - to je pro slony typické, když jsou v emocionálním stresu.

David psal, že tehdy měl hosty, a když se večer vraceli z výletu do Mudandy, uviděli na otevřené planině pasoucí se stádo asi pětadvaceti slonů. Jakmile se přiblížili, stádo se pohnulo, ale tři známé postavičky zůstaly na místě, nervozita jejich divokých kamarádů jim připadala nepochopitelná. „Okamžitě jsem Fatumu poznal,“ psal David, „takže jsem vystoupil z auta a zavolal na ni. Přispěchala ke mně, malý Kan- deri a Aruba šli za ní. Chtěla, abych se s nimi vydal za stádem, po několika krocích se ohlédla, jestli jdu. Když uviděla, že jsem se ani nepohnul, vrátila se ke mně, jemně do mě strčila a ovinula mě chobotem. Stál jsem vedle ní, dokud stádo neodešlo. Nakonec jsem se rozhodl, že nechám hosty odjet a sám půjdu domů s Fatumou, Kanderim a Arubou pěšky." Potom David popisoval cestu se slony přes buš a já si dokázala každý krok představit, jako bych tam byla s nimi. Tu noc byla naprostá tma, obrys nedaleké hory Mazinga vypadal jen jako vzdálený stín, vidět bylo jen na pár kroků. Sloni ale znali cestu bezpečně, nezaváhali ani na chvilku. Nejvíc ho dojalo, že se zdálo, jako by chápali, že je ve tmě znevýhodněný, a věděli, že potřebuje vést. Když se setmělo úplně, přitiskli se těsně k němu, šel mezi Fatumou a Kanderim, jednou rukou se dotýkal jejich přední nohy, zvířata přizpůsobila rychlost chůze jeho tempu. Věděl, že míjeli jiné skupiny slonů, protože je slyšel a cítil, a překvapilo ho, že jeho sirotci se s nimi nekontaktovali, zřejme instinktivně věděli, že jeho přítomnost by mohla způsobit problém. „Byla to na jednu stranu ponižující, ale na druhou stranu velice vzrušující zkušenost," pokračoval. „Cítil jsem se v jejich světě jako jeden z nich, moje bezpečí zcela záviselo na nich, chránili mě, jako bych k nim patřil. Byl bych moc rád, kdyby lidé dokázali vnímat i to, co se děje mimo naše zorné pole, čichem nebo sluchem jako sloni. Cesta zpátky nám trvala asi čtyři hodiny, měla bys vidět, jak nás vítal Samson. Byl radostí bez sebe." Po téhle zprávě jsem toužila vrátit se do Tsava a nadchlo mě, když mě následující týden - blížilo se velikonoční volno - David pozval na návštěvu právě dokončené pozorovatelny divokých zvířat na břehu řeky Tiva. Dodal, že pozve i mé rodiče, kteří určitě rádi uvidí Petera, a já budu mít gardedámu. Tehdy se nepovažovalo za vhodné, aby dívka byla sama v domě s mužem, takže rodiče souhlasili, že se setkáme v Tsavu, a Sheila nabídla, že pohlídá Jill. Ta byla šťastná, že může být s bratrancem a sestřenicí. Na tuhle první cestu z Nairobi do Tsava nikdy nezapomenu. Přímo z práce jsem šla na vlak do

Mombasy. Podřimovala jsem, podlehla rytmu a pohupování vagónů, probrala jsem se až ve chvíli, kdy se v časných ranních hodinách v měsíčním světle objevila buš. Vlak pomalu projížděl strašidelně působícím nádražím Tsavo, na oknech tančily stíny a já si vybavila slavné místní lvy, kteří údajně v minulosti číhali v noci na nástupišti a vytahovali lidi rovnou z vagónů, při stavbě železnice potrhali stovky indických dělníků. Když se vlak blížil k zastávce, kde jsem měla vystoupit, ručičky na hodinkách se přiblížily ke čtvrté ráno. Srdce se mi rozbušilo vzrušením. Brzy uvidím světla nádraží ve Voi a Davidovu vysokou siluetu na nástupišti. Stálo mě hodně sebe- ovládání, abych klidně sešla ze schodů a lehce ho políbila na tvář - na nástupišti čekali další lidé, tak jsem mu podala tašku a došli jsme k autu. Jakmile jsme ale vyjeli z města, David zastavil, objal mě, pevně mě svíral a vášnivě líbal.

Druhý den ráno jsem se radostně přivítala s rodiči i zaměstnanci parku, moc ráda jsem viděla Samsona a Fatumu, kteří mi hrdě předváděli své dva nové kamarády. U snídaně David živě hovořil o problému se slony, který ho očividně velice trápil. Vysvětlil, že sir Julian Huxley došel k závěru, že jedna třetina slonů žijících v Tsavu bude muset odejít, aby se park brzy neproměnil v poušť. Bylo to šokující doporučení. Představa nahodilého odstřelu slonů vypadala jako naprostá zrada, ale na jiné řešení nikdo nepřišel. Nápad úřadů přenechat velké území mezi východní hranicí parku pobřežním Walianguluům, aby si mohli každý rok ulovit určitý počet slonů a dalších zvířat a prodat slonovinu, maso i kůže legálně v rámci spolupráce s parkem, selhal. Všichni sloni se uchýlili do bezpečí parku, jiní se chovali tak divoce, že nebylo možné se k nim přiblížit. Každopádně David vnímal projekt takovéto spolupráce jako chybný, podle něho nebylo možné chovat divoká zvířata jako domácí druhy. Zdálo se, že řešením by mohlo být cílené zaměření na skupiny samic, tím snížit nárůst populace a rozmnožování slonů, jenomže něco takového by stejně k ničemu nevedlo. Metoda vystřílení části zvířat jako v Jižní Africe ulevila krajině a zjednodušila život sloní populaci, jenomže rychlost rozmnožování potom stoupla. Skupiny samic zůstávaly pohromadě po celý život, jejich láska a podpora ke členům rodiny byla silná a nezdolná, takže zásahy do stád samic by mohly skončit nebezpečným řáděním slonů, kteří by ohrožovali turisty.

Bylo ale nutné něco podniknout, to bylo jisté, tlak médií sílil. Když jsme se vydali do Ithumby k Davidově nové pozorovatelně, nebylo možné si nevšimnout, jak zdevastované je okolí všech napajedel. Bylo to daleko horší, než když jsem tu byla naposledy. Zbytky stromů ležely na hromadách na holé, vyprahlé půdě. Baobaby byly doslova vytrhané ze země, některé pokácené. Problém se slony Davida hodně zaměstnával, ale při našem prvním setkání v přítomnosti rodičů na chvilku odsunul problémy stranou a vychutnával si chvíle, které jsme mohli sdílet.

Když jsme dorazili do Ithumby, pochopili jsme, jak skvělou práci odvedl Peter v severní oblasti. Moc se nám líbil i jeho dům a kanceláře, ukázal nám i některé nové trasy, kterými byla zpřístupněna dříve nedostupná místa. Začínalo se už stmívat, když jsme přijeli do Kathamully. Postavili jsme ve stínu stromů tábor, všichni se snažili hovořit potichu a působit co nejméně hluku. Je potřeba říct, že pozorovatelna byla vybudovaná velice pečlivě. Do místnosti vytvořené z palmových kmenů pod úrovní břehu vedlo důkladné schodiště. Místo bylo dost velké pro šest polních lůžek, podlaha byla zvednutá, aby i z nich byla vidět řeka. Další schody vedly níž k řadě židlí též s výhledem na řeku. Kouzelně působilo i to, že pozorovatelna byla shora otevřená, šlo z ní pozorovat hvězdy. Posadili jsme se do hlediště Davidova divadla snů. Nedokázala jsem se úplně ubránit myšlenkám, co by se stalo, kdyby dovnitř skočil lev, ačkoli kolem byl vykopaný příkop. David měl vedle sebe opřenou pušku, tak jsem se uklidnila.

Ozval se monotónní hlas puštíka a nad palmami zářil obrovský oranžový měsíc. Písek pod námi žlutobíle zářil. David mě vzal za ruku, v tu chvíli jako by mnou projela elektřina a napadlo mě, že tohle je nejromantičtější noc mého života, nebýt přítomnosti rodičů a bratra. Připomněla jsem si ale, že jsme tu z úplně jiného důvodu, a tichá krása scenérie, která se před námi otevírala, byla skutečně kouzelná.

K pozorovatelně se blížily tři tmavé stíny - sloní samci. Po chvíli se zastavili naproti nám, prohlédli jámy, které už byly vyhrabané na břehu v písku, a začali vyhazovat písek, aby si mohli nabrat vodu. Pokaždé, když ten největší z nich zvedl hlavu, aby si nalil chobotem do tlamy vodu, jsem přemýšlela, jak daleko jím dosáhne a jestli jsme mimo jeho dosah. Brzy se objevily další stíny, napočítali jsme asi padesát slonů a jejich mláďat. Noc ožila cákáním, spokojeným troubením, křikem a zvláštním kňouráním slůňat, která někdo odstrčil. Bylo viditelné, jaká hierarchie mezi slony panuje: zvířata s největšími kly měla přednost, jakmile se blížila, ostatní ustupovali stranou. Menší sloni přenechávali jámy výše postaveným samcům, ale ti je sdíleli s nejmenšími slůňaty. Byla to velice zdvořilá zvířata, v jejich společenství se během dlouhých staletí vytvořil silný etický kodex.

Měla jsem pocit, jako bychom sledovali divadelní představení, výběr postav probouzel údiv. Dalšími herci na jevišti byli nosorožci. Jeden z nich sklouzával z břehu vedle nás, ve srovnání s obratnými elegantními slony působil neohrabaně. Procházel od jedné jámy ke druhé a žalostně kňoural, nebylo pro něho jednoduché najít si vhodné místo k napití. Než se rozhodl, blížil se po břehu další nosorožec. Jakmile si všiml konkurence, zabral nejbližší jámu a rozzlobeně se otočil připravený hájit svá práva. Za funění a frkání oba popocházeli dopředu a dozadu, byla to úvodní válka nervů. Čas od času některý z nich vyrazil s děsivým rykem, kterým dával najevo svá práva. Nakonec se zvíře, které se objevilo jako druhé, přesunulo k další nedaleké jámě, kterou chtělo na nějakou dobu zabrat, protože si na ni lehlo a udělalo si pohodlí. Když první nosorožec viděl, že nebezpečí pominulo, začal rozšiřovat svoji jámu, aby do ní dostal rozměrnou hlavu i s rohem. Hrabal tlapami v písku, zároveň skláněl hlavu a používal roh, aby zvětšil otvor. Neustále ale sledoval svého rivala, varoval ho občasným zafuněním. Byli jsme velice blízko dění, rituální zkouška síly jednotlivých zvířat nás zcela pohltila.

Situaci změnil příchod malého stáda slonic se slůňaty. Oba nosorožci se zvedli a dali najevo svou přítomnost. Sloni raději pokračovali dál proti proudu. Na chvilku zavládl klid, dokud se neobjevil další nosorožec, tentokrát to byla samice s mládětem. Chvíli bloumala kolem, snažila se získat některou z jam, to znovu rozpoutalo taktiku vzájemného zastrašování. Nosorožci se odmítali ze svého místa pohnout, samice se snažila je k tomu přinutit. To ovšem znamenalo, že se žádné zvíře nemohlo napít - měla obavy z útoku zezadu, aby je protivník nenabral rohem. Chvilku se zastrašovali, až se samice rozhodla smířit se situací a začala upravovat další jámu.

Nahoře se sloni dávno napili a zmizeli a my jsme přemýšleli, jestli se některý z těch nosorožců stihne vůbec napojit. Teprve když jeden z nich poodešel, druhý riskoval zanoření hlavy do jámy, ale nebylo to úplně taktické. Nevšiml si, že mezitím se tiše přiblížil jeden z vysoce postavených sloních samců. Ten došel k jeho zvednutému velkému hnědému zadku, sklonil hlavu tak, až se kly ocitly pod ním, a bez větší námahy nosorožce odhodil v nedůstojném saltu. Stálo nás hodně sil dusit smích, jakmile jsme si byli jisti, že nosorožci se nic nestalo. Byl to směšný pohled, ale člověk se nedokázal ubránit, aby mu nebylo starého nosorožce líto. Ten se rychle vzpamatoval, sice chvíli důrazně protestoval, ale potom si musel jít hledat další vhodnou jámu.

V průběhu noci přišli další nosorožci, sklonili se, aby zahnali od jámy někoho jiného. Bylo už hodně pozdě, když jsme nechali zvířata jejich životu a uložili se na noc. Bylo to ale jen podřimování, život kolem byl velice rušný a hlučný. Jakmile na východě začalo vycházet slunce, dali se do zpěvu ptáci a tím skončila moje první noc na pozorovatelně Katha- mulla. David mi dopřál mnoho nových zkušeností, otevřel mi oči v mnoha ohledech, ale ta udivující noc mi stále zůstává v mysli, vybavuji si i po všech těch letech obrázky i zvuky. Když jsme čekali na landrover, aby nás odvezl zpátky do tábora na snídani, prošli jsme se po břehu řeky v chladném ranním vzduchu a prohlíželi si důkazy o tom, co se tu dělo v noci. Nad napajedlem se vznášel pronikavý pach čerstvého trusu i samotná vůně zvířat. Když jsme naložili věci do auta, začala přicházet první ranní zvířata - ptáci, opice a paviáni, zebry, buvoli, antilopy impala a stydlivé antilopy kudu.

Na zpáteční cestě mě děsila představa návratu do kanceláře, s těžkým srdcem jsem se smiřovala s tím, že budu od Davida zase odloučená. Jako obvykle se ale cesta neobešla bez vzrušení. David měl v budově parku sjednanou schůzku, nechtěl se na zpáteční cestě nikde zdržovat, dokonce ani při pozorování lvice a jejích mláďat, kteří se usadili uprostřed cesty. Jak jsme se blížili, lvice a jedno ze lvíčat odběhly, ale zbývající dvě zůstala na cestě a utíkala před autem. Terén byl natolik náročný, že nebylo možné odbočit z trasy, takže David se přiblížil těsně ke lvíčatům. „Pozor!“ vykřikl otec a já se ohlédla a zjistila, že lvice se žene za autem se zvednutýma ušima i ocasem. David šlápl na plyn a chvilku se zdálo, že lvíčata přejede, ale nějakým zázrakem se mu je podařilo těsně minout. Když jsme se hnali kolem nich, viděla jsem ostré zuby i drápy, které mláďata cenila na kola projíždějícího auta. Lvice se mezitím hnala vedle otevřeného landroveru, byla téměř na úrovni mého kolene, vrčela, představovala ztělesnění vzteku. Posunula jsem se na sedadle, téměř jsem vystrčila maminku, protože jsem očekávala, že mi lvice přistane každou chvíli na klíně. Naštěstí ale nevydržela další zrychlení, jak jsme se hnali dál, zůstala i s lvíčaty v oblaku červeného prachu. David poznamenal: „Nikdy není dobrý nápad dostat se mezi lvici a její mláďata!" My ostatní jsme byli příliš otřesení, abychom cokoli odpověděli, teprve když jsem se uklidnila, pochopila jsem, že David nás svým rychlým rozhodnutím zachránil před katastrofou."

Když mě později vezl David na nádraží, odvrátila jsem se, abych skryla slzy. Během návštěvy jsme zažili pár chvilek soukromí a já cítila, že je stejně zoufalý. Vlak přijížděl a já přemýšlela o tom, jak zvládnu osamění následujících měsíců.

Po návratu jsem byla zatažená do ohnivých debat, které rozbouřily celou komunitu bílých osadníků. Všechny nás zaskočil britský premiér Harold Macmillan a jeho proslov o změnách, který pronesl v únoru 1960 v jihoafrickém parlamentu. Zdůraznil, že konzervativní vláda má v úmyslu poskytnout nezávislost mnoha africkým britským koloniím. Teď, o několik měsíců později, se tento vítr změn do nás opřel nebývalou silou. Ještě nedávno povzbuzovala britská vláda bílé osadníky programem, který nabízel půdu bývalým vojákům, ale teď jim nedokázala poskytnout jistotu, že v nové ústavě bude zakotvena rasová vyváženost, že bílá komunita bude mít i v nezávislé Keni možnost rozhodovat a čeká ji tu budoucnost. Bylo zřejmé, že Británie se chystá k tomu, co můj otec nazýval totální výprodej - každý člověk bude mít jen jeden hlas, takže vládnout bude černá většina. Komunita osadníků byla v kolonii početně bezvýznamnou menšinou, bylo nereálné očekávat, že by mohla mít ve vládě nezávislé Keni zastoupení. Jenomže pro nás byla Keňa domovem, většina z nás jiný ani neznala.

Nedávná konference v Lancaster House, na které ministr pro kolonie Iain Macleod začal vyjednávat o nové ústavě nezávislé Keni, rozdělila naši komunitu na několik částí. Liberálnější osadníci byli optimisticky přesvědčeni, že jim v nové Keni půda zůstane, proto podporovali multirasovou stranu Nová Keňa, kterou založil Michael Blundell, což byl původně operní zpěvák, nyní farmář. Starší členové naší komunity a mnoho původních osadnických rodin, včetně naší, byli vzteky bez sebe, že se s námi zachází jako se ztroskotanci, Britové nás hodili přes palubu, a proto jsme se sdružili do strany Federal Independent Party. Její vůdce, válečný hrdina plukovník letectva „Puck“ Briggs, na nás dělal velký dojem, přísahal, že bude usilovat o férový přístup k osadnické menšině. Mnozí z bělochů přišli do Keni jako děti z osadnických rodin, prožili tu těžké časy, kdy se jejich rodiče snažili zúrodnit půdu, a když dospěli, sloužili Británii v obou světových válkách. Británie se ale teď k těmto lidem otočila zády, dokonce i program rozhlasové stanice BBC, který obvykle začínal slovy „Domácí zprávy z Británie" změnil úvod na „Zprávy o Británii". Ani tato drobná změna nezůstala bez povšimnutí. Mnozí byli tak rozčilení, že když se Michael Blundell vrátil z jednání a bylo zřejmé, že je pro předání země africké vládě, přistálo na něm třicet malých stříbrných mincí jako připomínka biblického zrádce. Tato nálepka se ještě umocnila, když se objevil na seznamu lidí, které královna u příležitosti svých narozenin povýší do šlechtického stavu.

Afričtí politikové v té době pocházeli především z kmene Kikujů a Luo, byli nadšeni představou, že Keňa se zcela zbaví závislosti na Británii. Kikujská frakce se netajila tím, že ji hodně zajímá půda na White Highlands, kterou považovali za svou, ačkoli před příchodem bělochů ji obývali Masajové. Ctižádostivý a vášnivý mladý odborový vůdce z kmene Luo, Tom Mboya, pronášel plamenné projevy, které nám vůbec nepřidávaly na klidu. Tvrdil, že až konečně přijde svoboda, Evropané se budou muset sklonit před svými novými africkými pány, kteří přeberou jejich půdu i všechen ostatní majetek. Afričané se ovšem soustředili ze všeho nejvíc na osvobození

Jomo Kenyatty, vůdce hnutí Mau Mau, který byl od roku 1953 vězněný v odlehlé části Keni zvané Lodwar. Na začátku roku 1960 se dvacet pět tisíc Keňanů sešlo na shromáždění v Nairobi a požadovali jeho propuštění, následovala petice s více než milionem podpisů, kterou předali guvernérovi. Později byl v nepřítomnosti zvolen prezidentem Keňské národní unie, a když ho následující rok propustili, dostalo se mu přivítání jako hrdinovi.

S vědomím, že oblast White Highlands představuje horký brambor, přišla britská vláda s návrhem organizovaného odkoupení majetků od všech osadníků, kteří měli půdu v nejspornějších oblastech. Jen několik rodin se odvážilo neustoupit, ještě méně z nich se rozhodlo přijmout občanství nově nezávislé Keni. I přes ujištění, že nám zůstane zachované britské občanství, se mohly věci zvrtnout k horšímu. Vzpomínám si, že v té době jsem se setkala s mladou a krásnou Belgičankou, která musela uprchnout ze Zaire, když se země stala nezávislým belgickým Kongem. Vyprávěla mi o hrůzách, které při útěku zažila, a já měla hluboké obavy, že něco takového se blíží i k nám. Otec se mezitím rozhodl přistoupit na prodej, zbavit se naší milované farmy Cedar Park tak, jak tam všechno leží, aby se s maminkou mohli odstěhovat do příznivějšího prostředí na pobřeží. Teoreticky se zdálo, že prodat farmu britským úřadům nebude těžké, ale v následujících měsících se ukázalo, že to tak vůbec není. Když došlo na oceňování farmy, vyrovnání hodně ovlivňovala protekce. K otcově smůle se stalo, že vedle naší farmy koupil nedávno usedlost guvernérův kamarád, a povídalo se, že nestojí o africké sousedy. Díky svým dobrým konexím se mu podařilo dosáhnout toho, aby farmy obklopující jeho usedlost byly vyňaty z možnosti odkoupení a jeho majetek tak měl kolem sebe „bílou“ hradbu.

Jako rodina jsme podnikli všechno, co bylo možné, abychom toto rozhodnutí zvrátili, ale naše žádosti nebyly vyslyšeny. Bylo hrozné dívat se, jak se otec vrací z jednoho jednání za druhým téměř zlomený a v hrozném stresu. Nakonec nezbyla jiná možnost, než farmu prostě prodat. To ovšem vzhledem k politické situaci nebylo vůbec jednoduché. Zájemci, kteří by měli odpovídající finanční prostředky na odkoupení Cedar Parku, vlastně žádní nebyli, takže ji nakonec otec spíš daroval jednomu africkému kupci. Za celoživotní práci dostal žebráckých šest tisíc liber. Za ně získal nový majitel tři tisíce hektarů úrodné půdy se zdrojem vody v podobě řeky a vzrostlým cedrovým lesem, náš nádherný starý dům, přibližně sto kusů dobytka dovezeného z Austrálie, kilometry plotů, zavlažovací systém s nádrží, ohrady, stodoly, skladiště i dojírny, generátory, hydraulický lis, výrobnu másla a všechno zařízení farmy. Otec si nechal jen nový traktor, který vděčně věnoval Wanjehiovi, svému důvěryhodnému kikuj- skému předákovi.

Otcovi nevlastní bratři Harry a Fred Chartovi dopadli o něco lépe, ale ani oni nedostali za svůj majetek řádně zaplaceno. Harry se stejně jako rodiče rozhodl odstěhovat na pobřeží, ale Fred koupil jinou usedlost nedaleko jezera El- menteita v údolí průrvy. Babička Chartová nemládla, a když dva z jejích synů opouštěli oblast, bylo nej rozumnější přestěhovat ji blíž k Fredovi. Bratři spojili své síly a postavili jí na Fredově nové farmě hezký domek. Stejně se ale až do poslední chvíle rázně bránila, vzpouzela se i tehdy, když byly její věcí už naložené na otcův náklaďák. Vzpomínám si, že dokázala nashromáždit opravdu neuvěřitelné množství věcí, chránila všechno jako rozzuřená stará lvice, nedovolila vyhodit ani hromadu novin z roku 1912. Teprve po dlouhém a nepříjemném jednání se otci podařilo zajistit bezvýhradní vlastnické právo na dům v Malindi, čímž rodiče získali alespoň nějakou jistotu.

Kromě výbušné politické situace a neklidu v roce 1960 zavládla i obrovská sucha. Podle záznamů to byl nej sušší rok

za posledních čtyřicet let. Východní Tsavo bylo i v dobrých časech polopouští, teď nabývalo charakter pouště. Den co den slunce vycházelo jako rudá koule a začalo pronikavě pálit, vysávalo z lidí sílu a nechávalo je zalité potem. Na volně žijící zvířata měla tahle situace katastrofální dopad; při jedné z návštěv, když jsme tábořili u Lugardových vodopádů, jsem viděla spoustu nosorožců, kteří trpěli a umírali na březích řeky Athi. Dokonce ani za pomoci pump a rozprašovačů, kterými se David snažil dostat vodu z řeky a zavlažovat alespoň pásy podél břehů, se vyhublé nosorožce nepodařilo zachránit. Zpátky do tábora jsme si přivezli malého osiřelého nosorožce, kterého jsme pojmenovali Lokwan, a i když jsme se ho s maminkou snažily zachránit, bohužel nepřežil. Pokud vím, tak tehdy čerstvě narozené mládě ještě nikdo neodchoval, takže jsme netušily, jak začít. Brzy bylo zřejmé, že sušené kravské mléko, kterým jsme ho krmily, není ideální. Jeho nečekaná a náhlá smrt o pár dní později nás zaskočila. Teprve po čase jsem se dozvěděla, že stres a rozčilení dokážou spustit klíšťaty přenášené nemoci, proti kterým jsou nosorožci v dobré kondici obvykle imunní. Nutným předpokladem k úspěchu je injekční podávání antibiotik okamžitě poté, co se zvíře dostane do zajetí.

Musím přiznat, že bylo dost frustrující trávit drahocenný čas s Davidem v přítomnosti rodičů, a ačkoli se snažili nám dopřát občas soukromí, neměli jsme moc příležitostí dělat to, o co jsme skutečně stáli. Já byla příliš zbabělá, abych se Davida vyptávala na naši společnou budoucnost, i když věděl, že už jsem dostala konečné rozhodnutí o rozvodu. V hovoru se o tom ale vůbec nezmínil. Byl pro mě naprostý šok, když cestou na nádraží ve Voi David zastavil a zeptal se: „Tak kdy se vezmeme, Daph?“ Zalapala jsem po dechu. Po všem tom čekání a úvahách najednou tohle, zarazilo mě, že si je mou odpovědí jistý, a zeptala jsem se: „Kde bereš jistotu, že si tě chci vzít?" David se odvrátil a zadíval se z okna. „Máš pravdu," prohodil. Jsem sobecký prevít a bylo by pro tebe úplně nej- lepší na mě zapomenout." Sevřela mě panika. To přece ne. Potom se na mě ale podíval a něžně dodal: „Položil bych za tebe život, Daph. Prosím, dopřej mému návrhu ve svém srdci trochu místa.“ Potom se ke mně natáhl a něžně mě políbil. Tohle bylo všechno, po čem jsem skutečně toužila.

Nemohla jsem se dočkat, až se vrátím a sdělím sestrám tuhle skvělou novinku a řeknu Jill, že se vrátíme zpátky do Tsava. V práci jsem se domluvila na výpovědi a začala připravovat tichou svatbu. David se rozjel rovnou z nádraží za mými rodiči, aby otce požádal o moji ruku. Konečně jsem se celou cestu usmívala, občas jsem se štípla, abych měla jistotu, že se mi to všechno jen nezdá. Když jsem se vrátila k Sheile, čekala mě tam ale smutná zpráva. Paní Woodleyová, Billova maminka, kterou jsem měla moc ráda, leží v nemocnici v posledním stadiu rakoviny. Zastihla jsem ji opřenou o polštáře, hrozně bledou, ale měla stále dobrou náladu a obvyklou cigaretu v ruce. Řekla mi: „Vždycky jsem tě měla moc ráda, Daphne, neviním tě za to, žes Billa opustila. Je stejný prevít jako jeho táta.“ Cestou ven jsem narazila na Billa a jeho novou přítelkyni Ruth Halesovou, s níž jsem se ještě nesetkala. Důkladně si mě prohlédla a já v jejích tmavých očích viděla něco, čím mi byla okamžitě sympatická. Bill mi řekl, že se za tři měsíce chystají s Ruth vzít. Pogratulovala jsem jim a rozzářila se, protože se mi hrozně ulevilo. Teď nebude těžké mu sdělit, co je nového v mém životě.

S Davidem jsme se rozhodli vzít koncem října, svatbu jsme chtěli mít v Mombase u moře. Zvolila jsem námořnicky modré šaty s bílými puntíky a širokým bílým límečkem. Dávaly vyniknout mému štíhlému pasu a naškrobená bohatá spodnička skryla pro naši rodinu typický větší zadek. Pár dnů před svatbou jsme odjeli do noblesního hotelu Oceanic s výhledem na přístav v Mombase, kde moře zářilo safírovou, chromovou a nefritovou zelení. Jako hlídka u přístavu tam stála skupina obrovských baobabů, údajně největších na světě. Tahle nezvyklá skupina stromů mě vždycky fascinovala, protože tu nevyrostly jen tak. Vyprávělo se, že lusk se semínky stromu tu byl zahrabaný za každého portugalského vojáka, který zahynul během portugalské okupace v letech 1500 až 1720, existovala pověra, že duchové z podsvětí obývají každý z těch stromů a během výstavby železnice nebylo možné přesvědčit dělníky, aby kterýkoli z nich pokáceli. Zdržovalo to práce o celé měsíce. Nakonec jeden chytrý Skot vymyslel řešení. Duchům se musí všechno vysvětlit arabsky, protože na anglická sdělení nereagují. Tak se stalo a po nějaké době, která byla duchům poskytnuta, aby si našli jiné bydlení, zasadil onen Skot první ránu sekyrou, aniž by to mělo jakoukoli zlou odezvu.

Po příjezdu do hotelu mě čekalo velice příjemné překvapení: přijela babička Chartová. Ten večer jsme si užili hlučnou večeři - David a Peter dorazili z Voi, aby se připojili k úzké rodině. Já přijela vlakem ten den ráno z Nairobi. Jakmile jsem zahlédla Davida, okamžitě mě ovládla nervozita. Podařilo se nám na chvilku uniknout na pláž, kde jsme byli sami. Objal mě, tiskl mě k sobě a kolem nás povíval vítr od moře. Z hotelové zahrady přinesl jasmínovou vůni ylang- ylang - stejná rostlina byla i v Davidově zahradě. Bylo mi jasné, že tahle vůně ve mně bude už navždycky vyvolávat vzpomínku na tento okamžik. Byla jsem opravdu moc šťastná.

A tak jsem se 20. října 1960 v jedenáct hodin dopoledne stala Daphne Sheldrickovou. K prostému kroužku ze zlata a platiny mi David přidal ještě nádherný prsten se safíry a diamanty, který patříval jeho matce. Později v hotelu létaly špunty ze šampaňského, Peter, náš družba, pronesl vtipnou řeč, na kterou David odpověděl. Potom nám všichni připili na zdraví. Byla to veselá, příjemná, rodinná oslava. Rodiče mi ochotně nabídli, že se postarají o Jill, abychom mohli jet s Davidem na týden na svatební cestu. Nejdřív jsme se ale museli vrátit do hotelu Voi na oslavu, kterou uspořádali jeho pravidelní sobotní návštěvníci. Přivítal nás zástup známých tváří, k tomu jako překvapení čestná stráž strážců parku. Večírek byl hodně divoký a nevázaný, klidně bych se o své svatební noci bez něčeho takového obešla. V časných ranních hodinách jsme se vraceli domů, známá zahrada se utápěla v měsíčním světle a my kráčeli ruku v ruce k předním schodům. David mě zvedl do náruče a zasypal mě polibky, když mě nesl po schodech na verandu. Konečně jsme se zbavili provinilého pocitu, to, co následovalo, si budu pamatovat navždy. Když jsem se ráno probudila, slunce pronikalo oknem dovnitř. Zjistila jsem, že mám na polštáři položenou červenou růži za zahrady. Žádná nevěsta nemohla zažít romantičtější vstup do manželství.

Svůj nový domov jsem už dobře znala. Byl prostorný a krásný, postavený z betonových tvárnic a bíle natřený, k tomu střecha z červených tašek. Odrážel Davidův smysl pro detail. Na dlouhou dřevěnou přední verandu vedly skleněné dveře ze dvou hlavních ložnic, mezi nimi byla další velká vzdušná místnost, kterou červený koberec uprostřed rozděloval na obývací pokoj a jídelnu. Velká okna vpředu i vzadu zajišťovala chladivý vánek, který byl v horku panujícím v Tsa- vu velmi úlevný. Na opačném konci domu byla jídelna spojená s dobře vybavenou kuchyní, její otevřenou část chránilo pletivo. Pro kuchaře Fredericka, stejně jako pro ostatní personál, muselo být záhadou, jak to, že se bývalá manželka bwana Billa změnila v paní domu a manželku Davida. Ale to první ráno mi drobný, křehký Frederick potřásl rukou a přátelsky mě přivítal. Společně jsme připravili Davidovi jeho oblíbenou pozdní snídani - maso na kari s vajíčkem nahoře.

Když jsme si společně vychutnávali první snídani jako manželé, David mi řekl, že než odjedeme na svatební cestu k jezeru Manyara - bylo v tehdejší Tanganice - musí ještě vyřešit pár záležitostí, které se týkají čuníka a nějakých ovcí. Musela jsem se smát, když jsem si uvědomila, že ten zmatek způsobilo osiřelé divoké prase. Davidovi zůstalo po Ianu Par- kerovi. Nejdřív tohle malé pištivé stvoření vypadalo úžasně, tisklo se k nohám každému, kdo šel kolem. Poslední dobou si ale získal náklonnost Fatumy, což se Samsonovi vůbec nelíbilo. Čuník Piglet občas vyběhl zpod jejího břicha, kde se schovával, štípal Samsona zezadu do nohou, aby se rychle vrátil zpátky do svého úkrytu a Samson ho nemohl vytrestat chobotem. Sloni začínali být kvůli Pigletovi stále nervóznější, jejich ošetřovatel požádal ten den Davida, jestli by mu mohl pomoci tenhle problém vyřešit.

Další překážkou našeho odjezdu byl příchod šesti vypasených ovcí, které nám jako svatební dar poslali pastevci z kmene Orma, žijící na severovýchodních hranicích parku. Ovce byly umístěny do prázdné stodoly vedle Samsonovy ohrady. Ten ale tohle vyrušení nesnesl, pozdě v noci vyrazil ze svého výběhu a zdemoloval dveře a stáj, kde byly ovce, na hromádku prkýnek. Dvě z ovcí sežral leopard, ale zbytku se podařilo noc přežít. Před odjezdem k jezeru Manyara musel David zařídit opravu stáje a vydat pokyny, kam ovce ustájit. Naštěstí se nám ještě ten den podařilo odjet.

Tenhle vstup do manželského života s Davidem byl drobnou ochutnávkou toho, co se stane mou každodenní realitou. Každý den byl okořeněný něčím neočekávaným a nepředvídatelným, takže se nám jen málokdy podařilo se v klidu najíst. Problémy bylo třeba řešit v jakoukoli denní i noční hodinu. Přesto nic nemohlo narušit můj vnitřní klid a pohodu nebo štěstí z toho, že jsem byla provdaná za tak skvělého a nádherného muže. Každý den života s Davidem představoval líbánky.

8.Láska a sirotci

„Naším cílem by mělo být osvobodit se pochopením všech živých stvoření a celé přírody v její nádheře. “

Albert Einstein (1870-1955)

V šestadvaceti jsem zažívala velice šťastné období, vdala jsem se za muže, kterého jsem z celého srdce milovala a který byl mou spřízněnou duší. Líbánky v národním parku Jezero Ma- nyara byly opravdu romantické. David mi uměl vysvětlit všechno, co se dělo kolem, trávili jsme hodiny pozorováním zvířat a jejich každodenního života. Otevřel mi oči, díky němu jsem začala chápat řeč těla volně žijící zvěře - význam nejrůznějších postojů a drobných projevů. I po všech těch letech si dokážu vybavit, jak jsme sedávali vedle sebe, tiše, nehnutě a ničím nerušeni. Naše řeč těla vyprávěla společný příběh lásky po celou dobu našeho manželství.

Toužila jsem, aby ten týden nikdy neskončil, ale čas se nedá zastavit a zanedlouho jsme se museli vrátit. Stýskalo se mi po Jill, těšila jsem se, až ji vyzvednu u rodičů. Ukázalo se, že bylo dobře, že nezůstala v Tsavu, protože se tam děly věci, které by ji rozrušily - Fatuma a Kanderi odešli. Když zmizel Piglet - správce národního parku Nairobi nám ochotně nabídl, že se o něho postará -, Fatuma byla hrozně smutná a brzy poté se s Kanderim přidali ke stádu divokých slonů. Od té doby je nikdo neviděl. Fatuma byla Jilliným nejoblíbenějším zvířetem, Kanderi byl velký rošťák, při pohledu na jeho kousky jsme se vždycky spolehlivě rozesmáli. Alespoň že byl dost starý na to, aby v divočině přežil.

David vnímal můj smutek a mírně mi připomněl, že každý sirotek z divoké přírody je jen půjčený, že nám nikdy nemůže patřit. Jsme jen jeho opatrovníky po dobu, kdy je závislý a potřebuje naši pomoc, ale později už nepatří do polovičního vězení, aby dělal radost lidem, nýbrž ke svým volně žijícím příbuzným. Skutečnost, že Fatuma a Kanderi v naší péči dospěli a vrátili se mezi divoké slony, je důvod k oslavě, ačkoli nám budou chybět. Samozřejmě jsem to věděla, pochopila jsem to už tehdy, když mě opustil Bushy, ale každé loučení s milovaným tvorem je emocionálně náročné. Přemýšlela jsem, jak to vysvětlím své malé dceři.

Jill určitě najde útěchu v Rufusovi, čerstvě narozeném nosorožci, kterého našel u našeho starého domu Dennis Kear- ney, nový zástupce správce parku. Po matce nezůstaly nikde žádné stopy, ale pátrací skupina našla místo, kde samice porodila. Usoudili jsme, že se vyděsila a mládě opustila, když se ráno začali objevovat lidé. Dennis a jeho manželka se osiřelého malého nosorožce rádi ujali, pečovali už o tři malé buvoly. Když jsem řekla Jill o Fatumě, upřela na mě vážný pohled a oznámila: „To je v pořádku, mami. Ona se bude starat o malá slůňata a bude mít spoustu nových kamarádů." V pěti letech byla daleko prozíravější než já v jejím věku.

Bylo mi také jasné, že se jí bude moc líbit další sirotek, kterého přinesl jeden ze strážců. Byla to urousaná malá pruhovaná promyka, která měla bolestivé zranění na hlavě. Okamžitě jsem si vzpomněla na Ricky-Ticky-Taveyho a na to, jak kouzelné dokážou promyky být. Tohle maličkaté stvoření se mi teď vešlo do dlaně. Pruhované promyky jsou v dospělosti asi z poloviny tak veliké jako kočka, daleko větší než byl Ricky-Ticky-Tavey, který vypadal jen jako větší krysa. Měl hnědošedou srst se širokými pruhy na zádech a pojmenovali jsme ho Higglety.

Časem se ze svého zranění zotavil, ačkoli zpočátku se neudržel na nohou, aniž by se okamžitě nesvalil, ale hlavička mu zůstala trochu nakloněná. Byl chytrý a nebojácný, neuvěřitelně zvědavý. Kdykoli byl nespokojený, dával to najevo naježeným ocáskem, který vypadal jako štětka na čištění lahví. Podle charakteristického ptačího pípání jsme vždycky věděli, kde je. Tiše byl jedině tehdy, když tvrdě spal. Když jsme jedli, posadil se na zadní nohy a zvedl malý černý nosík, aby zjistil, co se bude podávat. Vzápětí vyskočil někomu na klín a po zbytek jídla měl tlapky položené na okraji stolu a čas od času sebral z talíře nějaký pamlsek. Promyky jsou sice masožravé, jejich hlavní potravou je hmyz a maso, ale Higglety si zamiloval sýr. Měl ho tak rád, že stačilo vyslovit název jeho oblíbeného jídla a okamžitě přiběhl a netrpělivě mručel.

Higglety si na nás tak rychle zvykl - a my přilnuli k němu -, že brzy poté, co k nám přišel, se s námi vydal do Ndiandazy na dolním toku řeky Tiva v severní části parku, kde David dohlížel na vrtání studny. Bylo naléhavě nutné zajistit zdroj vody, který by zásoboval oblast během období sucha a umožnil protipytláckým hlídkám operovat hlouběji v oblasti. Vrtná souprava už začala pracovat, jeli jsme se tam podívat. Cestou jsme zahlédli Rudolfa, starého nosorožce žijícího stále ještě v průrvě Mopea za navýšenou cestou kousek od Lugardových vodopádů. Těšilo nás, že žije a vypadá dobře, ale o chvíli později jsme zahlédli smečku afrických divokých psů, jak trhají maso z břicha ještě živé antilopy impala. S Jill nás to vyděsilo, protože doslova pojídali antilopu zaživa. David nás ale uklidnil a vysvětlil nám, že zvíře je v takové chvíli v hlubokém šoku a nic necítí, protože mozek uvolňuje endorfiny, látky, které zamezí přenos informací k mozku. Vyprávěl, jak viděl vojáky, kteří za války utrpěli hrozná zranění, ale občas si to vůbec neuvědomovali, dokud si nevšimli krve. Bolest se dostavila až daleko později. V budoucnu jsem se sama přesvědčila, že to tak je, a pochopila moudrost jeho slov.

Připadala jsem si v severní oblasti zvláštně, když jsem tam tentokrát přijela jako Davidova právoplatná manželka. Probouzelo to ve mně vzpomínky na palčivou touhu po věcech, o kterých jsem si myslela, že mi nikdy nebudou dostupné. Teď jsem si je mohla dopřávat. Dodávala jsem prostředí v táboře doteky ženské ruky - malou vázu s divokými květinami na stole, povlečení, s Frederickovou pomocí jsme připravovali Davidova oblíbená jídla včetně čerstvě pečeného chleba a koláčů. Litinová konvice po prastrýci Willovi musela být vždycky po ruce, aby všichni dostali oblíbený čaj.

Tábor jsme postavili nedaleko místa, kde polní jednotka chovala velbloudy. Byla to poslední inovace v době, kdy vedení parku ještě nemělo k dispozici letadla. Snahou bylo docílit, aby strážci byli pohyblivější a mohli operovat dál od základny, protože velbloudi mohli nést zásobu vody. Velbloudi byli tvrdohlavá zvířata, jen neradi si lehli, aby si nechali připevnit na hřbet náklad, sténali a řvali na protest. To ovšem nebylo nic ve srovnání se zvuky, jaké dokázali vyloudit, když dostávali pravidelné injekce proti nebezpečné trypanosomiá- ze přenášené mouchou tse-tse. Pokud nebyli venku na hlídce, zůstávali v ohradě z trnitého křoví a Higglety to místo rychle objevil. Hlučné koráby pouště ho fascinovaly. Každé ráno přeběhl přes otevřenou planinu, aby mohl být s nimi. Riskoval, že ho zahlédne nějaký dravec, ale naštěstí se to nestalo a celý den se proháněl v oplocení z roští, uchvácený svými novými kamarády.

Kolem tábora žilo mnoho divokých zvířat, měly jsme se s Jill stále na co dívat. Každé ráno v osm se přiletěli k mělké kaluži u vrtu napít tetřívci. Byli tak přesní, že jsme si podle jejich příletu mohli řídit hodinky. Slétali se ze široka daleka, nechávali svá malá skvrnitá vajíčka a hebká mláďata jen tak na zemi, spoléhali se jen na to, že jejich vzhled jim umožní přežít. Pouze samečci měli zvláštní dutá pera, do nichž mohli nabrat vodu a dopravit ji i na velkou vzdálenost k mláďatům, která ještě nebyla schopná létat. Jakmile otec přistál, mláďata vysála vodu z peří a získala tím potřebné tekutiny. Samičky tato dutá pera neměly, takže pokud došlo k nějaké nehodě a sameček zahynul, mláďata byla odsouzená k hrozné smrti žízní. Dělalo mi to starosti, protože jsem dobře věděla, jak tetřívky po celých hejnech střílejí lovci jen tak pro zábavu. Šokovalo mě, že lidem může být příjemné zabíjet malé ptáky nebo jiná živá stvoření jen tak pro zábavu, ale vzhledem ke zranitelnosti drobných mláďat bylo střílení tetřívků opravdu odporné, protože pro mláďata nebylo přežití v drsných a nepříznivých podmínkách vůbec jednoduché.

Upoutala nás také samička zoborožce, která byla uvězněná ve vysoké akácii a zcela závislá na tom, aby ji sameček krmil, dokud jí nedoroste peří. Hnízdo bylo nedaleko vrtné soupravy a sameček se dostal do obtížné situace. Bál se přiblížit, poskakoval kolem a hledal potřebnou odvahu, aby se vydal k hnízdu. Prvních několik dní jsme se ujaly s Jill jeho povinností a nosily jsme paní zoborožcové šťavnaté kobylky, které s chutí konzumovala. Sameček se ale brzy chopil svého úkolu sám, i přes dunění vrtné soupravy se snesl dolů, aby družce dopravil do hnízda něco dobrého. I gazely Peterovy musely sbírat odvahu, než se vydaly spásat lusky akácie zkroucené, které nám stínily stan. Antilopy v Tsavu byly díky nim v lepší kondici v období sucha, než když pršelo. Srst měly hladkou a lesklou, těla svalnatá. Brzy si na nás zvykli i nádherní špačci ti si přilétali pro drobečky, které jsme jim házely, a také se koupali v otvoru v kameni, který byl hned naproti jídelnímu stanu a sloužil jim jako pitko. Poskakovali kolem a zle se dívali na Higgletyho, ale nebáli se ho. Jill se moc líbili, protože na přímém slunci se jim měňavá lesklá peříčka na hrudi roz- zářila ve všech barvách duhy.

Konečně přišel den, kdy vrtaři narazili v hloubce padesáti sedmi metrů na vodu. V táboře zavládla radost. Všichni jsme se šli podívat, jak se z útrob země vynoří první voda, abychom ji ochutnali, netrpělivě jsme čekali na výsledky zkušebního pumpování, které mělo odhalit, jaké množství vody bude možné z vrtu čerpat. Bohužel to nebylo tolik, kolik jsme čekali, ale byli jsme rádi, že se podařilo zajistit alespoň nějaký zdroj. Když vrtná souprava vytáhla ven vědro plné tmavošedého bahna, David prohodil: „Co oslavnou bahenní masku, Daph?“ Rozesmála jsem se. „No, slonům to neškodí, tak proč ne!“ K pobavení dělníků mi David začal plácat šedé bahno na obličej. Brzy ztvrdlo na hlínu, připadalo mi, že mě žádné vrásky nezbavilo, spíš vytvořilo několik nových, ale nakonec to byl příjemný pocit. Byla jsem první ženou s bahenní maskou z prvního vrtu ve Východním Tsavu. Trvalo dlouho, než jsem ze sebe to bahno oloupala, a pochybuji, že bahenní masku si dopřál ještě někdo další.

Ten den panovala v táboře veselá nálada, ale do živého hovoru se zdálky ozval nezvyklý zvuk - hřmění, připomínající tlumené výbuchy. Netušili jsme, co to je, protože stovky kilometrů kolem žádní lidé nebyli. Během několika minut přiběhl strážce z kmene Samburu a křičel: „Elgubu, Elgubu!“ Vysvětlil nám, že ten zvláštní zvuk vytváří drop kori se žlutýma nohama, pták, který tak předpovídá prudký déšť. Řekl nám, že když jeho lid tenhle zvuk zaslechne, okamžitě ženou do oblasti dobytek, protože jsou si jistí, že brzy budou mít jejich stáda čerstvou pastvu. Dodal, že tento pták se nikdy nemýlí. Nebylo snadné uvěřit, že takové zvuky dokáže skutečně vyloudit pták, i když drop kori je poměrně velký - koneckonců je to největší pták schopný letu. Brzy zvítězila zvědavost a David navrhl, abychom to šli zjistit. Nedaleko jsme opravdu našli dropa kori, který nadouval hruď, pokrytou šedobílým jemným peřím, a vysílal k nebesům svou deštivou píseň.

Ještě dva dny zůstala obloha bez mráčků, ale kolem poledně třetího dne se objevily z ničeho nic těžké černé mraky, vzduch byl horký a vlhký. Nepohnulo se ani stéblo, rozhostilo se podivné ticho, všechno živé zřejmě čekalo, co se bude dít. Dokonce i Higglety se vrátil od velbloudů a šel se schovat do stanu. Potom zaduněl hrom a z oblohy začaly padat první kapky - velké, těžké kapky se snášely nejdřív váhavě, po dopadu na vyschlou půdu se kolem vznášely obláčky prachu. Zanedlouho se ale rozpoutal prudký tropický liják, tak prudký, že se odpoledne úplně setmělo. Dunění deště přehlušilo všechny ostatní zvuky.

Plátno stanu se začalo prověšovat, takže jsme ho museli zvedat, aby voda stekla po bočnicích a vsákla se pod podlážkou.

Nejdřív jsme ucítili svěží vůni zavlažené půdy a všem nám to zvedlo náladu. Potom ale při pohledu na vznikající záplavu bahna vyvstaly obavy. Začínaly se vytvářet malé potůčky, které se rozbíhaly všemi směry a nakonec se setkaly v řečišti řeky Tiva. Jakmile se řeka rozlije, mohli bychom tu zůstat odříznutí v odlehlém koutě parku po několik měsíců. Potýkali jsme se se smíšenými pocity. Velbloudi, kteří něco podobného zřejmě ještě nikdy nezažili, byli vyděšení, stejně tak i Higglety, který se jako roztřesená kulička schoulil pod pokrývku v nohách Davidova lehátka.

Síla bouře polevila a následující den jsme se probudili do zavlaženého světa - všechno se začínalo zelenat, vzduch byl plný radostného zpěvu nepřeberného množství ptáků. Zem před stanem pokrývala lesklá křídla bezpočtu poletujících mravenců, ty termití královny, které nepadly za oběť ptákům, se batolily se zdviženými zadečky a vysílaly pach, který měl přilákat nápadníky. Samozřejmě jsem tohle viděla už dřív: když si královnu najde partner, zmizí na zbytek života pod zemí, kde má ona za úkol klást vajíčka a vytvořit novou kolonii termitů, zatímco on je odsouzen k doživotí s jedinou funkcí, a to dělat královně společnost.

Náhlý příliv hmyzu v takovém množství představoval pro všechny vítanou hostinu. Ráno po dešti bylo v celém táboře hodně živo. Pan zoborožec poletoval od družky a zpátky se zobákem plným zmítajících se obětí, zatímco Higglety se usadil na nedalekém termitišti a chroupal hmyz, jakmile se vynořil. Kolem se snášeli další ptáci, ještěrky agama se ve dvojicích sytily, než zmizely pod zemí. I strážci v parku sbírali termity, pražili si je nad uhlíky a pochutnávali si na jejich oříškové chuti. Z dětství na farmě jsem věděla, že většina afrických kmenů považuje za pochoutku nejen kobylky, ale i létající mravence. Některé kmeny žijící kolem Nilu si osvojily umění vylákat termití královnu imitací zvuků padajícího deště na termitiště, muži bušili klacíky o sebe a lili vodu.

Byla to tak rozmanitá podívaná, že bychom se s Jill vydržely celý den nehnout, ale David rozhodl, že by nebylo moudré se v Ndiandaze zdržovat, kdyby se řeka rozvodnila, takže jsme už dopoledne tábor sbalili. Ukázalo se, že drop kori měl pravdu, protože tahle bouře byla předzvěstí bohatého období dešťů. Na počest věštce jsme vrt pojmenovali Elgubu. Teď, po padesáti letech, je nad vrtem lopatkové kolo, které vytahuje životadárnou vodu pro strážce, kteří v tomto citlivém regionu stále hlídkují.

Když jsme přijeli domů, dostali jsme krabici s kamarádem pro Higgletyho. Začala jsem si zvykat na stálý přísun malých sirotků, získávala jsem jistotu v tom, jak se o ně starat, na základě pozorování jejich zvyků ve volné přírodě. Bylo to náročné, ale krmení osiřelých mláďat pro mě bylo velkou radostí. Spolu s Davidovým trpělivým vysvětlováním jsem se od každého zvířete hodně naučila. Byly to základy znalostí, které mám dnes. Je potřeba říct, že Higglety se nemohl dočkat, až prozkoumá obsah krabice, pobíhal kolem s naježeným ocasem. Věděla jsem, jak prudké může takové seznámení být. Navíc jsem si nebyla jistá, jestli má Higglety dobré úmysly. David ale trval na tom, že se musejí setkat, a otevřel víko. Malý sirotek okamžitě vystřelil a zalezl pod křeslo. Higglety s nebezpečným jiskřením v očích vyrazil za ním. Naštěstí se cpal sýrem až moc, byl buclatý a do mezery se nedostal, takže se zlověstně plížil kolem křesla, zpod něhož se ozývalo kní- kání a vzteklé vrčení. Nedokázala jsem snést představu, že by se promyky popraly, takže jsem to nechala na Davidovi. Když jsem se o hodinu později vrátila a čekala, že najdu potrhané tělíčko, překvapilo mě, že Higglety a jeho společník krouží kolem sebe a jsou na nejlepší cestě spřátelit se. Do večera už bylo jasné, že je jim spolu dobře, ke spánku se uložili společně.

Od té chvíle byli Higglety a Uličnice nerozlučnou dvojicí. Higglety ale začínal být nezávislý, nepotřeboval nás už tolik a vodil Uličnici s sebou někdy daleko od domova na své oblíbené místo ke vchodu do parku. Napoprvé jsem pochybovala o tom, že se Higglety dokáže vrátit, a jela jsem je zachránit, ale brzy jsem zjistila, že zná cestu velice dobře. Měli jsme trochu obavy, že Uličnice je na takové dobrodružství ještě příliš malá, ale Higglety trval na tom, že ho musí všude provázet, a byl v tomto ohledu velice přesvědčivý. Rozběhl se, potom se zastavil a ohlédl, jestli jde za ním. Když ne, vrátil se a strkal do ní nosem, pak se všechno znovu opakovalo.

Usoudili jsme, že Higglety touží po společnosti a že bychom ho měli seznámit s jeho divoce žijícími bratranci a sestřenicemi v okolí řeky Voi. Žila tam početná populace promyk pruhovaných, bylo to pro ně ideální místo - spousta porostu, dostatek jídla, nedaleký zdroj vody, prostě ráj pro promyky. Ten večer jsme ho s pocitem Jidáše odvezli k řece a postavili na zem vedle auta. Chvilku se tvářil zmateně a podezíravě si nás prohlížel, ale brzy ho upoutala nějaká zajímavá jáma v trávě. A zatímco ji zkoumal, odjeli jsme. Když jsem se ještě jednou naposledy ohlédla, viděla jsem, jak se dívá za odjíždějícím autem. Celou cestu zpátky jsme jeli mlčky, oba jsme se cítili provinile. „Mám pocit, jako bych byl pořádný prevít,“ řekl David. Doma jsme si nalili skleničku a posmutněle seděli na přední verandě. Setmělo se. Uličnice mi klidně a zkroušeně ležela na klíně, hladila jsem ji a cítila jsem se hrozně, když jsem si představila, že Higglety je zmatený a sám na místě, kde to nezná, že nemá svůj pelíšek a deku, do které se každý večer zavrtal. I David vypadal posmutněle a pohrával si se skleničkou. Jill byla už v posteli. Netušila jsem, jak jí to ráno vysvětlím.

Najednou se ale Uličnice začala vrtět, sklouzla mi z klína a vykročila ke dveřím. Sli jsme za ní a uviděli, jak se po schodech žene domů Higglety, ocas zježený vzteky. S pocitem obrovské úlevy jsem k němu spěchala, chtěla jsem ho zvednout a přivítat doma, ale dal jasně najevo, že o to nestojí, a štípl mě do nohy. Nevšímal si ani Davida a Uličnice, odmítl jídlo - dokonce i sýr -, zalezl si do svého pelíšku, zachumlal se do deky a okamžitě usnul. Následující dny jsme se ho snažili obměkčit a vlichotit se mu, ale choval se odměřeně a od- tažitě celou věčnost. Očividně se mu nechtělo odpustit nám naši zradu, ale na Jill se dlouho zlobit nemohl. Nakonec jeho nepřátelství pominulo, život se vrátil do obvyklých kolejí.

O pár týdnů později, když se Higglety a Uličnice nevrátili večer domů, jela jsem se k hlavní bráně podívat, jestli je někdo neviděl. Nedostala jsem se ještě daleko, když jsem zahlédla velkého orla mořského, jak sedí na zemi a pochutnává si na nějakém drobném zvířeti. Zastavila jsem, abych se podívala důkladněji, a jak jsem se přiblížila, orel se vznesl a v drápech nesl drobné tělíčko Uličnice. Tleskala jsem a křičela, abych ho přiměla kořist pustit, ale bylo už příliš pozdě a on letěl dál. S tváří v dlaních jsem si sedla a rozplakala se. Po chvíli jsem cítila něco na zádech, byl to Higglety. Alespoň že on přežil. Zvedla jsem ho a odnesla ho do auta.

Věděla jsem, že pro Uličnici je to přirozený konec, ale její smrt mě pronásledovala několik dní. Doufala jsem, že endor- finy se jí v mozku uvolnily, že to bylo rychlé a bezbolestné. Higglety byl hrozně skleslý, několik dnů se držel poblíž domova a jedním okem neustále kontroloval oblohu. Potom se ale znovu ozvalo volání divočiny a začal se opět toulat. Někdy strávil venku noc, jindy několik dní, až nakonec zmizel úplně. Už jsme ho nikdy neviděli.

Když se člověk stará o zvířata, ať už domácí nebo divoká, prožije spoustu emocí od lásky po smutek. Obojí jsem zažila často. Loučení bylo vždycky bolestné a člověku ho neulehčí ani zkušenost. Higglety se samozřejmě vrátil tam, kam patřil. Jak mi připomněl David, byl to důvod k oslavě, ne k lítosti. Důležitá je kvalita života, ne jeho délka. Naši sirotci, bez ohledu na jejich konec, získali od života druhou šanci, která by jim jinak zůstala odepřena.

David měl moc rád, když jsem ho večer, poté co šla Jill spát a den se nachyloval, vískala ve vlasech. Sedl si mi k nohám, já ho hladila a povídali jsme si o tom, co den přinesl. Byly to vzácné okamžiky, hodně jsme si povídali. Davidova filozofie sehrála velice důležitou roli při mé snaze pochopit a vyložit si chování zvířat. Byl přesvědčený, že divoce žijící zvířata jsou v mnoha ohledech vyspělejší než lidé, dokonalejší z pohledu přírody, na jejich vlastnostech se podepsala tisíciletí přirozeného výběru - jsou uzpůsobená pro prostředí, kde žijí, představují důležitou součást celku. Neměl pochopení pro ty, kdo vnímali inteligenci zvířat jako podřadnou ve srovnání s lidmi, z jeho pohledu žil každý z druhů tak, jak mu to vyhovovalo. Je možné, že my lidé inteligenci zvířat nikdy nepochopíme, ti, kdo tvrdí, že se jim to povedlo, jen dokazují svoji hloupost. „Čím víc toho člověk ví, tím víc si uvědomuje, kolik toho ještě nezná," říkal. Nikdy bychom neměli být tak arogantní, abychom věřili, že známe všechny odpovědi.

David pevně věřil, že všechna zvířata mají své způsoby komunikace, pro lidské uši skryté a záhadné - například telepatie a infrazvuk u slonů, zřejmě také řeč žiraf, zvířat, o nichž panovalo přesvědčení, že se hlasově neprojevují. Naučil mě pozorovat řeč těla mnoha zvířat, ukázal mi, že v každodenních rituálech hraje velkou roli chemie - otisk tlapy je víc než jenom pouhá značka na zemi, závan vůně může být včasným varováním před blížícím se nebezpečím. Pochopil, že uvědomění si své totožnosti je podvědomá vlastnost všech samců, týká se to i lidí, v menší míře se projevuje i u samic. Jak se jedinec projevuje mezi ostatními jedinci svého druhu, souvisí se sebevědomím a jistotou, které přinášejí klid duši. „Pro savce jsou v životě důležité tři aspekty, “ říkal, „vědomí svého druhu, podněty a pocit bezpečí; nej důležitější z těchto tří psychologických základních kamenů je vědomí druhu." Nepochybně měl pravdu, ale já byla během těchto něžných chvilek v hloubi duše přesvědčená, že nej důležitější je láska.

David otevřeně opovrhoval těmi, kdo se na zvířata dívali jenom jako na něco, co se ocitlo na Zemi, aby to sloužilo lidem, ale nesouhlasil ani s těmi, kterým jejich antropomor- fický blok bránil přijmout skutečnost, že i zvířata cítí stejně jako lidé. Koneckonců z pohledu přírody jsme i my pouhá zvířata, a protože příroda často opakuje u savců základní modely, jako je teplá krev nebo prsní žlázy, proč by tu nemohly být i emocionální a psychické paralely? Stejně jako lidé je i každé zvíře individualitou. Mohou být šťastná a radostná, nebo smutná a v depresi. Často vyslovoval i názor, že z pohledu přírody jsme zřejmě nej ohroženější ze všech, protože jsme se z přirozeného světa úplně vydělili. Podle něho tím lidstvo riskuje svůj zánik. A to bylo v šedesátých letech!

Život v Tsavu začínal být hektický. Jen málokdy jsme s Davidem bývali delší dobu doma, dohlížení na práce v odlehlých částech parku vyžadovalo dlouhé cesty, někdy jsme tábořili venku i delší dobu. Pokud Jill nebyla s Billem a Ruth, doprovázela nás. Když dosáhla šesti let, rozhodli jsme se s Billem, že ji pošleme do státní základní školy v Nyeri severně od Nairobi. Byla to uznávaná internátní škola nedaleko Mweigi, kde na úpatí pohoří Aberdares žil Bill s Ruth. Internátní školy byly tehdy jedinou možností pro rodiče, kteří žili v odlehlejších oblastech. Já i mí sourozenci jsme takovou školou prošli, takže mi na tom nepřipadalo nic neobvyklého. Počítala jsem s tím, že až nadejde čas, půjde do takové školy i moje dcera. Jako obvykle bylo nejsmutnější a nejslzavější loučení. Jill se vyrovnala se situací klidně, během školního rokuji pravidelně navštěvovali Bill s Ruth a informovali mě o jejích pokrocích. Občas jsme za ní zajeli s Davidem, využili jsme té možnosti i k návštěvě Davidovy matky, zastavili jsme se také u Billa a Ruth. Uklidňovala jsem se, že prázdniny bývají poměrně dlouhé.

David vždycky rád vyrážel do terénu. Bylo nutné využít grant Voda pro divoká zvířata, v jehož rámci jsme mohli vytvořit umělá napajedla pro volně žijící zvěř ve vyprahlých oblastech, jako je Tsavo, která budou využívat v době, než deště zaplní řeku a odříznou úplně severní oblast. Během období sucha v roce 1960 se na řece Galana u Athi nedaleko průsmyku Thabangunji v náhorní plošině Yatta vybudovala přečerpávací stanice a velká nádrž na vrcholku náhorní plošiny. Voda se měla čerpat z řeky do zásobní nádrže, potom samospádem naplňovat jámy ve vyprahlé zemi a zamezit tak další katastrofě, jaká potkala nosorožce. Tento složitý komplex vyžadoval Davidovu přítomnost, takže jsme si postavili tábor výš proti proudu na místě zvaném Kitani ya Ndundu.

Na tomto safari jsem dostala dost nezvyklého sirotka - samečka cibetky, kterého jsme pojmenovali Old Spice. Bylo to noční stvoření, veliké asi jako kotě, když mi ho přinesli, a vypadal ale spíš jako pejsek než kočka, protože neměl zataho- vací drápky. V dospělosti bude veliký asi jako malý bulteriér a bude připomínat mývala. Tělíčko mu pokrývala hrubá šedivá srst s černými skvrnami, na robustním ocásku měl výrazné černé pruhy. Nejvýraznějším rysem byl ale pruh černých chlupů podél zad, který sloužil jako barometr k odhadnutí jeho nálady. Když byl vzteklý nebo vystrašený, tyto chlupy naježil a najednou vypadal dvakrát tak velký.

Old Spice jsme ho pojmenovali proto, že stačil lehký závan Davidovy vody po holení Old Spice a zvířátko začalo divoce poskakovat. Můj parfém na něho měl ještě výraznější vliv, ale protože byl hodně drahý a sama jsem ho používala výjimečně, zdráhala jsem se mu ho poskytovat. Ani Davidovi se moc nechtělo o vodu po holení dělit, ale když se Old Spice začal vracet z nočních výletů a byl cítit po rozkládajících se mršinách, nebo ještě horších věcech, usoudili jsme, že nám ušetří hodně potíží, když mu dáme vůni podle našeho výběru a nenecháme volbu na něm. Po krátkých dohadech jsme se rozhodli, že obětujeme Davidovu vodu po holení.

Old Spice byl noční zvíře, takže jsme mu připadali jako poměrně nudní společníci. Když se začal probírat, my se chystali uložit ke spánku. Během noci se nás pokoušel vylákat ke hře, vyskočil na postel, šťouchal nás nosíkem do rukou, přitom nás předními tlapkami zpracovával tak, že jsme měli pocit, jako bychom měli ruku rozdrcenou. Když si uvědomil, že usínáme, seskočil z postele a vyrazil do noci. Schroupal brouky, které přilákalo světlo na verandě, pochutnal si na nějaké nešťastné mnohonožce, která pro cibetky představovala očividně velkou lahůdku.

O cibetkách jsem toho mnoho nevěděla, nikdy dřív jsem s žádnou nepřišla do kontaktu. David mi řekl, že je v Etiopii a severní Africe pěstují ve velkochovech, kde jsou namačkané jedna na druhé v malých klecích, a výměšky jejich žláz se používají při výrobě parfémů, aby se déle zachovala vůně. Trápilo mě vědomí, že tahle divoká, jemná stvoření musejí kvůli parádivosti žen tak trpět. Jill to zasáhlo natolik, že i dnes - a to uběhlo už asi padesát let - odmítá používat drahé parfémy, které vznikají díky utrpění zvířat. Místo toho volí květinové vůně a esenciální oleje.

Old Spice byl tajemný a samotářský. Kdykoli byl v domě někdo cizí, neobjevil se celý den, přišel až hluboko v noci. Při rozbřesku rázně měnil náladu, začínal být nervózní a chtěl se stáhnout do svého úkrytu. Hledal v okolí co nejhustší houští. Zjistili jsme, že je pro něho důležité, aby o jeho skrýši nikdo nevěděl; pokud měl jen podezření, že ho někdo zahlédl, jak mizí, byl neklidný a okamžitě se přesunul jinam. Cítila jsem se klidnější, když jsem věděla, kde během dne je, ale abych to zjistila, musela jsem používat téměř detektivní metody, sledovat ho otočená zády k němu pomocí zrcátka.

Zavlažovací projekt, který vymyslel i navrhl David, byl důležitý proto, aby se velká plocha vyprahlé krajiny zazelenala. Cílem bylo ulevit vegetaci kolem řeky od spásání slony, aby nosorožci v té oblasti měli víc potravy a vody. Nedávná smrt více než tří set nosorožců se připisovala škodám způsobeným slony, ale dost jich přežilo a David došel k závěru, že důvodem nedávné katastrofy mohlo být přemnožení černých nosorožců v oblasti u řeky. Technické zpracování nebylo jednoduché, protože vyžadovalo, aby se v místě nedaleko Tha- bangunji, kde se proud ostře stáčel, řeka odklonila. V těch místech bylo potřeba vybudovat u břehu betonovou hráz, za kterou by se umístily pumpy. Složitá byla i stavba velké kruhové nádrže na vrcholku lávového proudu Yatta. Pumpy měly hnát vodu do nádrže, odkud by stékala do jam na druhém břehu řeky, kde nebyl zdroj vody na zavlažování pastvin. Nej- větším problémem byla doprava všeho stavebního materiálu. Bylo potřeba ho vynést po strmém svahu ve vražedných teplotách, přesahujících třicet pět stupňů. Práce probíhaly na obou stranách najednou, takže David získal skvělou kondici, když neustále chodil nahoru a dolů, aby kontroloval průběh prací na obou stavbách. Já jsem dohlížela na přípravu jídla v táboře, kde jsem měla možnost pozorovat fascinující symbiózu mezi ptáky a krokodýli. Ptáci vyzobávali krokodýlům zbytky masa z prostoru mezi zuby, občas vešli až do otevřené tlamy, stačilo polknout.

Jak se blížilo období dešťů, z prací se stal závod s časem, aby přečerpávací stanice začala pracovat dřív, než se řeka rozvodní. Generátory, které měly pohánět pumpy, se připojily na provizorní osvětlení, aby bylo možné pracovat ve směnách ve dne v noci. Mým úkolem bylo dopravovat jídlo z tábora na několik kilometrů vzdálené staveniště. Když jsem tam dorazila, odpočívala jsem ve stínu obrovského baobabu se spoustou neúhledných hnízd hlučného hejna snovačů bě- lohlavých. Na stromě se neustále něco dělo, hnízda překypovala životem. Ptáci na větvích opatrně kladli zábrany z trnitých větví, aby zamezili v přístupu hadům žijícím na stromech. Bylo snadné ponořit se do rušného života snovačů, sledovat malé černé samečky s bílým krkem, jak zpevňují hnízda, přinášejí větvičky a stébla trávy, zatímco jiní odlétají, aby se vrátili do hnízda s potravou pro mláďata.

Jednou dopoledne jsem zahlédla dvě malá holá mláďata s několika chomáčky peří - nejvýraznější na nich byl otevřený zobáček-, jak vyděšené pískají. Vypadla z hnízda. Vzala jsem je do dlaně, ale jedno z nich za chvilku zemřelo. Bylo mi jasné, že stejný osud čeká i druhé, pokud něco nepodniknu. Zeptala jsem se Davida a on hned požádal jednoho z dělníků, který dokázal šplhat na stromy, aby mládě vynesl nahoru. Ten si sekyrou vysekával stupně a po nich se velice obratně dostal během chvilky nahoru a vrátil ptáče do hnízda. Ale když začal sestupovat, mládě znovu vypadlo. Naštěstí se mi podařilo ztlumit jeho pád a zachytila jsem ho do šatů.

„Od teď máš o práci postaráno," smál se David a brzy jsem zjistila, že měl pravdu. Mezi dopravou jídla mě zaměstnávalo sbírání kobylek. Od rozbřesku do soumraku jsem chodila s hůlkou, která měla na konci vidličku, a snažila se chytit každou kobylku v dohledu. Zbavila jsem ji hlavy a uložila do sklenice od marmelády. Ptáče jsme pojmenovali Gregory Peck, prospívalo dobře, brzy slyšelo na své jméno a odpovídalo na zavolání hlasitým pískáním připomínajícím slovo Peck.

Konečně nadešel den, kdy byla hráz ukotvena ke skále na břehu a na straně u Thabangunji byly nainstalovány pumpy.

Bylo to skutečně na poslední chvíli, protože dva dny nato se začala zvedat hladina řeky a voda zlověstně hučela, jak nahoře proti proudu začalo pršet. V Tsavu bylo ale stále hrozně sucho a horko, zdálo se, jako by už nemělo nikdy pršet. Jak se hladina řeky zvedala na úroveň, kdy betonová zeď už nebyla vidět, všichni se tvářili ustaraně. Obávali se, že bychom mohli přijít o výsledky několika týdnů tvrdé práce, pokud by beton neztvrdl a voda ho vyplavila.

Potom jednou v noci ustal vítr a vzduch se ani nepohnul. Hvězdy zmizely za závěsem tmavých mraků, na jejich pozadí se klikatily blesky, duněly hromy a my slyšeli syčení uhlíků v ohništi, když začaly padat první kapky. Z ohně se začalo kouřit. Všichni zůstali sedět kolem hasnoucích uhlíků a vychutnávali si chladivý déšť a osvěžující vůni vlhké půdy. Potom ale kapky zhoustly a výsledkem byl prudký liják. Museli jsme se stáhnout do jídelního stanu. David pustil rádio a přes dunící hromy jsme zaslechli zprávy o tom, že voda odplavila hlavní železniční most přes řeku Athi a je pravděpodobné, že následovat budou další přívalové deště.

„Myslím, že bychom měli přesunout tábor výš,“ navrhl David. „A měli bychom to udělat hned, než se řeka rozvod- ní.“ V oslepujícím dešti jsme se pustili do skládání tábořiště, naložili snad tunu vážící nasáklé stany na landrover a přesunuli se výš, těsně pod strmý sráz pod vrcholem náhorní plošiny Yatta. Uchýlili jsme se do spěšně postaveného jídelního stanu, všude vládl chaos, jak se každý snažil ve světle baterek najít své věci, neustále jsme museli zvedat střechu stanu, abychom ji zbavili řídkého bahna, které se valilo shora. Nakonec jsme vyčistili kousek místa uprostřed všech těch věcí, mokří a unavení se stočili do klubíčka, ale zároveň jsme prožívali nadšení, protože v Tsavu začalo pršet, což byl vždycky důvod k oslavám, i když načasování nebylo ideální. Tiskla jsem k sobě třesoucího se Gregoryho Pecka a měla starost o Old Spi- cea, který se ráno vytratil někam po břehu řeky. Existovalo velké riziko, že ho vezme voda. Řev valící se řeky v noci stále sílil, a když jsem konečně usnula, zdálo se mi o Malindi a nárazech vln při přílivu.

Když se rozbřesklo, déšť ustal a my se šli podívat, jak se krajina změnila. Řeka vypadala jako čokoládový proud valící se místy, kde stály před několika hodinami naše stany, napůl v ní mizely palmy i akácie, mnohé už voda svou silou vyvrátila z kořenů. Muži s uspokojením zjistili, že stěna rozvodněné řece zatím odolává.

Když se pozdě odpoledne vrátil David ze staveniště, šli jsme se podívat, kde by mohl být Old Spice. Naše staré tábořiště bylo teď řečištěm, ale kráčeli jsme podél vody a volali co nejhlasitěji, abychom přehlušili hukot. Napodobovali jsme i jeho mlaskavé zvuky. Snesla se tma a ve světle baterky zářilo jako uhlíky ve tmě mnoho párů očí. Některé červené, to byli predátoři, některé zelené, ty patřily býložravcům. Ale Old Spice pořád nikde.

Cestou zpátky do tábora jsem za sebou zaslechla nějaké kroky a kupodivu to byl on. Radost ze shledání byla oboustranná - on předl a očuchával nás, my ho střídavě nesli do nového tábora. Tam jsem všechno prohledala, abych našla důležitou vodu po holení - od té doby se Old Spice před setměním vracel, aby dostal svou dávku, a spěchal někam do noci. Když teď nastaly deště, existovala spousta zajímavých kaluží, které musel prozkoumat, a odehrávala se i pravidelná noční hostina, při níž spořádal hmyz, který narazil do lampy vztyčené před jídelním stanem.

Mezitím ve vnitrozemí dál pršelo, rok 1961 byl skutečně nezapomenutelný. Z ničeho nic se vynořila záplava divokých květů - jemně vonící sněženky, drobné modré a bílé africké fialky, bílé popínavé svlačce. Motýli poletovali kolem a shromažďovali se na mokrém sloním trusu. Během každodenního sběru kobylek jsem vždycky natrhala kytici divoce rostoucích květin do jídelního stanu. Když jsem šla spát, často jsem našla na posteli jako důkaz Davidovy lásky nádherný květ poinciany, připomínající orchidej.

Zůstali jsme mezi dvěma rozvodněnými řekami, Galanou a Tivou, měli jsme odpovědnost za šedesát dělníků a byli jsme odtrženi od základny. Nedaleko jsme vyklidili prostor pro přistávací plochu, aby nám mohli letadlem dopravovat zásoby a odvážet nemocné, pokud to bylo třeba. V mnoha místech byla teď řeka široká až sto metrů, někde i víc, řev vody doplňovalo praskání padajících stromů, voda nesla neuvěřitelné množství nejrůznějších kmenů, které strhával proud k dalším, které sebou už nesl. Mnoho paviánů, kteří žili na stromech na březích řeky, voda v noci smetla, když stromy popadaly, viděli jsme i těla mrtvého dobytka, která zřejmě voda přinesla z oblasti za hranicemi parku.

Bylo pro nás životně důležité udržet spojení s jižním břehem řeky, aby se k nám přes ni mohly dostávat zásoby jídla a paliva. Nakonec byl přes řeku natažen kabel, který na druhé straně ukotvili. Ten představoval naši spojnici s civilizací, bylo možné si po něm přitáhnout zásoby. Dokud řeka zůstávala rozvodněná, nebyl to ale vyloženě bezpečný dopravní prostředek. Bylo příliš riskantní dopravovat tudy dělníky, mnoho z nich neumělo ani plavat. Nezbylo nám tedy nic jiného, než sedět a čekat, až voda opadne. Nicméně když se k nám teď dostaly zásoby i potřebný cement, práce mohly pokračovat ještě další tři měsíce, dokud zůstala cesta k Lugardovým vodopádům zaplavená. Žili jsme v malém táboře pod náhorní plošinou Yatta. David udržoval vysílačkou spojení s vedením v Nairobi i s vedením parku ve Voi. Musím přiznat, že mi nevadilo trávit delší čas mimo domov a obvyklou rutinu. Psávala jsem dlouhé dopisy Jill, byly to takové úvahy osamělé matky.

Old Spice v táboře rychle vyrostl, trávil teď víc času bez nás, byl ještě tajemnější a stále nezávislejší. Občas jsme ho neviděli celé dny, potom se uprostřed noci objevil v našem stanu. Gregory Peck se naopak choval velice společensky a přátelsky, sedal mi na rameni, když jsem plnila běžné denní povinnosti. Podílel se i na lovu kobylek, poskakoval vedle mě a nadšeně pípal, když se nám podařilo chytit kořist. Jednou dopoledne jsem ho nesla na ruce a on začal zkoušet roztahovat křídla, divoce jimi mával a vzápětí se ocitl ve vzduchu. Nejdřív padal dolů, ale potom nabral výšku a nejistě se dostal na vrcholek vysoké akácie, kde jsem ho sotva viděla. Na první let to byl skvělý výkon. Volala jsem na něho, odpovídal jako obvykle, ale zřejmě neměl dost odvahy znovu vzlétnout. Začala jsem se pomalu smiřovat s tím, že se naše cesty možná rozejdou, ale v tu chvíli se snesl a přistál mi na rameni. Za odměnu dostal nejšťavnatější kobylku z plechovky.

Gregory Peck byl nejšťastnější, pokud kolem něho bylo rušno. Rozhodli jsme se, že ho zkusíme vzít do auta, měli jsme v plánu vyrazit na sever," abychom zjistili, jaké škody tam povodně napáchaly. Déšť severní část parku úplně změnil. Oblast byla porostlá do pasu vysokou travou, cesta byla sotva rozeznatelná. Bylo to jako jet polem pšenice, co chvíli jsme museli zastavit a očistit mřížku chladiče od travních semínek, jinak se voda zahřívala až k varu. Cestou jsme potkali několik zdravě vypadajících nosorožců, kteří hbitě odběhli s vysoko zdviženými ocásky - bylo úlevné je vidět poté, co jich předešlý rok tolik uhynulo. Když jsme dojeli k Tivě, zjistili jsme, že krajina je hodně zdevastovaná - velké stromy vyvrácené z kořenů ležely mezi hromadami naplaveného dřeva na obou březích řeky, přejezd v Makoce blokovaly hromady písku, vysoké jako dům. Stačil jediný pohled a bylo jasné, že pozorovatelna v Kathamule je určitě zničená.

Z Gregoryho se stal nadšený cestovatel. Provázel nás všude, kam jsme se vydali, sedával Davidovi na rameni. Občas vylétl z okénka, takže jsme museli zpomalit nebo zastavit a počkat, až se zase vrátí. Jednou jsme se rozhodli zastavit u hlučné kolonie snovačů bělohlavých - zajímalo mě, jak na ně Gregory bude reagovat. Překvapilo mě, že je téměř ignoroval. David mi ale vysvětlil, že ptáci vychovaní lidmi jsou jimi natolik ovlivnění, že vlastní druh nerozeznávají. Fakt je, že zvuky typické pro snovače nebyly v Gregoryho podání úplně standardní, spíš připomínaly pronikavé vřeštění. Nicméně to vypadalo, že on sám je s tím naprosto spokojený, a oznamoval tak každé ráno.

Vrátili jsme se zpátky na jih a řeka Athi se konečně začala zklidňovat. Chtěla jsem jet co nejdřív pro Jill, která se měla vrátit ze školy na vánoční prázdniny. Jenomže příjezdové cesty na násep byly naprosto zničené, zůstaly po nich jen zející propasti mezi betonem a břehem řeky, řeka se rozšířila na téměř tři sta metrů. David se snažil zjistit, jestli je nějaká možnost dostat se na druhou stranu, ale nepřicházelo to v úvahu. Nezbývalo než riskovat zdolání toku ve člunu, dokud nezačne ve vnitrozemí ještě víc pršet a řeka se ještě víc nevzedme. Sbalila jsem vztekajícího se Old Spicea a vyděšeného Gregoryho Pecka do krabic, rozloučila se s lidmi, s nimiž jsem prožila toto náročné období, oblékla si záchrannou vestu a vydala se k řece. Neubránila jsem se rozechvění, bylo mi jasné, že člun se může převrátit a Gregoryho ani Old Spicea bych v těžkých bednách nezachránila. Ulevilo se mi, když jsme bezpečně přistáli na opačném břehu. David zde ještě zůstal kvůli opravě cesty podél řeky Galana, aby bylo možné všechno vybavení a lidi dopravit po cestě. Já se nemohla dočkat, až uvidím Jill a zbytek rodiny, která měla v plánu prožít Vánoce u nás.

Tři měsíce strávené v táboře byly skutečným dobrodružstvím, dobou mimo rušné dění, které souviselo s vedením parku. Netušila jsem, co všechno bude potřeba udělat, až se vrátíme.

9.Zabydleni

„Vědomě používanou nepravdu, že zvířata jsou pouhé necitlivé stroje a nemají rozum, nemá smysl vyvracet. “

Percy Bysshe Shelley (1792-1822)

Během tří měsíců, kdy jsme byli pryč, naši sloni, nosorožci i buvoli hrozně vyrostli a nezvykle se spřátelili. Když jsme se vrátili, David vybudoval pro všechny sirotky ohradu z kůlů, do které se nemohli dostat lvi. Samson s Arubou byli nejdřív k nově příchozím velice nedůvěřiví, pravidelně na malé buvoly naoko útočili. Nosorožec Rufus si jejich předvádění nevšímal a zdálo se, že právě to slony zklidnilo a začali si vytvářet se spolubydlícími pevné pouto. Během dvou týdnů se tohle zvláštní stádo - teď se mu říkalo sirotčinec - hodně sblížilo, chodili všude společně a pohled na ně těšil každého, kdo jev parku potkal.

Gregory Peck se velice rychle seznámil a sžil s prostředím. Spal v naší ložnici, jakmile ráno zaslechl za úsvitu zpěv ptáků, otevřel očka dokořán, natřásl si peříčka, která se postupně zbarvovala černými skvrnkami, a došel ke dvířkům své klece. Rozhlédl se a vyrazil rovnou do postele. Aby měl jistotu, že jsme vzhůru, jemně nás kloval do víček. Když byl spokojený, protáhl se v okně a zmizel venku, aby se přidal ke zpěvu. Nikdy se ale příliš nevzdaloval. Jakmile jsme se posadili k snídani, okamžitě se objevil, zkontroloval, co máme na talířích, něco sebral a odletěl. Když snědl ukradenou laskominu, vrátil se do našeho pokoje - zřejmě doufal, že jsem zapomněla na toaletním stolku labutěnku z pudřenky. Od našeho návratu domů byl plně odhodlaný přidat ji do jednoho ze svých rozestavěných hnízd, byly to podivné konstrukce roztroušené všude kolem. Alespoň že jsem nenosila tehdy moderní na- tupírovaný účes jako jedna z návštěvnic, která musela vydržet, když jí do nalakovaných vlasů strkal větvičky a klacíky.

Byla jsem na svůj nový domov velice hrdá, teď jsem si ho cenila po třech měsících života ve stanu ještě víc. Před snídaní jsem ráda trávila klidné chvilky v zahradě a řezala květiny, toužila jsem napodobit maminku, které se dařilo, že byl dům vždycky příjemně květinově provoněný. Zdálo se, že Gregory to vnímá stejně. Jakmile jsem vzala do ruky zahradnické nůžky, všeho nechal, skočil mi na rameno a radostně štěbetal, když jsem v zahradě střihala květy. Nepatřil k těm, kdo by ale jenom přihlíželi, odhodlaně se snažil přiložit ruku k dílu. Pevně sevřel zobákem stonek a vší silou couval dozadu. Stonek nevyhnutelně vypružil zpátky, ale Gregory se snadno nevzdával, držel se, jako by na tom závisel jeho život. Narůstající frustraci dával najevo skřehotáním a naježenými peříčky, jako by naznačoval, že mu mám pomoct. Jenomže Gregory byl nezávislý malý snovač, který byl přesvědčený, že všechno zvládne sám. Netrvalo dlouho a zjistil, že jakmile jsou květiny ve váze na stole v obývacím pokoji, jsou v zásadě volné. Rychle také pochopil, že ničení mých květinových aranžmá mě netěší, takže si vždycky počkal, až budu otočená zády, potom se přikradl, vytahal květiny jednu po druhé z vázy a rozházel je po podlaze. Když jsem ho odháněla, utekl s poslední květinou v zobáku.

Gregory byl opravdu velice zábavný, dělal mi společnost snad po celý den. Oznamoval, kdy je potřeba věnovat se jakým činnostem. Když mi zničil naaranžované květiny, vyrazil rovnou do kanceláře, kde se věnoval vytahování dopisů a tužek z Davidova stolu, očička mu spokojeně zářila, když jedno po druhém upouštěl na podlahu. Potom s několika papíry v zobáku odletěl do dílny, aby zjistil, jestli je míchačka na beton na svém místě. Bylo to jeho nejoblíbenější místo na vytváření hnízd, takže tam upustil větvičky nebo papíry, které měl právě v zobáku, a odhopkal do přístřešku na nářadí, kde také budoval hnízdo, a spokojeně pokřikoval ze všech sil ve snaze překřičet obrovský agregát na pohon elektrických zařízení. Myslím, že jako snovač měl rámus spojený s budováním hnízda, což byla u jeho druhu nej důležitější činnost. Ptáci vesele štěbetali společně, když si na jednom stromě vytvářeli bydlení.

Dělníci si Gregoryho rychle oblíbili, spokojeně pokřikoval, když na něho lidé mávali nebo ho zdravili, když jim pře- létal nad hlavou. Pokud ho člověk celý týden neviděl, mohl si být jistý, že ho zastihne v pátek odpoledne, kdy se dělníci shromáždili u kanceláře, aby si vyzvedli plat. Výplatní den byl pro něho neoblíbenější částí týdne, přelstít ho bylo opravdu náročné. Aby nemohl způsobit chaos v bankovkách a mincích, které byly pečlivě roztříděné a připravené k odevzdání, zůstávaly dveře i okna pevně zavřené. To ale nemohlo Gregoryho ani v nej menším odradit. Trpělivě čekal s dlouhou frontou, která se venku shromáždila. Poskakoval lidem po ramenou a hlavách v naději, že se s nimi dostane dovnitř. Ačkoli byli všichni instruováni, že dveře mají otevřít jen tak, aby se protáhli dovnitř, a okamžitě za sebou zavřít, obvykle se Gregorymu podařilo v nestřežené chvíli proklouznout dovnitř, sletět na stůl, sebrat několik bankovek do zobáku a vítězoslavně létat po kanceláři. Vždycky to vyvolalo pobavenou reakci, všichni se snažili sledovat, kam bankovky dopadnou, aby je mohli sebrat.

Uvědomovala jsem si, že Gregory neměl možnost získat některé základní návyky, i když se při stavbě hnízd velice snažil. Usoudila jsem, že potřebuje příklad. Když jsme našli v opuštěné kolonii staré hnízdo snovačů, umístili jsme ho na palisandr venku na trávníku. Když ho Gregory zahlédl, byl vzrušením bez sebe, radostně skřehotal, poletoval kolem, usadil se do hnízda, aby vyzkoušel, jak je pohodlné, upravoval jeho okraje. Byli jsme si jistí, že okoukne, jak má hnízdo vypadat, ale brzy bylo zřejmé, že ho nezaujala konstrukce, ale použitý materiál. Během několika minut ho začal rozebírat a větvičky odnášel do některé ze svých rozpracovaných progresivních staveb.

Bylo mi jasné, že jen těžko zajistím Gregorymu bezpečí, a hned během prvních několika týdnů ve Voi dostal pár cenných lekcí v přežití. Dvakrát jen taktak unikl pařátům dravců, že se rychle zanořil hluboko do křoví. Když jsem ho šla vysvobodit, celý se třásl. Brzy nato si začal všímat poplašného volání ostatních ptáků, při prvním náznaku nebezpečí se letěl schovat do domu nebo zmizel v hustém houští. Byla jsem si jistá, že v noci mu nic nehrozí, protože spal v kleci na okenním parapetu. Zaskočilo mě, když jednoho dne z ničeho nic usoudil, že bude spát venku na zemi v hromádce suché trávy za domem. S hlavičkou pod křídlem ho nic nechránilo před hady, ženetkami, dokonce ani před Old Spicem, který nás občas v noci navštěvoval. Usoudili jsme, že jediným řešením je donést ho zpátky do klece v ložnici. Protože mu to nevadilo, stalo se jeho ukládání každodenním rituálem, nosili jsme ho z jeho místa na zemi do klece. Překvapilo nás, že se chová tak zvláštně, tohle pro ptáky nebylo typické. Jenže Gregory Peck nebyl typický snovač. Možná byla vina na naší straně, nedali jsme mu do klece žádnou větvičku, takže spal na dně.

Gregoryho největší kouzlo spočívalo v jeho zvědavosti, zajímalo ho všechno kolem. Nebyl rád, když se mu lidé smáli, většina z nich ale vybuchovala hned ve chvíli, kdy ho uviděli. Gregory to rychle pochopil a kdykoli jsme se vítali na verandě s nějakou návštěvou - každý týden jich přijíždělo několik -, přišel se jim ukázat, našel si místo proti nim, s vysoko zdviženou hlavou na ně upíral pohrdlivý pohled a tvářil se nadutě. Když se rozesmáli, vztekle zaskřehotal, naježil peří a vletěl hostovi na hlavu. Cím víc se ho dotyčný snažil setřást, tím víc byl odhodlaný se udržet a ukázat tomu člověku, kdo je tady pánem.

Nikdy nezapomenu na den, kdy míchačku na beton - v níž měl Gregory své oblíbené hnízdo - museli přemístit z dílny na staveniště nové ubytovny pro strážce kousek od hlavního vchodu. Když jsme se dívali, jak jí odvážejí, bylo téměř slyšet, jak mu mozek pracuje na plné obrátky a uvažuje, co s tím udělá. Jakmile se míchačka ocitla na novém místě, Gregory naklonil hlavičku k jedné straně, chvilku poslouchal a potom ji odletěl najít. Později odpoledne, kdy jsem se chystala odejít z kanceláře, se vrátil na náklaďáku, který přivážel zpátky dělníky. Vesele seděl na kabině, udržoval rovnováhu, jak auto poskakovalo po nerovné cestě. Brzy zjistil, že když dorazí do dílny přesně v sedm ráno, sveze se náklaďákem, který odvážel dělníky na staveniště. Když ale dorazil pozdě, nezbývalo mu, než doletět na místo sám. Obvykle se vracel s dělníky na oběd celý zaprášený od cementu, vypadal opravdu unaveně, ale když se ve dvě hodiny zazvonilo, vyrážel znovu. Překvapovalo mě, kolik toho dokáže svým ptačím mozkem zpracovat, a dobře si vzpomínám, jak se mi jeden z vědců, kteří nás navštívili, vysmíval, když jsem se o tom zmínila. „Ale Daphne,“ řekl, „jak by mohl mozek velikosti hrášku být schopný nějaké myšlenky, odkud si myslíte, že vzešlo rčení ptačí mozek?“ Stejně jako David jsem začala rychle ztrácet důvěru v neomylnost vědy.

Když žil teď Gregory s námi, brzy se to rozkřiklo a dostávali se k nám další malí opeření sirotci: Oliver Twist, malá vlaštovka, která vypadla z hnízda na nádraží, podařilo se ji úspěšně odchovat, a když vzlétla ze střechy domu, už jsme ji neviděli; Abdul, malý bulbul, který neskončil moc šťastně, protože ho při jeho prvním letu uchvátil jestřáb; Náfuka, krásný malý ťuhýk, který se ze začátku nechával krmit jen ode mě. A nesmím zapomenout na Červenáčka, snovače čer- venohlavého, který v naší zahradě sídlil od roku 1959. Měl několik hnízd na velkém zedrachu hladkém, který nám rostl na trávníku. To nej novější hnízdo si vždycky rezervoval pro sebe, to o něco horší měla jeho manželka a mnoho dalších, která potřebovala opravit, zabraly páry štěbetajících vrabců. Paní Červenáčková byla roztomile šedivá se zajímavým červeným pruhem na obou křídlech. Zdálo se, že její manžel vládl v rodině železnou rukou. Ačkoli se zajímala o každé nové hnízdo, nesměla vůbec pomáhat s jeho stavbou, a pokud se ve svém nadšení dostala příliš blízko ve chvílích, kdy pan Červenáček pracoval, naštvaně ji odehnal. Jakmile se ale otočil zády, nikdy nepromeškala příležitost vletět dovnitř a rozhlédnout se tam. V některém z lepších hnízd směla naklást vejce, a jakmile se objevila mláďata, oba rodiče měli co dělat. Několikrát za den se vynořily otevřené zobáčky; když jsme zaklepali na okraj hnízda, mělo to stejný efekt. Bylo s podivem, že jakmile Červenáčkovic potomci vylétli z hnízda, už jsme je v zahradě nikdy neviděli. Jednoho dne prostě zmizeli a pan a paní Červenáčkovi začali znova.

Nebylo divu, že jsme sdíleli naši zahradu s tolika opeřenými a chlupatými divokými zvířaty. David ji během času proměnil na barevný tropický ráj. Mezi záhony se klikatily travnaté pěšinky, nad bazénkem pro ptáky světle fialově kvetl palisandr, zahradou protékal umělý potůček, který se vinul ze svahu a končil v nádherném jezírku s lekníny, kde pod jejich modrými a růžovými květy proplouvala zlatá rybka. U jezírka stály krásné lavičky, z reproduktorů na nedalekém stromě se linula hudba, když jsme za chladného večera odpočívali venku. Večer se v zahradě vznášela omamně sladká vůně ylang-ylang, rostliny se žlutými a zelenými květy ve tvaru hvězdy, ještě výraznější barvu dodával oreláník barvířský. Naše zahrada byla i ve vyprahlé, horké a drsné oblasti nečekaně chladná. Jako by v ní vládlo dočasné příměří mezi lidmi a zvířaty, mnoho volně žijících zvířat překonalo strach z lidí a vešlo dovnitř. Během dne tam mohl člověk zahlédnout divoké dikdiky, jak se procházejí kolem záhonů s květinami, hejno perliček kropenatých s modro-bíle pruhovanými náprsenkami, které se tak rozmnožily, že jich bylo více než sto a chovaly se jako domácí drůbež. Pravidelnými každodenními návštěvníky zahrady byly pozemní i stromové veverky a nádherné ještěrky agama s oranžovou hlavou. Spousta zvířat se objevovala se setměním, přicházel i starý žirafí samec, který okusoval s hlasitým pomlaskáváním strom na trávníku - někdy nás to až rušilo ze spaní. Objevovalo se i několik starých buvolů, kteří spásali trávu. Během dne v zahradě zpívali ptáci, v noci se ozýval řev lvů, hrdelní vrčení leoparda a zvláštní vytí hyen. Občas se od Jill ospale ozvalo: „Prosím, odežeňte ty lvy, nemůžu spát.“ Hudba africké noci byla pro moji dceru stejně běžná jako pro obyvatele města dopravní ruch.

Když po období sucha v roce 1962 přišel konečně déšť a ulevil nám od otupujícího horka předešlých měsíců, Old Spice a Gregory Peck od nás odešli úplně. Byla jsem si jistá, že teď už dospělý Old Spice se o sebe postará, ale trápilo mě, co všechno by se mohlo stát Gregorymu. Jeden ze strážců ho viděl jednou za soumraku, jak opouští park na rameni nějakého návštěvníka. Ten den jsme se s Davidem zdrželi v Mombase. Přijeli jsme až po setmění, já ho šla večer jako obvykle vyzvednout z jeho místa vzadu za domem, ale nikde jsem ho nemohla najít. Ani následující dny to nevypadalo, že by se vrátil. Po slzách smutku jsem se smířila s tím, že je pryč na- vždycky, a byla jsem vděčná za radost, kterou nám během roku společného života poskytl. I za to, co jsme se díky němu dozvěděli o ptačím mozku velikosti hrášku. Navždy si budu pamatovat jeho uličnické kousky i udivující schopnosti.

Koncem roku 1962 jsem otěhotněla. Přesně jsem věděla, kdy jsme miminko počali - bylo to během safari na jižním břehu řeky Galana za jedné bouřlivé noci, kdy oblohu křižovaly blesky a nad námi duněly hromy. Nejdřív mě překvapilo, že jsem unavená a dělá se mi špatně, ale když se těhotenství potvrdilo, měla jsem hroznou radost. Toužila jsem po Davidovu dítěti, ale když jsem toto téma nadhodila, nebyl nijak nadšený. Dohromady jsme měli už tři děti a on mi otevřeně řekl, že se o mě nechce s nikým dalším dělit. Když se David rozešel se svou bývalou manželkou Dianou, jejich dceři Valerii bylo teprve šest a synu Kennethovi tři. Diana se znovu vdala a s novým manželem a dětmi se odstěhovala do Jižní Afriky. Pro Davida to bylo velice bolestné. Na rozdíl od mého rozvodu s Billem byl jejich rozchod tak nepříjemný, že o něm nechtěl ani mluvit. Věděla jsem, že o další děti nestojí, takže jsem musela dobře vybrat okamžik, kdy mu tu novinku oznámím.

Pro bílé osadníky to byla velice nejistá doba. Koncem roku

1962 jsme věděli, že v červnu roku 1963 předá Británie vládu keňským představitelům a v prosinci bude země plně nezávislá. Nejenže jsme se báli Jomo Kenyatty, který měl stanout v čele nové africké vlády, ale obávali jsme se také, že v Tsavu budou chtít zabrat půdu a změnit vedení parku.

Nikdo nepochyboval o tom, že po celé Africe bude snaha o afrikanizaci, obsazení míst, která zastávali cizinci, místními lidmi. Britské úřady v Nairobi daly jasně najevo, že pokud se vzdáme britského pasu, abychom mohli být keňskými občany, už nebudeme dál považováni za Brity. Cítili jsme hrdost na své anglické předky a nebyli jsme připraveni měnit svou identitu jen účelově kvůli osobnímu prospěchu. Vždycky jsem měla britský pas, mí prarodiče se narodili v Británii. Všechno mi to připadalo hrozně nespravedlivé. Pokud žil v Keni někdo, kdo se narodil v Británii, nebo se tam narodili jeho rodiče, mohl si nechat britské občanství. Ačkoli mi v žilách kolovala jen anglická, skotská a velšská krev, mí rodiče se v Británii nenarodili a my, kteří jsme měli kořeny v Africe a obětovali na podporu britského impéria tolik sil a prostředků, jsme se najednou ocitli v nebezpečí, že budeme považovaní za cizince.

David už prožil velké nepříjemnosti při obnově platnosti svého britského pasu. Narodil se v Alexandrii, protože jeho otec tam byl Brity odvelen během první světové války. Jeho rodiče byli Angličané, ale narodili se v Indii. Ta byla tehdy britská, říkalo se jí klenot v koruně britské říše. Jeho narození bylo zaznamenáno na britském konzulátu v Egyptě, což potvrzovalo skutečnost, že je Brit, ale nic nebylo dost na to, aby to britské úřady přesvědčilo, že má na britský pas nárok. Úředník mu navrhl, aby usiloval o pas na indickém konzulátu, ale zarazil se, když David klidně oznámil: „O mém britském občanství nebyly pochyby, když vypukla druhá světová válka a mě povolali, abych bojoval za tu vaši zatracenou zemi." Nakonec si musel David zajistit dokument dokazující jeho britské občanství, stálo to hodně peněz, bylo třeba hledat v archivech v Somerset House v Londýně, aby se prokázalo, že jeho rodiče byli legálně oddáni, než ho zplodili, a jeho v Anglii narození prarodiče byli také legálně oddáni, než přivedli na svět své potomky!

Stále jsme měli v živé paměti povstání Mau Mau z poloviny padesátých let, hodně našich známých nepovažovalo za moudré zůstat v Keni, pokud bude nezávislá, a přesunuli se do Rhodesie, Jižní Afriky, Austrálie, Kanady nebo zpátky do Británie. Všichni státní zaměstnanci, včetně našich kolegů, kteří pracovali na Vládním úřadu pro lov, mohli od britské vlády v případě, že je nahradí Afričané, očekávat za své služby velkorysou kompenzaci. Měli nárok i na penzi. Stejné výhody ale nepatřili těm z nás, kteří pracovali pro Královskou správu národních parků, protože tato instituce nespadala do kompetence vlády a měla nezávislou správní radu. Původně to mělo chránit přírodu země před plundrováním vycházejícím z osobního prospěchu politiků, takže těch několik oddaných mužů, kteří proměnili nedotčenou buš v národní parky, které byly v té době považovány za nejlepší v Africe, zůstalo bez pomoci.

Je pochopitelné, že i David cítil nejistotu. Incident s pytláky, ke kterému v té době došlo, sloužil jen k ilustraci toho, jak nejistá doba to byla. Hlídka jednotky operující v terénu narazila na bandu pytláků, kteří lovili v parku se psy. Stalo se to v Západním Tsavu nedaleko Maktau. V potyčce se jim podařilo jednoho muže zajmout. Další dva utekli směrem k tábořišti u železnice. Strážci nechali jednoho muže hlídat zajatce a vydali se je pronásledovat. Zajatý pytlák povzbuzený tím, že ho hlídá jen jeden muž, se pokusil vytrhnout mu pušku. Ten během potyčky v obavách o vlastní život stiskl v sebeobraně spoušť a pytláka zastřelil. Vzápětí se kolem shromáždil nepřátelský dav železničních dělníků ozbrojených klacky a železnými tyčemi. Strážce překotně uvažoval, co podniknout, potom několikrát vystřelil do vzduchu a dal tak signál kolegům, kteří přispěchali, aby dav uklidnili. Brzy se objevil i David v doprovodu policisty, kterému hlídka volala

o      pomoc. Když všichni nastoupili do Davidova auta, nepřátelský rozzuřený dav postupoval kupředu. David vystoupil a došel k zastřelenému pašerákovi. Ozvaly se výkřiky: Bwana Saa Nane. Byla to Davidova přezdívka Pan dvě hodiny, která vznikla tím, že každý den chodil touhle dobou obědvat. Lidé zmlkli. Davidovo jméno i pověst vzbuzovaly úctu u všech kmenů sousedících s parkem. Potom ale ticho prořízl pronikavý hlas. Jen počkejte - všechny je pobijeme!" Svoboda, tedy nezávislost, nebyla daleko, po zážitcích s povstáním Mau Mau nezněla tato slova povzbudivě.

Tento incident mnou otřásl, dobře jsem si vzpomínala, jaké štěstí jsem měla, když jsem přežila setkání se stoupenci hnutí Mau Mau v době, kdy jsem byla těhotná s Jill. Teď jsem se chystala oznámit své těhotenství ve velice bouřlivé době a bylo mi jasné, že pro Davida to nebude jednoduché.

Když jsem konečně sebrala odvahu a řekla mu to, ulevilo se mi. Když se David vzpamatoval z šoku, objal mě a šeptal mi, že je moc rád, ačkoli to neznělo moc přesvědčivě. V té době se v našem životě objevilo další miminko. Bylo to na safari, při kterém jsem otěhotněla - maličká, čerstvě narozená zebra, jejíž matku zabil lev a která se vystresovaná přidala k našemu autu, když jsme projížděli kolem. Tohoto nového sirotka jsme pokřtili Huppety, bylo to krásné malé stvoření s nádhernou kresbou, hustým ocasem a výrazem plnokrevníka. Byla hrozně ráda, když ji někdo hřebelcoval, taky večer ráda cvičila, divoce pobíhala, poskakovala a radostně kopala kolem sebe po celé zahradě. Když se unavila, odváděla jsem ji do stájí pro mláďata, vybudovaných u domu, a snažila se ji uložit. Vyžadovalo to spoustu trpělivosti, protože když se zdálo, že je úspěch na dohled, rozběhla se a vyrazila znovu z kopce, takže obvykle jsem byla tím zničenějším z nás dvou já. Určitě na to měl vliv i můj stav.

Stejně jako Gregory se i Huppety upnula hned od začátku na mě. Snažila se za mnou chodit po domě, nadskakovala hrůzou, když jí kopýtka klouzala po leštěné betonové podlaze. Když už začínalo být obtížné zvládat s ní každodenní povinnosti, dostala jsem nápad. Pověsila jsem na větev pa- lisandru jedny svoje šaty, zakryla jimi zebře hlavu a mezitím zmizela. Pokud jsem se dostala z dohledu dřív, než se z šatů vymotala, spokojeně se usadila vedle nich. S postupujícím časem bylo soužití s ní stále problematičtější; když byla odstavená od mléka z láhve, začala ochutnávat jiné věci, zvlášť ji zaujalo prádlo na šňůře vzadu za domem. Jakmile si všimla, že je pověšené, přihnala se a začala se probírat oblečením i lůžkovinami, žvýkala je, až ze všeho zůstaly jen potrhané cáry. Mnoho menších kousků zmizelo úplně, jejich zbytky se objevily po čase v jejím trusu. Zvedli jsme šňůru s prádlem bambusovou tyčí, ale zdálo se, že je odhodlaná přelstít nás, číhala s nastraženýma ušima a vyceněnými zuby a snažila se uchvátit něco dřív, než se jí šňůra s prádlem vzdálila z dosahu. Žvýkala i kyt z oken, občas se dostala do Davidovy kanceláře a zpracovala korespondenci, která mu ležela na stole. Dokázala vypít i použitý olej v dílně, aniž by to mělo nějaké neblahé následky. Ale byla jsem ochotná jí všechno odpustit, alespoň většinou, protože když do mě strkala nozdrami a tiskla ke mně hlavu, vždycky jsem roztála a měla ji moc ráda.

V roce 1961 se Peter vrátil ze severní oblasti do Východního Tsava, aby pracoval s Davidem, a přestěhoval se do domu za kopcem, kde jsme kdysi bydleli s Billem. Huppety se okamžitě spřátelila s jeho ochočeným lesoněm, panem Koo. Bylo to tak silné přátelství, že se odmítala vrátit domů a trávila noci s panem Koo venku. Sežvýkala Peterovi neotevřený dopis od jeho snoubenky, kde mu popisovala plány na svatbu, sežvýkala i další bratrovy věci. Nejhorší ale bylo, když zničila lak na jeho milovaném červeném sporťáku. Po tomto incidentu se Peter rozzuřil, jeho vztek směřoval i ke mně za to, že jsem si tu zatracenou zebru nebyla schopná uhlídat. Než odjel z Tsava na svoji svatbu, odvezl auto do garáže a vchod do domu zajistil barikádou ze sudů a ostnatého drátu.

Peterova svatba s jeho v Anglii narozenou snoubenkou Sarah Woodallovou se konala v Nanyuki kousek od Nyeri severně od Nairobi na nádherném pozadí pět tisíc sedm set metrů vysokých zasněžených vrcholků Mount Kenya. David byl celou dobu nervózní, obával se, že naše dítě se může začít každou chvíli drát na svět. Bylo mi jasné, že to možné je, tak jsem byla ráda, že je na blízku moje maminka. Jill se moc líbily světle žluté šaty pro družičku, byla nadšená, že může pobíhat kolem s bratrancem a sestřenicí na svatební hostině. Potom jsme odjeli do Nairobi a zůstali u mé mladší sestry Betty a jejího manžela Grahama, dokud se dítě nenarodilo. David využil příležitost, aby absolvoval letecký výcvik a získal pilotní licenci, protože Východní Tsavo dostalo letadlo Super

Cub. Jak bylo pro Davida typické, na první sólový let se mohl vydat už po osmi hodinách. Těšil se, jak v Tsavu letadlo určitě hodně změní situaci, bude možné z výšky pozorovat celé území, pohyb nejrůznějších druhů, rozvážet zásoby jednotkám v terénu, které operují v odlehlých oblastech, pozorovat změny krajiny.

Večer 30. června, pět dní po termínu, jsem začala rodit. David mě odvezl do nemocnice a nechal mě tam, v tehdejší době nepřipadalo v úvahu, aby byl muž přítomen u porodu. Byli jsme přesvědčeni, že se děťátko během pár hodin narodí, ale to jsme se mýlili! Naše dcera Angela Mara přišla na svět

o      sedmnáct hodin později, prvního července v jedenáct hodin dopoledne. „Takové legrační malé pískle," řekl David, když si prohlížel pomačkanou tvářičku. Od té chvíle jsme ji říkali Pískle. Jill z ní měla hroznou radost, v osmi letech už dokázala sestřičku pohlídat a hrát si s ní.

Zůstala jsem u Betty ještě dva týdny, David odletěl do Tsava novým letadlem Super Cup s registrační značkou 5Y-KTP. Letadlu se od té doby říkalo Tango Papa. Právě v něm jsme se s Angelou vrátily domů. Mezitím Peter přijel zpátky ze svatební cesty a vypořádal se s Huppety jednou provždy. Odvezl ji zpátky k řece Galana, vyložil ji nedaleko od stáda zeber, které mladá kobylka, jež se vynořila z auta, okamžitě zaujala. Doufala jsem, že časem se Huppety sama stane maminkou a prožije krásný život v divočině. Nejdřív jsem se zlobila, ale potom jsem byla ráda, že se nemusím trápit nad jejími uličnickými kousky. Měla jsem dost starostí s péčí o miminko.

Angele bylo něco málo přes pět měsíců, když 12. prosince

získala Keňa nezávislost. Seděli jsme u rádia a poslouchali, jak reportér popisuje stahování britské vlajky a vytahování nové keňské vlajky - tvořil ji štít se zkříženými oštěpy na černočerveném pozadí. Královnu zastupoval vévoda z Edinburghu, který předal vládu Jomo Kenyattovi, novému keňskému prezidentovi. Ke změnám došlo i v Královské správě národních parků, z níž se stala Keňská správa národních parků. Jako první byl vystřídán ředitel, plukovník Mer- vyn Cowie, který Správu zakládal, ale my v Tsavu jsme pracovali jako obvykle. Podléhali jsme teď novému keňskému řediteli Perezi Olindovi, který se choval příjemně a přátelsky. Většinu členů správní rady nahradili Keňané, většina kolegů z Vládního úřadu pro lov využila zlaté padáky a buď odešla do civilního života, nebo úplně opustila zemi. I je nahradili Afričané.

Od chvíle, kdy park získal letadlo, jsme jezdili na safari daleko méně, protože David mohl kontrolovat park ze vzduchu. Vysílačkou byl ve spojení s hlídkami v terénu. Když se chystal jet autem do Athi, rozhodla jsem se jet také a vzala jsem Angelu na její první safari. S nádechem nostalgie jsme minuli baobab, kde se narodil Gregory, na mohutných větvích byla stále přilepená hnízda, později jsme projížděli i kolem místa, kam jsme při záplavách přesunuli tábořiště. S láskou jsem si vzpomněla na Old Sgicea. Musím přiznat, že tohle safari bylo opravdu náročné. Šestiměsíční miminko vyžadovalo obrovské množství potřeb a vybavení, díky horku nebyla holčička v dobré náladě. Často jsme museli zastavit, naplnit plátěný bazének vodou a Angelu ochladit. Když jsme se utábořili na starém místě v Kitani ya Ndundu, posadila jsem Angelu do přenosné sedačky, která se upevnila zvenku na dveře auta, a potom jsem většinu času trávila praním špinavých plen, které nabraly barvu nahnědlé vody z řeky, a sterilizováním lahviček a dudlíků v čistší vodě, kterou jsem nabírala z jámy vykopané v písku. Naše tábořiště bylo jen stínem toho, jak vypadalo v minulosti. Spousta vzrostlých stromů a palem, které poskytovaly stín, zmizela při povodních v roce 1961. Bylo ale povzbudivé zjistit, že podél řeky stále žije velké množství nosorožců - každá vyjížďka z tábořiště představovala dobrodružství, když se za námi tato zvířata s funěním rozběhla.

Během jedné ranní vyjíždky jsme v mělkých vodách uviděli, jak šest krokodýlů požírá vodušku. Sledovali jsme, jak z těla vyškubnou kus masa, pohodí hlavou a se zaklapnutím čelistí polknou. Kolem postávalo několik čápů marabu, které zajímaly především kousky masa odlétající jejich směrem. Jako obvykle jsem sympatizovala s obětí, představovala si zoufalý boj, který se tu musel před naším příjezdem odehrát. David jednou viděl, jak krokodýl uchvátil v mělkých vodách vodušku, přiběhl její partner a zoufale se snažil zaútočit na krokodýla rohy, aby svou kořist pustil. Krokodýl to zřejmě ani necítil a táhl hrůzou ochromenou oběť do hlubší vody. Po chvíli zůstalo důkazem boje o život jen pár bublinek. Samec se několik minut díval na místo, kde jeho družka zmizela, těžce oddechoval, potom se otočil a pomalu kráčel zpátky na břeh. Takových dramat se tu odehrává každodenně několik, je to přirozený běh života, ale pořád jsem vnímala pohled na utrpení jakéhokoli zvířete velice bolestně.

Po návratu domů jsme zjistili, že nosorožec Rufus se dostal v nedalekém houští do potyčky s dospělým divokým nosorožcem, ten ho nabral a vyhodil vysoko do vzduchu a zranil na velice citlivých místech. Jeho ošetřovatel v hrůze vyšplhal na nejbližší strom a nechal Samsona, aby přispěchal Rufiisovi na pomoc. Ten se s hlasitým troubením hnal na útočníka. Po odchodu Fatumy a Kanderiho byli Samson s Rufusem nerozluční. Když si hráli, Samson si klekl, Rufus sklonil hlavu a vykulil oči, až se objevilo bělmo, výhružně funěl a útočil na Samsona. Vší silou do něho vrazil rohem. Na Samsona to ale velký dojem neudělalo, obvykle útok odrazil chobotem, ovinul ho Rufusovi kolem krku a téměř ho uškrtil. Odfuku- jící Rufus se na chvíli stáhl, aby se vzpamatoval, ale vzápětí se stejná situace opakovala znovu se stejným výsledkem. Chvilku trvalo, než se Rufus smířil s porážkou a stáhl se. Angela měla všechny sirotky moc ráda, kdykoli je viděla, nadšeně tleskala baculatýma ručičkama. Velkým zážitkem pro ni byla jízda na Rufusovi. Seděla na jeho širokých zádech, David nebo já jsme ji drželi. Rufusovi to ani v nejmenším nevadilo, dokonce si užíval pozornost i to, že mu holčička sedí na zádech.

Zajímavé bylo, že právě Rufus poskytl Davidovi velice zajímavý exponát do jeho sbírky. Byla to jedna z radostí mého muže, sbírku vytvářel celá léta. Stále hledal zajímavé přírůstky, které by ke sbírce mohl připojit, ačkoli já nebyla přesvědčená, že právě velká larva z čerstvého Rufusova trusu by stála za tolik zájmu. David ji pečlivě uložil do láhve, kam nasypal hlínu, potom láhev zavřel a do víčka udělal několik otvorů pro vzduch. Larva se brzy zavrtala do země, láhev stála v rohu místnosti a všichni jsme na ni rychle zapomněli. Všichni kromě Davida, který si po několika týdnech všiml, že uvnitř láhve poletuje velký lesklý modrý hmyz.

Toto stvoření byl střeček, typický pro nosorožce, opravdu zajímavý hmyz, jehož existence závisí na tom, jestli se mu během pěti dnů od vylíhnutí podaří najít živého nosorožce. Pokud ano, naklade drobná bílá vajíčka, která pevně uchytí do záhybů nosorožcovy kůže. Po šesti dnech se objeví malá stvoření podobná červíkům a buď nosem, nebo ústy nosorožce proniknou do jeho žaludku. Tak se to alespoň předpokládalo. Brzy jsme ale zjistili, že se provrtají kůží přímo do krevního oběhu a potom tyhle velké larvy skončí v žaludku téměř každého nosorožce. I dnes se toho o téhle mouše ví velice málo, ačkoli je jisté, že s různými nosorožčími populacemi žije tato moucha už celá staletí, i když se občas trochu liší. Většina životního cyklu mouchy se odehraje ve stádiu larvy v žaludku hostitele. Zdá se, že z této symbiózy mají užitek oba, ačkoli David si myslel, že pokud má zvíře v sobě těchto larev hodně, mohou na něm parazitovat, pokud je staré nebo ve špatném stavu během období sucha. Zůstává záhadou, jak dlouho žije tento hmyz v podobě larvy v žaludku, ale zjistili jsme, že larvy mají schopnost zjistit, jaké jsou podmínky ve vnějším světě: na začátku období dešťů se krátce objeví u análního otvoru, a pokud prostředí neodpovídá jejich představám, vrátí se zpátky, odkud přišly. Pokud podmínky vypadají dobře, vyvinuté larvy se dostanou s trusem ven, zakuklí se v zemi a později se objeví jako kovově modrá, vosu připomínající moucha, která poletovala v Davidově láhvi.

David na svou sbírku neměl moc času. V šedesátých letech bylo v parku hodně živo, každý týden přijíždělo víc a víc návštěvníků. U jezera, které vzniklo díky Davidovi (původní přehrada v Arubě byla dost velká, aby se o ní mluvilo jako

o      jezeře), bylo vybudováno ubytovací zařízení Aruba Lodge, pobyt tu byl zamluvený na měsíce dopředu. Vznikl tu i malý obchod, kde se prodávaly konzervované potraviny a pití, u ručních pump bylo možné načerpat benzín. David vysadil v jezeře tlamouny, teď proudily z rybolovu parku peníze, ryby zajišťovaly i čerstvý zdroj bílkovin strážcům, ošetřovatelům a dalším zaměstnancům.

V noci se umístily do jezera sítě, následující den ráno se ryby vykuchaly a uložily do velkých nádrží se suchým ledem, který přiváželi dvakrát týdně, zároveň si odváželi ryby do Mombasy. Často jsme s Angelou zaběhly k hrázi, když se sítě vytahovaly, abychom si přinesly rybu k večeři.

V té době jsem žila rozmanitým, plným životem, byla jsem zamilovaná do Davida, ale úplně nej šťastnější jsem byla, když přijela Jill ze školy a rodina byla kompletní. David byl úžasným milujícím otcem pro Angelu a velice citlivým a starostlivým nevlastním otcem pro Jill. Dával si pozor, aby nikdy nepřebíral roli jejího skutečného otce. Když měl teď k dispozici letadlo, denně kontroloval park ze vzduchu. V sedm ráno se vysílačkou spojil s ředitelstvím v Nairobi i s hlídkami v terénu, vzlétl, po několikahodinovém letu proletěl nad domem, ztlumil motory a vykřikl z okénka: „Postavte na kafe.“ Na zemi jsme jeho slova zřetelně slyšeli, ten, kdo byl nejblíže ke kuchyni, šel postavit konvici. V tomto období jsem měla spoustu práce a dny utíkaly jako voda. Výjimečné byly večery, zvlášť když jsme s Davidem měli čas pro sebe a mohli si povídat o tom, co přinesl den.

Po protipytlácké kampani v padesátých letech sloni pochopili, že v Tsavu jsou v bezpečí. Jejich počet se zněkolikanásobil, což mělo ohromný dopad na vegetaci v parku. David měl obavy, že by to mohlo mít negativní vliv na pasoucí se zvířata jako antilopy žirafí, kudu, dikdiky a nosorožce, snažil se, aby se zpracovala vědecká studie, která by zkoumala dopad takových změn. Jasně dával najevo, že se chce vyhnout umělému střílení slonů, jaké probíhalo v Jižní Africe. Tam se počty slonů striktně regulovaly každoročním odstřelem, který vypadal sice profesionálně, ale těm, kdo vnímali i emocionální stránku těchto zvířat, připadal velice krutý a bezohledný. Věděli jsme velice dobře, že cílem se stávají celé sloní rodiny, které z helikoptéry znehybní drogou, aby se neznehodnotilo maso, které by potom nebylo vhodné ke konzumaci. Cholin vyřadil z funkce svaly, sloni zůstávali plně při vědomí, ale nemohli pohnout ani očním víčkem a čekali, až je střelci na zemi zabijí ranou do hlavy. Filmy zachycovaly otřesné scény, kdy muži poskakují po obrovských nehybných tělech, aby získali lepší úhel na ukončení života jiných. Znehybnění sloni dobře věděli, co je čeká, a bezmocně museli sledovat, jak jednoho po druhém vybíjejí členy jejich rodiny. Děsily nás pohledy na panikařící mláďata, která křičela o pomoc, ale dospělá zvířata se nemohla ani pohnout. Mláďata, která byla už dost velká, aby přežila bez mateřského mléka, pochytali a prodali do cirkusů a zoologických zahrad. Mláďata závislá na mléku zabili, ale alespoň byla uchráněna trápení v zajetí v dalekých zemích, kde blaho zvířat nikoho nezajímalo.

Když byla celá skupina slonů zabita, objevili se nemilosrdní řezníci, kteří rozřezali těla a odvezli na jatka ke zpracování.

Maso se buď nasolilo a sušilo, nebo konzervovalo jako potrava pro domácí mazlíčky, dokonce i pro lidi. Po dokončení těchto otřesných každoročních masakrů si mohli ti, kdo přežili, na rok oddechnout a truchlit po těch, které ztratili. Potom se helikoptéry objevily znovu a začala další jatka. Slyšeli jsme, že stačil jen zvuk vrtulníku, aby se sloni dali v panice na útěk, běželi o život s vědomím, že tentokrát mohou být na řadě oni. Ve světě slonů se rozkřiklo do daleka dosud nejasným způsobem komunikace, zřejmě fungujícím na základě ultrazvuku, co hrozí.

David dobře věděl, jak jsou sloni inteligentní a citliví, znal sílu jejich rodinných vazeb i to, že chápou smrt. Věděl, jak hluboce dokážou truchlit pro své milované a že jejich paměť daleko přesahuje tu naši. Jen málo lidí vědělo o slonech to, co David zjistil při protipytlácké kampani a z pozorování našich sirotků.

Hodně jsme hovořili o tom, jak v Tsavu vyřešit sloní problém. Bylo nám jasné, že úřady už uvažují o nuceném odstřelu. Nejdřív bylo ale nutné důkladně spočítat, kolik slonů v Tsavu žije, protože o přesných číslech neměl nikdo představu. Britská armáda byla naštěstí ochotná podílet se na intenzivním sčítání, které chtěla pojmout jako cvičení. Když přijely vojenské jednotky, vládlo u nás velké vzrušení. Měly k dispozici letadlo Veaver, dvě helikoptéry, zásobovací a pozemní tým, cisterny s palivem, maskování a všechno potřebné pro cvičení. Ten den se sirotci popásali nedaleko nové přistávací plochy, takže přispěchali na pomoc. Samson koulel sudy s palivem po zemi a chobotem zkoumal letadlo, Rufus nebyl tak dychtivý spolupracovat, jen funěl a frkal při pohledu na podivné vetřelce ve svém teritoriu.

S velícím důstojníkem vypracoval David podrobný plán, jak bude sčítání probíhat. Rozdělili park do několika sekcí, každé z nichž se budou věnovat jeden den. Aby se zabránilo počítání některých skupin dvakrát, sousední sektory se měly sčítat najednou z různých letadel. Sčítání bylo přesně propracované, s vojenskou přesností se určilo, které letadlo se zkušenými pozorovateli na palubě se bude věnovat kterému sektoru. Na konci dne byly na mapách vyznačeny tečky, přičemž každá představovala deset slonů.

Při dokončení sčítání se ukázalo, že místo původně odhadovaných pěti tisíc zvířat žije v parku devět tisíc slonů. V celém ekosystému, který je asi dvakrát tak velký než park - zabíral třicet osm tisíc kilometrů čtverečních - žilo nějakých patnáct tisíc zvířat. „Vidět znamená uvěřit,“ poznamenal David. Měl teď k dispozici minimální počet, ale měl podezření, že slonů je víc. Operace Sčítání představovala velký úspěch, neobešlo se bez smutku, když se vojáci loučili. Jejich přítomnost život parku zpestřila a pomoc byla nedocenitelná.

Z pravidelných leteckých obhlídek parku bylo zřejmé, že sloni postupně spásají myrhovníková houští, ale že se množí počty popásajících se zvířat, která jsou daleko víc vidět. Původně malé skupinky zeber, buvolů, přímorožců a dalších antilop vytvářely početná stáda na území, které se teď stávalo otevřenou planinou. Zbytky slony vyvrácených stromů, které pokrývaly krajinu, ale budily veřejný zájem a i v tisku se množily požadavky, že je potřeba to nějak řešit. Odborníci od zelených stolů byli přesvědčeni, že park je možné zachránit jedině odstřelem po vzoru Jižní Afriky, jinak se změní v poušť. Každý polámaný baobab se stával důležitým tématem, každá hromádka kostí byla spojována s hladověním a ničením krajiny ze strany přemnožených slonů.

David se snažil získat informace o tom, jak krajina vypadala v minulosti. Trávil hodiny pročítáním deníků prvních osadníků. Analyzoval popis lorda Lugarda, prvního bělocha, který prošel podél řeky Galana od pobřeží až do dnešního Tsava; zkoumal popisy Josepha Thomsona, který prošel celým masajským územím; také poznámky Krapfa a Redmana, kteří si jako první všimli zasněženého vrcholku Kilimandžára i sněhem pokrytých vrcholků pohoří Mount Kenya; zajímaly ho i poznámky Meinertzhagena a Selouse, kteří lovili na území dnešního parku a psali o obrovských stádech kopytníků, kterých bylo ale v parku v roce 1949, kdy vznikl, velice málo. Analýzou detailů došel David k názoru, že úbytek myrhov- níků není možná takovou tragédií, že jsme jen svědky další fáze vegetačního cyklu: stromy a křoviny ustupují pastvinám, které se potom znovu zalesní, protože vyvrácení stromů umožní nárůst trávy pro pasoucí se druhy, z jejichž trusu potom vyroste další generace stromů. Byl přesvědčený, že pastviny budou přínosné, že se tím rozmnoží počet druhů a pozvedne to i zájem turistů, protože na zvířata lépe uvidí. Bylo ironií, že po úspěšné protipytlácké kampani, která proběhla v době, kdy jsme se báli vyhynutí slonů, jsme teď byli obviňováni, že jich tu žije příliš mnoho.

Naštěstí k nám přijela v té době velice důležitá spřátelená návštěva. Doktor Vesey Fitzgerald, starší přírodovědec, se objevil celkem nečekaně a požádal, jestli by s námi mohl strávit pár dní. Nedávno nabádal ředitele národních parků Tanganika, aby zvážil doporučovaný odstřel buvolů, který by měl neblahý dopad na mnoho dalších druhů v národním parku Jezero Manyara rozkládajícího se kolem stejnojmenného jezera, kde jsme s Davidem trávili líbánky. Jeho přesvědčení, že travnatý porost v Tsavu bude daleko výhodnější než husté myrhovníky, pro nás znamenalo úlevu. Turistický ruch přinese důležité peníze do státní pokladny a otevřená krajina poskytne turistům daleko lepší výhled. Stejně jako David byl i on přesvědčený, že bychom slony měli nechat být, jen je pozorovat a poučit se z toho, jak příroda sama vyrovnává nevyváženost. Tvrdil, že to je osvícené řízení s ohledem na budoucnost.

Brzy po této povzbudivé návštěvě se za Davidem přijel podívat bývalý spolupracovník Ian Parker. Chtěl ho přesvědčit, aby podpořil jeho firmu Wildlife Services. Střílel právě slony v Ugandě v národním parku Murchisonovy vodopády, což byl sice hrozný, ale lukrativní úkol. Skončil s pokusem zajistit bývalým pytlákům z kmene Waliangulu zaměstnání, které by je mohlo uživit v rámci programu Galana Game Management, stal se profesionálním lovcem slonů a v Ugan- dě pracoval společně s vědcem doktorem Richardem Lawsem. Naznačil, že získání smlouvy na odstřel v Tsavu by znamenalo finanční přínos pro všechny zúčastněné - včetně Davida. Odhadoval, že z Tsava bude třeba odstranit asi deset tisíc slonů, což by bylo třikrát výnosnější, než úkol, který měl za sebou. „Ti sloni budou muset zmizet tak jako tak,“ předpovídal pesimisticky, „a ti z nás, kteří je celá léta chránili, si zaslouží, aby z toho také něco měli.“

Parker nebyl zdaleka jediný, kdo poznal, že korupce začíná pronikat do nejvyšších sfér nezávislé Keni. Prominentní osobnosti a jejich příbuzní začínali chápat, že slonovina, rohy nosorožců a dřevěné uhlí jsou komodity, na kterých lze zbohatnout. Vlastně to byl právě tento nový vývoj, podpořený Parkerovými narážkami, který Davida přesvědčil, že pokud bude muset k nucenému odstřelu dojít, bude lepší, postara- jí-li se o to strážci ze Správy národních parků, než svěřit tento úkol soukromé firmě, které jde jen o zisk. David odletěl do Nairobi, aby předešel rozhodnutí, které by mohlo mít dlouhodobé neblahé následky na populaci slonů v celé Keni.

Vrátil se s novinkou, že americká Fordova nadace udělující granty uvolnila peníze na financování projektu na výzkum slonů v Tsavu, v jehož rámci se bude studovat dynamika populace slonů ve vztahu k vegetaci, klimatu a dalším faktorům. Výzkumný program v Tsavu povede doktor Laws, kolega

Iana Parkera. V jednom ohledu se nám ulevilo, totiž že toto těžké břemeno budeme sdílet s někým dalším, že k problému se bude přistupovat vědecky. Soustředili jsme se na budování dalších domků pro personál, kanceláří a laboratoří, kde se budou moci ubytovat i výzkumníci. Výstavba probíhala pod

Davidovým dohledem, během několika týdnů usilovné práce jsme byli na vědce připraveni. S jejich příjezdem ale vzniklo mnoho problémů, které souvisely nejen s udivujícími závěry, které byly v rozporu s našimi názory založenými na letech zkušeností. Tak v našem životě začalo složité a velice náročné období

10.Konflikt

„Není důležitý kritik, ani ten, kdo ukazuje, jak silný člověk klopýtl nebo kde si činorodý člověk mohl vést lépe. Uznání patři tomu, kdo stojí skutečně v aréně, tvár pokrývá prach, pot a krev, kdo se ze všech sil snaží\ kdo udělá chybu, aby ji vzápětí napravil, kdo zná skutečné nadšení a oddanost, kdo je ochoten odevzdat pro věc všechny síly, kdo v lepším případě na závěr pozná triumf úspěchu, v horším, pokud selže, selže odvahou. Takového člověka nemůže soudit ten, kdo ve svém chladu a bázlivosti nepoznal vítězství, ani porážku. “

THEODORE ROOSEVELT

Doktor Laws působil na první pohled příjemně - byl to vysoký, mírně vypadající člověk s pronikavýma světle modrýma očima, anglický vědec, proslulý studiem velryb. Zpočátku nebyly práce prováděné jeho týmem příliš invazivní, ale zanedlouho přišlo opravdu velké překvapení. Oznámil, že potřebuje údaje od tří set mrtvých slonů, a proto že bude proveden vzorkový odstřel.

Nechápali jsme, na co doktor Laws může potřebovat dělohy, zuby a oční čočky, aby vědecky zkoumal dynamiku populace v souvislosti s vegetací, ale byl tak přesvědčivý, že mu jeho požadavky správní rada schválila. Trval na tom, že odstřel provede společnost Wildlife Services, argumentoval tím, že Parker se svými kolegy prováděl odstřel v Murchison Falls, že jsou velice schopní při odebírání a konzervování orgánů. Správní rada znovu souhlasila, ale zdůraznila, že odstřel bude provedený na místě, které vybere David a které bude vzdálené od turistického okruhu.

Doktor Laws na celou věc spěchal, nebylo divu, že i společnost Wildlife Services měla zájem začít co nejdřív. S Davidem jsme dlouho do noci debatovali o novém vývoji situace, oba jsme prožívali hluboký smutek nad tím, že se musíme účastnit této obrovské zrady na slonech. Trvalo hodně dlouho, než se podařilo získat jejich důvěru, než přijali skutečnost, že v parku mají útočiště, kde se mohou cítit v bezpečí. Na Davida všichni tlačili, aby zvolil místo, kde odstřel proběhne. Nakonec se s těžkým srdcem rozhodl pro Kowito na severním břehu řeky Galana mimo turistický okruh. Tato oblast byla skutečně odlehlá. Vydal striktní omezení přístupu na toto místo, plně si uvědomoval, že sloni jsou oblíbený druh a výjevy zachycující takový masakr sloních rodin by mohly vzbudit odpor veřejnosti v mezinárodním měřítku. Odstřel provedli zkušení pozemní střelci, akce v Kowitu byla velice profesionální. Ve zvolený den jsem se ale ani při plnění každodenních úkolů nemohla zbavit představ chaosu, který na místě panuje, potoků krve, vpíjejících se do červené půdy Tsava. Odstřel trval jen asi tři minuty. David se vrátil z té hrůzy zamračený, trápily ho pochybnosti, které stále zvažoval. Rozebírali jsme to dlouho do noci, vadilo nám, co se v parku děje. David byl čím dál víc přesvědčený o správnosti výsledku svého pozorování, že přirozená úloha slonů spočívá v recyklaci, ne v destrukci, že to, co se děje, je prostě jen součást přírodního cyklu, který se opakuje.

Členové správní rady si byli vědomi kritiky veřejnosti, proto trvali na tom, aby se zastřelení sloni zužitkovali. Z mého pohledu to byl velice ironický posun priorit. To, co se dělo dál, mi připomínalo dobu, kdy otec dodával armádě sušené maso. Maso se usušilo a prodalo, nohy se odeslaly, aby se z nich vyrobily odpadkové koše nebo stoličky, uši se změnily na kabelky, kufříky nebo peněženky, kůže se vyčinily, kosti se rozemlely na kostní moučku a slonovina se samozřejmě rychle prodala překupníkům v Mombase. Podíl ze zisku měla firma Wildlife Services. Když se později Parker objevil v úplně novém letadle, ukázal na něj a prohodil: „Vaši sloni.“

Doktor Laws se ponořil do studia nasbíraných orgánů a zjistil několik významných faktů. Jedna stará samice, nyní už jen číslo ve statistice, byla od narození naprosto slepá, v obou očích jí chyběly čočky. Přesto celá ta léta vodila svoji rodinu na pastviny, procházela obtížným terénem. Přežila řádění pytláků v padesátých letech a dokázala po celou tu dobu svoji rodinu ochránit. Teď, když existovala chráněná oblast, kde by se mohla cítit v bezpečí, ji i celou její rodinu postříleli. Bylo to naprosto nepochopitelné. Když doktor Laws usoudil, že potřebuje další vzorky z mrtvých těl z různých populací slonů, aby mohl výsledky porovnávat, zůstali jsme s Davidem bezmocně zaraženi. Tanzánské úřady daly doktoru Lawsovi povolení na dohled nad odstřelem v národní rezervaci Mkomazi, která je součástí ekosystému Tsavo. Znovu byli připraveni zaměstnanci společnosti Wildlife Services se svými puškami. Davidovi to celé nedávalo smysl, byl přesvědčený, že sloni z oblasti Mkomazi nepatří do jiné populace, z jeho pohledu byli součástí populace žijící v oblasti Tsavo, která se pohybovala po celém ekosystému o rozloze dvakrát větší, než měl park.

Ale ani tam požadavky neskončily. Po třech měsících pobytu v Tsavu prohlásil doktor Laws vážně, že tady žije ve skutečnosti deset různých populací slonů, nejen ta jedna, z níž tři sta zvířat nechal zabít. Požadoval stejný vzorek tří set slonů z každé ze zbývajících devíti. Jinými slovy, chtěl dva tisíce sedm set slonů, a to měl být jen začátek! David byl rozpálený do běla. Po dvaceti letech praktického pozorování známých slonů, které dokázal snadno rozeznat podle jejich klů, jeho předpoklad potvrdily i naše experimenty se značkováním, věděl, že slon může být jeden den ve Voi, druhý den severně od řeky Galana, někdy ve Východním Tsavu, jindy v Západním Tsavu, občas dokonce i v Mkomazi v Tanzánii.

Během nedávného safari v Serengeti v Tanzánii náš starý přítel, ředitel parku Myles Turner varoval Davida před invazí vědců do Tsava. Jsou opravdu hrozní. Hned na začátku nastav přísná pravidla chování a jasně definuj, co mohou a co ne. Jinak se vymknou kontrole a ovládnou všechno sami, jako se to stalo tady.“ V Tsavu se právě k něčemu takovému schylovalo. Nejenže tu byl požadavek na masakr dalších slonů, ale David měl čím dál častější spory s vědci, kteří se do parku nastěhovali. Jejich chování bylo velice problematické. I přes Davidovo upozornění začali dělat, co se jim zlíbí - překračovat omezení rychlosti, zajíždět do uzavřené severní oblasti bez povolení, čerpat do nádrží soukromých aut benzín z čerpacích pump v parku, nechávali si v dílnách parku vyrábět nábytek. Zdálo se, jako by nepodléhali správci parku a pravidla se na ně nevztahovala. David nakonec usoudil, že už toho má dost. Veřejně zpochybnil požadavek doktora Lawse na odstřel dalších slonů, a když hrozilo, že jejich hádka přeroste ve veřejný spor, ředitel správy povolal oba do Nairobi.

Členové správní rady vyslechli obě strany a dali jasně najevo, že dvacet let zkušeností v terénu má stejnou hodnotu jako jakýkoli doktorát. Nicméně hádka nabrala takové obrátky, že doktor Laws otevřeně prohlásil, že buď odejde David Sheldrick, ředitel parku, který není ochotný spolupracovat, nebo jeho tým. Po krátkém dohadování za zavřenými dveřmi správní rada rozhodla. Doktora Lawse lze velice snadno nahradit, ale David Sheldrick, správce Východního Tsava, je nenahraditelný. Když se David vrátil z Nairobi, byla jsem právě s Angelou na verandě. David se po hrozně dlouhé době usmíval. Podíval se na mě a řekl: „Sloni jsou v bezpečí, Daph, alespoň zatím.“

Doktor Laws a jeho tým bez velkého rozruchu odjeli, ale jejich odjezd způsobil bohužel nepříjemný rozkol v rodině.

Peter a Sarah se s nimi spřátelili, ve sporu stáli na jejich straně. Davida to hrozně ranilo, vnímal to jako zradu a porušení loajálnosti. Měl pocit, že by bylo vhodné Petera přeložit, protože napětí mezi podřízenými nepřispívá k dobrým pracovním vztahům. Protože byl Peter můj bratr, David potlačil svůj vztek i pýchu a navrhl, aby Petera povýšili na správce některého z parků.

Tyto neshody hrozně trápily mé rodiče. Peter a Sarah měli už dvě děti, bylo pro ně samozřejmě náročné je vytrhnout z milovaného domova, zvlášť v takové situaci. Petera přeložili do národního parku Meru asi pět set kilometrů severně od Nairobi. Jednalo se o přírodní rezervaci, která získala statut národního parku. Z pracovního pohledu to pro něho byla výzva, protože bude muset začínat téměř od začátku. Co se týče prostředí, Meru byl menší a malebnější verzí Tsava, jeho výhodou bylo větší množství vodních zdrojů. Parkem protékalo mnoho křišťálově čistých potůčků, pramenících v kopcích Nyambeni, kde bylo klima nakloněné i pěstování takových rostlin, jako je čajovník. Park byl domovem velkého množství zvířat, žila tu početná populace černých nosorožců a přibližně tři tisíce slonů, kteří přicházeli a odcházeli podle toho, kde právě pršelo. Peter a Sarah si Meru časem zamilovali, přeměnili ho ve zmenšený model Tsava, ale zdrženlivý vztah k Davidovi, tím pádem i ke mně, se nikdy úplně nevytratil.

Po odjezdu Lawsova týmu se David a jeho spolupracovníci rozhodli vytvořit v Tsavu výbor pro výzkum. Cílem bylo dosáhnout, aby každá vědecká studie odpovídala požadavkům vedení parku, aby se nejednalo jen o uspokojení zvědavosti nebo cestu k rychlému doktorátu.

Posledních několik měsíců pro nás bylo velkým poučením, vzešla z něho nová pravidla pro budoucí působení vědců v parku. V tomto novém duchu spolupráce byl vedoucím výzkumného týmu v Tsavu jmenován doktor Glover, botanik, k němu se přidal doktor Walter Leuthold, který se věnoval studiu pohybu slonů a řešení otázky různých sloních populací v širším ekosystému Tsavo, monitoroval také vliv změn vegetace způsobených slony na menší popásající se zvířata. Doktor John Goddard se soustředil na studium nosorožců, vědci z Holandska, z univerzity Oxfordu a další odborníci z Keni studovali vliv slonů na půdu kolem zdrojů vody vyrobených lidmi, zkoumali vliv mrtvých těl na prostředí parku, také vrubouny (hovnivály) a další hmyz související se slony. Díky těmto novým pravidlům se vytvořil vědecký tým, s nímž jsme vycházeli velice dobře. Navíc teorie doktora Lawse

o      různých populacích slonů v Tsavu padla, když několik zvířat, samců i samic, dostalo obojek s vysílačkou a jejich pohyb byl několik měsíců monitorován. Došlo se k závěru, že se skutečně přesunují na velké vzdálenosti, zvládnou se kvůli dešti pohybovat v parku i mimo jeho hranice, jakmile se naplní jámy vodou a začne být dostupná zelená vegetace.

David měl pravdu v mnoha ohledech, i když ho stále kritizovali ti, kdo byli přesvědčeni, že díky slonům se Tsavo změní v poušť a z oblasti zmizí mnoho druhů. Ukázalo se ale, že když jižně od řeky Galana nahradila hustý porost myrhov- níků tráva, objevily se v Tsavu nové druhy. Například dlouhonohé antilopy oribi s dlouhými krky a buvolci s hnědými tvářemi. Jejich výskyt tady si nikdo nepamatoval. Když se teď větší část parku změnila na otevřenou krajinu, vytrvalí lvi, kteří tu žili, měli najednou mohutnější hřívy a jejich smečky byly početnější. Objevili se i buvoli, vytvářeli velká stáda, která dnes čítají tisícovky kusů. V době, kdy byl park hustě zarostlý, tu žilo jen několik malých skupinek. Objevili se i plaší buvolci topi z pobřeží, dařilo se tu též křehkým buvolcům Hunterovým. Po pláních se roznesla semínka akácií, jejich tobolky, které v období sucha opadávaly, byly pro všechna zvířata bohatým zdrojem potravy. Sloni často stromy třásli, aby tobolky opadaly, já jsem je sbírala a skladovala v sudu jako potravu pro osiřelé antilopy. Dodneška dluží Tsavo a jeho sloni opravdu hodně Davidově odvaze a přesvědčení, jeho ráznému postoji proti odstřelu, který by se léty určitě zvrhl, zvlášť když se v Keni stala běžným životním stylem korupce. Byla jsem na svého manžela velice hrdá, ačkoli jsem viděla, že věčné bitvy si vybírají svou daň na jeho zdraví. Vždycky jsme si navzájem dodávali sílu, lásku, víru a naše soudržnost nám umožnila zvládnout i toto velice náročné období.

Naše sloní rodina se mezitím proměnila. Odešla Aruba, která se připojila k divokému stádu, ale po jejím odchodu se objevili dva malí sloní sirotci. Pojmenovali jsme je Raru a Bu- kanezi. Jméno toho menšího, Bukanezi, znamená v jazyce kmene Orma, žijícího u řeky Tana, slabý. Sameček byl skutečně velice křehký, byl to v té době nej mladší slon, jakého se nám podařilo odchovat. Neodvažovali jsme se ho krmit mlékem, dávali jsme mu ručně trhané zelené výhonky a sladké brambory, které jsme kupovali na trhu ve Voi, k tomu kousky jablek a pomerančů. Tito dva noví sirotci se stali součástí Samsonova rozrůstajícího se stáda, kolem něhož se shromáždila poměrně početná skupina. V posledních měsících se objevili tři pštrosi a šest buvolů. Pštrosi nás opravdu dokázali rozesmát. Z nějakého důvodu se jim moc líbilo stavět se do řady se strážci terénní jednotky, kdykoli se pustili do cvičení. Jakmile pštrosi zaslechli vrchního seržanta, přispěchali a s neskutečným výrazem se zařadili vedle strážců.

Každé ráno jsme slýchali otevírání vrat ohrady a Samson vedl své nesourodé stádo kolem sadu. Pštrosy musel občas cestou do údolí řeky Voi, kde byla lepší pastva, vléct za krk. Reka sama měla dost vody jen v období dešťů, ale skalnaté jámy na jejím dně tvořily jezírka, v nichž si zvířata mohla hrát a cákat na sebe vodu, prach z červené půdy se vznášel kolem a všichni nabrali jeho odstín, typický pro slony v Tsavu. Ještě že pštrosi nelétali, protože bahnem potřísněné peří se jim přilepilo k tělu, vypadali umolousaní a zablácení.

Zvířata se válela v bahně, hrála si, cákala a dováděla kolem. Občas bylo nutné se ujistit, že se pštrosy ostatní neza- cházejí příliš drsně a neutopí je, protože někdy je Samson zapojoval do hry tak, že je držel za krk a otáčel jimi. Během horkého dne se u jezírek shromáždilo mnoho zvířat, takže naši osiřelí sloni se tam potkávali s volně žijícími příbuznými. Samsonovi připadaly potyčky s mladými sloními samci jeho věku daleko zábavnější než postrkování s Rufusem. Toho teď stejně zajímal víc Reudi, mladý nosorožec, který se k nám dostal jako oběť přemisťování nosorožců z oblasti, která se otevřela pro osídlení lidmi. Reudi nebyl tak dobromyslný jako Rufus, a ačkoli se přátelili, byly mezi nimi rozpory, které často vyústily v dramatické bitvy. V takové chvíli Samson usoudil, že je potřeba zasáhnout a nastolit pořádek. Jakmile se ozývalo funění nosorožců a Samsonovo troubení, pštrosi i buvoli odbíhali a ošetřovatelé šplhali na nejbližší stromy.

Po bahenní koupeli během horkého dne se sirotci shromáždili kolem svého ošetřovatele, který se usadil ve stínu některého ze stromů a obědval. Potom se natáhl do trávy, zakryl si kloboukem oči a zdříml si, zatímco sloni postávali kolem a hlídali ho a pštrosi vykukovali z trávy, jejich krky vypadaly jako tři tenké periskopy. Buvoli polehávali ve stínu a přežvykovali, byl to obrázek dokonalého ráje, Rufus a Reudi pospávali opodál a bylo znát, jak oddechují. V poledním horku, kdy bylo slunce nejvýš, nastal klid, byla to ospalá část dne, kdy se ozývalo jen bzučení hmyzu, zpěv ptáků a občasné plácnutí sloních uší, když se jimi zvířata ovívala. Byli jsme rádi, že jsme součástí tohoto života, na tuto scénu byl nádherný pohled z karavanu Philipa a Mavis Huckových, kteří během pěti let, kdy sbírali a lisovali pro příští generace rostliny a květiny v oblasti Tsavo, žili v karavanu na veřejném tábořišti a stali se našimi dobrými přáteli.

V té době se v našem životě objevila Eleanor. Bill ji objevil jako dvouletého sirotka o čtyři roky dřív, v roce 1961 na severním břehu řeky Uaso Nyiro v národní rezervaci Samburu během safari, když provázel keňského guvernéra sira Patricka Renisona a jeho manželku Eleanor. Sirotka našli, jak stojí na mokré planině po noci, kdy pršelo, žádný další slon v dohledu nebyl, jen mrtvé tělo bez klů opodál. To byla zřejmě sirotkova matka. Bill se vrátil do nedalekého srubu, aby požádal o      pomoc při odchytu slona, chtěl ho dostat do bezpečí. Podařilo se mu to za pomoci některých hostů guvernéra a lady Eleanor. Slon dostal jméno po lady Renisonové, na noc ho umístili v provizorní stáji na verandě jedné z chat.

Slonici krmili natrhanými zelenými výhonky, chovali se k ní mile a s láskou a Eleanor brzy ztratila strach z lidí. Když se s Billem a Ruth přesunula do jejich domova Mweiga, zvykla si každý den nastoupit po rampě na náklaďák, v němž ji a ošetřovatele vozili na pastvu do zelených lesů v Aberdare. Její nový domov v horském národním parku se samozřejmě velice lišil od vyschlých nížin, kde se narodila, takže než se aklimatizovala, chvilku to trvalo a trpěla některými neduhy.

V horách bylo v noci vlhko a chladno, většinu roku tu slunce mizelo v mlze, vzdušná vlhkost byla tak vysoká, že se srážela na stéblech trávy a listech a v noci občas i zmrzla.

Eleanor se brzy stala mezi místními obyvateli pověstnou, většina z nich do té doby slona neviděla ani na obrázku, ačkoli žili tak blízko Aberdare a Mount Kenya, lesnatých oblastí, kde mělo domov obrovské množství divokých zvířat včetně slonů. Hranice parku tvořily hluboké příkopy, které chránily slony v jejich lesní pevnosti před lidmi a úrodu na polích před slony.

My s Davidem jsme viděli Eleanor poprvé na zemědělské výstavě v Nairobi v roce 1962. Byla to každoroční událost, na kterou se sjížděli lidé ze široka daleka. Billa tehdy požádali, aby ji na výstavu přivezl a lidé tak mohli pozorovat slona zblízka. Od chvíle, kdy se objevila, byl slyšet vzrušený hovor lidí, kteří se strkali, aby se dostali co nejblíž. Kdykoli prostrčila chobot mřížemi své ohrady, dali se do křiku a v hrůze utíkali. Lidé se nadšeně smáli a překvapeně vykřikovali, když prováděla ty nejobyčejnější věci typické pro slony, když na sebe cákala z chobotu vodu, nebo se drbala za uchem. Elea- nor brzy zjistila, že hlučné návštěvníky může rozehnat sprškou bahnité vody z bazénku a stříkala na ně přímo z chobotu. Za svou trpělivost byla ale odměněna, protože když se lady Eleanor Renisonová doslechla, že její jmenovkyně je na výstavě, požadovala, aby slona přivezli do sídla guvernéra. Cesta městem způsobila rozruch, hlavy se otáčely a brzdy skřípaly, když motoristé míjeli nezvyklý konvoj. Uvítal ji samotný guvernér a lady Eleanor, mohla se volně procházet po jejich pěstěných trávnících a zobnout si čehokoli, co ji z výběru exotických květin zaujalo.

Protože na zemědělské výstavě byla tak oblíbená, představitelé národního parku trvali na tom, že Eleanor by měla být vyslancem svého druhu a zůstat v sirotčinci národního parku Nairobi, který byl jen kousek od města. Původně vzniklo toto zařízení s úmyslem postarat se o osiřelá zvířata, dokud se nevrátí do přírody. Ve skutečnosti ale bylo to místo tak oblíbené místními lidmi, že se změnilo v zoologickou zahradu. Zřizovatelé doufali, že přítomnost Eleanor přiláká víc lidí a tím pádem se zvýší příjmy. Skutečně tomu tak bylo, každý den čekali lidé dlouhé fronty, aby slona mohli vidět. Jenomže bez pohybu, tak důležitého pro zvíře, které potřebuje prostor a je zvyklé se přemisťovat na velké vzdálenosti, také bez různorodé potravy a vyvážené stravy, bez individuální péče jí rychle pohasly oči a stala se mrzutou, obézní a letargickou. Byla dalším z mnoha nešťastných zvířat žijících v zajetí, kam se dostala bez vlastní viny.

Nebýt Billova a Davidova tlaku na vedení národního parku, aby daroval slonovi svobodu, Eleanor by určitě zemřela. Nakonec se jim je podařilo přesvědčit, aby Eleanor zachránili život a přemístili ji do Tsava, kde se může připojit k ostatním slonům. A tak za jasného rána 19. března 1965 přijela Elea- nor do Voi. Na přivítanou jsme jí dali do ohrady výběr z nejlákavějších keřů, jaké Tsavo nabízelo. Po příjezdu sešla pomalu z rampy a mně se sevřelo srdce, když jsem viděla, jak má po usedlém životě bez pohybu v Nairobi nafouklé břicho. Váhavě natáhla chobot, aby se s námi přivítala, spokojenost dala najevo i hlasem, potom se zarazila u vchodu do ohrady. Vyděsily ji nezvyklé zvuky ze dvou sousedních ohrad, kde byli nosorožci. Samson byl už ve své ohradě, a když uviděl dalšího slona, snažil se dostat přes kůly. Při pohledu na Samsona, který byl daleko větší než ona, sbírala Eleanor dlouho odvahu, než konečně vešla dovnitř.

Chvilku trvalo, než se vrátila do dobré fyzické i psychické kondice a zvykla si na nové prostředí. Byla velice mírná, měla ráda klid a hrubě nesouhlasila s neustálými potyčkami nosorožců. Při prvním náznaku potíží se vecpala mezi ně, oháněla se po nich chobotem a každého z nich odehnala opačným směrem. Obdivovala Samsona, kterému se to moc líbilo a k Eleanor se choval s neobvyklou tolerancí a zájmem. Protože se mohla spolehnout na staršího a moudrého společníka, nabývala sebejistotu a hrozně ráda se starala o dva menší slony, Rarua a Bukaneziho. Při každodenní bahenní koupeli zacházela s pštrosy daleko jemněji než Samson, chytala je chobotem za pera na ocase a popoháněla je tím, že je zezadu postrkovala.

Samson byl ve věku, kdy jako všichni mladí samci pocítil, že mu v životě něco schází. Když ucítil divoké stádo, byl na něm často vidět neklid a touha přidat se k nim. Zpočátku trávil venku noc, potom týdny, nakonec celé měsíce. Když jsme si začínali myslet, že Samson se začlenil do společenství volně žijících slonů, objevil se, obvykle ve společnosti několika divokých kamarádů, kteří vždycky způsobili chaos. Dělníci se při pohledu na ně rozprchli na všechny strany. Bylo až dojemné vidět Samsona, jak se dál zabývá tím, co ho právě zajímá, a nechápe, proč tu jeho kamarádi nemohou zůstat s ním. Nakonec David usoudil, že bude potřeba přijmout některá opatření, abychom mu zamezili v návratech na základnu s jeho divokými kumpány, používal různé druhy plašení včetně výbušek. Bylo teď v Samsonově zájmu, aby přetrhal svazky s lidmi a vrátil se tam, kam skutečně patří. Objevil se neočekávaně jednou v neděli odpoledne, když jsme ho už hodně dlouho neviděli. Ztuhla jsem, protože se blížil k Angele, která si hrála. Měla jsem strach, že když jsme mu dávali najevo, že není vítaný, mohl by dceři ublížit, ale on jen natáhl dlouhý chobot a něžně se jí dotkl hlavy a holčička se radostně usmála. Jakmile mě zahlédl, otočil se a spěchal pryč, uši roztažené v očekávání napomenutí. To bylo naposledy, kdy jsem ho viděla. David ho na svých cestách občas zahlédl, někdy byl sám, ale většinou se stádem divokých zvířat. Samson měl Davida moc rád, a proto byl jeho návrat do divočiny daleko obtížnější. Když Samson odešel, Eleanor se chopila role vůdčí samice, přijala tuto zodpovědnost velice dospěle a statečně se snažila udržovat mír mezi Rufusem a Reudim.

Sirotci k nám přicházeli nečekaně, byla to zvířata nejrůznějších druhů, velikostí i temperamentu. Měli jsme teď oddanou skupinu ošetřovatelů, kteří byli na péči o osiřelá zvířata vycvičeni. O menší sirotky jsme se starali ve stájích u domu, a jakmile bylo jisté, že neutečou, mohli se volně pohybovat po zahradě. Skupinu jsme pojmenovali zahradní sirotci, bylo v ní několik antilop, do jedné z nich jsem se zamilovala hned ve chvíli, kdy jsem ji poprvé uviděla schoulenou v krabici od bot. Vypadala jako dokonalá miniatura Bambiho. Srdce mi roztálo při pohledu do jejích velkých černých očí a uchvátily mě její jemné rysy. Hladila jsem ji po hnědé srsti, po červeno- hnědé skvrnce na čele. Když se na mě podívala, byla to láska na první pohled.

Měla dlouhý nosík osrstěný až k nozdrám, kterými neustále čichala na všechny strany, zkoumala a hodnotila každý závan, který vítr přinesl. Proto jsme ji pojmenovali Čmuchal- ka. Rychle si zvykla a nic pro ni nebylo krásnější než pobíhání po zahradě. Byla živá, schovávala se pod keře, přeskakovala zídky, uhýbala před pávem Honkem, potom mi přiběhla k nohám a třela se o ně. Její živost byla nakažlivá. Dokázala trávit dlouhé chvíle hrou na schovávanou s Jill a Angelou, občas číhala v nějakém úkrytu, aby vyrazila a běžela se schovat někam jinam. Když je tahle hra omrzela, hrály na honěnou, dokázala uhnout v neočekávaném úhlu a uniknout tak chycení. Když už děti nemohly a válely se smíchy po trávníku, schovala se pod nějaký keř a sledovala, co dělám.

Čmuchalka mě pojala za střed svého života, byla jsem pro ni tím nej důležitějším. Jen já ji mohla zvednout a držet v náručí, jen ode mě přijímala láhev s mlékem, jen můj hlas považovala za hodný odpovědi, jen mně dávala najevo svou náklonnost. Její oddanost byla absolutní, odměňovala mě tím za to, že jsem se ujala úlohy její matky. Byla jako můj stín. Kdykoli jsem se objevila v zahradě, Čmuchalka byla několik kroků za mnou. Protože pro ni bylo příliš obtížné vyšplhat na hladké schody na verandu, musela jsem ji donést každý večer do haly na koberec, kde měla na novinách položené své nej oblíbenější pochoutky - čerstvé výhonky s květem ibišku. Ve srovnání s Čmuchalkou byl Gregory Peck naprosto samostatný. Jednou večer, když jsem se šla vykoupat, jsem jí na chvíli zmizela z očí, ale během vteřiny se přehoupla přes okraj vany a přistála přímo na mně. Nastal neuvěřitelný chaos, Čmuchalka divoce kopala a já se snažila ji držet tak, aby se neutopila. Trvalo několik vteřin, než jsem ji zvedla, ale zmáčený a vystrašený malý dikdik ležel celé hodiny naštvaný a roztřesený.

Po nočním krmení - před kterým potřebovala ze záhadného důvodu žužlat můj řemínek u hodinek - jsme Cmu- chalku odnesli do naší ložnice. Prvních několik týdnů směla spát na přikrývce vedle naší postele. Jenže usoudila, že mi tak není dost nablízku a že bude spát přímo vedle mě stejně jako David. Několik nocí se motala v moskytiéře, až jsme kapitulovali a vzali ji k sobě. Jenomže potom ji síť děsila a omezovala, a poskakovala po posteli, až jsme moskytiéru na mé straně zastrčili jen napůl a ona mi spala u nohou. Po nějaké době jsme si na to zvykli, ale to už Čmuchalka začala lačně pokukovat po Davidovi, připomínala při tom holčičku z pohádky O třech medvědech - na podlaze to bylo příliš tvrdé, moje postel byla příliš měkká, ale David byl tak akorát. Rozhodla se, že chce jeho polovinu postele pro sebe. Jednou v noci - nejdřív si to ale vyzkoušela, obvykle během dne, kdy v posteli nikdo nebyl - se Čmuchalka začala po Davidovi válet a snažila se ho vytlačit. David ale neměl v úmyslu odevzdat své místo v posteli dikdikovi, ať byl jakkoli milý. „Měla bys jít ty, Daph," smál se a hájil své místo. Celou noc zvíře z postele vyhazoval. Byli jsme přesvědčeni, že Čmuchalka bude mít problém se udržet, ale byla odhodlaná za každou cenu zůstat, a dokonce když ji David odstrčil do nohou postele, doskákala zpátky. Vůbec se jí to nelíbilo, srst mezi ušima se jí ježila a dávala najevo nesouhlas.

Tou dobou jsme zjistili, že Čmuchalka umí křičet. Během dne se dokázala zabavit v zahradě sama, ale po svačině očekávala, že ji až do doby, kdy půjdeme spát, budu bavit, nebo jí alespoň budu dělat společnost. Téměř přesně ve čtyři odpoledne se objevila u zadních schodů a pištěním jako by se dožadovala: Kde jsi? Když jsem ji neslyšela, což se stávalo často, ozvala se daleko hlasitěji, a když jsem nevyšla ani potom, dokázala pronikavě ječet, dokud jsem se neobjevila a nevzala ji na odpolední procházku. Dožadovala se jen mě. Čmuchalka byla jinak nenápadné, malé zvířátko, větších sirotků se bála. Lollipa, můj oblíbený buvol, ji velice rád pronásledoval, i když Eleanořina parta se odvažovala přijít do zahrady na pár pamlsků, jen když měli hodně odvážnou náladu. Jednou ráno se nečekaně objevili za plotem, Čmuchalka byla zabraná do hry s pávem Honkem a jejich přítomnost ji zaskočila. Zarazila se, laní oči prozrazovaly strach a vyrazila obrovskými skoky, přitom vyděšeně pištěla. Když jsme ji po několika hodinách našli vzadu v zahradě v křoví, ještě stále se třásla. Dalším důvodem ke strachu pro ni byly noční návštěvy zvířat v okolí domu. Člověk dokáže spát bez ohledu na to, co se děje venku, ale Čmuchalka dávala stále pozor, nikdy neměla úplně zavřené oči a vnímala pohyby i zvuky zvenčí. Čas od času se na posteli postavila, oči široce otevřené, svaly napnuté a zírala z okna. Opravdu dobře jsme se vyspali, když zahradu navštívila stará žirafa, která strčila hlavu pod pergolu a celou ji nadzvedla. To Čmuchalku vyděsilo natolik, že zalezla pod postel a zůstala tam až do rozednění.

Když Čmuchalka dospěla, jako matka jsem se rozhodla najít jí partnera. Odjela jsem do sirotčince národního parku v Nairobi, abych se poohlédla po vhodných nápadnících. Nakonec to ale nebylo ani nutné, protože jsem si brzy všimla, že naše odpolední vycházky získávají nový význam. Žlázy, které měla Čmuchalka umístěné nad očima, už byly aktivní, otírala z nich tmavou tekutinu, kterou produkovaly, na konce větviček, vykukujících z křoví, nebo na konce silnějších stébel trávy. Mnohé z větviček i stébel, která si vybrala, už byly malými kuličkami sekretu potřísněné, každou značku bylo potřeba důkladně prozkoumat a dobře očichat, než k ní přidala svoji. David si všiml, že sekret přitahoval určitý druh mušky a Čmuchalku to rozčilovalo. Není třeba zdůrazňovat, že zanedlouho David několik mušek odchytil a uskladnil je v mělkých zásuvkách skříňky na hmyz ve svém muzeu.

Měla jsem pocit, že Čmuchalka je ke mně natolik připoutaná, že nebude vyhledávat společnost jiných dikdiků, ale zdálo se, že diktát přírody je neúprosný. Když dorostla, vždycky na několik hodin během dne někam zmizela. Jednou odpoledne mě zaskočilo, že se kolem čtvrté ze zahrady nic neozývá. Tím začalo její odpoutávání, trávila celé dny někde pryč, brzy i celé noci. Jako každá starostlivá matka jsem chtěla vědět, kam chodí, takže jsem ji jednou ráno sledovala. Překvapilo mě, když kráčela přímo do zahrady doktora Glovera k samečkovi, s nímž se očividně dobře znala. Na první pohled bylo ale zřejmé, že to není ideální situace, protože sameček měl už družku, což bylo trochu zvláštní zjištění, protože dik- dikové udržují své svazky celý život. Čmuchalka se ale zřejmě rozhodla vytvořit trojúhelník, v následujících týdnech byla opakovaně se samečkem a jeho družkou vídána, a navíc bylo zřejmé, že ten není úplně věrný, protože Čmuchalka byla zanedlouho březí.

Tou dobou trávila v zahradě doktora Glovera víc času než v té naší, z čehož jeho manželka Barbara nebyla nijak nadšená. To ona se starala o nádherně udržované záhony a svěží trávník. Snažila jsem se nabízet Čmuchalce sušenky i zrní a nalákat ji, ale přesto vždycky dala přednost šťavnatým výhonkům Barbařiných nejcennějších rostlin. Ke konci březosti se Čmuchalka potulovala kolem, byla opuchlá a letargická, měla daleko k poskakujícímu dikdikovi, jakým bývala dřív. Když jsme se doslechli, že porodila, spěchala jsem k domu Gloverových. Mládě se očividně narodilo, to bylo jasné, ale když jsme prohledávali porost kolem domu, Čmuchalka nonšalantně chodila kolem, aniž by nám ráčila dát privilegium na mládě se podívat. Teprve když ho po šesti týdnech vyvedla, začal malý dikdik svoji maminku všude doprovázet. Čmuchalka rozčilovala Barbaru Gloverovou ještě víc, protože kdykoli se ji snažila odehnat ze záhonu, oždibovala jí nohy spodními řezáky. Nakonec musela Barbara chodit do zahrady v holínkách a hořce si mi stěžovala, že ji můj dikdik kouše. Nejdřív se mi nechtělo tomu uvěřit, ale potom jsem to viděla na vlastní oči.

Několik měsíců po narození prvního mláděte se Čmuchalka ujala role hlavní manželky samečka, jehož družka záhadně zmizela, zřejmě padla za oběť nějakému predátoru.

Chránila i mládě první družky, které bylo přibližně stejně staré jako její vlastní, všichni tři přicházeli pravidelně okusovat keře kolem Barbařiny zahrady. Brzy bylo znát, že je Čmuchalka zase březí, sedm měsíců po narození prvního potomka přivedla na svět další mládě. Tentokrát jsme měli štěstí a zahlédli ho dřív, než ho ukryla. Čmuchalka měla sedm potomků, než odešla úplně a já s ní ztratila navždycky kontakt. Během let jsem odchovala mnoho dalších osiřelých antilop, ale Čmuchalka byla moje nej oblíbenější. Naučila jsem se od ní hodně o antilopách a měla jsem pro ně od té doby velkou slabost.

V našem životě bylo vždycky nutné se vyrovnat se ztrátou, ačkoli každá z nich bolela. Daleko horší ale bylo, když odcházeli milovaní lidé. V osmdesáti sedmi letech zemřela na rakovinu žaludku babička Chartová a byla uložena k odpočinku na hřbitově Nakuru vedle naší milované babičky Web- bové. Babička Chartová byla nejstarší z osmi potomků pradědečka Aggetta, byla ztělesněním odvahy, vytrvalosti a síly. Její smrt nás hluboce zarmoutila. V té době jsme také ztratili dobrého přítele Philipa Huckse, který se jednou v noci probudil ve svém karavanu, zeptal se manželky Mavis, jestli nakrmila divokou ženetku, která si k nim pravidelně chodila pro misku jídla, a potom padl mrtev k zemi. Odkaz manželů Hucksových žije dodneška, protože vylisovali, vyfotografovali a zdokumentovali každou známou rostlinu v Tsavu. Jejich herbáře jsou zachované pro příští generace v Kew Gardens, Národním muzeu v Nairobi a - což je smutné - ve stavu rozpadu ve výzkumném středisku Tsavo.

V  roce 1970 panovala obrovská sucha, která způsobila ztráty nepředstavitelného rozsahu. Den po dni pražilo slunce z jasné oblohy, nabíralo na intenzitě a bylo stále bolestnější sledovat unavenou rezignaci slonů, z nichž někteří byli už velice vyhublí. Ačkoli smrt z podvýživy nebyla vždycky jen smrtí hladem, byl to i přirozený konec slonů po dlouhém životě, když už měli stoličky příliš obroušené na to, aby dokázali rozmělnit patřičné množství potravy, která by jim zajistila sílu. Citové strádání bylo tak intenzivní, že jsme zůstávali sklíčení a v depresi. Je ironií osudu, že lidé se zřejmě dokáží vyrovnat s citovým dopadem organizovaného odstřelu velkého množství slonů, uspokojí je magické slovo regulace, ale jakmile se o totéž postará příroda, která tiše a klidně dosáhne stavu, který bychom uměle nikdy nevytvořili, vnímají najednou všechno jinak. David i správní rada se neustále potýkali s veřejnými výtkami, že dopustili, aby sloni v Tsavu umírali hlady, když se postavili proti regulovanému odstřelu. Bylo opravdu stresující čelit obviňování v tisku, novináři přijížděli neohlášení a neočekávaní ze všech koutů světa a snažili se udělat senzaci z něčeho, co bylo v podstatě potřebnou přirozenou regulací samic a mláďat, co zredukuje populaci slonů v Tsavu na vyváženou úroveň v souladu s vývojem prostředí.

Samozřejmě sloni na podvýživu neumírali jen v Tsavu. Ukázalo se, že sucho je největší od dob, kdy se pořizují záznamy, ovlivňovalo situaci ve velké části země až na sever k hranici se Somálskem, kde uhynulo velké množství dobytka, a dokonce i velbloudů. Sloni umírali i v sousední oblasti Galana a v samotném Tsavu, ale nejhůř bylo zasaženo Ko- wito, kde bylo kvůli vzorkům pro doktora Lawse usmrceno tři sta slonů. Bylo velice sporné, jestli bylo možné masivnímu vymírání slonů v Tsavu i jinde - dohromady se jednalo asi o deset tisíc zvířat - zabránit, i kdyby byl proveden regulační odstřel. Kde byli vědci, když se odehrával takhle důležitý přírodní jev, když bylo možné monitorovat a zdokumentovat první přirozené vymírání slonů v takovém rozsahu? Byl to David a můj bratranec Tim Corfield, kdo zaznamenával počty a pohlaví každého uhynulého slona, přidali informaci o místě a odebrali spodní čelist, opatřili ji číslem, které se vztahovalo k tělu, a vysušili a skladovali je v přístřešku, který k tomuto účelu vybudovali ve výzkumném středisku. Zjistili, že nejvíc byla zasažena stáda samic, protože jejich pohyb byl omezený kvůli oslabeným mláďatům. Většinou pospávaly u nevysychajících zdrojů vody a neměly sílu dojít k místům, kde pro ně byla pastva. Byli jsme svědky toho, jak příroda uplatňuje svůj nej mocnější nástroj - přirozený výběr. Jenom skupiny vedené silnými a energickými vůdci přežily, nemocní a slabí populaci opustili, své geny posílali dál jen ti silní a odolní.

Eleanor soucitně přijímala každého sirotka, který se k nám v důsledku sucha dostal, ale obvykle k nám přicházeli až ve chvíli, kdy už bylo na jejich záchranu pozdě, a poslední kapku pro ně představoval šok z odchytu. Pokud to byla mláďata závislá stále ještě na mateřském mléce, neměla šanci, protože v té době jsme ještě neměli vyzkoušenou směs, která by malé slony udržela při životě. Eleanor si začala spojovat ulehnutí se smrtí, proto odmítala nechat své svěřence vyspat. Jakmile si chtěli lehnout, zvedala je, aby měla jistotu, že jsou stále ještě naživu. V té době jsme si nebyli jisti, kolik slonů vlastně který den máme, protože Eleanor vyhledávala i chudáky u řeky Voi a přiváděla je s sebou domů. Takové přírůstky ale u nás ne vždycky zůstávaly, zvlášť pokud to byli nezávislí mladí samci, kteří neměli zájem o zvláštní skupinu sirotků ani o lidskou společnost.

V té době jsme byli nuceni vrátit Rufuse zpátky do přírody poté, co neúmyslně zranil člověka, který zastupoval jednoho z ošetřovatelů. Jeho zranění skončilo smrtí, ačkoli to způsobilo spíš zanedbání péče, protože v místní nemocnici neodhalili rozsah jeho arteriálního krvácení. Ukázalo se, že na Rufuse házel kameny, aby zvířeti zabránil jít tam, kam mělo namířeno. To ale vyvolalo Rufusovo agresivní chování vůči všem Afričanům. Překvapilo nás, že se u něho vyvinula tato dvojitá osobnost, protože k Davidovi a ke mně se choval stále bezvadně. Nechtělo se nám věřit, že to byl tentýž poslušný nosorožec, na kterém jezdívala Angela.

Vypustili jsme ho v Arubě, kde obydlenou část před slony a nosorožci chránily hluboké příkopy, takže se k lidem nemohl dostat. Byl v blízkosti nevysychajícího zdroje vody, ale i v dosahu lidské přítomnosti, takže jsme ho mohli sledovat. Rufusův odchod mi rval srdce, ale jiná možnost nebyla. David mi připomínal, že černí nosorožci jsou samotáři, a Rufus je teď už téměř dospělý, takže být sám je pro něho přirozené. Zdůrazňoval, že je to daleko lepší, než kdyby skončil v nějaké zoologické zahradě nebo trávil život ve zvěřinci národního parku Nairobi, kde byla tak nešťastná Eleanor.

Když se o něco později vraceli strážci z planiny Ndara - tehdy s nimi byl i David -, zahlédli supy sklánějící se nad mrtvým nosorožcem. Rohy měl nedotčené, ale tělo poseté hlubokými škrábanci a stopami po zubech. David okamžitě poznal Rufuse, na kterého zaútočila smečka lvů. Rány měl zanícené, takže lvům se nepodařilo ho na místě zabít, ale poranili ho tak vážně, že prožíval pomalý a bolestivý konec. Dlouho mě pronásledovala představa, jak mu supi klovou oči. Rufus byl mírný, i když trochu nervózní člen naší skupiny sirotků, kterého jsem měla moc ráda. Uvědomovala jsem si, že jsme mu darovali delší a šťastnější život, než jaký by prožil bez nás, ale nemohla jsem si pomoct, jeho konec mi způsobil hluboký zármutek.

Davida však čekala ještě smutnější zpráva. Když cestou domů letěl nad oblastí u řeky Galana, zahlédl mladého osamělého samce, který byl očividně zraněný. Když nad ním kroužil, aby se podíval lépe, viděl, že zvíře má problém s chůzí, oči má zapadlé a zpod uvolněné vyschlé, popraskané kůže mu vystupují kosti. Po každém namáhavém kroku slon dlouho stál a zkoumal chobotem přední nohu. David i ze vzduchu viděl, že noha je třikrát tlustší než obvykle. Něco mu na tom slonovi připadalo povědomé, takže přistál na nedalekém písčitém břehu, aby se podíval důkladněji. Když ke zraněnému samci došel, okamžitě mu bylo jasné, že je to Samson, že je na pokraji sil a podléhá působení smrtelného jedu z otráveného šípu. Uvědomoval si, že zvířeti nemůže pomoct, že může jedině zkrátit jeho trápení milosrdnou kulkou.

David měl Samsona moc rád, znali se víc než dvacet let. Zachránil ho jako bezmocné mládě před jistou smrtí, živil ho, když vyrůstal, jeho pozorováním se hodně naučil, získal cenné poznatky o psychice slonů, o jejich citech a vnímání. Všechny ty vzpomínky mu běžely hlavou, když zvedl pušku a střelou do hlavy ukončil život milovaného zvířete. V tom krátkém okamžiku, než padl, se na něho Samson podíval a v očích se mu objevil záblesk poznání. David ho hladil, když zvíře umíralo, oči měl plné slz. Zdálo se, že Samson se dívá přímo na něho, dokud se David nesklonil a oči mu nezatlačil. Dlouho mlčky seděl vedle Samsonova nehybného těla, pušku vedle sebe, obklopený zvuky buše a zaplavený smutkem a vztekem. Nakonec vytáhl nůž a vyprostil z oteklé zanícené nohy hrot šípu. Zklamalo ho, že nebyl označený, že nebude moci najít Samsonova vraha.

Když se David vrátil domů, bylo mi hned jasné, že se něco stalo. Vypadal opravdu zdrceně. Nepatřil k lidem, kteří moc mluví o svých pocitech, už v mládí se naučil prožívat všechno sám, takže jsem cítila, že mu není do řeči. Teprve daleko později jsem se dozvěděla o Samsonově tragickém konci. „Muset zastřelit věrného přítele je to nej horší, co jsem byl kdy nucený udělat,“ řekl a už nikdy o tom nemluvil. Požádal strážce z terénní jednotky, aby Samsonovi odstranili kly a uložil je v koutě skladu slonoviny. Zůstaly tam mnoho let, nedokázal je přidat ke každoroční zásilce, která směřovala na aukci do Mombasy.

Po klidných šedesátých letech a vymírání slonů na začátku sedmdesátých let se cena slonoviny na světových trzích opět zvedla a sloni v Tsavu byli znovu ohroženi nejen následky sucha, ale i poptávkou po slonovině. David narůstající hrozbu rychle rozpoznal, snažil se na vážný problém upozornit novou keňskou vládu, ale situace byla taková, že mu nikdo nedopřával sluchu. Kde je život, tam je i smrt, a my se v tom dlouhém období sucha setkávali se smrtí často. Velice užitečným se ukázal Davidův postoj, že je potřeba otočit list a to špatné nechat za sebou, protože jakmile některý ze sirotků zemřel, objevil se další a my se museli plně soustředit na to, abychom ho navrátili do života. Tahle stvoření byla závislá na nás, na našich zkušených pomocnících a především na náklonnosti Eleanor a dalších sirotků, kteří u nás vyrostli a zesílili.

Skupina se rozrostla na zatím největší počet.

11.Objev

„Viděl jsem stádo zeber prchat v panice před hrozbou nadutého pronásledování. Prašnou, sluncem rozpálenou trnitou buš, osamění s hvězdami za hluboké noci.

Čas, kdy kopce potemní a v dálce jsou vidět narůžovělé vrcholky v nádherném světle zrádného svítání. “

LARRY WATERIDGE

Složení Eleanořina stáda se stále měnilo, její sirotci si zvykali na nová zvířata s různým temperamentem. Některá zapadala do života skupiny lépe než jiná. Dostal se k nám nosorožec ve zbědovaném stavu pokročilé podvýživy - matku malé samičky zastřelili nedaleko farmy, kde se pěstoval sisal. Byla velice agresivní, posbírala zbytky sil a bušila do vrat své stáje, útočila na všechno, co zahlédla. Vzhledem k jejímu chování jsme ji pojmenovali Tvrdohlavá. Vlastně jsme si s ní nevěděli rady a nedokázali s ní nic podniknout až do chvíle, než se zhroutila a ocitla se v kómatu. Následujících deset dnů se neslo ve znamení zoufalého boje o záchranu jejího života. Jemnou kůži za ušima měla rozpíchanou od řady injekcí, nutných k léčení nejrůznějších neduhů, které ji sužovaly - zápal plic, klíšťová horečka, dokonce i trypanosomiáza. Vzhledem ke stresu a podvýživě jí selhal imunitní systém a tohle byl výsledek. Byla dost stará na to, aby ji nebylo potřeba krmit mlékem, ale každé sousto jsme jí museli vkládat do úst, takže jsem trávila celé hodiny tím, že jsem ji krmila lísteček po lístečku, toužila jsem, aby se snažila bojovat o život. Byla to skutečná bitva, kterou bychom zřejmě prohráli, nebýt nového přírůstků v podobě maličké zebry, kterou jsme pojmenovali

Punda. Tohle jméno jsme už použili, ale líbilo se nám tolik, že jsme se rozhodli ho dát zvířeti znovu.

Tento nejnovější přírůstek pronásledoval několik kilometrů minibus, pomalovaný zebřími pruhy, dokud si cestující nevymohli, aby průvodce nechal zvíře odvézt k nám. Po zkušenostech s Huppety jsem nebyla novou zebrou nijak zvlášť nadšená, ale nedokázala jsem zvíře odmítnout. Systémem pokusů a omylů jsme se teď naučili odchovávat nosorožce i zebry na plné dětské výživě Lactogen, kterou dostávaly Jill i Angela, takže když jsme nově příchozího nakrmili, umístili jsme ho do stájí pro nejmenší zvířata, kde se mezi životem a smrtí potácela chudinka Tvrdohlavá.

Od svého příchodu byl Punda velice živý, chtěl vědět o všem, co se děje, i když se ho to vůbec netýkalo. Okamžitě si všiml Tvrdohlavé a usoudil, že se o ni musí postarat. Uchopil její maličký roh mezi zuby a začal za něj tahat. Pro Tvrdohlavou to byla příliš velká potupa i v tak zuboženém stavu, otevřela jedno uslzené oko a pokusila se sípavě zafunět. Punda začal pobíhat a kopat kolem sebe. Tvrdohlavá otevřela oči o něco víc, a když začala trochu lépe zaostřovat, dostala vztek, protože Punda se blížil, aby se znovu pustil do jejího rohu. Tak to pokračovalo dál: stále odhodlanější Tvrdohlavá usoudila, že její roh nikdo žvýkat nebude, a stále odhodlanější Punda byl rozhodnutý, že ano. V tu chvíli si Tvrdohlavá uvědomila, že se musí vzchopit. Když se pak začala zotavovat, ti dva se stali nerozlučným párem. Vlastně začalo být časem jasné, že Punda vnímá sám sebe jako nosorožce.

Když déšť konečně ukončil velká sucha v roce 1970, Eleanor vypadala šťastnější a spokojenější, zdálo se, že má menší obavy o osud svých svěřenců. Často zanechávala Pundu, Tvrdohlavou a buvoly s jejich ošetřovatelem Alim, zatímco ona s ostatními sloními sirotky šla zkoumat pachy jiných slonů na břehu řeky Voi. Raru tyhle výlety miloval. Větší sloni mu ani v nej menším nenaháněli strach, dovoloval si věci, které pro samce jeho věku nejsou typické. Zatímco Eleanor a Bukanezi postávali váhavě stranou, Raru se odvážně vrhal do fronty u jam s vodou, nebo se protáhl mezi samice a hledal si kamaráda na hraní. Překvapilo mě, že nevyužil těchto příležitostí, aby si našel dospělejší samici, ale jeho oddanost Eleanor byla neotřesitelná, vždycky se s ostatními vracel večer do stájí.

Během těchto výletů Raru a Punda rozeznali jeden u druhého sklon k uličnickým kouskům a dvě spřízněné duše, které by se jinak zřejmě nikdy nepotkaly, si vytvořily skutečně zvláštní vztah. Dokázali si hrát celé hodiny, věčně spolu zápasili. Zdálo se mi, že je to na Pundu příliš drsná zábava, za chvíli byl plný šrámů jako starý válečný kůň, byly na něm patrné stopy klů i jiné rány a podlitiny, které hyzdily krásu jeho pruhovaného kabátku. Ale s nebývalou houževnatostí se stále vracel, i když to znovu dopadlo stejně. Byly chvíle, kdy se Punda ocitl zaháknutý za krk mezi Raruovými kly jako v jařmu nebo mu Raru stiskl hlavu pod bradou, ale ti dva se neustále pobízeli k dalším kouskům. Bylo zábavné sledovat jejich nezvyklé přátelství.

Jednou dole u řeky Voi si zase Raru a Punda hráli, když se Eleanor zarazila a roztáhla uši. Snažila se zachytit pach. Zastavil se i Ali, kterého zajímalo, co Eleanor cítí. Na břehu řeky seděli na vysokých stromech supi a ze stejného směru přicházel zvláštní zvuk, jako by někdo něco sekal. Eleanor, očividně rozrušená, pár minut jen stála a pohupovala se, naslouchala, než se rozhodla pokračovat dál. V tichosti obklopila celá skupina dva muže, kteří se snažili dostat kly z hlavy právě zabitého slona. Sledovali přitom skupinku divokých slonů, kterou vedla stará samice a pomalu se k nim blížila. Byli do svého díla natolik zabraní, že si vůbec nevšimli přibližující se Eleanor, dokud na ně nedosáhla chobotem. Ali v tu chvíli vykřikl: „Simama! - Ani hnout!“ Oba pytláci zůstali jako omráčení. Nejenže byli chyceni při činu, ale ocitli se v těsné blízkosti slona s roztaženýma ušima a zvednutým chobotem. Když k nim došli i nosorožci, Punda a Raru, za nimi ještě buvoli a pštrosi, pytláci nebyli mocni slova, měli pocit, že se jedná o nějaké kouzlo, padli na kolena a prosili o milost. Ali nebyl za normálních okolností vyloženě statečný, ale najednou zjistil, že má všechnu odvahu světa, když za ním stojí jeho sirotci. Divoké sloní stádo se vytratilo, nechalo všechno na Alim a jeho bandě.

Eleanor opatrně zkoumala tělo mrtvého slona, přejížděla chobotem po hladkém povrchu klů. Jednou nohou se zapřela o lebku, uchopila kel do chobotu a s hrozivým prasknutím oba vytáhla z lebky. Každý kel zvedla, chvilku s ním mávala, potom ho odhodila daleko do buše. Jako by si i přesto, že žila v bezpečí, uvědomovala, že právě tady leží důvod pronásledování jejího druhu ve volné přírodě. Pokud víme, bylo to poprvé, kdy viděla mrtvého slona - kromě své matky, ale tehdy byla zřejmě příliš malá, aby si to pamatovala. Zajímalo mě, jak věděla, že kel se dá z lebky vytáhnout, co si v tu chvíli myslela. Připadalo nám ale naprosto zřejmé, že mozek slona je obdařený některými poznatky už při narození, je to instinktivní výbava nutná pro přežití zvířat, která se dožívají sedmdesáti let.

Ali zajatým pytlákům oznámil, že jejich životy ušetří, ale spoutal je páskem. Pytláci byli teď přesvědčení, že proti nim stojí síly pekla, a pochodovali vyděšeně před slony, dvěma nosorožci, asi šesti malými buvoly, zebrou a třemi pštrosy. Někde cestou se Pundovi přihodilo, že si narazil na kopýtko prázdnou plechovku od mléka, které se nedokázal zbavit ani poskakováním a kopáním. Při každém kroku vydávala příšerný hluk. Odněkud se objevil seržant terénní jednotky a chtěl si zajatce převzít. Ali byl ale odhodlaný předat je Davidovi osobně, což vyústilo v hlasitou výměnu názorů mezi oběma muži, zatímco zástup dál pokračoval nahoru do kopce k našemu domu. Pohled na seržanta v uniformě upoutal pštrosy, kteří tančili kolem s roztaženými křídly a toužili se přidat k přehlídce.

Náhodou jsme si s Davidem užívali vzácné okamžiky klidného odpočinku u leknínového jezírka, když se konvoj objevil. Ali do nejmenších detailů vylíčil, co se odehrálo, a David mu okázale poděkoval a předal zajatce seržantovi. Za pomoci strážců jsme potom odstranili Pundovi z kopýtka plechovku, což byl nejnáročnější manévr celého odpoledne.

Jak běžel čas, děsilo nás, že Punda svou posedlost nosorožci rozšířil od Tvrdohlavé i na volně žijící zvířata. Minimálně jednou týdně Ali líčil, jak Punda pronásledoval divokého nosorožce, štípal ho do nohou, dokonce i tahal za ocas. Nevyhnutelně došlo ke katastrofě, ačkoli jejím strůjcem nebyl divoký nosorožec, ale jeden z osiřelých buvolů. Měl už dost Pundova neustálého obtěžování a ohnal se rohem tak nešťastně, že rozpáral Pundovi břicho. Ve velkých bolestech se mu podařilo dojít domů, Ali, Raru a Tvrdohlavá mu pomáhali. David dělal, co mohl, aby ránu vyčistil a sešil, ale během noci Punda bohužel zemřel. Se smutkem jsme ho uložili k odpočinku do hlubokého hrobu za ohradami, aby byl vždycky nablízku Tvrdohlavé a Raruovi. Byl milovaným členem naší rodiny sirotků, prožil život tak trochu jako kami- kadze. Raru po něm hluboce truchlil, Tvrdohlavá si určitě všimla, že chybí, ale zdálo se, že Eleanor se ulevilo, protože pokud byli Punda a Raru pohromadě, nikdy neopomněli využít možnosti pozlobit Bukaneziho, když se Eleanor nedívala. Snažili se ho s neskrývaným nadšením kousat, působili v Eleanořině jinak mírumilovné skupině neustále rozruch.

Přesně podle Davidovy rady jsme otočili list. Netrvalo dlouho a Pundu nahradil nový sirotek, tentokrát malá sloní samička, kterou jsme pojmenovali Sobo po velkém skalnatém útvaru vystupujícím z rovinaté krajiny na jižním břehu řeky Galana. David si mláděte všiml ze vzduchu, stálo opuštěně vedle mrtvé matky, k ochlazení používalo vodu z vlastního žaludku. Chvíli strážcům trvalo, než se po úzké silnici ke skále dostali, nějakou dobu zabral odchyt sirotka a návrat do Voi. Eleanor se mláděte okamžitě ujala, měla teď už zkušenosti s Bukaneziho projevy žárlivosti pokaždé, když se objevil nějaký nový příchozí a připravoval ho o její pozornost a zájem. Sobo byla o něco starší než Bukanezi, osamělá, opuštěná malá slonice, která trpěla nejistotou a smutkem ze ztráty svých milovaných. Vyděsilo nás, když si cpala vojtěšku do pusy, jako by byla rozhodnutá, že už nikdy nebude mít hlad. Zanedlouho se její vychrtlé tělo začalo zaoblovat, i na kůži bylo patrné, že se jí daří dobře.

Toto období bylo pro mě velice náročné. Nedlouho po příchodu Sobo se objevil další sirotek, tentokrát hodně maličký. Měla jsem z toho obavy, protože bylo potřeba ho krmit mlékem. Neohroženě se šoural kolem na nejistých nohách. Když ho vyložili z náklaďáku, kterým ho přivezli, měl hrozný hlad. Tentokrát jsem se rozhodla, že zkusím využít jako pomocnici Eleanor. Ta by se mohla postarat o lásku a péči, kterou tenhle mrňous potřeboval, zatímco já si vezmu na starost mléko. Eleanor si nevšímala nesouhlasných projevů Bukaneziho při pohledu na nové mládě, objala maličké slůně chobotem a snažila se ho uklidnit mručením. Potom se ho snažila postrčit pod sebe, aby začalo sát. To byla situace, v jakou jsem doufala. Vyzbrojená lahví rozpuštěného sušeného mléka jsem se přisunula pod Eleanor z druhé strany a nabídla mláděti láhev pokaždé, když se pokusilo pít.

Být pod slonem je neuvěřitelný zážitek - člověk si pod obrovským tělem připadá jako trpaslík, krčí se mezi obříma nohama. Byla jsem si vědoma i klů, každý byl silný jako paže, také chladného konce chobotu, kterým Eleanor sledovala, co se děje. V této pozici jsem si uvědomovala, jakou má slon sílu, bylo mi jasné, že i chobot by mu stačil na to, aby mě stiskl tak, že bych neměla šanci přežít. Eleanor jsem ale bezvýhradně věřila, nikdy jsem se v její přítomnosti necítila ohrožená.

Celé tělo mi rozechvívalo hluboké mručení, byla jsem přesvědčená, že chápe, že se spoléhám na její spolupráci. Jednalo se o vzájemnou důvěru, zpečetěnou sdílenou láskou. Ironické bylo, že daleko víc problémů bylo s mládětem, kvůli kterému jsme to všechno dělali. Místo toho, aby ocenil péči, vyhodil zadní nohy a poslal mě na zem. Přistála jsem na hromadě trávy ve vzdáleném konci ohrady. Lehce jsem vykřikla, Eleanor ke mně přišla, aby se ujistila, že jsem v pořádku. Dokonce i Raru protáhl chobot mezi kůly, aby měl jistotu, že nemám nic polámaného. Mnula jsem si natlučený zadek a uvědomila si, jak velkou sílu má i malý slon a že je potřeba si s těmito zvířaty vytvářet přátelské vztahy, neriskovat jejich hněv.

Přesto první den krmení mláděte pod Eleanor proběhl dobře, a tak jsem usoudila, že bychom ho měli krmit tak, jako kdyby bylo se svojí matkou. Abychom toho dosáhli, musela jsem zapojit Aliho a jeho pomocníka, kterým Eleanor důvěřovala. Když slůně několikrát nakrmili pod mým dohledem, rozdělili jsme si směny. Kdykoli mládě zmizelo pod Eleanor a hledalo mléko, jeden z nás musel být připravený s lahví. Přinášelo to spoustu práce s přípravou a ohříváním mléka. Zvládali jsme to, přestože malý slon pravidelně rozdával rány a kopance. Potíže přicházely od ostatních členů Eleanořina stáda, kteří si vzpomínali na dobu, kdy jsme z láhve krmili je, a toužili po tom znovu. Bukanezi začal vyvádět, jeho frustrovaný křik se nesl na míle daleko a po několika týdnech jsme byli Ali, jeho pomocník i já na pokraji sil. Vracela jsem se domů unavená a potlučená, a když jsem si postěžovala manželovi, řekl, že si toho beru příliš mnoho.

Mládě jsme pojmenovali Gulliver, protože díky chlupům vypadal jako malý seschlý skřítek, šourající se na nohách, které zatím postrádaly koordinaci. Eleanor ho zbožňovala, stejně tak Sobo, která se také chopila úkolů chůvy. Kdykoli si potřebovala Eleanor odpočinout, přišla, aby se o Gullivera postarala. Byla jsem ráda, že Sobo tahle role těší, protože jí to poskytovalo možnost soustředit se na něco jiného a odpoutat se od smutku. Existovala ale i možnost, že náš nový přírůstek to nezvládne. Bála jsem se, že by Sobo musela prožít další ztrátu. Když se dny přehouply v týdny, Eleanor začala na Sobo spoléhat stále víc, s důvěrou jí svěřovala Gulli- vera, kdykoli si šla dopřát bahenní koupel nebo se vypravila prozkoumat něco nezvyklého v buši. Porozumění mezi Eleanor a Sobo bylo zřetelné, díky němu jsem pochopila hloubku vazeb, které k sobě poutají členy rodiny. V tomto ohledu se od nás něžní obři příliš nelišili. Gulliver nezůstával ani chvilku sám; já byla přesvědčená, že Eleanor a Sobo se nějak telepaticky domlouvají, protože každá z nich instinktivně věděla, co má ta druhá v úmyslu. Kdykoli se Eleanor rozhodla odejít, objevila se Sobo, aby přebrala službu. Když se Sobo chtěla jít napít nebo potřebovala koupel v bahně, Eleanor přispěchala, aby se postarala o Gullivera.

Bohužel ale směs ředěného kravského mléka, kterým jsme Gullivera krmili, pro něho nebyla ideální a bylo jasné, že neprospívá, naopak slábl a bylo mu čím dál hůř. Změnili jsme typ mléčné výživy, ale nebylo to k ničemu. Trápilo mě, že všechny mé pokusy najít vhodnou stravu pro slůňata závislá na mléce selhaly. Po třech týdnech zoufalé snahy Gulliver zemřel. Byl v tu chvíli s Eleanor. Uložili jsme ho na malém hřbitůvku pod stínem obrovského zederachu, který vyrostl ze semínka, které David zasel před třiceti lety. Teď tu stál v celé své kráse jako žijící doklad plynoucího času a odcházení všech malých slonů, které jsme se snažili zachránit. Gullivera jsme uložili k odpočinku ve chvíli, kdy začaly padat první kapky deště, aby všem ulevily po dlouhém období sucha. Mísily se se slzami smutku a frustrace, že se mi snad nikdy nepodaří odhalit tajemství, jak malé slony zachránit.

Nejhůř snášela ztrátu Gullivera Sobo. Zůstávala zaražená, vrátil se smutek ze ztráty matky a celé sloní rodiny. Během pohřbu stála vedle mrtvého tělíčka, a když jsme ho spustili do hrobu, přišla se ho s láskou dotknout chobotem. Když jsme hrob zaplnili vlhkou červenou zemí a ozdobili bílými květy povijnice, Sobo postávala dlouho opodál, teprve později odešla. Když se večer vraceli sirotci zpátky nahoru na kopec, opouštěla je a pokaždé se zastavila u Gulliverova hrobu. Jak míjely dny a týdny, trápilo nás, jak musíme přihlížet její osamělosti, když se zdržela za stádem a postávala sama, zatímco ostatní sirotci si v dešti vesele hráli.

Někdy jsme se jako rodina po dešti vydali kousek za kanceláře parku k místu, kterému jsme říkali červené napajedlo, radovali jsme se z čerstvé, bujné vegetace, omamné vůně teplé, mokré půdy a nových rostlin. Procházka s Davidem byla pokaždé lekcí přírodopisu, dokázal nám vyložit všechny signály kolem nás. Nedaleko napajedla jsme si našli strom, pod kterým počkáme, abychom viděli, co ten den přinese. Vždycky mě pobavilo, jak Angela běžela nadšeně napřed, protože nic nemilovala víc než šplhání po stromech. Slojí to jako nikomu jinému, konkurovat jí mohl snad jedině její otec. Jill byla o hodně starší, daleko klidnější, zatímco moje neobratnost v tomto ohledu byla zdrojem velkého veselí pro celou rodinu. Mé pokusy vyšplhat na strom byly legendární, protože jsem nevyhnutelně skončila někde v polovině cesty a nedokázala pokračovat nahoru, ani vrátit se dolů. Rodina stála pod stromem, všichni se bavili a nabízeli své rady. Nakonec se musel David sebrat a vydat se mě zachránit.

Několik týdnů po Gulliverově smrti jsme se s Davidem vypravili na procházku k jednomu z napajedel, kde jsme se radovali z pohledu na naše sirotky, jak si užívají bohatou zelenou pastvu. Dívali jsme se na Eleanor a ostatní, dokud nás hlasité troubení nepřimělo, abychom se ohlédli. K našemu překvapení spěchala Sobo k divokému slonímu stádu tak rychle, jak jen dokázala, a přitom šťastně troubila a mručela. Bez váhání vběhla mezi slony u napajedla, bylo zřejmé, že i oni se s ní vítají. Bylo nám okamžitě jasné, že tahle skupina patří k její minulosti, všichni se očividně dobře znali. Ve čtyřech letech našla Sobo zbytky své ztracené sloní rodiny; těch několik šťastných, kteří přežili sucha. Sloni si proplétali choboty, dotýkali se navzájem, očichávali ji, celé stádo ji obklopilo, spokojeně mručeli a vzrušeně učurávali. Spokojené zvuky se odrážely od nedaleké hory Mazinga. Shledání probíhalo spontánně, pochopili jsme, že rána v jejím srdci se teď zacelí.

V té rodině jsou zřejmě její tety, možná i babička, malí bratranci a sestřenice, dokonce snad i starší bratři a sestry. Když se divoké stádo otočilo k odchodu, Sobo bez zaváhání vyrazila s nimi. Stačil okamžik, aby přešla z našeho světa zpátky do toho jejich. Byla to tak radostná chvíle plná uspokojení, že mi to vehnalo slzy do očí.

Netrávili jsme úplně všechen čas doma s našimi zvířaty, občas jsme zajeli k sousedům na ranč Galana. Připomínalo nám to staré časy v hotelu Voi. Po neúspěchu programu Galana Game, který vedl Ian Parker, koupilo konsorcium bohatých bílých rančerů z oblasti Laikipia s finanční podporou nějakého Američana téměř půl milionu hektarů druhořadé půdy sousedící s jižními hranicemi Tsava, kde provozovali ekoturisti- ku a chovali dobytek. Dobytek nakoupili od pasteveckých kmenů, žijících na severu, na ranči ho vykrmili a pak odváděli do sto šedesát kilometrů vzdálené Mombasy na jatka. Maso se potom vyváželo. Byl to velice úspěšný nápad, model, jak využívat neúrodnou půdu. Postavili i atraktivní hotel s výhledem na dolní tok řeky Galana za hranicemi parku, vybudovali vyhlídky nad napajedly a provozovali tábory, při nichž turisté, stejně jako sloni, vyráželi na místa, kde právě pršelo a kde se shromažďovala zvířata. Zajišťovali i možnost pro fotografování. Na ranči byl také povolen velice přísně kontrolovaný lov, na nějž dohlíželi profesionálové. Zaměstnávali bývalé pašeráky z kmene Waliangulu jako stopaře - ti dokázali velice efektivně sledovat zvíře podle stop a zavést platícího klienta do vzdálenosti, odkud mohl přesně trefit.

Ranč Galana byl ideálním útočištěm pro naše osiřelé buvoly, aby se vrátili do volné přírody. Nastal den, kdy přišla řada na mou nej oblíbenější samičku Lollipu, aby nás opustila. Odmalička byla u nás, pohybovala se v zahradě, já ji měla moc ráda. Poslední dobou ale začínala pronásledovat děti a bylo na čase, aby se vrátila do volné přírody. Kdykoli jsem se ocitla v její blízkosti, opřela se mi hlavou o rameno a dojemně tak dávala najevo náklonnost, což bylo u zvířete s tak nebezpečnou pověstí výjimečné. Na ranči mezi dobytkem si Lollipa vytvořila velice silný vztah s jedním vykastrovaným býkem, takže se držela u stád dobytka, i když občas si odběhla najít nějakého buvolího partnera a vrátila se ke stádu březí. Během svého života porodila pět telat, všechna přišla na svět mezi domestikovaným dobytkem.

Jednou jsme dostali zprávu, že se jí narodilo mrtvé mládě. Tentýž den k nám dorazil buvolí sirotek. David usoudil, že Lollipina ztráta nám dává možnost pokusit se jí sirotka podstrčit na místo jejího mrtvého mláděte. Vysílačkou domluvil, aby mládě stáhli, takže až přijedeme se sirotkem, zabalíme ho do kůže mláděte v naději, že ho Lollipa přijme a bude ho krmit jako své vlastní. Ušetřilo by nám to spoustu starostí, nemluvě o výdajích, protože bychom nemuseli kupovat mléko v plechovkách.

Spěchali jsme s naším novým sirotkem co nejrychleji na ranč, jeden ze strážců s ním seděl vzadu v pick-upu. Když jsme dorazili, honáci přihnali stádo, v němž Lollipa žila. Neviděla jsem ji několik let, ale jakmile jsem na ni zavolala, po krátkém zaváhání vykročila přímo ke mně a položila mi hlavu na rameno jako za starých časů. Honáci zděšeně zírali, jak se mazlím s buvolem, protože k těmto zvířatům měli velký respekt a dávali si vždycky pozor, aby si od Lollipy udržovali bezpečnou vzdálenost. Na ranči mi tahle příhoda zajistila pověst kouzelnice. Náš plán podsunout Lollipě sirotka se ale nezdařil. Sice ho se zájmem očichávala, ale potom usoudila, že není její, a odstrčila ho. Museli jsme mládě odvézt zpátky a odchovat ho uměle jako další přírůstek v našem rozmnožujícím se stádu sirotků.

Nakonec se ale Lollipě náklonnost k jejímu volkovi nevyplatila. Zůstala mu věrná po celý život, i když její mláďata odrostla a připojila se ke stádům divokých buvolů. Třikrát absolvovala sto šedesát kilometrů dlouhou cestu na jatka v Mombase, ale když se ji snažili oddělit od jejího druha, ztropila takový povyk, že ho museli i s ní odvézt zpátky na ranč. Nicméně nakonec oba v areálu jatek zastřelili, zřejmě proto, že ohrožovali lidské životy. Pár měsíců trvalo, než nám majitelé ranče o Lollipině tragickém konci řekli. Nechápala jsem, proč naši sousedé nemohli tohoto volka nechat v klidu, byl jen jedním z mnoha stovek kusů dobytka a určitě by nikomu nescházel. Navíc bychom za něho kvůli Lollipě s Davidem rádi zaplatili jateční cenu. K tomu ale nedošlo. Během svého života v Tsavu jsem odchovala dvacet tři mláďat buvolů kapských. Šestnáct z nich jsme přesunuli do národního parku Nairobi, kde vytvořili základ tamní populace buvolů, kterých je už přes sto. Nicméně Lollipa byla natolik výjimečná, že na ni nikdy nezapomenu.

Měli jsme v té době čtyři osiřelé nosorožce a já začínala chápat jejich odlišnou povahu. Stejně jako sloni i oni byli schopní se v zajetí chovat mírně a dávat lidem najevo náklonnost. Nic je nepotěšilo víc než drbání na břiše, což znamenalo ulehnout a překulit se přes natažené nohy - vypadali potom jako na vrcholku blaha. Na rozdíl od slonů pro ně ale bylo typické, že když zavětřili neznámého nosorožce nebo se cítili ohroženi, okamžitě přešli na „autopilota", jejich reakce nevycházela z myšlení, ale ovládly je výhradně instinkty. V takových chvílích byli velice nebezpeční a nepředvídatelní, což jim získalo pověst nebezpečných zvířat. Náš sirotek Reudi byl už teď téměř dospělý, vážil skoro dvě tuny, honosil se velikým rohem, ostrým jako šavle. Začínali jsme u něho pozorovat varovné signály, které v nás budily obavy, že by mohl ohrozit dva mladší osiřelé nosorožce, Tvrdohlavou a Push- miho, a možná i některého z ošetřovatelů. David rozhodl, že nastal čas pokusit se Reudiho vrátit do volné přírody mezi ostatní zvířata.

Po období sucha v roce 1960 se populace nosorožců na severním břehu řeky Athi povážlivě zmenšila, takže jsme usoudili, že by to pro něho mohlo být dobré místo. Nedaleko tábora Tsavo Safari Camp jsme postavili ohradu z kůlů, v níž měl mít na několik týdnů, než si zvykne na nový domov, útočiště. Zdálo se, že si Reudi zvykal dobře, ale jeho přítomnost zaujala starou nosorožčí samici s větším mládětem. V noci vrazili do ohrady a zaútočili na něho. Nastalo něco nepopsatelného. Ohlušující řev nosorožců probral turisty v táboře a jeho odvážnému provozovateli se podařilo otevřít vrata ohrady, takže Reudi mohl uniknout do noci. Samice s mládětem ho ale pronásledovala. Musel utéct a málokdo očekával, že ho ještě někdy uvidíme. David v obavách, aby Reudi nezemřel na svá zranění někde v buši, požádal hlídku terénní jednotky, která v oblasti operovala, aby se ho pokusili vystopovat. Akci ale překazil déšť. Za dva dny jsme se pak překvapivě vysílačkou dozvěděli, že Reudi se vrátil k tábořišti, je potlučený a má hlubokou ránu na boku. Podařilo se mu uniknout před útočníky tak, že se uchýlil do řeky. Vypadal velice zbědovaně, život na svobodě se mu zřejmě moc nezamlouval.

Reudiho rekonvalescence byla dlouhá a bolestivá, rány by

lo      třeba denně ošetřovat. Stačilo ho podrbat na břiše a on si lehl, takže to nebylo až tak obtížné. Potom se znovu vracel k řece. Nic ho nedokázalo přesvědčit, aby se vrátil do ohrady, protože s ní měl spojené hrozné zážitky. Nejraději se na noc od případných násilníků odděloval vodou - buď vstupoval přímo do řeky, nebo lehával těsně u ní na opačném břehu. Byla to smůla, které se nedalo vyhnout, protože návštěvníci mu věnovali pozornost. Došlo tak tedy právě k tomu, čemu jsme se chtěli vyhnout jeho návratem do volné přírody. Bohužel své vztahy s lidmi nepřetrhal. Místo toho si zvykl chodit do velkého barového stanu, kde položil obrovskou hlavu na pult, otevřel ústa, dostal nějaký pamlsek a potom se od- šoural prospat na trávník venku.

Když se jeho rány zahojily, Reudi posbíral odvahu vypravit se dál do kraje na pastvu. Jeho nepřátelé zůstávali stále na dohled, ale na jeho přítomnost si zvykli, i když zpočátku se stále vracel k tábořišti. Díky Reudimu jsme zjistili, jak náročné je integrovat nosorožce do zabydlené oblasti, že klíčem k úspěchu je dlouhé zvykání související především s pachem, vyžaduje promísení výkalů a moči. To byly věci, o nichž nevěděl ani David.

Zpočátku byla v táboře přítomnost dospělého nosorožce, který jedl návštěvníkům z ruky, vítanou atrakcí, ale organizátoři začali být po čase nervózní, měli obavu ze situací, kdy by mohlo dojít ke zranění některého z klientů. Objevily se požadavky, aby Reudi z oblasti zmizel. On si tak zvykl na pomocníky v baru, že když se neobjevili, choval se podrážděně, funěl a pohazoval hlavou. Kdyby ho návštěvníci nelákali na pamlsky, možná by mohl žít v Tsavu, nastolit příměří se starou samicí a jejím mládětem i s ostatními nosorožci v oblasti. Hodně jsme přemýšleli, co s Reudim provést, nechtělo se nám ho znovu vystavovat náročnému zvykání a stresu, takže jsme se spojili s bohatým Američanem, vlastníkem ranče Solio nedaleko Nanyuki, který právě budoval oplocený kus divoké přírody jako dárek k narozeninám pro svoji manželku. Třicet pět čtverečních kilometrů z území ranče věnoval divokým zvířatům. Reudi byl jedním z dvanácti nosorožců, které svezli z nej různějších míst. Protože zvířata nepřišla na zabydlené teritorium, odpadla obvyklá bitva o to, komu území patří. Místo toho si každý vytvořil hranice vlastního teritoria, zvířata tu byla v bezpečí před pytláky i strádáním v obdobích sucha, nehrozily ani záplavy. Znovu jsme Reudiho tedy naložili do přepravní bedny a absolvoval další dlouhou cestu, tentokrát na ranč Solio. Když projížděl kolem kanceláře ředitelství parku Voi, vyskočila jsem na auto, abych mu popřála štěstí v novém životě. Jemně přijal hrst vojtěšky, kterou jsem mu přinesla, nechal se podrbat na tváři. Vypadal teď opravdu velkolepě, měl mohutný, dlouhý roh. V Soliu si zvykl dobře, během času se stal hlavním chovným samcem v oblasti a sehrál klíčovou roli při záchraně svého druhu. V posledních letech byli díky pytlákům nosorožci ve volné přírodě téměř vyhubeni, ale kvůli ranči Solio, kde žilo téměř devadesát nosorožců černých - většina z nich Reudiho potomci -, byl tento druh v Keni zachráněn.

V Tsavu mezitím mí rodiče usilovali o to, abychom s Davidem zakopali válečnou sekyru s Peterem a Sarah a zajeli je navštívit do národního parku Meru. Byli velice hrdí na to, čeho Peter jako správce Meru dosáhl. Peter jako Davidův žák hodně stál o to, aby David viděl výsledky jeho práce. David rozhodl, že zkombinujeme rodinnou návštěvu s náborem mužů na posílení terénní jednotky. V parlamentu se debatovalo o zákonu, který navrhoval spojit Správu národních parků s Vládním úřadem pro lov a všechno sloučit pod Ministerstvo cestovního ruchu a volně žijící zvěř. Bylo sice jasné, že národní parky tak přestane řídit nezávislá správní rada a stanou se předmětem přetahování politiků, ale nový zákon vypadal jako nevyhnutelné řešení. David cítil potřebu najít správné lidi pro efektivní fungování terénní jednotky, kteří se dokáží vypořádat s novou hrozbou pytláctví. To tentokrát hrozilo od ozbrojených somálských povstalců, kteří se začínali objevovat na hranicích Tsava. Díky předchozí zkušenosti David věděl, kde hledat lidi, které potřebuje - nemá smysl se rozhlížet ve školních třídách, ale mezi kočovnými kmeny na severní hranici, jejichž příslušníci mají potřebnou životní sílu, vytrvalost a dovednosti, které jim umožňují pracovat v horkém, vyprahlém prostředí, vydrží se přirozeně pohybovat pěšky v náročném terénu mezi volně žijícími zvířaty.

Jill dokončila střední školu v Nairobi a rodiče nabádali Billa i mě, že jelikož si bude muset v budoucnu vydělávat na živobytí, měli bychom ji poslat do Jižní Afriky do školy pro sekretářky. Byli přesvědčeni, že mně i mým sestrám se toto zaměstnání v životě hodilo. Byli toho názoru, že by také měla poznat městské prostředí Kapského Města, které bylo tehdy daleko podobnější evropským metropolím než Nairobi. Tak jsme odvezli s Davidem Jill do Jižní Afriky, našli ubytovnu poblíž školy v centru Kapského Města. Betty měla blízké přátele, kteří žili nedaleko, a ti ochotně slíbili, že na dceru dohlédnou a ve volném čase jí ukážou zajímavá místa v Jižní Africe. David zdědil po matce zájem o oblékání i cit pro módu a vkus, takže vzal velice rád Jill nakupovat, abychom ji vybavili na městský život, který je úplně jiný než ten v buši. Jill si ve městě rychle zvykla. Když se ale doslechla o chystané cestě za Peterem, přiletěla zpátky domů a překvapila nás, když se prostě objevila ve dveřích. Nejdřív jsem byla přesvědčená, že se mi to jen zdá, že je to určitě iluze. Blížily se její dvacáté první narozeniny a já byla přesvědčená, že je nebude slavit s námi. Brzy mi ale došlo, že je to skutečně ona, že s námi opravdu pojede do Meru.

Byla to moje první návštěva v národním parku Meru. Park byl dobře zavlažovanou menší obdobou Tsava, potůčky se tu vinuly kolem tropických palem, pláně pokrývala tráva v barvě obilí, nedaleko řeky Tana rostly obrovské baobaby, byl tu hustý porost myrhovníků, který připomínal jižní část Tsava předtím, než se sloni postarali o změnu. Cesty v parku byly upravené, křižovatky označené podobnými rozcestníky, jaké zdobí Tsavo, mělké betonové kanály sváděly vodu z vrchoviny Nyambeni. Když jsme jeden z kanálů přejížděli, pronásledoval nás nosorožec, který jen o kousek minul auto. Viděli jsme početné skupiny žiraf s typickou kresbou, oryxů a Gré- vyho zeber, také mírumilovná stáda slonů jako jasný důkaz, že i Peterovi se podařilo vypořádat s pytláctvím.

Peter a Sarah žili v domě v koloniálním stylu s otevřenou verandou, trávníkem a bazénkem pro ptáky, u kterého byl neustále k vidění velký počet nejrůznějších opeřených kamarádů. Potůček pramenící v těsné blízkosti domu zavlažoval zeleninovou zahradu i zárodek sadu, kde začínala růst manga, avokáda a citrusy, jejichž sazeničky vypěstovala naše maminka v Malindi. Rodiče už byli na místě, velice je potěšilo, když se neočekávaně objevila i vnučka, takže přivítání bylo opravdu vřelé. Připadala jsem si jako doma, pod domem se popásaly vodušky a impaly, kolem procházela stará žirafa. Mí rodiče měli s Jill velice hezký vztah, zřejmě z doby, kdy u nich trávila spoustu času, protože já jsem byla mladá, nezkušená matka. Bylo mi tehdy jedenadvacet, vlastně jsem byla ve věku, v jakém je Jill teď. Angela, které bylo už dvanáct, se k nám bohužel nemohla připojit, protože v internátní škole v Turi asi dvě stě padesát kilometrů od Nairobi se ještě učilo. Rodiče se zajímali ale i o ni, s hrdostí jsem jim líčila její sportovní úspěchy, jezdecké dovednosti i studijní výsledky. Byla skutečně dcerou svého otce.

Ještě před naším příjezdem požádal David Petera, aby se spojil s místním náčelníkem a domluvil shromáždění mužů z pasteveckého kmene Boran pro případný výběr strážců. Davida zajímali jen skuteční válečníci, z nichž si vybral osm mužů a požádal je, aby jako test vytrvalosti uběhli tři a půl kilometru. Vrhli se do úkolu se smíchem a s nadšením. Prvních pět prošlo lékařskou prohlídkou a terénní jednotka měla pět nových členů, kteří nás doprovázeli po zbytek cesty. Bylo to přes tři tisíce kilometrů dlouhé dobrodružství, kdy jsme projeli barvitým hraničním městem Isiolo, prožili palčivé vedro a jemný prach v pouštích Kaisut a Chalbi, tábořili v kráteru sopky Marsabit u jezera Paradise, přežili pobyt v místě North Horr pár hodin poté, co na místní lidi a jejich dobytek zaútočili ozbrojení jezdci kmene Amakoki, přežili nápory větru během noci u jezera Turkana a oslavili jsme jedenadvacáté narozeniny Jill v poměrně luxusním hotelu Loyangalani. Cestou David najímal další muže z kmenů Rendille, Gabbra a Shangilla, muže, kteří se brzy stali ve Voi součástí našeho života. Cestou domů zažívali noví spolupracovníci mnoho překvapení. Nevěřícně zírali na zalesněné svahy a vrcholky pohoří Mount Kenya i na auta a autobusy na silnicích.

Po čtyřdenní cestě bylo příjemné být zase ve známém prostředí a zjistit, co se v době naší nepřítomnosti událo. Nádherné bylo shledání s Eleanor, která nás vítala zvednutou přední nohou, abychom ji mohli obejmout. Těšila jsem se, že se brzy vrátí domů ze školy Angela a že to bude dřív, než Jill odletí zpátky do Jižní Afriky, aby celá rodina byla alespoň chvilku pohromadě.

Začal intenzivní, tvrdý výcvik nových rekrutů, ujal se ho seržant Kimwele, který během válečných let sloužil s Davidem v jednotce Královských afrických střelců. Několik následujících týdnů cvičili rekruti stále dokola na cvičišti a jejich počínání často upoutalo pštrosy. Noví muži se naučili pracovat s vysílačkami, zvládli střelbu, cvičili na střelnici u Lugar-dových vodopádů střelbu na terč. Zažili i praktický výcvik, připravený ve vojenském pojetí, a po třech měsících mělo Východní Tsavo terénní jednotku disciplinovaných a schopných mužů, na které byl David velice hrdý.

Byl to poslední výcvik, který se odehrál tímto způsobem; stále cítím jako čest, že jsem se toho mohla účastnit, že jsem z první ruky viděla, jak se tito hrdí příslušníci afrických kmenů mění ve schopnou vojenskou jednotku, vydrží i v podmínkách, které by lidi zlenivělé snadným životem zlomily. Měli instinktivní dovednosti, které se nelze naučit ve škole, dovednosti, které se dají získat jen zvládáním obtížných situací. Podobní lidé sloužili Británii v obou světových válkách.

V budoucnosti už Tsavo takové strážce nemělo - také už nikdy nebylo tím, čím v minulosti.

12.Rozmach

„Svět zlomí každého, mnozí jsou potom silní tam, kde je zlomil.“

ERNEST HEMINGWAY, SBOHEM, ARMÁDO

Kdykoli jsem někam odjela, stýskalo se mi po sirotcích, ale v té době nejvíc ze všech po Bunty, nádherné antilopě impala, ke které jsem hluboce přilnula. Dostala se k nám jako maličká ze sousedního ranče, když její matku zabil lev. Zpočátku nebylo snadné ji krmit, odmítala všechno, co jsme zkusili, dokud s ní Jill neproseděla celou noc ve svém pokoji, kde ji hladila po lesklé rezavé srsti a přiměla ji, aby pila mléko z láhve. Několik prvních nocí trávila ve skříňce v Jillině pokoji, potom se přesunula do nočních stájí vedle domu, až po nějaké době úplně odmítla spát uvnitř. Děvčata i já jsme měly obavy, že by ji mohl roztrhat lev, ale David nás ujistil, že umění přežít je to nej důležitější, co se musí zvíře naučit - neexistuje jiný způsob, jak si vytvořit instinkty, než pobyt ve volné přírodě. Zvlášť důležité je to pro zvířata, která se to nemohla učit od své matky. Několik prvních nocí jsem se budila při jakémkoli zvuku, vykukovala z okna do měsícem osvětlené krajiny, kde mi každý stín připomínal obrys nějakého predátora. Občas jsem v nočním tichu zaslechla Bunty frkat, okamžitě jsem byla vzhůru a věděla, že je vystavená nějakému nebezpečí. David trval na tom, že pokud si je zvíře nebezpečí vědomo, je to poloviční vítězství, a kdybychom za ní šli, vystavovali bychom ji riziku tím, že bychom ji rozptylovali. Tak jsem netrpělivě čekala do rána, abych zjistila, jestli je ještě živá, protože fantazie mi v noci pracovala na plné obrátky.

Přes všechny mé obavy Bunty přežila a sdílela s námi svůj život po celou dobu, kdy byla v Tsavu. Brzy instinktivně pochopila, že v noci není v zahradě tak bezpečno jako ve dne, takže jakmile se slunce sklonilo k obzoru, rodina páva Honka se začala stěhovat do větví velkého stromu na parkovišti a v domě se zatáhly záclony, Bunty vyrazila ze zahrady a vydala se do otevřeného prostoru za kancelářemi. Tam byla najednou jako vyměněná. Už to nebyla ta klidná antilopa, která si byla jistá, že je v bezpečí. Měla napnuté všechny svaly, připravená okamžitě vyrazit, neklidně pohybovala ušima a snažila se zaslechnout i ten nej tišší zvuk, který by ji mohl varovat před blížícím se nebezpečím. Velké hluboké černé oči upírala neustále do tmy, hledala a zkoumala každý pohyb, aby se rozhodla, jestli jde o přítele nebo predátora. Všechny instinkty, s nimiž se narodila, teď ožívaly. Během noci už to nebyla ta impala, kterou jsme vypiplali z čerstvě narozeného mláděte, ale další volně žijící stvoření, které potřebovalo přežít ve světě, kde jsou šance rovnoměrně rozdělené.

Vnímala jsem frkání Bunty tak citlivě, že když jsme se jednou večer vraceli s Davidem z kanceláře do našeho domu - bylo to asi dvě stě metrů -, zaslechla jsem zdálky její naléhavé varování. Okamžitě jsem věděla, že se nás snaží upozornit na nějaké nebezpečí. Ve světle baterky jsme uviděli čtyři červeně zářící oči a zlověstné obrysy dvou číhajících lvů vedle pěšiny. Lvi sázejí na moment překvapení, takže je možné, že nám Bunty zachránila život, protože lvi v Tsavu jsou známí slabostí pro lidské maso a v noci byli opravdu odvážní. Ve skutečnosti nejsou lvi příliš statečná zvířata, odvahu mají, jen pokud útočí, takže nejlepší způsob, jak situaci otočit, je vyrazit proti nim a převzít roli agresora. David sebral několik kamenů a zahnal je na útěk. Ten večer jsme byli Bunty vděční a já jí v duchu poděkovala, když jsem se s bušícím srdcem dostala ke schodům na verandu.

Bunty se držela stranou od ostatních sirotků v zahradě, především od těch divočejších, ale měla moc ráda Jimmyho, samečka antilopy kudu, který se k nám dostal jako úplně maličký. Antilopy kudu rostou pomaleji než impaly, protože žijí déle, takže byl dlouho drobounký a dovoloval mi, abych ho zvedla a s předníma nohama přehozenýma přes rameno ho nosila, dokud na to nebyl už příliš těžký a mazlení nebránily dlouhé, ostré růžky. On a Baby, odvážná antilopa losí, daleko větší než Bunty, byli nerozluční, ale oba přijali Bunty jako vůdce a plnili všechna její přání. S antilopami svého druhu se Bunty potkala jednou v noci, kdy narazila na samce, asi šest nádherných mladých samic a několik mláďat. Samec byl opravdu majestátní kus se zatočenými rohy ve tvaru liry. Za noční úkryt si zvolili místo za kanceláří. Každý večer za soumraku vyvedl své manželky z bezpečného hustého houští do otevřené krajiny, dával na ně pozor a organizoval je zvuky připomínajícími štěkání. Říkali jsme mu Otec Ram; vládl svým manželkám opravdu pevnou rukou. Když se kterákoli odvážila jen zatvářit, že by se od skupiny oddělila, okamžitě ji doběhl a zavolal zpátky. S Bunty to ale tak jednoduché nebylo. Musel ji považovat za opravdu problematický přírůstek ve svém harému, protože jakmile se začalo rozednívat a slunce zbarvilo oblohu do modré a růžové, myslela jen na jediné: jak uniknout, aby se mohla vrátit domů a trávit den na trávníku v naší blízkosti. Otec Ram a jeho manželky byli skvělými společníky na noc, představovaly další uši a oči, které mohly rozeznat nebezpečí, ale jako své denní stádo vnímala nás a její náklonnost k nám se nikdy nevytratila.

Uniknout Otci Ramovi nebylo jednoduché, protože dával na své vzpurné manželky neustále pozor, zvlášť pokud byla v blízkosti skupina mladých samců, kteří toužili uchvátit dominantní pozici, kterou měl v harému on. Potulovali se kolem jeho teritoria a čekali na příležitost, aby ho vypudili a ujali se samic. Bylo vidět, že pro Bunty není vůbec jednoduché utéct, objevovala se na trávníku se zraněními na zadku, což byl důkaz nesouhlasu Otce Rama. Jenomže Bunty byla chytrá a brzy si vytvořila techniku, jak ho ošálit. Cekala, až se začnou dělníci trousit ráno do práce, využila první příležitosti k útěku a běžela tak rychle, jak jí nohy stačily, směrem k domu. Otec Ram se jí hnal v patách. Kdykoli se zdálo, že ji chytí, uskočila do strany a vyrazila k nejbližšímu člověku. Samec se lidí bál, takže se musel smířit s porážkou a nechat Bunty odejít. Navíc si nemohl dovolit trávit příliš mnoho času mimo svoji skupinu, protože by se mohlo stát, že jeho manželky by napadlo odejít za některým z mladých samců.

Pokud jsme byli doma, každé ráno na nás Bunty čekala, aby se s námi přivítala, a my slyšeli Otce Rama, jak dává nahlas najevo nevoli, když houfuje své manželky a varuje čekající samce, že tady vládne on, i když mu jedna z žen v jeho harému chybí. Pokud jsme nebyli doma, Bunty se mu nesnažila utéct, ale jakmile jsme se vrátili, dorazila ve chvíli, kdy jsme začali vybalovat kufry. Zpočátku bylo záhadou, jak je možné, že se Bunty vždycky objeví s neomylnou přesností, ale nějak to fungovalo, protože se to stávalo pravidelně. Nepochybovali jsme o tom, že příroda ji nadala nějakými telepatickými schopnostmi. Mezi mnou a Bunty bylo pouto jako mezi matkou a dítětem, byly jsme si skutečně velice blízké. Při návratu z jakékoli cesty jsem myslela na ni i ostatní sirotky v zahradě. Jak jsme se blížili k domovu, doufala jsem, že jsou všichni v pořádku. Později jsem zjistila, že stejný model chování se opakuje mezi Bunty a jejími potomky. To mě přesvědčilo o tom, že antilopy - a mnoho jiných zvířat - jsou schopné zachytit myšlenky, že telepatie je pro ně opravdu prostředkem dorozumívání, zvlášť mezi členy rodiny se silnými citovými pouty. Neměla jsem problém k tomuto závěru dojít; pro mě je svět přírody plný záhadných divů, které jsme my lidé ještě zdaleka nepochopili.

Bunty byla fixovaná na jednoho člověka. Měla ráda i Davida, ale až na druhém místě, milovala Jill a Angelu, když byly poblíž, ale mně dávala lásku najevo bezvýhradně, dostala jsem roli její matky a odměnou mi byla bezmezná oddanost a loajalita, která přetrvala roky a zastínila dokonce i volání jejího vlastního druhu. Brzy pochopila, že když se David objevil ve vycházkových kalhotách a začali jsme vynášet kufry, chystáme se někam odjet. Opakovaně do něho strkala, rozčilovalo ji, že mě odveze. Když naše auto vyjelo ze dvora, vrátila se k Otci Ramovi, po dobu naší nepřítomnosti se chovala stejně jako jeho ostatní manželky. Během let mu přivedla na svět sedm mláďat. V rodině panovalo nepsané pravidlo, že jména všech potomků Bunty budou začínat na písmeno B, takže léty přibyl Bouncer, Bonnie (jediná dcera), Bullitt, Bravo, Biscuit, Bimbo a Bandit. Všichni se narodili po sedmi měsících březosti, všichni přišli na svět za zahradou těsně před polednem, kdy je největší vedro, predátoři jsou letargičtí a většinou neloví. Během porodu byla Bunty velice zranitelná, takže si vždycky pečlivě vybírala místo, kde její červenohnědá srst splyne s červenou půdou typickou pro Tsavo. Takhle nebyla vidět, jako kdyby zůstala na zeleném trávníku. Vždycky jsem věděla, kdy bude rodit, protože mi dala úplně jasně najevo, že půjdeme spolu. Vzala jsem si rozkládací židli a knížku, doprovodila jsem ji na místo, které si vybrala, a tiše jsem seděla během porodu vedle ní. Když jsem byla s ní, cítila se uvolněně, věděla, že jí ani mláděti nic nehrozí.

Přítomnost u porodu jejích mláďat byla nejen neocenitelná zkušenost, ale skutečné privilegium. Chvilku polehávala, potom vstala a procházela se, občas dokonce i něco snědla, dokud se neobjevila dvě malá černá kopýtka, po dalším stahu celé přední nohy, následovala hlava a ramena a nakonec se objevilo mokré mládě. Ještě před přerušením pupeční šňůry

Bunty mládě očistila, po půlhodině se maličká antilopa začala stavět na nejisté nohy a hledat struk, aby se napila. Mládě sílilo každým okamžikem, zanedlouho bylo jasné, co chce, a začalo mohutně sát. Asi po hodině se objevila placenta, kterou Bunty okamžitě snědla. Tvářila se u toho velice důležitě, nechtělo se mi věřit, že by to byla taková delikatesa. Nicméně jako dítě z farmy jsem věděla, že je to pro zvířata velice důležité: jednak zmizí důkaz, který by ohrožoval přežití mláděte, navíc to byl bohatý zdroj proteinů pro matku. Přírodní instinkt velel, že po porodu nesmí zůstat nikde ani stopa, která by mohla lákat predátory ze země nebo ze vzduchu.

Bouncer vážil po narození šest a čtvrt kila. Postavila jsem ho na kuchyňské váhy, abych měla přehled, ale potom už jsem na něho nikdy nesahala. Ani na žádné jiné z mláďat Bunty, abych na ně nepřenesla lidský pach. Později odpoledne byl už Bouncer natolik silný, aby ho Bunty odvedla do vysoké trávy za ohradami pro sirotky, kde si tiše lehl. Bunty se otočila a bez ohlédnutí odešla. Běžela jsem to říct Davidovi ve strachu, že mládě opustila, ale vysvětlil mi, ať nechám Bouncera být. „Nepleť se do toho, Daph. Ona dobře ví, co dělá, prostě se jen dívej a uč se od ní. Bouncer nebude ještě asi deset dnů dost silný na to, aby pobíhal se stádem. Zatím postrádá pach, takže jeho nejlepší šance přežít noc je bez ní. Nezapomínej taky, že jeho přežití závisí na ní, a ona je v daleko větším bezpečí v nočním stádu Otce Rama.“

Přesto jsem trávila noc v obavách, skoro jsem nespala, při prvním náznaku rozbřesku jsem vyskočila a vykoukla právě včas, abych viděla, jak se Bunty pomalu vrací, každých pár kroků se zastaví a rozhlédne, její instinkty plně fungovaly. Když se přiblížila k místu, kde nechala den předtím mládě, zastavila se a několikrát ho velice tiše, zvukem pro lidské uši sotva slyšitelným, zavolala. K mé nezměrné úlevě se mládě vynořilo z trávy, rozběhlo se k ní a ten den mělo poprvé něco k jídlu. Potom s ní přišlo na trávník, kde ho zvědavě přivítala

Baby, antilopa losí, a kudu Jimmy. Bunty nedovolila Baby přiblížit se až k mláděti, odháněla ji hlavou, ale Jimmy si ho mohl prohlédnout zblízka. Období, kdy mládě na noc schovávala, trvalo deset dnů. Potom začal Bouncer vydávat svůj přirozený pach a od té doby doprovázel matku všude.

Davida i mě překvapilo, že každý ze šesti synů Bunty zůstával s matkou v kontaktu po celý život, čas od času se všichni vraceli do zahrady. Věděli jsme, kdy je další mládě na cestě, protože Bunty postávala na okraji zahrady, hluboce se soustředila, někdy i několik hodin, a později se objevil některý z jejích synů. Samozřejmě to jen podpořilo naše přesvědčení, že ve hře je telepatie. Chvilku poté, co se Bunty narodil pátý syn Bimbo, se objevil její třetí syn. Nadšeně se s matkou přivítal, projevil zájem o nově narozeného bratra a odkráčel, aby se za půl hodiny vrátil i s Bouncerem, kterého jsme asi šest měsíců neviděli. Překvapilo mě, že Bimbo tak rychle zmizel, ale když se potom vrátil s bratrem, usoudila jsem, že stejně jako my nebo sloni mají i antilopy přetrvávající rodinná pouta a schopnost předávat si navzájem sdělení.

V  noci se mohli mladí samci, včetně potomků Bunty, zdržovat v blízkosti Otce Rama a jeho harému. Bylo to v zájmu bezpečnosti. Jakmile se ale rozednilo, okamžitě se z nich stali konkurenti Otce Rama a ten je rázně vykázal do stáda mladých samců. Součástí harému Otce Rama se stala jen Bonnie, dcera Bunty, ale na rozdíl od své matky nikdy neriskovala jeho nespokojenost útěkem zpátky na trávník. Kudu Jimmy měl syny Bunty moc rád, ale jeho favoritem byl Bimbo. Někdy s sebou mladí samci přivedli i divoké kamarády, většina z nich ale nezatoužila tuto zkušenost zopakovat, utekli hned ve chvíli, kdy zahlédli někoho z lidí.

Jimmy byl velice jemný, s láskou vnímal všechny ostatní sirotky žijící v zahradě bez ohledu na druh. Když ale Bouncer vyrostl a vyvinuly se mu rohy, začal Jimmyho ohrožovat, protože kdykoli se rozčílil, trkal ho rohy. Byla to nespravedlnost, kterou Jimmy nikdy nezapomněl ani neodpustil. Jimmymu rostly rohy pomaleji, ale jakmile byl patřičně vybavený a cítil se sebejistý, chystal se vyrovnat skóre a jednoho dne vyzval Bouncera v zahradě na souboj. Byla jsem bez sebe strachem, protože do sebe bušili a naráželi rohy a zdálo se, že to může skončit jen vážným zraněním jednoho, nebo druhého. David mě ale vybídl, abych se do toho nepletla, tvrdil, že by to bylo velice nebezpečné, takže jsem mohla jen se zatajeným dechem sledovat dění. K mé nezměrné úlevě se ale nakonec Bouncer otočil a Jimmy ho vítězoslavně vystrkal ze zahrady. Už nikdy se nesměl vrátit, stal se z něho vyděděnec, ačkoli každý z ostatních pěti synů byl kdykoli vítaný a Jimmy se k nim choval velice vlídně. Stejně jako sloni - a někteří z nás lidí - mají antilopy dlouhou paměť.

Antilopu Baby měla nejraději Angela - ty dvě byly často vidět, jak si hrají s autíčky nebo závodí kolem budovy ředitelství parku. Angela jela na kole, Baby dokázala přeskočit jakoukoli překážku, která se jí objevila v cestě. Antilopy losí jsou největšími členy antilopí rodiny, dospělé jsou veliké asi jako kráva a jsou neuvěřitelní skokani. Zvládnou přeskočit překážku dva až dva a půl metru vysokou. Při naší pravidelné odpolední procházce nás obvykle provázela celá skupina zvířat žijících v zahradě. Angela jela na kole a proháněla se mezi dobře naladěnými členy stáda, Bunty a občas i některý z jejích synů provázeli klidným tempem mě a Davida. Ty procházky byly pro všechny příjemným zážitkem. V dohodnutou hodinu jsme všeho nechali, zvířata se shromáždila u schodů do domu, nebo přišla s dětmi, když jsme vycházeli z kanceláře. Byl to velice zvláštní pocit, když člověka s láskou přijímalo tolik různých členů zvířecí říše, pro naše děti to byla nádherná zkušenost.

Do začátku sedmdesátých let urazil park dlouhou cestu. Když v roce 1949 vznikal, měl jeden náklaďák a šest zaměstnanců. David dostal za úkol přeměnit jedenáct tisíc kilometrů čtverečních nedotčené přírody, která tvořila Východní Tsavo, na turistickou atrakci, kde se návštěvníci ze zámoří mohou ubytovat a přinášet zemi užitek. Teď tu byl krásný hotel se dvěma sty lůžky, postavený na svazích hory Worsessa hned za budovami ředitelství. To místo poskytovalo nádherný výhled na pláně v parku, vpravo se tyčily tmavomodré masivy Ndara a Sagalla, úzký hřeben vyhaslého lávového proudu Yatta tvořil obzor na severní straně. Z okna hotelu bylo možné vidět poinciany i akácie, lemující vzdálená napajedla, také udivující pokroucenou krásu myrhovníků, červenohnědá mraveniště, stáda divokých slonů, zeber nebo buvolů, malé skupinky antilop a modrou nebo světle fialovou barvu v místech, kde se obloha potkávala s obzorem. Občas se nad šafránově žlutými pláněmi objevily tmavé mraky s příslibem deště, turisté mohli přímo z hotelu sledovat dramatické situace, kdy lvi vyrazili lovit osamělá zvířata u napajedla.

V  parku teď bylo tři sta dvacet kilometrů cest sjízdných za každého počasí, dvanáct přistávacích ploch, budovy pro výzkum i personál parku, který měl pět vjezdů, nová ubytovna pro zaměstnance. Byla tu tábořiště s hygienickým zázemím, na všech křižovatkách byly rozcestníky, které nedokázali sloni zničit, byly tu vrty, přehrady a mosty, samozřejmě i násep na severu, který vybudovali kdysi rukama a který stál spoustu potu a trápení. Měli jsme propracovanou komunikační síť, bylo možné se spojit se všemi vjezdy do parku a se základnami v terénu, udržovat spojení s protipytláckými hlídkami. Každá sekce byla vybavená pojízdnou dílnou, pracoval v ní mechanik, který dokázal provádět v terénu veškeré opravy. Cisterny na vodu umožňovaly hlídkám pracovat i ve vyprahlých oblastech a zůstávat v terénu až několik týdnů. Park měl k dispozici dvanáct těžkých zemních strojů, dvacet dva náklaďáků a terénních aut, dvacet pět stacionárních motorů, generátorů, pump, přívěsů a dalšího technického vybavení, například soustruh nebo velký hydraulický lis, který David používal kromě obvyklého využití i na drcení pálivých čili papriček, které měl tak rád k jídlu.

Teď vyvstala naléhavá potřeba modernizovat celý komplex ředitelství parku, především vylepšit dílnu, aby zvládla stále rozsáhlejší úkoly. Potřebovali jsme nový kancelářský blok, protože původní kanceláře a sklady praskaly ve švech. Sklad slonoviny byl zcela zaplněný kly a rohy nosorožců, protože nový prezidentský výnos zakazoval posílat slonovinu na aukci do Mombasy jako dřív. To byla velká rána, protože nám to velice ztenčilo rozpočet. David žádal o potřebné peníze, ale ředitelství v Nairobi mohlo uvolnit jen sedm set liber, což by nestačilo ani na jednu kancelář, natož na realizaci toho, co měl David v plánu.

Některé parky měly tendenci košatět, když se k nim nahodile připojovaly další jednotky, rozrůstaly se do nevzhledných vesnic v srdci nedotčené přírody. David byl odhodlaný nedopustit, aby se něco podobného stalo ve Východním Tsavu, i přes nedostatek peněz rázně odmítal ustoupit ze svých představ. Nečekaně mu ale najednou padlo do rukou celé jmění z úplně nečekaného směru - od železnice. Ta nám zatím byla spíš trnem v oku, protože způsobovala ničivé požáry, které se šířily po travnatých pláních. V každém období sucha zapálily jiskry odlétající z parních lokomotiv trávu, oheň roz- foukal silný jihovýchodní vítr a požár pak zničil velké oblasti. Možná jako omluvu nabídla železnice Davidovi starý hostinec s jedinou podmínkou, že celou budovu zbourá a všechno nechá z nádraží odstranit.

Hostinec fungoval na nádraží od přelomu století a od začátku železnice, kdy osobní vlaky neměly jídelní vozy. Podél trati existovala spousta takových hostinců, ale jakmile se k vlakům začal připojovat jídelní vůz, byly zbytečné. David byl nadšený, protože tmavá budova byla poměrně rozměrná a dobře postavená, měla deset rozlehlých místností, kovovou střechu držely masivní kovové nosníky. Dveře byly vyrobené z palisandrového a týkového dřeva, byly dovezené z Indie, i když bohužel natřené lesklou bílou barvou. Hostinec býval pro dávné osadníky důležitým místem k setkání, týkalo se to i mých příbuzných. Slýchala jsem vyprávění o skvělé slanině a vejcích a spoustě alkoholických nápojů, které podávali indičtí číšníci ve sněhobílých uniformách.

Ze sutin po demolici zdí hostince vznikly betonové bloky na stěny nového komplexu ředitelství parku, které byly obložené nádhernými místními křemeny. Kovové nosníky podpíraly střechu, natřené dveře z růžového a týkového dřeva oddělovaly jednotlivé místnosti. David zahrnul do stavby i prostorné kanceláře pro sebe a svého asistenta, také velkou konferenční a operační místnost. Byly tu kanceláře pro účetního, radistu, zabezpečená zbrojnice, splachovací toalety a strážní místnost se zabudovanou sirénou. Nedaleko zasadil David malý stromek baobabu, aby vyznačoval tento významný milník v rozvoji parku. Když bylo všechno hotové, vztyčil spolu s keňskou vlajkou také zelenou vlajku s obrázkem nosorožce, což byl symbol národních parků. Připadalo mi symbolické, že hostinec, který byl tak prostoupený dějinami, i historií mé vlastní rodiny, se proměnil v pracovní prostory Východního Tsava.

Hostinec tak nebyl jen zbourán, ale vlastně recyklován. Při návrhu vlastní kanceláře ustoupil David jednomu mému rozmaru a nechal zabudovat do zdi za svým stolem akvárium. Byl to velice uklidňující prvek, zvlášť v době, kdy jsme byli nervózní z nadcházejícího sloučení národních parků a úřadu pro lov do Keňské správy ochrany přírody. Tento úřad by měl odpovídat za divoce žijící zvířata v celé zemi, jak v národních parcích, tak i za jejich hranicemi. Všichni jsme měli obavu z budoucnosti, protože obě organizace fungovaly na úplně jiných základech. Národní parky byly organizované tak, že jejich správci měli poměrně velkou míru samostatnosti, potřebnou na to, aby se rychle a účinně vypořádali se všemi úkoly a aby parky sloužily dobře veřejnosti, zatímco vládní úřad vyřizoval i naléhavé žádosti pomalu a těžkopádně, navíc se v něm velice rozbujela korupce. Nebylo tajemstvím, že spousta zakázek se zadávala podnikatelům výměnou za úplatky.

Měli jsme také obavy z návratu pytláků z kmene Wakam- ba a vypočítavců z kmenů žijících na pobřeží. Cena slonoviny na světových trzích vzrostla tak, že pytlák mohl za kilogram slonoviny dostat sto čtyřicet šilinků, což bylo ve srovnání se čtyřmi šilinky z předešlého roku něco nevídaného. Netrvalo dlouho a všichni schopní muži z kmene Wakamba se vyzbrojili luky a otrávenými šípy a pronásledovali všechny slony, které zahlédli. Protože prezidentský výnos legální lov v zemi zakazoval, odlehlé lovecké oblasti se teď otevřely nekalým aktivitám; k nejhorším provinilcům patřili zkorumpovaní strážci i vysoce postavení vládní úředníci, kterým čachry s lukrativní slonovinou přinášely velké zisky. Za hranicemi parku se počet slonů začal dramaticky snižovat. Ti, kdo přežili, se snažili hledat bezpečí v parku, jenomže luky a otrávené šípy je pronásledovaly i tam.

Měli jsme také obavy o životní prostředí: při záplavách přinášela řeka Voi velké množství naplavenin, které ničily jedno z nejkrásnějších přírodních napajedel v Kanderi. Po vyhlášení nezávislosti se pozastavila platnost zákonů zakazujících zúrodňování břehů řek - to v kombinaci s nevhodným zacházením s půdou v zalesněných kopcích pohoří Taita znamenalo, že horní vrstvu půdy odplavovala ve velkém množství voda při prudkých deštích, kdy se řeka Voi rozvodňovala. Předtím bývalo napajedlo rájem pro vodní ptáky, kolem bujela bohatá vegetace a na hladině se odrážely masivy Ndara a Sagalla. Sněhobílé volavky a posvátní ibisové posedávali na stromech rostoucích vprostřed jezírka, zatímco divoké kachny, egyptské husy, čápi a jeřábi se shromáždili na mělčině, kde byla hojnost žab a ryb. V poslední době ale naplaveniny způsobily, že řeka změnila tok a napajedlo Kanderi se změnilo ve zrádnou bažinu. Vyschlá krusta na povrchu vytvářela iluzi, že je to pevná zem, ale pod ní číhalo bahno, které představovalo smrtelnou past pro slony i další velké býložravce.

Ačkoli sloni byli obvykle velice opatrní a vyhýbali se místům, která by mohla být problematická, napajedlo Kanderi bylo natolik matoucí, že ošálilo i je. Propadli krustou a nořili se do bahna, až téměř úplně zmizeli. Nad hladinou zůstala jen malá část těla a hlava. Několik slonů tady úplně zapadlo, než jsme si uvědomili, co se děje, protože z cesty sem nebylo vidět. Potom už jsme dávali na bažinu pozor a podařilo se nám vyprostit buldozerem minimálně dvanáct zvířat.

Bylo jasné, že ta zvířata dokonale chápou, že jim pomáháme, protože klidně ležela, aby jim David mohl umístit ocelové lano od traktoru kolem těla, než je vytáhl na pevnější zem. Někteří ale mnoho hodin bojovali a ocitli se na pokraji naprostého vyčerpání - ti byli příliš zesláblí, aby se dokázali sami postavit na nohy. Pro slona je velice namáhavé dostat se z lehu na nohy. Nejdřív musí pohodit hlavou dozadu, aby zvedl přední nohy, ale mnoho z obětí nemělo sílu ani na tento počáteční úkon. Když jsme pod ně podsunuli radlici buldozeru s ochranným polštářem hlíny, bylo potom možné je zvednout na nohy. Ani jedenkrát se nestalo, že by se některý pokusil zaútočit na traktor nebo kolem stojící lidi. Odkráčeli, zcela chápali, že vděčí za svůj život lidem kolem sebe, které by normálně považovali za nepřátele.

Stalo se, že jeden malý slon naše snahy vyprostit uvízlou matku a staršího bratra neocenil, a záchranné práce byly hodně obtížné, protože útočil na všechny kolem, aby ochránil svou rodinu. Bylo na mně, abych se ho snažila uklidnit a odlákat stranou, ale pohled na shledání s matkou a bratrem,

když už se přestal projevovat agresivně, vháněl slzy do očí.

Během krátkého safari u řeky Tiva v severní oblasti parku v roce 1973 musel David zastřelit dva slony - oba se stali obětí otrávených šípů. Jedním z nich byl krásný mladý samec se dvěma zásahy na zadku, druhou obětí byla nádherná stará samice se třemi mláďaty, které zbytek jednoho oštěpu vykukoval z boku, druhý z kořene chobotu. Bylo znát, že má velké obtíže, pohybovala se namáhavě a s bolestí, neustále se oháněla po ráně na boku ocasem. David ukončil její agónii střelou do hlavy a bylo opravdu velice smutné vidět, jak ztrátu prožívají její potomci. Shromáždili se kolem matky, zoufale se ji snažili postavit a vrátit zpátky do života. Když jsme odjížděli, nedokázala jsem zadržet slzy. Věděla jsem, že u ní budou držet osamělou stráž několik dnů, dokud nej starší z mláďat nepřebere odpovědnost a nepovede sourozence za potravou a vodou. Cestou zpátky jsme zahlédli jinou samici: pohybovala se uprostřed stáda, z prasklého abscesu po zásahu šípem na břiše jí vyhřezla střeva. Tentokrát se nedalo nic dělat, protože byla uprostřed ostatních slonů, kteří se ji snažili chránit.

Bylo jasné, že pytláci znovu zaútočili ve velkém, stáda slonů byla očividně neklidná a jejich počty se snižovaly. Hlídky terénní jednotky v severní oblasti parku hlásily, že vidí stopy po pytlácích naprosto všude, zachytily celé bandy odnášející slonovinu. Potyčky mezi strážci a pytláky byly téměř na denním pořádku, dokonce jsme se museli vypořádat s nepříjemnou situací ve vedení parku, kdy se pytláctví věnoval i Davidův dlouholetý a důvěryhodný spolupracovník spolu s několika členy terénní jednotky. Místní soudci trestali pytláctví velice mírně. Jeden už šestkrát zadržený pytlák byl odsouzen k pokutě sto keňských šilinků, což odpovídá asi třem librám. David v zoufalství odletěl do Nairobi, aby se obrátil na vrchního prokurátora. Výsledkem této schůzky byla dohoda, že případy pytláků se přesunou k soudu v Mombase, kde obvykle dostávali přísnější tresty. Nevýhodou tohoto opatření bylo, že Mombasa je sto šedesát kilometrů od Voi.

Do září 1973 cena slonoviny na světových trzích znovu stoupla. Podle oficiálních údajů celní správy vyvezla Keňa během prvních třech měsíců slonovinu za dva miliony dvě stě tisíc dolarů, ve srovnatelném období předešlého roku to bylo jen za dvě stě osmdesát pět tisíc dolarů. V květnu, jen o dva měsíce později, už toto číslo vzrostlo na pět milionů dolarů. Zatímco v roce 1972 žilo v Keni asi pět set tisíc slonů, v roce 1973 se odhadovalo, že jejich počet klesl na tři sta tisíc.

V březnu 1974 se sklady slonoviny v Mombase zavřely a byl vydán zákaz prodeje slonoviny a rohů nosorožců, ale říkalo se, že den po oznámení tohoto opatření opustilo zemi devět tun slonoviny směřujících do Číny, následovala ještě větší zásilka, množství slonoviny mělo hodně převýšit množství legálně registrované pro aukci. Bylo jasné, že černý obchod se slonovinou a rohy nosorožců znovu vzkvétal.

David byl tímto stavem velice rozhořčený a zahájil operaci Mshale, což je svahilský výraz pro šíp. Nově přijatí strážci si vytvořili základnu na vrcholku vyhaslého lávového proudu Yatta, pokyny dostávali vysílačkou ze základny u Lugardo- vých vodopádů. Nejvyšší prokurátor souhlasil, že uvolní soudce, který by tyto případy mohl řešit přímo na místě. Noví strážci byli chytří, dobře vybavení a skvěle informovaní. Pytláci se pokoušeli je zmást, pohybovali se po skalnatých hřebenech, snažili se strážce všemožně ošálit a zdržet - občas chodili po špičkách nebo po patách v naději, že jejich stopy budou vypadat jako stopy kopytníků, nosili sandály vyřezané z pneumatik obráceně, aby se zdálo, že jdou opačným směrem. Zkušené stopaře z kmene Shangilla ale takové triky nemohly zmást, ti dokázali sledovat stopu i v běhu. Kontakt mezi se- bou udržovali zvláštními signály připomínajícími kňučení.

David byl neustále s hlídkami ve spojení přes vysílačku - jakmile dostal informaci, že se strážci blíží k pytlákům, začal kroužit nízko, takže pytláci se museli skrýt. Tímto způsobem je strážci rychle dohnali a zajali.

Během pouhých dvou týdnů se podařilo chytit sto dvacet pět pytláků, soudce je okamžitě obvinil a odsoudil. Od generálního prokurátora měl doporučeno ukládat přísnější tres- ty než jeho kolegové z měst. David odhadoval, že na každé zvíře, u něhož se prokázalo, že se stalo obětí pytláků, připadalo dalších pět, která byla také zabita. Tento alarmující odhad znamenal, že jen během první poloviny roku 1973 přišel park přibližně o tisíc čtyřicet slonů.

Naše skladiště slonoviny brzy praskalo ve švech, bylo plné sloních klů, rohů nosorožců, leopardích kůží, luků a šípů. Bohužel se o naše zásoby začal zajímat místní představitel Úřadu pro lov ve Voi, chtěl vědět, kolik jsme jich nashromáždili. David mu oznámil, že nemůže podávat žádné informace bez schválení správní radou. Ta byla ovšem v poslední době zmatená nejistotou, protože očekávala přijetí nového zákona o sloučení. Potom ale nečekaně přišel z Vládního úřadu pro lov příkaz odvézt všechnu slonovinu do Mombasy, ačkoli tam byly aukce zakázané. Trvalo nám dva dny a dvě noci, než jsme všechny kly a rohy naložili, museli jsme porovnávat každý kus s číslem a váhou uvedenou u trofeje, potom se nakládaly na přistavené náklaďáky. Odeslali jsme tři tisíce sedm set deset klů o váze třicet jedna tisíc dvě stě tři kilogramů a devět set padesát rohů nosorožců o váze tisíc pět set šedesát čtyři kilogramů. Konvoj do Mombasy tvořilo osm nákladních aut.

Konvoj vedl David, udržoval vysílačkou kontakt se všemi osmi nákladními auty, každé doprovázela ozbrojená stráž, na konci kolony jel ozbrojený seržant terénní jednotky. Byl to nepředstavitelně smutný pohřební průvod za slony a nosorožce, na autech se vezly pozůstatky téměř dvou tisíc slonů a pěti set nosorožců. Hlídač v Mombase byl šokován, takový náklad ještě v životě neviděl. Musel najít i zvláštní místo na uskladnění. Když se David vrátil, byl tak skleslý, že když mě políbil, oznámil, že si potřebujeme od tohoto šílenství na chvíli odpočinout a obnovit síly.

Pro Davida nebylo typické vyjadřovat své pocity, ale bylo mi jasné, že svá slova myslí vážně. Zabalila jsem věci potřebné na pár dní a brzy jsme odjeli na naše oblíbené místo - byla jím pozorovatelna zvěře v Ntharakaně na úbočí lávového proudu Yatta s výhledem do údolí řeky Tiva na téměř osm tisíc čtverečních kilometrů divoké přírody. Bylo to ideální místo na úlevu pro ztrápenou duši, místo, které působilo léčivě i čarovně, dotýkalo se podstaty člověka a připomínalo našemu podvědomí původní domov. Ze skály padal přírodní vodopád, v horkých suchých dnech to byl velice příjemný zvuk, růžové, červené a karmínové květy pouštních růží dodávaly jinak vyprahlé oblasti neskutečnou krásu. Neustále sem přicházela nejrůznější volně žijící zvířata, aby se napila z jezírka pod vodopádem. Během dne se chovala váhavě, ale pod rouškou tmy nabývala jistoty. Ztraceni v tichém rozjímání při pohledu na zvířata i krajinu jsme dokázali ocenit nevídanou krásu divoké přírody a pochopit, že je nutné ji zachovat v původním stavu.

Samozřejmě netrvalo dlouho a idyla skončila. U napajedla se objevil obrovský sloní samec s dlouhými kly, očividně bojoval s ukrutnými bolestmi, zastavoval se na každém kroku a dotýkal se hrozných zranění po celém těle. Jako bychom cítili jeho bolest, agónie způsobená jedem se mu rozlévala tělem, bylo jasné, že mu není pomoci. David počkal, až zvíře uhasí žízeň, šel za ním v bezpečné vzdálenosti, aby ho ještě víc nestresoval a ve stínu obrovského baobabu jeho trápení ukončil. Když zvíře padlo, země jako by se pod jeho vahou zatřásla. Smutné hnědé oči se ještě jednou podívaly skrz obrovské větve stromů, potom je David zatlačil.

Smrt tohoto obrovského zvířete v nás probudila smutek nad africkou divokou zvěří, úbytkem divoké přírody, která zvířata tak dlouho chránila. Děsila mě představa nejisté budoucnosti volné přírody na kontinentě, kde chudoba vyvolává korupci a chtiví lidé ze vzdálených zemí vznášejí požadavky, které podporují zabíjení. Obrovské rozměry velkolepého samce ještě umocnily pocit tragédie, protože je opravdu strašné vidět pětitunového mrtvého slona, který zemřel z rozhodnutí člověka tak brzo jen proto, aby nějaký nerozumný Evropan dostal novou tretku. Nádherné kly měly hodnotu celého jmění pro kohokoli, kdo usiluje o trofeje, ale pro zvíře samotné jsou znakem jeho vznešenosti a postavení, symbolem, který ho posunuje mezi elitu v jeho společenství. Díky nim získává úctu mezi ostatními slony a stává se dominantním samcem. Bylo nám jasné, že tyto nádherné kly získá nějaký vysoce postavený člověk bez skrupulí, který dokáže nechat zabít tak nádherné zvíře a způsobit svou chamtivostí tolik bolesti.

Domů jsme se vraceli smutní, ze zoufalství nás vytrhla zastávka, při které jsme pozorovali rypoše lysé, hlodavce žijící pod povrchem země, kteří odklízejí hlínu napadanou do jejich tunelů a vyhazují ji nahoru na povrch. Ještě nikdy jsem tato stvoření neviděla zblízka, tak David jednoho chytil, aby mi ho ukázal. Nebylo to vyloženě krásné stvoření. Mělo na- krabacenou jemnou růžovou kůži bez chlupů, malá nevyvinutá očka, zřejmě dokázalo rozeznávat jen stíny ve tmě, aby se zorientovalo v podzemních tunelech, které tvořily jeho svět. Dva obrovské zuby vystupovaly z drobné tvářičky s fousky, na nohou měl tuhé drápy potřebné na hrabání ztvrdlé země. Nedrželi jsme ho dlouho, bylo nám jasné, že slunce by mohlo jeho jemnou kůži poškodit. Za chvilku rychle zmizel ze světla tunelem, který před chvílí vyčistil.

Rypoši lysí jsou zvířata žijící pod zemí, jejich organizace připomíná termity, včely a vosy. Žijí v koloniích, pohybují se spletí tunelů, aby získávali kořínky a hlízy, které jsou jejich potravou. Chvilku jsme se dívali na malé kopečky půdy, já se vyptávala na ta divná malá stvoření, protože mě nikdy nepřestalo udivovat, jak dokáže David vyprávět o jakémkoli zvířeti v Tsavu. Vysvětlil mi, že jejich společnost je přísně členěná na dělníky a vojáky, samičky jsou neplodné a samečci podřízení, všichni žijí pod diktátem dominantní samice, královny, která všechno řídí a dohlíží na to, aby kolonie fungovala, jak má. Postrkuje dělníky, aby stále hloubili tunely, zastrašuje samičky, aby zůstávaly neplodné, a trápí největší samce, aby měla jistotu, že jí nepřerostou přes hlavu. Jejím úkolem je neustále pronásledovat své podřízené, mezitím se stará o další generace, protože je to jediná plodná samice v kolonii. Mláďata krmí stejně jako ostatní savci. Její partner není tak pronásledovaný jako ostatní, jejichž sisyfovským úkolem je čistit neustále tunely v kolonii a kopat nové, aby měli přístup k novým hlízám. Zvířata se míjejí v malých výklencích, vyhrabanou zeminu saunou tunely před sebou a po- tom ji vyhazují na povrch, k tomu používají přední nohy. Žijí ve vyprahlých oblastech Keni, Somálska a Etiopie, dlouho zůstávala záhadou, poznali je jen ti nejhloubavější přírodovědci. Při jejich pozorování po tragické smrti obrovského slona jsem si znovu uvědomovala, jak je divoká příroda plná di- vů, že je v ní vždycky co pozorovat, čemu se divit. Příroda je prostě plná živoucích zázraků.

Ten rok zemřel ještě jiný obrovský slon - legendární Ahamed, král severní hory Marsabit. Na rozdíl od samce z Ntharakany zemřel Ahamed na nedostatečnou výživu, zuby už měl příliš obroušené, aby dokázal rozmělnit dost potravy na vyživení svého obrovského těla. Díky nádherným klům, které v dokonalé symetrii směřovaly k zemi, se Ahamed proslavil po celém světě, stal se cílem pro lovce trofejí. Dva američtí lovci oznámili, že ho dostanou, ale díky ohlasu v tisku a významnému postavení, kterému se Ahamed těšil a lidé se na něho jezdili dívat ze všech koutů světa, mu prezident Kenyatta vyčlenil speciální ochranu. Pět strážců se věnovalo tomuto zvláštnímu úkolu. Když zemřel nedaleko jezera

Paradise, prezident vyhlásil, že jeho tělo je třeba zachovat pro další generace. Každý z Ahamedových klů vážil sedmdesát pět kilo. Váha to byla úctyhodná, ale dojem dělala především jejich délka - tři metry a patnáct centimetrů jeden a tři metry a dvacet pět centimetrů druhý. Po jeho smrti byly pojištěné na dvacet tisíc keňských liber, zřejmě jsou uloženy v bezpečí trezoru některé z bank. Ahamedova replika stojí dodneška na nádvoří národního muzea v Nairobi, je to pomník věnovaný památce tohoto nádherného zvířete.

Hora Marsabit byla daleko od našeho sirotčince ve Voi, ale byl to jeden z Ahamedových potomků, kdo mi pomohl vyřešit záhadu, která mě tak dlouho trápila

13.Zmatek

„Velikost národů a jejich morálních kvalit je možné soudit podle toho, jak zacházejí se zvířaty...

Myslím, ze čím je stvoření bezmocnější, tím víc si zaslouží lidskou ochranu před lidskou krutostí. “

MAHÁTMA GÁNDHÍ

Drobounká samička byla nejmenší slon, jakého jsem kdy viděla. Byla ještě porostlá jemnou srstí typickou pro mláďata, malinký chobot měla růžový, jemné nehty na nohách světle žluté. Usedalo mi nad ní srdce. Přivezli ji ze vzdáleného Mar- sabitu, spadla do nepoužívané studny. K nám se dostala, protože my prý určitě budeme vědět, jak ji udržet naživu. Vzpomínám si, že mě okamžitě napadlo: Ale my to neumíme, ne u takhle malých zvířat. Uši měla z rubové strany tak růžové a jemné, že připomínaly okvětní plátky. Bylo mi jasné, že tomuhle mláděti nejsou ještě ani tři týdny. Byla příliš maličká na to, abych ji předala Eleanor, potřebovala krmit mlékem. Hladila jsem ji, a protože se nám ještě nikdy nepodařilo odchovat tak malé slůně, se smrtí každého z nich se ve mně prohluboval pocit selhání. David často říkal, že by možná bylo lepší se o to vůbec nepokoušet, prostě se smířit s tím, že africká slůňata závislá na mléce není možné odchovat. Já se s tím ale smířit odmítala, protože by bylo ještě horší se vypořádat se smrtí, aniž by se člověk o něco pokusil. Příroda dala slonům věk kolem sedmdesáti let, stejně jako nám, a miminko bychom nikdy neodvrhli s tím, že by se to nemuselo povést. Bylo mi jasné, že to musím alespoň zkusit.

Sirotci ze zahrady se všichni shromáždili, novy přírůstek budil u ostatních zvědavost, která se projevovala nejrůznějším způsobem. Bunty a její synové okamžitě zmizeli, Baby a Jimmy neskrývali zvědavost, pávi a perličky vzrušeně štěbetali a natahovali krky, aby lépe viděli. Zhluboka jsem se nadechla. Měla jsem reálnou představu, kolik práce bude péče o nového drobečka vyžadovat - celodenní krmení každé tři hodiny, neustálou společnost, udržování v čistotě. Ale to všechno nebylo nic ve srovnání se zoufalstvím, že se s největší pravděpodobností budu muset den co den dívat, jak strádá, a nakonec ji budeme muset pochovat na hřbitově za jezírkem. Připomněla jsem si ale, že jedině neustálými pokusy a omyly mohu přijít na správné složení mléka. Při pohledu na to, jak slůně vedou k ohradám pro sirotky a osrstění i opeření zvědavci kráčeli za nimi, jsem se připravovala na několik náročných týdnů.

Krmit slona není jednoduchá věc. Je potřeba míchat několik litrů, ne decilitry, láhev a dudlík musí mít sloní rozměry. Probírali jsme se s Davidem poznámkami, které obsahovaly i nějaké nápady, jak nahradit sloní mléko. Věděli jsme, že zatím neproběhl žádný odchov malého slona závislého na mléce úspěšně, důvodem byla jejich nesnášenlivost na tuk v kravském mléce. Ten večer jsme malému slonovi dali jen vodu s glukózou a s vědomím, že problém zdaleka není vyřešený, jsme odešli spát.

Během noci mě křik ze stájí pro mláďata přinutil vstát, nakrmila jsem mládě rozředěným kravským mlékem a bála se, jaké následky to bude mít další den. Několik následujících týdnů bylo opravdu tak hrozných, jak jsem předpokládala. Zkoušela jsem nejrůznější směsi sušeného mléka, míchala, odměřovala, sterilizovala, myla a přecházela na další směs. Tak se to opakovalo stále dokola. Malý slon mezitím scházel, vypadal jako kost a kůže. Oči měl propadlé, lícní kosti naopak vystouplé, zmáhala ho slabost, která ohlašovala konec.

Zoufale jsem chtěla, aby mládě přežilo, protože bojovalo opravdu statečně a já si ho zamilovala. Občas bylo milé a poslušné, to záleželo na jeho náladě, v tom bylo podobné dětem. Zcela si mě získalo, bylo úplně bezmocné a velice inteligentní. Ačkoli sloni jsou na tom s věkem jako lidé, v dětství se vyvíjejí rychleji, jsou daleko odpovědnější a chytřejší.

Záměrně jsme slůněti nedali jméno. Obávali jsme se, že s námi nezůstane dlouho. Jenomže tohle mládě bylo přímým potomkem Ahameda, možná se jednalo dokonce o jeho dceru, takže nakonec dostala arabské jméno Aisha. O několik týdnů později jsme při odpolední vycházce se sirotky ze zahrady s Angelou potkaly skupinku německých turistů. Aisha okamžitě zpozorněla, růžové uši jí trčely od hlavy jako talíře, pokusila se o varovný křik, který skončil jako pištění, byly to první pokusy o sloní troubení. Ten nečekaný zvuk ji vyděsil a se vztyčenou hlavou ustupovala dozadu. Přitom se dívala na chobot. „Schmetterling, Schmetterling,“ smáli se turisti. „Co to znamená?" zeptala jsem se Angely. „Mohlo by to znamenat slon,“ navrhla jsem, ale vzápětí se mi dostalo vysvětlení. „Ne, Fräulein. To znamená motýl.“ Měli pravdu, sloní mládě vypadalo s roztaženýma ušima skutečně jako motýl. Od té chvíle se Aishe říkalo Schmetty.

Přišel den, kdy byla Schmetty tak zesláblá, že už se nedokázala postavit. Seděla jsem s její hlavou v klíně, slzy mi stékaly po tvářích a přemýšlela jsem, jak ji udržet naživu. Vrátila jsem se do skladiště, dívala se na řady krabic s nejrůznějšími sušenými přípravky, které jsem už jeden po druhém vyzkoušela. Zbýval jediný, který jsem dostala od Ruth Edenové, sympatické návštěvnice z Anglie. Pročítala jsem složení a zjistila, že obsahuje kokosový olej. Vybavilo se mi, že jsem jednou někde zaslechla, že kokosový olej je nejvhodnější náhražkou za tuk ve sloním mléce. Okamžitě se mi zvedla nálada, doufala jsem, že všechno není ještě ztracené. Podle návodu jsem prášek rozředila a šla Schmetty nakrmit. Fungovalo to! Byla jsem radostí bez sebe, nechtělo se mi věřit, že bych mohla rozluštit záhadu, jak malá sloní mláďata odchovat. Jak dny míjely, Schmetty začala přibírat, kůži měla pružnou a jemnou. Potom si jednoho dne začala hrát, honila Bunty a Baby, rozháněla Honkovu rodinu a chytala Jimmyho za zadní nohu. Jako by všichni došli k závěru, že tahle chvíle je začátkem Schmettyina zotavení, přidávali se postupně všichni. Baby poskakovala, kopala a přeskakovala přes terasy.

V nadšení převrhla košík s květinami, který zůstal ležet na trávníku, nabrala ho na jeden roh a trčel jí na hlavě. Výsledkem byl naprostý zmatek. Honk, jeho manželky a hejno perliček vydávali hlasité zvuky, Bunty frkala, její synové se spěšně stáhli do klidného stáda mladých samců. Dokonce i prasata bradavičnatá, která se k nám nedávno dostala, poletovala po zahradě se vztyčenými ocásky a málem porazila Davida, který se vracel z dílny.

Čtyři malá prasata bradavičnatá - Balthazar, Oliver, Cleo a Justine - našli jako malá třesoucí se selátka u cesty nedaleko safari hotelu Aruba. Podle krvavých skvrn na cestě a známek zápasu se zdálo, že jejich matku ulovil lev. Přivezla mi je manželka jednoho z vědců, ale když viděla můj výraz při představě dalších miminek závislých na mléce, ohleduplně se jich ujala, aspoň pro začátek. Selata tedy přišla až po třech měsících, kdy už konzumovala pevnou stravu, a stala se součástí zahradní party. David jim vyrobil dlouhé mělké korýtko, z něhož si brala svou denní dávku ovesné kaše a zrní. Brzy u nás zdomácněla, volně pobíhala všude kolem a toužila se dostat do domu. Na dění v zahradě měla ale rozvratný vliv, pronásledovala pávy i perličky, šťouchala do antilop, kdykoli si chtěly odpočinout, nutila je vstát a ani to jim nestačilo, štípala je do nohou, aby běhaly. Selata byla opravdu nezbedná a Jimmy a Baby, kteří teď už měli rohy, s nimi začínali ztrácet trpělivost. Poznali jsme, že je jen otázkou času, kdy některé ze selat utrpí vážné zranění, takže jsme se je pokusili dostat ven ze zahrady. Vytvořili jsme jim bahniště. To bylo velké lákadlo, každé ze selat trávilo hodiny rytím, funěla u toho jako miniaturní buldozery, kolem nich létaly do vzduchu kousky hlíny. Jak získávala samostatnost, trávila většinu dne u hlavního vjezdu do parku. Když se vrátila domů, kvičením a chrochtáním se dohadovala, co podniknou večer. Pokud se rozhodla zůstat doma, lehla si vedle sebe před schody na verandu a čekala, až je někdo odnese na noc do ohrad. Pokud se ale rozhodla vyrazit ven, všechny čtyři ocásky vystřelily nahoru a všichna se svorně rozběhla ke kanálu u hlavního vchodu. Časem získala selata úplnou nezávislost, občas se na nás některé z nich přišlo podívat, nebo se připojili k Eleanořině stádu dole u řeky Voi. Když se Cleo jednou objevila se čtyřmi malými selátky, pochopili jsme, že naši sirotci se úspěšně vrátili tam, kam patří.

Schmetty se mezitím zotavovala. Nemohla jsem uvěřit, že jsem konečně rozluštila problém s mlékem, který mě tak dlouho trápil. Slůně bylo ale živoucím důkazem toho, že jsem na správné cestě. Celé hodiny si spokojeně hrála v malé kaluži s bahnem, kterou jí David udělal. Nejdřív chtěla, abych tam chodila s ní, ale brzy se dala dohromady se třemi malými pštrosy, které nám nedávno přivezli v turistickém autobuse. Nemilosrdně je tahala do bahna, jakmile se dostali na dosah jejího chobotu. Pštrosi vnímali slůně jako matku, i když se k nim chovala poměrně drsně a vláčela je po sadu za krk. Ale všude chodili za ní, trpělivě vedle ní posedávali, když spala, když si hrála, pobíhali kolem v kruzích s roztaženými drobnými křídly. Sloužili jako barometr pro měnící se nálady Schmetty - Angela, která právě četla nějakou pohádku, je poeticky označila za Schmettyiny služebné.

Schmetty byla velice náročná, jenomže já jsem s ní nemohla být stále. David požádal jednoho z ošetřovatelů, aby se slůněti věnoval. Předání slůněte ošetřovateli ale nebyla vůbec jednoduchá věc, protože Schmetty dobře věděla, že to nejsem já. Jediná možnost byla hodit jí na hlavu mojí zástěru a zakrýt jí tak oči a pak jsem musela rychle utéct ze vrat a stihnout to do té doby, než se ze zástěry vymotala. Zvláštní bylo, že pokud si ošetřovatel vzal moji zástěru, zůstávala s ním bez větších námitek, ale nikdy nebyla úplně v klidu, uši měla stále nadzdvihnuté, což prozrazovalo neklid. Naslouchala, kdy se ozve zavrzání vrátek. Když mě zahlédla, s hlasitým křikem se ke mně rozběhla a někdy mě málem povalila. Její láskyplné projevy občas přešly v hlasitý křik, který bylo potřeba tlumit, kdyby byla v doslechu Eleanor. Ty dvě jsme museli držet od sebe, protože Schmetty byla závislá na mléce a pokud by se Eleanor rozhodla chovat k ní mateřsky, neměla čím ji živit.

Bývaly dny, kdy Schmetty nebyla ve své kůži a měla příliš řídkou stolici. Průjem vede u slonů k život ohrožující dehydrataci, bylo tedy třeba pomoci Davida a ošetřovatele, abychom udrželi Schmetty v klidu a dokázali jí pět dní po sobě podávat tablety sulfonamidu. Často ale tableta vyletěla, když zavrtěla hlavou ze strany na stranu, protože jí nechutnala. Nebylo možné ji rozpustit v mléce, přítomnost léku okamžitě poznala a odmítala pít. Když tabletku dostala, rozběhla se ke kuchyni, kde byla v přístřešku uložena plynová bomba, a strčila dovnitř hlavu. Hledala klid a pocit, že je ukrytá pod něčím velkým. Chyběla jí možnost schovat se pod matku a jedině přístřešek jí poskytoval pocit bezpečí, když byla rozčílená nebo vystrašená. Vždycky mě dojalo, když jsem ji tak viděla - byly věci, které jsem jí prostě zajistit nedokázala.

Odpolední svačina byla u nás doma zaběhnutá, milovali ji i všichni sirotci, protože cinkání šálků signalizovalo, že se blíží odpolední vycházka a také přísun sušenek, které jsem pekla podle receptu tradujícího se v rodině z generace na generaci. Většina sirotků vnímala sušenky jako velkou lahůdku, především Jimmy a Baby. Upírali pohled na verandu, z tlam jim tekly sliny a v očích měli toužebné očekávání. Dožadovali se pamlsku snad každým kousíčkem svého těla, takže jsem nedokázala vzdorovat, i když krmit je sušenkami bylo jako házet je do černé díry, tak rychle v nich mizely. Schmetty tohle dění nějakou dobu pozorovala a potom se rozhodla, že by mohla také jednu okusit. Bylo opravdu zábavné ji pozorovat, protože očividně neměla tušení, co se sušenkou podniknout. Mávala chobotem, kterým si ji přidržovala, strčila si ji do tlamy, potom do ucha, nakonec ji vdechla chobotem, až sušenka vyletěla po hlasitém kýchnutí, při kterém jsme všichni nadskočili. Sušenky ale neměli rádi úplně všichni; jakmile Bunty a její synové uslyšeli cinkání šálků, odešli na parkoviště a trpělivě čekali, až se shromáždíme k odpolední vycházce.

Pískoviště u kanceláře bylo skoro stejně oblíbeným místem jako bahnitá koupel, takže jsme museli jít tudy. Schmetty si hrála v písku jako děti, vylezla na hromadu a po zadku se klouzala dolů, až měla uši i chobot plné písku a bylo na čase ji přesvědčit, abychom pokračovali. Vracet jsme se museli před šestou, nemohli jsme riskovat žádné hlasité protesty, protože potom se Eleanor s ostatními sirotky vracela do ohrad. Schmetty měla také neuvěřitelný přehled o čase - pokud se krmení zpozdilo jen o pár minut, hlasitě se ozývala. Měla jsem ale podezření, že i přes všechna opatření Eleanor tušila, že před ní něco skrývám. Zastavila se vedle domu a dlouze naslouchala, potom podrážděně pohodila hlavou a pokračovala. Nepochybuji o tom, že o Schmetty věděla díky udivující sloní intuici, možná jí nebylo jasné, proč právě tohle sloní mládě nedostala do péče jako všechna ostatní.

Několik dnů přešlo v půl roku a naše sloní mládě stále žilo. Každý měsíc jsem vytáhla krejčovský metr a radovala se, když vyrostla. Měla jsem obavu ze dne, kdy se s ní budu muset rozloučit a předat jí Eleanor. Bude to ona, ne já, kdo ji uvede do volné přírody a zasvětí do života slonů. Já to samozřejmě udělat nemohla, tak jsem si užívala každý den s ní, dokud to šlo.

Při každém pomyšlení na sirotky jsem měla zvláštní pocit. Tušila jsem, že něco podobného prožíval David stále dokola, když budoval park. Byl to příjemný pocit úspěchu a sounáležitosti, hluboké uspokojení, že jsem alespoň trochu přispěla volné přírodě a divočině, kterou mám tolik ráda. Navíc bylo krásné mít možnost poskytnout jakémukoli zvířeti druhou šanci na život. Když jsem si vzpomněla na dobu, kdy jsem pracovala v Nairobi v kanceláři a toužila být v Tsavu s Davidem, uvědomovala jsem si, jaké jsem měla štěstí a že bych si ani za nic nevybrala jiný život než ten, který žiju. Jenomže když jsem selhala se Schmetty, vyvolalo to ve mně takový smutek a zoufalství, že dodneška nechci na její smrt myslet.

Když Jill oznámila, že se chce provdat za Alana, svého přítele z Jižní Afriky, instinktivně jsem cítila, že tenhle vztah, stejně jako moje první manželství, dlouho nevydrží. Nemohla jsem ale takovou předpověď vůbec vyslovit, Jill byla zamilovaná a šťastná. My s Billem jsme tuhle novinku přijali s opatrným nadšením. Dva týdny před svatbou jsem odjela do domu Betty v Muthaize, kde už čekala naše maminka, abychom zvládly všechny přípravy na svatební hostinu v její nádherné zahradě. Zanechala jsem Schmetty se zkušeným ošetřovatelem, který na sirotky dohlížel, ale stýskalo se jí po mně tak moc, že se její stav dramaticky zhoršil. Nepomáhaly léky ani péče, průjem se nedařilo zvládnout. Svatba se blížila, nemohla jsem odjet, takže jsem se jen modlila, abych se nevrátila příliš pozdě.

Dcera vypadala ve svatebních šatech, protkávaných stříbrnou nití, nádherně, když kráčela zavěšená do Billa uličkou v kostele. Sjelo se tři sta hostů, mezi nimi byli mnozí z naší košaté rodiny. Většina vážila dlouhou cestu, aby s námi mohla slavit, protože Jill se vdávala jako první ze své generace. Všechno pohoštění jsme připravili sami, takže jsme to finančně zvládli; Bill ani David neměli nijak vysoký plat. Na dortu se tyčily tři vrcholky pohoří Mount Kenya, což bylo v souvislosti s jill příhodné, protože stále ještě držela rekord. Na nejvyšší vrcholek Lenana vystoupila jako nej mladší dívka, když jí bylo deset. Tehdy se tam vypravila s Billem.

Stejně jako moje maminka jsme Jill i já měly při loučení problém zadržet slzy a nebylo to jiné ani při dceřině odjezdu na svatební cestu. Po návratu domů jsem okamžitě spěchala za Schmetty. Slůně se pokoušelo vstát, aby mě přivítalo, ale zhroutilo se mi do náruče. Objímala jsem ji, slzy mi tekly, protože mi bylo jasné, že ji opouští život. S hlavou na mém klíně se jí podařilo ještě jednou hlasitě vykřiknout, ten zvuk skončil hlubokým povzdechnutím a potom zůstala bezvládně ležet. Nevšimla jsem si, že přišel David, dokud mě neobjal a nepřitiskl k sobě. I jeho přemohl smutek - tohle malé slůně nás chytilo za srdce a její odchod nás skutečně zdrtil. Hladila jsem Schmetty, dokud její tělíčko nevychladlo. Teprve potom jsem ji pustila z náručí a nechali odejít. Uložili jsme ji k odpočinku na malém hřbitově, kde se objevil další pahorek červené půdy Tsava v dlouhé řadě ostatních pohřbených mláďat. Z nich všech to bude ale právě tohle malé slůně, které pro mě bude mít vždycky zvláštní význam a bude žít v mém srdci a vzpomínkách navždycky.

V následujících měsících jsem se snažila otočit list, nacházela jsem útěchu u sirotků žijících v zahradě - dokázali jí dodat nevídané kouzlo. Nevyhnutelně přišla doba, kdy Jimmy a Baby zareagovali na volání divočiny a jednou dopoledne zmizeli. Jako obvykle jsem měla obavy. Odpoledne jsme se rozhodli zajet podívat k řece, doufali jsme, že je zahlédneme, a k mé úlevě stálo vedle přistávací plochy stádo antilop losích, na kterém by nebylo nic zvláštního, kdyby mezi nimi nebyla i jedna pruhovaná antilopa kudu. O pár dní později se Jimmy vrátil sám. Antilopy losí očividně nesnesly mezi sebou nikoho jiného, takže se rozhodl vrátit domů k Bunty a do zahrady.

Uběhlo hodně času, než jsem Baby zase uviděla. Jednou odpoledne jsme popíjeli čaj na verandě a zahlédli osamělou antilopu losí. Nezdržela se dlouho, protože její nejlepší přítel Jimmy byl zrovna někde pryč. Pořídil si tři krásné dámy, které jsme s ním zahlédli při jedné z odpoledních vycházek. Samice se poplašeně rozutekly, zatímco Jimmy, teď už dospělý samec s ostrými spirálovými rohy, k nám nebojácně došel a choval se přátelsky jako vždycky. Srst se změnila z hnědé barvy dospívání na tmavošedou barvu s bílými vodorovnými pruhy, typickou pro samce, která slouží jako dokonalá kamufláž v hustém porostu, kde se střídá světlo a stín. Od té doby jsme si zvykli vídat ho s jeho společnicemi často. Vždycky nás přišel pozdravit, ale nikdy se příliš dlouho ne- zdržel - byl si vědom toho, že musí dávat na své družky pozor. Protože jsou antilopy obyvateli buše, dával Jimmy se svými družkami přednost hustšímu porostu, takže kontakt s ním byl nepravidelný. Ale Jimmy i Baby představovali úspěch v odchovu sirotků, a během doby, kdy s námi stejně jako Bunty sdíleli život, nám poskytli velkou možnost pochopit jejich druh.

Potom jednoho dne nečekaně přijeli mí rodiče jako poslové špatných zpráv. Nebyl k nám zavedený telefon, museli přijet osobně. Otci trvalo hodně dlouho, než našel slova, aby nám vysvětlil, co se stalo. Když Betty s Grahamem odjeli po Jillině svatbě na dovolenou do Jižní Afriky, našli své jede- náctileté dceři na stehně podivnou bouli. Během několika dnů museli Sally amputovat nohu těsně pod kyčli. Teď ji čekala dlouhá a náročná chemoterapie, aby se lékaři pokusili zastavit rychlý postup zvlášť agresivní formy rakoviny kostí. Znamenalo to, že její rodina se co nejdřív přestěhuje do Jižní Afriky. Grahamova firma naštěstí byla ochotna přeložit ho do své jihoafrické pobočky, takže měl alespoň zajištěnou práci. Rodiče se rozhodli, že se přestěhují do Jižní Afriky také, aby Sally poskytovali praktickou i duševní podporu.

Zdálo se, že všichni mí drazí a blízcí se přesunují do Jižní Afriky. Jill s Alanem odjeli po líbánkách do Kapského Města, kde Alan pracoval jako montér. Jill mi hrozně chyběla, byla mojí blízkou důvěrnicí a hodně mi pomáhala s péčí o sirotky. Měla zvířata moc ráda a bylo mi jasné, že pro ni nebude snadné zvyknout si na městský život ve vzdálené zemi. Znervózňovalo mě, že rodiče, sestra a její rodina i dcera s manželem jsou pryč. O několik měsíců později jsme se na každoroční dovolenou vypravili s Davidem do Jižní Afriky, abychom zjistili, jak se všem vede. Když už tam budeme, měla jsem ještě další plán. David si poslední dobou stěžoval na bolest mezi lopatkami a já měla strach, protože jsem věděla, že jeho otec zemřel v padesáti šesti letech při zápasu v pólu v Nyeri na infarkt. V té době se kromě elektrokardiogramu nepoužívaly téměř žádné jiné diagnostické metody, neexistovaly ani léčebné postupy jako dnes. Nicméně v Jižní Africe působilo několik nejlepších kardiologů a já měla v plánu objednat Davida na důkladnou prohlídku. On sám tvrdil, že ty křeče jsou bezvýznamné, a při prohlídce na prodloužení pilotní licence nic nezvyklého neshledali. Lékař poznamenal, že ty bolesti budou zřejmě od dlouhého sezení v kokpitu letadla.

U lékaře v Kapském Městě trval David na tom, že na prohlídku půjde sám, mě poslal pryč, abych koupila dárky rodině. Než jsem stačila něco namítnout, zavolali ho do ordinace a zavřely se za ním dveře. Já ale čekala a hrozně se mi ulevilo, když vyšel a doktor prohodil: „Uvidíme se za dva roky na další kontrole," David vypadal uvolněně a řekl mi, že není čeho se obávat. Sdělili mu, že má jen náznak anginy pectoris a to lze zvládnout pomocí léků a úpravy stravy. Byla jsem šťastná, okamžitě jsem tomu uvěřila a slíbila si, že na jeho stravování dohlédnu.

Když jsme se vrátili, obávané sloučení Správy národních parků s Vládním úřadem pro lov oficiálně schválil 13. února 1976 parlament. Národní parky se tak dostaly pod přímou

kontrolu vlády. Nová organizace s názvem Keňská správa ochrany přírody tak získala správu nad všemi divoce žijícími zvířaty po celé zemi, všechno podléhalo ministerstvu turistického ruchu a volně žijící zvěře. Sloučení bude už navždyc- ky pro ty z nás, kdo si dění z té doby pamatují, zlověstným výrazem. Byl to začátek něčeho, co se ukázalo jako tragická a temná doba v hrdé historii keňských národních parků. Jejich divokým obyvatelům, zvlášť nosorožcům a slonům, kteří se stali terčem lovu, zazvonil umíráček. Na novém zákoně ještě ani neuschnul inkoust a finance národních parků byly okamžitě zmrazený. Všechny šeky, faktury i objednávky byly prohlášeny za neplatné. Během několika dnů ani jeden z pěti vchodů do Východního Tsava neměl vstupenky, benzínové pumpy v parku vyschly. David naštěstí skladoval nějaké palivo v kovových sudech v buši, takže strážci z terénní jednotky zůstali pohybliví. Já hledala útěchu u svých sirotků, byla jsem ráda, že dokážu uspokojit jejich potřeby a radovat se z jejich společnosti.

Navštívil nás jeden úředník z ministerstva, aby provedl inventarizaci. Bylo by to úsměvné, kdyby to nebylo pro nově nastolený režim typické. Procházel se po areálu, vypadal zmateně při pohledu na soustruh, vrtačku a jiná zařízení, která nedokázal ani pojmenovat. Když mu David vysvětlil, že aby mohli inventarizovat veškeré vybavení parku, budou muset ujet čtyři tisíce osm set kilometrů, a ještě dodal, že doufá, že si úředník přivezl vlastní benzín, ten člověk odjel a už jsme ho nikdy neviděli. Očividně ale jeho pozornosti neunikly obrovské kly, které zůstaly ve skladu slonoviny - zvlášť ty, které byly větší, než jaké měl legendární Ahamed z Marsabitu. Hned následující den přišel z Nairobi příkaz, že pokud Východní Tsavo skladuje nějaké velké kly, je nutné je okamžitě dopravit do konkrétního vládního úřadu v Nairobi.

V rámci těchto změn dostal David nové zaměstnání: měl dohlížet na všechny národní parky a rezervace jako šéf

plánovacího oddělení. Především se měl zaměřit na poměrně zanedbané přírodní rezervace. Mohl si vzít letadlo Tango Papa, letadlo Supercub, naši toyotu pick-up, které jsme říkali Poonin vůz po dámě, která nám ho darovala. Dostal kancelář na ministerstvu v budově Jogoo House v Nairobi, výrazně se mu zvýšil plat a dostal příslib domu v národním parku Nairobi. Směl si vzít také několik strážců, aby pracovali s ním.

Když mi tuhle novinu oznámil, pevně mě objal a já kolem sebe cítila sílu jeho paží. Jako by chápal, že potřebuju podržet. Slyšela jsem stále jen, že opustíme Tsavo, a měla pocit, jako by kousek ze mě umíral. Celé dny jsem proplakala, ale David byl jako obvykle připravený otočit list. Tvářil se statečně, ale mně bylo jasné, že odchod ho trápí stejně jako mě. Pro něho to znamenalo opustit třicet let velice náročné práce, zanechat populaci slonů a nosorožců na milost pytlákům a jejich zkorumpovaným pánům. Znamenalo to také opustit náš nádherný dům a zahradu, kterou jsme s takovou láskou pěstovali. Nejhorší bylo, že budeme muset opustit naše sirotky a zanechat je nejisté budoucnosti. Svět kolem nás se rozpadal a já neměla Davidovu odvahu a sílu. Obdivovala jsem jeho schopnost dívat se stále dopředu na to, co je potřeba udělat, a neohlížet se do minulosti.

Bála jsem se o bezpečí našich milovaných sirotků, věděla jsem, že na naše místo nastoupí některý z úředníků ministerstva, což byli většinou nemilosrdní lovci. Bála jsem se o Bunty a její děti - všichni žili volně hned za budovami kanceláří, také o Jimmyho a jeho manželky, ale ti byli díkybohu daleko nezávislejší. Měla jsem obavy o milovanou Eleanor, Rarua a Bukaneziho, o naše cenné, teď už téměř dospělé nosorožce Pushmi a Tvrdohlavou, o osiřelé buvoly, o páva Honka a jeho rodinu, také o přibližně sto perliček kropenatých, které denně procházely naší zahradou. Nebude těžké najít dobrý domov dvaceti pávům, ale horší bude najít místo perličkám, které nejspíš skončí někomu na pekáči. O buvolí sirotky jsem se tolik nebála, stýkali se se zvířaty ze stáda, které chodilo pít k hotelu Voi, a byli jsme si jistí, že mezi ně poměrně snadno zapadnou.

Největší starost jsme měli o Pushmiho a Tvrdohlavou, kteří byli sice ještě příliš mladí a závislí, ale na hlavě nosili celé jmění. Nosorožci byli na pokraji vyhubení, poptávka po rozích na černém trhu byla obrovská, ceny stoupaly, zájem byl především z Dálného a Středního východu - jedni věřili v jejich kouzelné léčivé vlastnosti, jiní byli přesvědčení, že pokud budou mít z rohu nosorožce rukojeť dýky, budou neporazitelní. Bylo nám jasné, že nosorožci by byli vystaveni velkému nebezpečí, proto se je David rozhodl přesunout na ranč Solio, kde už spokojeně žil Reudi. Když Tvrdohlavá a Pushmi nastoupili, nalákáni náručí cukrové třtiny, do přepravních beden, nastal další smutný den. Doprovázeli jsme je s Davidem na dlouhé cestě na ranč, dvakrát jsme cestou zastavili, abychom je pro ochlazení polili vodou a dali jim čerstvé krmení.

Vrátili jsme se domů a čekalo nás balení naší domácnosti. Bylo potřeba přebrat věci nashromážděné za více než třicet let. Já se zotavovala z gynekologické operace, takže jsem jen vydávala instrukce. Nakonec nastal čas rozloučit se, den, kterého jsem se z celého srdce obávala. Dodnes nevím, jak jsem to vlastně všechno zvládla - loučení s Bunty v zahradě, obětí s Eleanor, Raruem a Bukanezim, kteří se popásali dole u řeky Voi, pohled do zahrady, o níž jsem si byla jistá, že zpustne. Zvířata vycítila můj neklid. Když jsem ucítila chladné konce chobotů, jak zkoumají slzami zalitou tvář, když jsem se k nim před odjezdem naposledy otočila, modlila jsem se, aby zůstali svobodní a v bezpečí.

Vyrazili jsme na cestu, náš pozemský majetek vezlo do nového domova pět náklaďáků. Když jsme přijeli do národního parku Nairobi, zvedla se nám nálada, protože jsme cestou k domu, který pro nás David vybral, minuli zebru, pakoně a další zvířata. Dům byl relativně nový, před námi v něm bydlel správce parku, ale při našem příjezdu byl zamčený a klíč nebyl nikde k nalezení. Nebyl tu ani nikdo, kdo by nám mohl pomoci. Unaveně jsme vztyčili na trávníku stan, povečeřeli konzervu sardinek a za řevu nedalekých lvů usnuli. Napadlo mě, že nepřítomnost klíčů byla možná záměrná, že to byla místní taktika, jak nám připomenout, kde je naše místo.

Následující den se David vydal na ministerstvo, aby oznámil, že se do našeho domu budeme muset vloupat. Ovšem po telefonátu tajemníka ministra se klíče jako zázrakem našly. Já mezitím obhlížela okolí našeho nového domova a s hrůzou jsem zjistila, že kromě nádherné světle fialové buganvilie u domu žádná zahrada neexistuje. Málem jsem vyskočila z kůže, když jsem za domem našla klec s napůl dospělým velice nepřátelským leopardem, který se krčil a zlobně na mě prskal. V zelených očích mu blýskala nenávist. Později jsme se dozvěděli, že Lulu byla oblíbenkyní předešlého správce, představovala atrakci pro hosty i kolemjdoucí, protože většina z nich velkou kočku z takové blízkosti nikdy neviděla. Rozčilovalo mě, když jsem viděla, jak je zvíře omezené v pohybu. Jakmile se David vrátil, požádala jsem ho, aby udělal, co se dá, abychom její situaci zlepšili. Řekl, že nejdřív si na nás musí zvyknout, musíme ji krmit. Když se správce ozval, nabídla jsem se, že se o zvíře postarám. Během následujících několika týdnů, kdy měl David práci v kanceláři v Jogoo House, jsem trávila s Lulu spoustu času, při každém krmení jsem si s ní vlídně povídala. Zorganizovala jsem nový domov a začala zakládat zahradu. Tady rostlo všechno samo, takže mě to hodně bavilo. Zasadila jsem některé ze svých oblíbených rostlin, které jsem si přivezla jako nostalgickou vzpomínku na náš domov v Tsavu.

Davidova nová práce byla náročná. Měl na starost dvacet přírodních rezervací, pokrývajících třináct a půl tisíce kilometrů čtverečních. Zatímco národní parky byly oblasti určené jen pro divokou zvěř, kde žili jen lidé, kteří tam pracovali, přírodní rezervace byly oblasti, kde se divokým zvířatům dostávalo sice ochrany, ale přednost v nich měli lidé. O každé z rezervací si založil spis, zaznamenal si datum, kdy bylo území vyhlášeno rezervací, katastrální číslo, rozlohu, období dešťů, přírodní podmínky i počet lidí, kteří v oblasti žili. Zaznamenal si i počet hospodářských zvířat, hovězího dobytka, ovcí a koz, které počítal během leteckých obhlídek. Kancelář, kterou měl v Jogoo House, nebyla vhodná, proto jsme upravili jeden z pokojů, aby mohl pracovat doma a já byla po ruce, když potřeboval s něčím pomoci. Po setkání s místními náčelníky během leteckých obhlídek měl už představu, co je potřeba udělat. Připadalo mi, že se do nové práce pustil s nadšením, a i když křeče mezi lopatkami přetrvávaly, měl dobrou náladu. Oběma nám bylo jasné, že navrhnout infrastrukturu tak, aby rezervace byly přístupné turistům, bude obrovský úkol, ale David se takovými věcmi nedal nikdy zastrašit a do nové práce se vrhl s nadšením a odhodláním.

Po několika týdnech v kanceláři se rozhodl vyrazit do terénu - do národní přírodní rezervace Jezero Bogoria o rozloze asi třinácti tisíc hektarů. Jezero bylo jedním z mnoha solných jezer krčících se na dně Velké příkopové propadliny, obklopovaly je strmé srázy a hory. O gejzírech tryskajících podél břehu, nad nimiž se vysoko do vzduchu vznášela pára, se říkalo, že jsou bohaté na minerály a detoxikují. Horké prameny probublávaly u okrajů jezera, ale i v jeho středu. V jezeře žila spousta větších i menších plameňáků, díky nim bylo celé zbarvené do růžova a dodávalo přírodě nevídanou krásu. Pro místní lidi bylo jezero tajemnou oblastí, noční štěbetání plameňáků považovali za hlasy duchů svých předků. Prezident Kenyatta tu byl pravidelným návštěvníkem, využíval ozdravné síly vody i přírodní saunu.

Rozjeli jsme se k jezeru Bogoria v našem pick-upu, který byl teď vybavený velkými nádržemi na benzín. Navrhovala jsem, abychom letěli, ale David odmítl. Poslední dobou jsem si všimla, že mě nechce brát do letadla s sebou, hledal nejrůznější výmluvy, proč to není možné. Během prvních měsíců v Nairobi mnohokrát vzlétl na průzkumné lety; požádala jsem ho, aby mě vzal s sebou, ale pokaždé namítl, že s ním zřejmě poletí nějaký úředník. Při návratu jsem se dozvěděla, že letěl sám. Dělalo mi to starosti, napadlo mě, že ty jeho křeče znamenají možná víc, než co mi svěřil. Nemělo smysl se s ním ale dohadovat, když se rozhodl. Kromě toho jsem se těšila na dobu, kterou spolu na cestě strávíme.

Cestou k jezeru jsme se nějak připletli do prezidentské kolony, jejíž bezpečnost zajišťovala policie na motorkách. Jeli jsme uprostřed konvoje, ostatní auta zastavovala u krajnice, lidé stáli vedle nich a projevovali úctu. Propadala jsem panice. „Užívej si to,“ smál se David. ,;Nestává se často, abychom se dostali mezi důležité lidi, tak mávej a užívej si překvapení na tvářích těch, kteří nás náhodou znají.“ Blížili jsme se k městečku Naivasha, kde postávalo opravdu hodně lidí, když jsme projížděli kolem. Jejich vyděšeným pohledům jsme se museli oba smát. Byla jsem ale nervózní, bála jsem se represí, k nimž by mohlo dojít, kdyby se na to přišlo, ale byl nádherný den, podél silnice se popásaly zebry a David měl skvělou náladu. Když jsme se přiblížili k městečku Nakuru, uviděla jsem na kopci svou starou základní školu s impozantní věží s hodinami a střechou z červených tašek. Když jsme přijeli k tří- proudové silnici vedoucí k budově státní legislativy, prezident se svou kolonou zabočil doprava, my pokračovali rovně, aniž by si toho někdo všiml.

Ke břehu jezera Bogoria jsme dorazili pozdě odpoledne. Tísnivá atmosféra v kombinaci se syčením a šploucháním horkých pramenů a k tomu bublání horké vody vytvářelo pocit, jako bychom se dívali na stvoření světa. Procházeli jsme se kolem jezera, mluvili o jménech jednotlivých pramenů, postávali u největšího gejzíru a vdechovali údajně léčivou páru. Pramen bublal a vrčel, když vyháněl horkou vodu vzhůru, my si prohlíželi načervenalé řasy na jeho okraji, dokud se na obloze neobjevily první hvězdy a nebyl čas vrátit se do tábora a připravit si večeři. Když jsme se chystali spát, David přitáhl moje polní lůžko těsně ke svému a řekl: „Protože takhle budeme zřejmě trávit hodně času, budu muset vymyslet dvojité polní lůžko!“

Snídaně následující den byla kulinářským zážitkem - vajíčko připravené ve vroucí vodě jednoho z menších gejzírů. Potom jsme se vydali na pěší prohlídku, David hledal vhodné místo, kde postavit ředitelství. Pak jsme se setkali s místními radními, kteří nás přijali velice mile a pozvali nás na oběd. Podávalo se nyama choma, maso pečené na dřevěném uhlí. David jim potom ukázal místo, které vybral. Projevili ochotu místo uvolnit; Davida trochu zaskočilo, s jakým nadšením celý projekt přijímali. Já jsem mezitím sbírala peříčka plameňáků pro Angelu. Hrozně ráda z nich vytvářela na překližce nádherné obrázky, které potom nabízela ke koupi členům rodiny a přátelům, aby si vydělala nějaké peníze. Stejně jako moje matka měla výtvarné nadání, zároveň byla tvůrčí a nápaditá jako její otec.

David byl nadšený tím, jak věci probíhají. Další den jsme prozkoumali jezero a užili si piknik pod obrovským fíkovní- kem. Chtěla jsem se chvíli cachtat v potoce, ale okamžitě jsem vyskočila, protože se mi k noze přisála dychtivá pijavice. David musel přidržet zapálenou sirku u jejího druhého konce, aby se pustila. Když jsme později leželi ve stínu fíkovníků, David nadšeně vzpomínal na Tsavo a zmínil se, že až se vrátíme zpátky do Nairobi, zaletí se podívat, jak si park vede. „Můžu letět s tebou?“ zeptala jsem se, i když mi bylo jasné, co mi odpoví. „Ne,“ přišla obvyklá odpověď. „Protože budu kroužit nízko nad parkem, v letadle bude vedro a nedýcha- telno.“ Netlačila jsem na něho, na jednu stranu se mi ulevilo, že se nebudu muset dívat na náš starý domov a vyvolávat si s ním spojené vzpomínky, abych zjistila, že už je všechno jinak.

Cestou zpátky jsme se stavili u Jonathana Leakeyho a jeho manželky. Jonathan byl nejstarším synem slavného paleontologa Louise B. Leakeyho, který byl členem správní rady Správy národních parků. Jonathan byl odborník na hady, získával jejich jed a připravoval z něho sérum, které zachraňovalo uštknuté. Ukázali nám s manželkou jedovaté kobry, mamby i zmije, ale než hodil živou myšku chlupaté tarantuli, omluvila jsem se a odešla z místnosti. Přesto jsem zaslechla myšku křičet bolestí, když do ní pavouk zatnul jedovatá ku- sadla, než ji vysál. Později v noci, po příjemné večeři s našimi hostiteli, měl David zase tu křeč, která se občas ozývala, ale vzal si aspirin, spal dál a ráno se probudil odpočatý.

Během další části cesty jsme začali snít o tom, co budeme dělat, až odejdeme na odpočinek. David se těšil, že budeme moci jezdit na výlety a trávit ve volné přírodě tolik času, kolik budeme chtít. „Vezmeme si dvojité polní lůžko a stan," plánoval, „a stanou se z nás skuteční nomádi, volní a bez závazků, odpovědnost budeme mít jen k nejbližší rodině. Bude nádherné trávit společně bezstarostné dny.“ Zastavili jsme na oběd na vrcholku vysokého srázu, pod námi se rýsoval dech- beroucí panoramatický pohled. Já připravovala jídlo, David se rozhlédl kolem a vrátil se s nádherně vonící bílo-červenou květinou Carissa edulisy které se v mém dětství říkalo „květina Daphne“. Předal mi kytici s hlubokou úklonou, jeden květ mi zasunul do knoflíkové dírky na svetru. Poděkovala jsem mu dlouhým polibkem, měla jsem pocit, že jsem do toho úžasného muž zamilovaná víc než kdy předtím.

V Maralalu jsme se zastavili, abychom si prohlédli rostliny a květiny, než jsme navštívili místního správce. Když jsme projížděli mezi domorodými strážci, mávali na nás a volali: „Saa Nane“, to jméno se šířilo jako požár a vykukovali stále další a další lidé. Překvapilo mě, že Davida znají i tady, ale očividně tomu tak bylo. Později jsme postavili stan v lesíku vysoko nad městem, David zapálil oheň - v této nadmořské výšce bylo už poměrně zima. Začalo pršet, tak jsme si zalezli do postele. David trval na tom, abych si lehla k němu. Usnuli jsme v pevném objetí, nocí se ozývaly zvuky lesní zvěře. Nad ránem Davida začalo bolet na hrudi, zbledl a kroutil se bolestí. Okamžitě mi bylo jasné, že jsem ve svých obavách měla pravdu, že křeče jsou příznakem něčeho daleko zlověstnějšího, než jsem se odvážila pomyslet. Ve světle baterky jsem v panice hledala prášky, které David dostal. On sám zůstával klidný, řekl mi, že mám hledat v lékárničce prášky na předpis, které si má v případě obtíží dávat pod jazyk. Lék rychle zabral, bolest ustoupila a my se dál objímali po zbytek noci, která mě pronásleduje dodnes. Když jsem poznamenala, že to mohl být infarkt, odvrátil se. „Bůh ví, ale ať to bylo cokoli, bylo to velice nepříjemné." Ráno jsem navrhla, abychom se vrátili do městečka Maralal a kontaktovali leteckou lékařskou službu, Petera nebo Billa prostřednictvím vysílačky, ale David s tím nesouhlasil - tvrdil, že je mu lépe. Vysvětlil mi, že prášky, které bere, ty, o nichž jsem si myslela, že je dostal na křeče, jsou na jeho potíže se srdcem. Snažila jsem se něco namítnout, ale když jsem viděla jeho pevně sevřenou čelist, bylo mi jasné, že nemá smysl naléhat. Obrátil se ke mně a tiše řekl: „Pokud nebudu schopen žít takový život, jaký chci, a dělat věci, které mám rád, potom budu radši, když mě Stvořitel povolá k sobě.“ Věděla jsem, že to myslí vážně, ale nechtěla jsem ani uvažovat o tom, že by to tak skutečně mohlo být.

Setkali jsme se s radními z Maralalu, jako by se nic nestalo. Během jednání mi bylo jasné, že David trpí bolestí, bylo to zřejmé podle toho, jak zatínal svaly v obličeji i podle jeho popelavé barvy. Když jsme se vrátili do auta, řekl si o další prášek. Jak bolest postupovala, zdůraznil, jak je mu se mnou dobře a že jednání i plány pro rezervace probíhají víc než dobře. Cesta z Maralalu do Rumuriti byla, mírně řečeno, otřesná. Poskakovali jsme od jedné díry ke druhé, auto se třáslo tak, že se rozbil porcelán v bedně s nádobím, stejně jako čočky dalekohledu i fotoaparátu. Ulevilo se mi, když jsme dorazili k Thomsonovým vodopádům, protože odsud byla silnice asfaltová. U vodopádů trval David na tom, že vystoupáme na strmý svah, abychom měli lepší výhled na vodopád vysoký sto metrů. Jméno dostal na počest cestovatele Josepha Thomsona. Nebyl to dobrý nápad, protože cestou zpátky David vrávoral, byl schvácený a hrozně bledý. Požádal o další tabletku a já měla znovu námitky, když jsme pokračovali dál, ale on jen mlčel.

Konečně jsme dojeli na předměstí Nairobi a já jsem navrhla, abychom jeli rovnou do nemocnice. David se ale ohradil, tvrdil, že ze všeho nejvíc potřebuje teplou koupel a vlastní postel. Slíbil, že jakmile dojedeme domů, zavolá svému lékaři. Doma nechal vybalování na mně, to nebylo typické, a odešel rovnou do koupelny. Mezitím se u nás zastavil jeden dávný přítel z doby, kdy jsme žili v Tsavu. David se objevil v županu, aby se s ním přivítal, v obývacím pokoji nad whisky se sodou debatovali o jednostranném vyhlášení nezávislosti Rhodesie. Nechala jsem je a zavolala našemu lékaři Johnu McCaldinovi, který chtěl s Davidem mluvit. Zdůraznil, že může okamžitě přijít, ale David namítl, že to není nutné a že se u něho zastaví hned ráno. Doktor McCaldin si myslel, že příznaky ukazují na problémy se žlučníkem.

Jakmile náš host odjel, navrhla jsem Davidovi, aby šel spát. Bylo sice ještě brzy, ale šla jsem i já, po předešlé noci jsem byla hrozně unavená. Obavami a strachem se mi dělalo zle, chtěla jsem jen nějak zvládnout noc, abychom ráno zašli k lékaři. David vypadal uvolněný, na nic si nestěžoval, trval na tom, abych si lehla k němu, když si bude číst. Hrozně se mi ulevilo, že jsme se dostali v pořádku domů a pomoc není v případě potřeby daleko. Upadla jsem do tvrdého spánku.

14.Smutek

„Ležel pod stinnými stromy ukrytý v rákosí. Stromy na něho vrhaly stín; vrby u potoka ho obklopily. “

JOB 40:21,22

Během noci požádal David o další prášek, a když si ho vkládal pod jazyk, zeptal se mě, kolik je hodin. Bylo půl dvanácté. Než jsem stačila odpovědět, svezl se na záda a oči se mu protáčely v sloup. Okamžitě mi bylo jasné, že umírá.

Třesoucí se rukou jsem sáhla po telefonu a volala doktora domů, ale nikdo to nebral. Vytočila jsem tedy Sheilino číslo a vyhrkla, že potřebuju pomoc. Zvedla jsem Davidovi hlavu, plácala ho po tvářích, ale nereagoval. Sklonila jsem se k jeho ústům a zoufale se mu snažila vdechnout zpátky život. Oči měl otevřené, ale nevnímal. Rozběhla jsem se k zadním dveřím a zoufale volala, dokud se neobjevil náš věrný Mwangan- gi, který s námi přijel z Voi. Byl rozespalý, ale jakmile uviděl Davida, okamžitě zareagoval. Popadli jsme Davida i s matrací a odnesli ho k dodávce. Sklopili jsme zadní sedadlo, aby mohl vzadu ležet, nohy mu ale vykukovaly z kufru. Mwan- gangi držel Davidovo bezvládné tělo, aby nevypadlo z auta. Bosá a v noční košili jsem dojela k bráně národního parku a křičela, aby někdo otevřel vrata. Trvalo celou věčnost, než se tak stalo. Co nejrychleji jsem vyrazila přímo do nemocnice a zastavila před pohotovostí. Vběhla jsem dovnitř, křičela o pomoc, a ačkoli to trvalo jen pár chvil, připadalo mi jako celá věčnost, než lékaři a sestry vzali nosítka a kyslíkovou bombu a spěchali se mnou k Davidovi.

Následujících dvacet minut všichni bojovali o jeho život, já mezitím stála venku na parkovišti a modlila se k Bohu, aby ho nenechal zemřít. Když za mnou přišel lékař, nemusel mi nic vysvětlovat - jeho mlčeni a paže kolem mých ramen byly dostatečně výmluvné. Připadalo mi, že se svět přestal otáčet. Byla jsem v hlubokém šoku a měla pocit, že každou chvíli omdlím. Lékař něco říkal, ale nemám vůbec tušení, co to bylo. Chtěla jsem zemřít také.

Odvedli mě k němu. Ležel na betonovém stole, měl jen přehozený pruh látky přes slabiny. Byl moc hezký, vypadal klidně, jako by jen spal. Když jsem se ale sklonila, abych ho naposledy políbila, zaskočilo mě, že jeho tělo bylo už chladné. Začalo mi docházet, co se stalo, a rozplakala jsem se. Sestry tělo přikryly, já jsem v pláči a přemožená smutkem odešla z místnosti. Když jsem zaslechla lékaře zamumlat něco o pitvě, otočila jsem se, protože jsem nedokázala snést představu, že by Davida řezali. V slzách jsem prosila, aby ho takové hrůzy ušetřili. Příčina smrti byla zřejmá - masivní srdeční infarkt. Lékař slíbil, že nebude nic podnikat. Hrozná pro mě byla už představa, že Davida odvezou do márnice. Nejraději bych si ho vzala s sebou domů.

V dálce na obzoru začínalo vycházet slunce, svět kolem se probouzel do nového rána. Nechápala jsem, že život může normálně běžet dál. Vyděšená jsem si vzpomněla na Angelu, která byla v internátní škole v Jižní Africe a o smrti milovaného otce neměla tušení. Nedokázala jsem myslet na to, že David svoje Pískle už nikdy neuvidí, že nezažije svou dceru dospívat. Potřebovala jsem mluvit s Betty a rodiči, abych je požádala, aby zajeli do školy, Angele tu zprávu sdělili a přivezli ji domů. Zaplavila mě obrovská beznaděj - jak se dokážu postavit budoucnosti bez mé spřízněné duše po boku? Tohle se ještě nemělo stát - Davidovi bylo teprve padesát sedm, mně čtyřicet tři, nedávno jsme si šťastně plánovali, jak budeme trávit léta na odpočinku. Všechny sny o budoucnosti se ale rozplynuly.

Sheila s Jimem přijeli do nemocnice a odvezli mě k nim domů. Zmocnila se mě obrovská únava, a když jsem usínala, ovládl mě podivný klid. Uvědomila jsem si, že nic horšího se mi už v životě nemůže stát. Dlouho jsem se snažila potlačovat podezření, že Davidovy křeče jsou projevem něčeho vážného. Teď ty obavy skončily. Věděla jsem, že by chtěl, abych měla odvahu a pro budoucnost přijala jeho obvyklý směr kupředu. V polospánku jsem si slíbila, že kvůli němu se o to budu snažit.

Následující dny byly změtí vzkazů, květin, slz, lidí, dalších lidí, dopisů, telegramů a obrovské prázdnoty v srdci. Betty dorazila s vyděšenou Angelou, která nějakým záhadným způsobem cítila, že otec zemřel, ještě dřív, než jí to řekli. S Jill a Angelou jsme v sobě navzájem měly alespoň oporu a necítila jsem se tak hrozně sama. Zhoršený zdravotní stav otce nedovoloval, aby rodiče přijeli na pohřeb, ale dorazila Betty a její rodina, aby mi pomohli. Vlastně se ke mně všichni chovali moc hezky, včetně úředníků ze správy ochrany přírody, které Davidova náhlá smrt zaskočila stejně jako všechny ostatní. Ředitel mě ujistil, že v domě v národním parku můžu zůstat tak dlouho, jak bude potřeba. Bylo to citlivé gesto, kterého jsem si velice cenila.

Kostel ve čtvrti Karen byl zaplněný tolika lidmi, že se všichni ani nevešli dovnitř a tísnili se na nádvoří. Byli ze všech cest, kterými David životem kráčel, sešly se všechny rasy. Zdálo se, jako by se zpomalil čas, když se všichni tihle lidé sešli, aby se mnou sdíleli smutek - bylo to velice dojemné. Když jsme s dcerami a sestrami kráčely do přední řady, Jim zaplnil kostel zklidňující hudbou varhan, ve vzduchu se vznášela vůně věnců a květin. Davidovi by se tahle kombinace patosu a krásy moc líbila. Jeho rakev přivezli do kostela v naší spolehlivé dodávce, zahalené vlajkou národních parků, kterou kdysi tak hrdě vztyčil nad novou budovou kanceláří vTsavu. Připadalo mi správné, že bude pohřbena s ním jako konečný mezník jedné éry - jako konec v mnoha významech toho slova.

Rakev mého muže přinesli za zvuků hymnu Amazing Gra- cey nesli ji členové nejbližší rodiny, přátelé i kolegové. Vojenský kněz, Peterův a Billův dávný kamarád z vojenských dob, přednesl kázání založené na knize Izaiáš a Job, zdůraznil, jak se Bůh staral o svět přírody a jeho stvoření, hovořil o vzácných místech, k nimž patří Tsavo. Ujistil nás, že David najde u Stvořitele své místo, protože nesobecky věnoval život ochraně přírody. „Nepoškodíš ani nezničíš mou posvátnou horu“ - to byla slova z knihy Izaiáš, která jsem nechala vytesat na jeden velký kámen z Tsava, který později přivezou na hřbitov do Nairobi a bude sloužit jako náhrobek Davidova hrobu. Po kázání následovala píseň Zůstaň se mnou; to většina z nás už plakala. Rakev z kostela odnesli za tónů znělky Královských afrických střelců Funga Safari. Tuhle melodii si David často pobrukoval v prostředí, které miloval nejvíc - v buši.

K odpočinku jsme Davida uložili na hřbitově Langata. Když spouštěli rakev do hrobu, bylo mi hrozně. Jen dcery mi byly útěchou v nejhorší chvíli mého života, když jsem házela do hrobu hrst hlíny. Na smuteční hostinu jsme se sešli v Sheilině domě. Kéž by tak David mohl vidět všechen ten obdiv, úctu, nadšení a lásku, zároveň i smutek a skutečnost, že se nikomu nechtělo věřit, že zemřel. Určitě by ho to všechno dojalo. Následující den jsem se k jeho hrobu vrátila, abych si s ním v klidu promluvila. Měla jsem v plánu vysadit akácii se žlutou kůrou, kterou pro mě předpěstoval jeho kamarád Leslie Brown. Tento druh akácie byl typický pro místa, která David nejvíc miloval, byl to životaschopný strom, který je nesmrtelný díky zpodobnění v jedné z povídek ze sbírky Povídky jen tak Rudyarda Kiplinga Sloní mládě.

Odjeli jsme s Angelou a Jill k mým rodičům, kteří se vrátili a ubytovali se v malém domku dědečka Webba v Malindi. Bylo mi obrovskou útěchou být s nimi v této náročné době, konečně jsem se mohla vyplakat. Když se potom rodiče s děvčaty vrátili do Jižní Afriky, odjela jsem se Sheilou do Nairobi, abych se pokusila nějak poskládat svůj rozházený život. Měla jsem obavy, jak se uživím, neměla jsem žádný plat ani penzi. Netušila jsem, kde vytvořím pro Angelu a sebe nový domov. Zanedlouho bude chtít dům v národním parku Nairobi, kde jsme bydleli s Davidem, převzít nějaký úředník. Dokonce mě napadlo požádat ředitele, jestli bych si v parku nemohla postavit stan, dokud si nedám život do pořádku. Jako zázrakem se ovšem ukázalo, že oblíbené úsloví babičky Webbové - když se jedny dveře zavřou, jiné se otevřou - bylo pravdivé a během několika měsíců jsem dostala nabídku jak na práci, tak na bydlení.

Bob Poole, ředitel kanceláře nadace African Wildlife v Nairobi mě požádal, abych psala články o přírodě do časopisu klubů ochránců přírody. Ty vznikly v mnoha keň- ských školách, aby si místní děti uvědomovaly hodnotu dědictví, které se jim v podobě divoké přírody dostává, přírody, kterou zatím vnímaly spíš negativně, jako něco nepříjemného, co jim ničilo úrodu a zabíjelo lidi na pěšinách v lese. Pe- terovi, Billovi, Johnu Suttonovi a dalším blízkým přátelům se podařilo získat od vlády povolení, abych si mohla v národním parku Nairobi postavit malý domek a mohla tak pokračovat v práci s divokými zvířaty. Paní Poonová, velkorysá dáma, která darovala Davidovi dodávku, navrhla, že zajistí prostředky na výstavbu malého montovaného dřevěného domku.

Celou dobu jsem byla přesvědčená, že David je někde blízko. To přesvědčení posílila ještě návštěva u vědmy. Nikdy dřív jsem se s ní nesetkala, netušila, kdo jsem, ale popsala Davida naprosto přesně a ujistila mě, že je stále se mnou.

S Peterem jsme vybrali místo pro můj nový dům. Vedení parku mělo jedinou podmínku, že musí stát v dosahu existujících rozvodů vody a elektřiny. Vybrali jsme místo ve skalnatém terénu s výhledem na malý sezónní potůček, asi dvě stě metrů od domu, kde jsem bydlela teď. Moc se mi líbila představa života u potoka, i když ožíval jen v období dešťů, po dlouhém životě ve vyprahlé oblasti mě těšilo slýchat zurčení vody. Místo bylo zastíněné stromy a obklopené houštím krotonů a skalami. Les ale nebyl daleko, bratr poukázal na výhodu, že skály vlastně tvoří základy pro domek. V té době bych byla ochotná žít kdekoli a v čemkoli, pokud bych měla v dosahu přírodu, protože všechno ostatní bylo nepodstatné. Byla jsem keňské vládě velice vděčná za to, že mi umožnila žít v národním parku a začít znovu budovat svůj život.

Lidé ke mně byli v té době velice milí, jejich soucit mě dojímal. Bob Poole, Peter, Bill i John Sutton mě podporovali na každém kroku. Aniž jsem to tušila, připravovali další plán, který měl utvářet zbytek mého života. Prostřednictvím Boba Poo- lea a jeho nadace African Wildlife vyhlásili sbírku na památku Davida Sheldricka s cílem získat z darů prostředky na podporu projektů na ochranu přírody. Odezva byla úžasná, Bob navrhl, abych předsedala nepočetnému výboru, který by vyhledával projekty, kterým by David požehnal. Velice ráda jsem vyhověla, byla jsem hrdá na dědictví, které po sobě David zanechal. Výsledky jeho práce žily dál mezi lidmi po celém světě. Bohužel jen několik měsíců po Davidově smrti zahynul Bob Poole při dopravní nehodě na silnici do Mombasy. Další dobrý člověk zemřel, stejně jako David, příliš mladý. Jeho smrt pro mě byla další ranou, zvlášť když jsme spolu ještě den předtím mluvili a říkal mi, že jeho rodiče se dožili vysokého věku, takže bude spravovat nadaci African Wildlife a dohlížet na sbírku na památku Davida Sheldricka ještě mnoho let.

Trvalo rok, než byl můj nový domek hotový a připravený k nastěhování. Sledovala jsem stavbu, protože to bylo jen kousek od domu, kde jsem zatím bydlela. Během stavby jsem se velmi spřátelila s předákem panem Muturim, diskutovali jsme spolu o spoustě věcí od ohrožení nového prezidenta Daniela Arapa Moi, který vedl zemi od smrti Jomo Kenyatty v roce 1978, nástupci hnutí Mau Mau. Pan Muturi se postaral, abych měla police na uskladnění Davidových sbírek, jiné pro své věci, také velký krb, který za chladných nocí domek vytopil. Byl ke mně opravdu velice milý.

V den stěhování jsme s Mwangangim a panem Muturim odnesli všechen můj majetek za plot z ostnatého drátu, který odděloval obytnou část pro personál parku od parku samotného. První noc v novém domě jsem se cítila osaměle. Jill byla v Namibii, Angela se nedávno vrátila do školy. Toužila jsem mít u sebe kousek Tsava, tak jsem další den požádala ředitele nadace Daniela Sindiyoa, jestli by nákladní auto, které se bude vracet z Tsava, mohlo přivézt ploché kameny od řeky Galana. Souhlasil, a když je přivezli, pan Muturi jimi nechal vydláždit verandu. Když jsem mnohem později potřebovala přistavět k domku kancelář, velice ochotně se toho ujal, obložil ji cedrovým dřevem, takže připomínala naši farmu Cedar Park.

Nechala jsem ze břehu jezera Magadi, jednoho ze solných jezer v údolí příkopové propadliny, přivézt usazenou sůl a rozházela ji po skalách nedaleko lesa pro zvířata, protože v parku Nairobi chyběly některé minerály důležité zvlášť pro velké druhy, jako jsou nosorožci, buvoli a žirafy. Všimla jsem si, že skalnatá oblast mezi mým domkem a lesem sloužila mnoha zvířatům jako pěšina z lesa na pláně dole, takže žirafy, buvoli i nosorožci olizovali sůl, stejně tak i antilopy losí, leso- ni a malé stádo impal, které jsem sledovala s hlubokou bolestnou nostalgií. Divoká zvířata mi byla útěchou, dělala mi společnost a díky nim jsem si zachovala zdravý rozum. S nimi jsem nikdy nebyla úplně sama, alespoň během dne. Noci byly ale bez Davida prázdné, velice dlouhé a osamělé. V takových chvílích jsem myslela na slony a cítila se zahanbeně, protože jsem věděla, jak stoicky se vyrovnávají se ztrátou svých milovaných, což se jim stává téměř denně, jak hluboce dokážou prožívat smutek, ale zároveň to dělají s odvahou a nikdy nezapomínají na životní potřeby. Jejich příklad mi dodával sílu, kterou jsem potřebovala, abych mohla otočit list.

Během dne jsem stále něco dělala, psala jsem články o divoké přírodě, předávala dál to, co mě David naučil o zvířatech, vnímala jsem přírodu kolem sebe. Krmila jsem ptáky, radovala se, když se přestávali bát a slétali se každé odpoledne na svou denní dávku moučných červů a drobků. Byli mezi nimi červenky, ťuhýkovci, drozdi, bulbulové žlutostí i drozdi olivoví, každý den ráno mi ťukali na okno. Bavilo mě sledovat rodinu prasat bradavičnatých, která měla nedaleko úkryt. Rychle si zvykli využívat mou přítomnost jako ochranu před predátory. Když se jednou prasnice objevila se svým jediným zbývajícím selátkem, které za sebou táhlo zlomenou nožku, nebyla jsem si jistá, co podniknout. Váhala jsem, jestli zavolat někoho z parku, měla jsem obavy, že by selátko odebrali matce a skončilo by jako další z exponátů v pochybné zoologické zahradě, nebo jestli se o ně mám postarat sama. Nakonec jsem přistoupila na Davidovu filozofii, že když má člověk pochybnosti, nemá dělat nic, cítila jsem, že pro matku i mládě bude lepší zůstat spolu.

Nožka se vyléčila, zůstalo jen lehké pokulhávání a Chroch- talka, jak jsem tehdejší mládě později pojmenovala, vyrostla a vedla normální život. Vlastně se stala jednou z hlavních postav dramatu, díky němuž jsem se o prasatech bradavičnatých hodně dozvěděla, odhalila jsem rysy jejich života, které tehdy byly utajené i vědeckému světu. Drama se týkalo Věčných nadšenců, další prasečí rodiny, kterou tvořila matka, čtyři selata a dcera z předešlého vrhu, která byla vybraná pro roli chůvy. Prasatům bradavičnatým se rodila jen čtyři selata, první tři týdny života zůstávala mláďata ukrytá, jejich existenci prozrazovaly jen zvětšené struky matky. Neměla jsem ale tušení o tom, že jakmile selata vyšla z úkrytu, stala se okamžitě cílem útoků dalších bradavičnatých prasat v oblasti. I přes lehké postižení se Chrochtalka ukázala jako zlověstně vychytralá při pokusech vyhubit každou další generaci Věčných nadšenců. Ukrývala se v záloze, aby při vhodné příležitosti napadla, zabila a snědla některé z čerstvě narozených selat. Tyto kaniba- listické sklony pro mě byly velkým překvapením. Věděla jsem, že prasata jako všežravci milují maso jako vylepšení jinak převážně vegetariánského jídelníčku, ale opravdu jsem neměla tušení, že to zahrnuje i pojídání mláďat vlastního druhu!

Pochopila jsem, že nezkušená prvorodička je vystavená riziku, že přijde o většinu mláďat, pokud ne o všechna. Nicméně prasata bradavičnatá jsou stejně jako domácí vepři velice chytrá, zkušené matky vyvádějí mláďata z úkrytu jen ve chvíli, kdy v okolí další prasata nejsou. Selátka se rychle naučí, že aby přežila, musí běhat v co nej menších kruzích, protože tak je dospělá prasata nemohou pronásledovat. Pokud dokážou přežít prvních několik týdnů života, vztahy se brzy usadí a selata se stanou nedílnou součástí komunity. Podruhé je matka už moudřejší a vybere jednoho ze svých potomků z prvního vrhu, obvykle to bývá samice, aby jí pomáhala jako chůva chránit a odchovat další mláďata. Jak se chůva vybírá a proč je tak oddaná svému úkolu, zůstává jednou ze záhad přírody. Chůva je dokonce schopná obětovat život při obraně matčiných selat, ale i její bezprostřední sourozenci mohou být obětí útoků. Když chůva dospěje a sama je schopná přivést na svět mláďata, synchronizuje se s matkou tak, že se jim mláďata narodí přibližně ve stejnou dobu. Pečují pak o ně společně, navzájem si je i krmí a starají se o ně jako o vlastní. Kdyby jedna z nich padla za oběť nějakému predátorovi, druhá se jejích selat ujme.

Chůvu Věčných nadšenců jsem nazvala Malá, její matka byla Tlustá. Sledovala jsem, jak úspěšně odchovaly několik vrhů mláďat, s mou pomocí se jim podařilo uchránit je před Chrochtalkou. Potom ale přišla tragédie. Jednou se Malá objevila v hrozném stavu, kolem rypáku měla obtočený drát. S Mwangangim se nám podařilo jí přehodit přes hlavu přikrývku, abychom mohli odstranit smyčku, ale Tlustá vyvedla v té době z úkrytu sedm z osmi selat, která padla za oběť smečce lvů, žijících nedaleko mého domu. Krvavé skvrny na zemi zůstaly jediným důkazem tragédie, která se odehrála, protože lvi celou rodinu buď spořádali, nebo odvlekli. Mezitím se Malá, které se ulevilo, protože jsme jí zbavili drátu, vrátila do úkrytu a tam našla nejmenší z mláďat, Palečka. Za nějakou dobu se objevila s ním, i když Chrochtalka dělala, co mohla, aby se zmocnila i jeho. S naší pomocí se mu povedlo přežít, stal se z něho statný samec a svou matku neustále doprovázel.

Když Malá znovu porodila, neměla nikoho na funkci chůvy, tak se toho ujal Paleček, i když bez nadšení. Připadalo mi to zvláštní, protože samci se obvykle chovali k nově narozeným selatům velice agresivně. Při mnoha příležitostech jsme mohli pozorovat, že ze svého nového úkolu nebyl nadšený. Byly dny, kdy měl zaječí úmysly a nejraději by nechal selata být a vydal se po svých, ale po chvilce váhání se vrátil zpátky a plnil dál své povinnosti chůvy. Selata ho nadšeně vítala, pištěla a chrochtala, když se kolem něho shromáždila.

V době, kdy jsem psala pro kluby ochrany přírody, jsem přečetla mnoho vědeckých studií. Já sama jsem měla zkušenosti z terénu a zjistila jsem, že některá zjištění vědců jsou naprosto mylná. Přikládala jsem to skutečnosti, že věda znemožňuje výzkumníkům interpretovat chování zvířat jednoduchým způsobem, často přicházejí se složitými vysvětleními, proč se zvíře chová právě tak, ačkoli ve skutečnosti je odpověď docela jednoduchá. Stačí porovnávat její chování s tím, jak by se za stejných okolností choval člověk.

David těsně před smrtí spolupracoval se Simonem

Trevorem na dokumentu, který měl ukázat rozsah pytláckých krutostí v Tsavu. Simon byl jedním z Davidových asistentů, ale zároveň se začal věnovat dokumentárnímu filmu. Somálské pytlácké bandy, vyzbrojené zbraněmi AK47, dokázaly v Tsavu vystřílet celá stáda slonů - jednou z obětí se stal i náš Bukanezi, který zemřel spolu s dalšími šedesáti divokými slony, které zmasakrovali v údolí řeky Voi nedaleko od ředitelství parku. Ještě víc mě rozčílilo, když jsem se dozvěděla, že Eleanor vodí k cestě, kde musí postávat u rušných turistických tras, aby její ošetřovatelé dostávali od turistů odměnu. Tsavo, stejně jako všechny ostatní národní parky, se stávalo pustou zónou. Turistický ruch slábl a situace začínala být zoufalá.

Pro Simona a ostatní z nás, kterým na Tsavu záleželo, zbývala jen jediná cesta. Ukázat katastrofu, která se tam odehrává, novému prezidentovi Danielu Arapu Moi. Samozřejmě jsme věděli, že Simonův film Krvavá slonovina bude kontroverzní, protože odhaluje selhání nového úřadu pro lov, ale také nám bylo jasné, že je naší povinností ukázat, co se děje. David by od nás nečekal nic jiného. Za pomoci Richarda Leakeyho, který tehdy odpovídal za národní muzea a s prezidentem se znal osobně, byla domluvená schůzka v prezidentském paláci.

Simon souhlasil, aby se uvedení jeho filmu stalo jednou z akcí v rámci sbírky Davida Sheldricka, aby se výtěžek použil na záchranu keňských černých nosorožců před vyhubením. Přesně jak David předpovídal, třicet nosorožců, které jsme zanechali v Tsavu, kteří pravidelně chodili k napajedlu u hotelu Voi Safari Lodge, zmizelo, jejich rohy prodali a vyvezli ze země. V Tsavu žilo původně kolem osmi tisíc nosorožců z celkového počtu dvaceti tisíc - na takové číslo se odhadovala jejich populace v zemi -, ale teď byli téměř všichni vybiti. Zůstalo jen pár jedinců žijících v houštinách daleko od sebe, což jen podporovalo vyhynutí druhu. Tato zvířata jsou vázaná na své teritorium, několik přežívajících jedinců nemá šanci se potkat, aby se rozmnožili. Je potřeba něco rychle podniknout.

Peter hledal finanční prostředky v zahraničí, aby mohl založit první keňské oficiální bezpečné útočiště pro nosorožce. Jako vhodnou lokalitu vybral národní park Jezero Nakuru, který získal nedávno statut národního parku kvůli plameňákům a ostatním vodním ptákům. Celý park měl být oplocený elektrickými ohradníky. Pokud by se na toto místo svezli zbývající nosorožci černí, alespoň ti, které by bylo možné odchytit, měli by možnost se setkat a dál rozmnožovat. V den domluvené schůzky jsme se všichni setkali u prezidentského paláce; kdysi to bývala oficiální rezidence keňského guvernéra a Eleanor se tam procházela po zahradě. Richard nás představil a prezident nás vlídně přivítal. Byl to vysoký muž se zvláštníma jantarovýma očima. Film na něho udělal dojem, protože pocházel z malého kmene na břehu jezera Baringo, kde sloni a nosorožci vyhynuli už dávno, takže o těchto druzích věděl jen velice málo. Nicméně soustředěně naslouchal a my odcházeli s pocitem, že jsme svůj úkol splnili, protože nejen souhlasil, že přijde na premiéru Krvavé slonoviny jako čestný host, ale zároveň vydal prohlášení o prospěšnosti celého programu.

Z premiéry jsem měla hrozný strach. Bála jsem se nejen veřejného proslovu, také jsem netušila, jak zvládnu pohled na Davida, jak zadržím slzy při pohledu na náš domov v Tsa- vu, na zahradu, jak budu reagovat, až uvidím Schmetty, Bun- ty a další sirotky, také Eleanor a malé slony a nosorožce. O premiéře se trápení ještě prodlužovalo, protože náš čestný host se neobjevil a diváci začínali být neklidní. Nejdřív nám bylo sděleno, že se prezident opozdí, ale potom bylo zřejmé, že prostě nepřijde.

Nějak se mi podařilo vykoktat svůj projev a přežít film, zavírala jsem oči, když se na plátně objevil David nebo sirotci ze zahrady. Po projekci se kolem mě v předsálí shromáždili lidé, mnozí z nich bojovali se slzami. Odpovídala jsem jim, ale měla jsem pocit, jako bych zároveň byla v nějakém hlubokém snu. Teprve když přišel David Read, Davidův nejlepší přítel - bojovali spolu za druhé světové války v Habeši a Barmě - a objal mě, cítila jsem se silnější. Když teď působil v Nairobi, pojal za svůj úkol zvednout mi náladu. David Read byl častým návštěvníkem ve Voi, nikdy mě nepřestalo bavit poslouchat jeho vyprávění o neuvěřitelném dětství, kdy běhal venku se svými masajskými kamarády, zatímco jeho maminka vedla malý obchod v Naroku na masajském území. Jeho mateřským jazykem byla svahilština, jeho nejlepším kamarádem masajský kluk, který teď patřil mezi starší svého kmene. Oči mu stále zářily, hodně se smál, pro mě znamenal cenné pojítko s mým Davidem.

O několik měsíců později došlo k další překvapivé situaci. Objevil se kardinál z Vatikánu a oznámil keňské vládě návštěvu papeže. Dodal, že Svatý otec by rád při návštěvě Keni požehnal nějakému slonovi. Ředitel Správy parků si okamžitě vzpomněl na sirotky z Tsava a požádal mě o pomoc. V té době ovšem nebyl k dispozici žádný malý slon, Eleanor už byla dospělá, tak jsem se pokusila místo toho navrhnout nosorožce. Znala jsem i adepta na požehnání - byl to maličký osiřelý nosorožec v Lewa Downs nedaleko Isioly na severu země. Požádali mě o radu, když se zdálo, že samička zemře, protože ji krmili kravským mlékem. Já měla vyzkoušené sušené mléko, které už jsem do Lewy poslala. Překvapilo mě, že přijali radu od místního veterináře, mně nevěřili, ačkoli jsem na lac- togenu už odchovala čtyři osiřelé nosorožce bez nej menších potíží.

Ředitel můj návrh přijal a tlumočil ho kardinálovi, který slíbil, že se s námi spojí. Uplynulo ale pět měsíců, než se tak stalo, a za tu dobu nosorožec v Lewě třikrát vyrostl - nosorožci rostou rychleji než sloni, jejich délka života je ale poloviční.

Předpokládala jsem, že samička bude stejně krotká jako naši sirotci v Tsavu, že papež prostě zaletí do Lewy a požehná jí, takže jsem měla pocit, že všechno bude v pořádku. Ale tak snadné to nebylo. Sdělili mi, že papež v žádném případě nemůže udělit požehnání na místě, že celá akce proběhne ve výkladní skříni keňské turistiky - v Masai Mara. Pokleslo mi srdce, protože nosorožce bude potřeba přepravovat, takže

1 zklidnit, což je vždycky riskantní. Protestovala jsem, ale ředitel trval na svém, považoval to za velice důležité a trval na tom, abychom to s Peterem zařídili.

Peter teď v rámci Úřadu pro ochranu volně žijící zvěře odpovídal za péči o nosorožce, takže jsme společně odjeli do Lewy, kde nám ukázali Samiu, sirotka, kterému se mělo dostat požehnání. Také jsme se setkali s Annou Merzovou, na kterou byl nosorožec zvyklý. Z vlastní zkušenosti jsme věděli, že malí nosorožci se sami cítí ohroženi, že se bojí bez ochrany své matky, protože dokud nejsou rozeznatelní podle pachu, riskují zabití jiným nosorožcem. Sirotci mají tendenci vytvořit si silné pouto s člověkem, který je krmí - v tomto případě s Annou Merzovou. Sama jsem věděla, jak těžké je, aby si malý nosorožec zvykl na několik lidí, viděla jsem, že Samia znervózní, jakmile Anna zmizí z její blízkosti.

Do návštěvy papeže zbývaly dva týdny, během kterých se samička bude muset zklidnit, aby nepředstavovala pro Svatého otce nebezpečí. V tomto stavu byl blízký kontakt s papežem a jeho doprovodem riskantní. Po dlouhých debatách jsme s Peterem usoudili, že je potřeba udělat jediné - okamžitě Annu od nosorožce oddělit, letecky dopravit mládě do Mary a zajistit, aby si zvyklo na někoho, kdo bude připomínat papeže. Tento návrh se nesetkal s velkým úspěchem, ne- odlétali jsme v příjemné atmosféře, ale nakonec jsme Samiu a veterináře naložili.

Jakmile jsme dorazili do Mary, začal se o malého nosorožce starat jeden z úředníků správy parku oblečený do bílého hábitu. Ztrojnásobila jsem Samie porce mléka a dala náhradnímu papeži spoustu nosorožcích pamlsků, aby samičku odměňoval za dobré chování. Domů jsme se vrátili trochu znepokojení, každý den jsme očekávali informace, jak akce probíhá. Nejdřív musel být ošetřovatel velice pozorný, aby se vyhnul konfliktům, ale po několika dnech se Samia díky zvýšenému přísunu mléka zklidnila. Během týdne už nebyla v přítomnosti cizích lidí tak nervózní, a co bylo nej důležitější, v přítomnosti člověka v bílém hábitu se chovala velice vstřícně, protože očekávala mléko a pamlsek.

Když nastal očekávaný den a papež s doprovodem dorazil do Mary, aby zvířeti požehnal, byli jsme s Peterem jen uzlíčky nervů. Seděli jsme přilepení k vysílačce a doufali, že se nic nezvrtne. Naštěstí požehnání proběhlo úspěšně, ačkoli papeži bylo doporučeno stát za zvířetem, nikoli před ním. Ceremoniál přenášela televize do celého světa, takže nosorožci získali obrovskou publicitu. Stinnou stránkou celé operace byla skutečnost, že Anna Merzová už se mnou nikdy nepromluvila, ačkoli nosorožec se jí vrátil baculatější a klidnější.

Jak jsem očekávala, Jillino manželství s Alanem Cravenem nefungovalo, tak se rozešli. Dcera se vrátila do Keni, nejdřív byla u mě, za pomoci přátel jsme jí postavili malý domek vedle mého. Mít Jill poblíž pro mě hodně znamenalo. Nejenže jsem měla příjemnou společnost, ale měla hezký vztah k volně žijícím zvířatům, byla ráda, že může žít sice prostě, ale obklopená přírodou. Získala práci na částečný úvazek u kamaráda, který organizoval safari, zbytek času věnovala sirotkům, kteří se u mě začali shromažďovat - především dvěma malým chocholatkám (antilopa - pozn. překl.), které byly nalezené během sklizně na poli ve vnitrozemí.

Začal se natáčet seriál podle románu Elspeth Huxleyové The Flame Trees of Thika (Akácie z Thiky), měli se v něm objevit sirotci z volné přírody i domácí zvířata. Požádali nás, abychom jim půjčili naše chocholatky. Souhlasili jsme, ale jenom s podmínkou, že Jill bude poblíž, aby se o ně mohla starat. Díky tomu získala práci, měla dohlížet na všechna zvířata během natáčení. Naše chocholatky si odbyly svoji filmovou premiéru.

Natáčení přineslo Jill neocenitelné zkušenosti. Nejenže se starala o chameleony, kuřata, kohouta, psy, kočky, volky, muly, koně, kozu i divoké ptáky v klecích, ale byla jí velice příjemná i společnost jednoho Francouze, který měl na starosti rekvizity. Domlouvali se pomocí slovníku a improvizované znakové řeči, uvědomili si, že mají hodně společného. Když natáčení skončilo, pozval ji do Francie. Jill ještě nikdy nebyla mimo Afriku, takže to pro ni představovalo vítanou možnost prohlédnout si Evropu. Přivezla zpátky chocholatky, také kohouta, kterému se říkalo Baron, protože nechtěla, aby skončil na pekáči. Potom odjela na dlouhou dovolenou za moře.

Angela mezitím dokončila středoškolské vzdělání a studovala teď výtvarné umění na univerzitě v Kapském Městě. Vyrostla do krásy, zajímala se o módu a vyhovoval jí městský způsob života. Dokázala vyniknout ve všem, do čeho se pustila, ať už to byl sport nebo umění. Často jsem přemýšlela, jak se nám s Davidem podařilo přivést na svět tak chytrou dceru, která si snadno poradila i se životem ve městě.

Když Jill odletěla do Francie, zavolal mi ředitel Správy parků a požádal, abych jim pomohla s odchovem dvou sloních sirotků, které právě přivezli do sirotčince u ředitelství parku v Nairobi. Obě mláďata byla obětí vlny pytláctví, šířící se po celé zemi. Potěšilo mě, že mě požádali o pomoc, po zkušenostech se Schmetty jsem se cítila sebejistější a nebála se neúspěchu, tak jsem slíbila, že se budu ze všech sil snažit. Vyzbrojená sušeným mlékem, které se osvědčilo předtím, jsem odjela do sirotčince. Vzala jsem si velkou láhev od vína, šlehací metlu, váhy a lžíci, což jsou základní potřeby pro přípravu krmení pro malého slona.

Oba malí sloni už měli jména. Sameček se jmenoval Juma, samička Bibi. Oběma mohlo být maximálně několik týdnů, drobná tělíčka měla ještě pokrytá srstí. Strážci v sirotčinci nebyli nijak nadšení z představy krmení po třech hodinách ve dne i v noci, netěšila je ani představa, že budou mláďatům umývat zadečky, protože měla průjem, a že stolici je třeba okamžitě zasypat zeminou. Požádala jsem, aby betonovou podlahu v sousedících stájích pokryli čistým senem, také jsem trvala na tom, že slůňata je potřeba brát každý den na vycházku na dvůr, pokaždé v doprovodu chovatele.

Okamžitě mi došlo, že pokud máme mít šanci na úspěch, budu muset na odchov dohlížet, především v noci. Sloní mláďata není jednoduché krmit, o tomto aspektu odchovu jsem toho ještě sama moc nevěděla. Na začátku jsem já, ošetřovatelé, ale i láhve s mlékem, často odlétli - vyžadovalo nezměrnou trpělivost, aby slůňata dostala potřebné množství mléka. Každé tři hodiny ve dne v noci jsem jezdila dvacet pět kilometrů do sirotčince, abych dohlédla na krmení a zkontrolovala stolici. Sloní mláďata jsou velice křehká, mají sklon k průjmům a střevním potížím. Jeden den mohou být úplně v pořádku, druhý den mohou uhynout, takže potřebují opravdu velice pečlivé sledování. Přežili dny, přežili týdny, potom už se jednalo o měsíce, obě mláďata dobře prospívala.

Juma byl zvědavý a odvážný, rád provokoval lva v kleci naproti svému výběhu. Ten sledoval každý pohyb slůňat s velkým zájmem. Juma se rozběhl ke kleci s roztaženýma ušima a zvednutou hlavou a vychutnával si nevyhnutelnou reakci. Lev se přikrčil připravený ke skoku, a když se vrhl s řevem proti mřížím, Juma se spěšně rozběhl opačným směrem, následovaný Bibi, která nebyla tak statečná a hlučný soused ji děsil. Časem si chovatelé své svěřence - slůňata byla velice milá - oblíbili. Znamenalo to, že jsem jim mohla svěřit denní krmení. V noci jsem se ale neodvažovala riskovat, takže jsem celý rok jezdila ve tříhodinových intervalech dohlížet na průběh krmení. Občas jsem se ani nevracela domů, nastavila jsem si budík a zdřímla si v autě na parkovišti, dokud nebyl čas na další krmení. Bylo to opravdu velmi vyčerpávající.

Bylo mi jasné, že pokud mají mláďata přežít, budu je muset nějak dopravit k Eleanor do Tsava. Juma i Bibi budili v sirotčinci obrovskou pozornost, lidé se denně shromažďovali u jejich výběhu a sledovali, jak si slůňata hrají. Když oslavila první narozeniny, nastal čas postarat se o jejich přemístění do Tsava do péče Eleanor. Stále žila napůl v zajetí, takže dvě mláďata by pro ni mohla být příjemným rozptýlením, dokázala by je naučit všechno potřebné pro život ve volné přírodě. Splnily se mé obavy a vyžadovalo opravdu značné naléhání, než to úřady povolily, ale nakonec se to podařilo. Ukázalo se ovšem, že ještě před odjezdem potřebují oba lékařské ošetření. Juma provokoval lva trochu příliš odvážně a tomu se podařilo ho kousnout do chobotu, Bibi stále otékala přední noha a rentgen ukázal, že problémem je úlomek kosti.

Juma si ale dokázal z chobotu stehy vytrhat, malou Bibi se i přes snahu pěti nejlepších veterinářů v Nairobi nepodařilo probrat z narkózy. Tak malé slůně ještě nikdo předtím ne- uspával, bylo potřeba teprve pochopit, jak křehká mláďata jsou a že je třeba použít jen zlomek množství uspávacích prostředků, které se jinak aplikují podle váhy. Byla to další lekce, kterou nebylo možné získat jiným způsobem. Přihlížela jsem zákroku, který měl být jen jednoduchou operací na noze, ale bohužel to neskončilo dobře. A to nebylo všechno. Eleanor sice věnovala Jumovi veškerou lásku svého velkého sloního srdce, jakmile dorazil do Tsava, ale nedocenila jsem nadšení tehdejšího ředitele parku. Usoudil, že má Juma zácpu, nasadil mu klystýr, jenomže použil hadici a protrhl mu konečník. Po dvou týdnech mi oznámili, že mládě zemřelo. Měla jsem obě zvířata moc ráda, smutek nad smrtí Jumy byl obrovský. Byl úplně zdravý, a pokud měl zácpu, dokázala by to vyřešit trocha hnědého cukru.

Bylo to tehdy náročné temné období, protože pytláci likvidovali v neztenčené míře slony po celé zemi. I v Tsavu dokázali Somálci vystřílet automatickými zbraněmi celá stáda, jiná zvířata padla za oběť otráveným šípům Wakambů, nebo je pro jejich kly zabíjeli zkorumpovaní zaměstnanci správy parků, kteří to viděli jako cestu k rychlému zbohatnutí. Zdálo se, že řádění pytláků nebude mít konce, občas jsem měla pocit, že je požehnáním, že se něčeho takového David nedožil, že nevidí, co se děje v parku, který v potu tváře a s takovým úsilím založil. Bylo mi ale jasné, že kdyby tu ještě byl, pohnul by zemí, aby s tím něco udělal.

Povzbudivý vývoj přišel se jmenováním Pereze Olinda, který byl ředitelem Správy národních parků na konci Davidova působení a který se teď vrátil, aby vedl nový zkorumpovaný Úřad pro ochranu volně žijící zvěře. Netrvalo dlouho, a požádali mě o pomoc se záchranou dalšího sloního mláděte, které vytáhli z nějaké rokle a nyní bylo v hotelu Maralal. Souhlasila jsem, ale požádala Pereze, jestli by slon nemohl žít u mě, protože bych nevydržela další rok nočních cest do sirotčince. Slon se objevil náhodou přibližně ve stejné době jako David Read, který mi, jak slíbil, přijel zvednout náladu. Navrhl, abychom malého samečka pojmenovali Olmeg, což je masajský výraz pro outsidera, protože pocházel z území osídleného kmenem Samburu, který byl blízce příbuzný s Masaji, hovořili stejným jazykem, ale Masajové jeho příslušníky vnímají jako outsidery.

Malý Olmeg nebyl v dobrém stavu, protože ředitel hotelu Maralal ho v dobré víře krmil kravským mlékem a strouhanou mrkví, ale ani jedno není pro sloní trávení dobré. Měl také zanícený pupík, který jsme mu s Jill - už se vrátila z Francie - ošetřovaly peroxidem vodíku. Krmily jsme ho tím, co zbylo po Jumovi a Bibi ze zásob sušeného Similacu, potom jsme začaly hledat další zdroj. Potřebovaly jsme slůně někde ubytovat. Měly jsme ale jen malý kurník, který jsme postavily, když se Jill objevila s Baronem po natáčení seriálu. Kohout měl teď několik družek. Nezbývalo než přemístit Barona s jeho družkami do bedny v kuchyni, aby Olmeg mohl obývat kurník. To se ale neosvědčilo, neustále křičel, zřejmě trpěl klaustrofobií, až jsme to už nedokázaly snášet a musely ho pustit ven. Snažily jsme se s ním chodit asi půl hodiny po parkovišti, aby se unavil, ale to také nefungovalo, protože kdykoli jsme ho odvedly zpátky, začal znovu řvát. Navíc se mu noční vycházky očividně zamlouvaly. Nakonec Jill navrhla, že si mládě vezme do ložnice, ačkoli stále trpělo průjmy a jeho stolice nepříjemně zapáchala. Koberec v její ložnici jsme nahradily kupou sena a tam se malý slon nakonec po několika pokusech vyšplhat Jill do postele uložil ke spánku.

Krmení každé tři hodiny si vybíralo svou daň na mně i na Jill, byly jsme tak unavené, že jsme během dne jen stěží fungovaly. Požádala jsem ředitele Správy parků, aby se na krmení během dne podílel některý ze strážců, a my se s Jill mohly alespoň trochu prospat. Bohužel se to ale neosvědčilo, protože člověk, kterého nám poslali, neměl pro slony pochopení a zvířata to okamžitě vycítila. Olmeg se od něho prostě odmítal nechat krmit.

Péče o Olmega představovala zlomový bod, kdy jsme si začaly naprosto jasně uvědomovat, že pokud máme pomáhat s odchovem slonů v mém domku v národním parku Nairobi, budeme potřebovat pro slůňata lepší ubytování, dodávky mléka a vycvičené ošetřovatele. Přemýšlely jsme s Jill, kde na to získat peníze, ale přesně jak říkal dědeček Webb, jiné dveře se zázrakem otevřely v podobě doktora Billa Jordana, který byl náhodou na návštěvě v Keni a přišel se podívat na Olmega. Nabídl se, že bude financovat výstavbu dvou sloních stájí a ubytování pro ošetřovatele, které jsme chtěly zaměstnat. Navrhl také, že jeho společnost Care for the Wild International nám pomůže se získáváním financí organizováním adopcí zvířat. Za přiměřenou sumu na podporu sirotků dostanou lidé videokazetu o slonech, dozvědí se o jejich pokrocích, dostanou i nejrůznější dárkové předměty. Od nás jen chtěl, aby jeho společnost získala možnost sloní sirotky natáčet. Nadšeně a s vděčností jsme Billovu velkorysou nabídku přijaly.

Štěstěna stála při nás, takže se náhodou stalo, že Don Bar- rett teď vedl laboratoře společnosti Wyeth. Ta byla výrobcem dětské výživy SMA, která měla téměř stejné složení jako Si- milac, který jsem používala při odchovu Schmetty, Jumy i Bibi. V době, kdy zemi ohrožovalo hnutí Mau Mau, sloužil jako okresní velitel v Maralalu, kde zachránili Olmega, a nabídl nám, že mléko, které nebude vhodné pro výživu dětí, nám zdarma darují. Kromě toho sympatizující místní výtvarní umělci - sochaři a malíři - poskytli výtěžek z některých výstav a zanedlouho jsme stáli už na daleko pevnějších nohách. Zvlášť když jsme vybrali a vycvičili několik dobrých sloních ošetřovatelů.

Zanedlouho se k Olmegovi připojil malý sameček, kterého David Read pojmenoval Ol Jori (přítel). Brzy poté jsme se dozvěděli, že k Eleanor přivedli v Tsavu dalšího sirotka, ale ten je příliš malý na to, aby přežil bez mléka. Nebylo mi jasné, jak půjde oddělit mládě od Eleanor, ale personálu v parku se naštěstí podařilo to zvládnout, pomocí provazu ho protáhli pod mřížemi, když odpoutali Eleanořinu pozornost ovocem. Sirotka jsme pojmenovali Taru po místě jeho původu - Tsavo bývalo kdysi známé pod jménem poušť Taru. Eleanor ztrátu mláděte snášela špatně a já si v duchu slíbila, že jakmile bude Ol Jori stabilizovaný, protože je starší než Olmeg nebo Taru, pošlu jí ho jako náhradu, postarám se, aby ho mlékem krmili i v Tsavu.

Bylo to někdy v době, kdy k nám přišel Taru, když jsme získali Mishaka Nzimbiho, bývalého nočního hlídače, kterého si postupem času všichni osiřelí malí sloni zamilovali. Byl nadaný záhadnou magickou empatií, kterou všichni sloni okamžitě poznali. Mishak dokázal přesvědčit i slona, který už se vzdal a toužil jen umřít, aby se ještě snažil vrátit do života. Měl prostě srdce na pravém místě, poklidné a sebejisté chování, na které zvířata odpovídala láskou přetrvávající až dodnes.

Vzhledem k úspěchům s odchovem osiřelých slonů a nosorožců, kteří se dostávali do naší péče, se nadace African Wildlife rozhodla, že sbírku na památku Davida Scheldricka, která byla zatím jen jedním z jejích programů, osamostatní.

V roce 1987 se tak přerodila v nadaci David Scheldrick Wildlife Trust, svébytnou organizaci, na jejíž chod dohlížela šestičlenná správní rada, mezi jejímiž členy byla i Jill, Bill a Peter. Předešlý poradní výbor sestávající z Davidových přátel správní radě pomáhal a všichni se jednomyslně shodli, že novou nadaci bych měla vést já. Dlouho a pečlivě jsme vážili slova pro naše prohlášení. Chtěli jsme, aby vyjadřovala podstatu Davidových vizí, zastřešovala jeho dědictví, které bude žít dál prostřednictvím práce nadace, jež v jeho jméně vznikla.

Nadace David Sheldrick Wildlife Trust se zabývá zachováním a ochranou volně žijících zvířat. Ostře se staví proti pytláctví, podporuje ochranu životního prostředí, usiluje o zlepšení povědomí společnosti o této problematice, stará se

o      zvířata, poskytuje jim veterinární péči, pokud to potřebují, vrací do přírody lidmi odchované slony a nosorožce spolu s dalšími druhy tak, aby si mohli užít plnohodnotný život ve volné přírodě.

15. Růst

„Kdokoli inteligentní dokáže věci zkomplikovat. Na cestu opačným směrem je potřeba kousek geniality a hodně odvahy. “

ALBERT EINSTEIN

Během několika let se k nám dostala řada dalších sirotků - slonů, nosorožců, bezpočet antilop -, díky nimž jsme měli spoustu práce. Odchování antilopího sirotka jsme nepovažovali za náročné, už v Tsavu se nám to dařilo u nejrůznějších druhů antilop za použití sušeného mléka na bázi kravského mléka. Zatímco slony bylo velice těžké odchovat, ale poměrně snadné vrátit je do přírody, s nosorožci to bylo právě naopak - bylo snadné je odchovat, ale extrémně obtížené vrátit je zpátky do volné přírody, jak jsme zjistili už s Rufusem a Reudim v Tsavu. Nosorožec, zvíře z dávných dob, je pevně vázané na určité teritorium, takže sirotci nám obvykle dávali zabrat. Neubránila jsem se rozechvění, když mě ředitel Správy parků požádal, abych se ujala Sama, tříměsíčního mláděte, které potrhali lvi v rezervaci Masai Mara. Sahal nám sice jen po kolena a byl zraněný, ale bylo nám jasné, že se bude projevovat agresivně, protože pro nosorožce je jedinou obranou útok. Do péče o těžce zraněné mládě jsme se pustily s Jill - vybavily jsme se ocelovými nervy, kriketovými chrániči na holeně a pevnými polštáři, které útok zachytí, a k tomu jsme si vzaly láhev mléka. Nosorožce naštěstí není těžké uklidnit, nedokáže odolat hlazení na břiše. To v kombinaci s mlékem, které Samovi moc chutnalo, brzy přineslo kýžený efekt.

Jeho zranění byla ale opravdu vážná, rány potřebovaly neustálé ošetřování, a protože mládě zoufale křičelo, kdykoli jsme se já nebo Jill vzdálily, rozhodly jsme se, že potřebuje nějakou stálou společnost, dokud se nebude moci připojit k osiřelým slonům. Společnicí se mu stala Boozie, ovce, kterou jsme koupily od majitele jednoho stáda. Samovi se moc líbil dotek Boozieny vlněné srsti, ovečce se hlídání nosorožce také zamlouvalo, protože jí to přinášelo blahobytný život, jaký by jen těžko jinak mohla mít. Ti dva si na sebe brzy zvykli, a přestože obecně panuje názor, že ovce jsou hloupé a nemyslí, tahle měla poměrně vyvinutou osobnost. Nebyla žádný strašpytel, na Samovy útoky zezačátku odpovídala stejně a vyrážela proti němu.

Netrvalo dlouho a oba se připojili k osiřelým slonům, které každé ráno vodili ošetřovatelé do lesa. Ocásek Boozie se vrtěl před Samem, ten do něho hrozně rád zabořil nos. Sloni přijali novou dvojici velice podezíravě, s roztaženýma ušima a s troubením vyvraceli malé keře, zatímco Sam na ně výhružně funěl. Boozie si šla po svém a naprosto je ignorovala. Byla to velice moudrá strategie, protože zvědavost brzy u slonů převládla a posbírali odvahu, aby je prozkoumali zblízka. Brzy se Sam i Boozie stali součástí stáda, zastavovali se u trusu divokých nosorožců, aby Sam mohl přispět svou značkou. Boozie na něho trpělivě čekala, potom se oba rozběhli, aby dohonili slony. Byl to samozřejmě nutný předpoklad pro to, aby se Sam mohl postupně stát součástí komunity nosorožců žijících v parku.

Zanedlouho se k Boozie a Samovi přidala šestiměsíční Amboseli. Ukázalo se, že je to poslední žijící nosorožec z oblasti Amboseli - její matku i všechny ostatní buď zabili pytláci kvůli rohům, nebo se stali obětí rituálního lovu masajských bojovníků, kteří ulovením nosorožce oštěpem prokazovali odvahu a dospělost. Amboseli byla přírodní rezervace, kde volně žijící zvířata měla ochranu, ale sdílela oblast s místními pastevci, kteří tu vždycky žili v souladu s přírodou. Lvi, kteří bývali tradičním cílem rituálního lovu, v Amboseli rychle vyhynuli buď jako oběť rituálů nebo v rámci odvety za zabitý dobytek.

Amboseli statečně chránila tělo své mrtvé matky před pre- dátory i supy, a když k nám dorazila, byla daleko odvážnější, nebylo snadné ji ochočit. Stačila ale trpělivost a za chvilku tvořili se Samem a Boozie nerozlučnou trojici a pevnou součást stáda malých sirotků. Nosorožci rostou dvakrát rychleji než sloni a délka jejich života je poloviční, takže když Sam a Amboseli cítili, že patří mezi volně žijící zvířata, byli postupně stále méně závislí na ošetřovatelích a daleko odvážnější. Jejich touha po dobrodružství byla tak silná, že jednoho dne utekli ven vchodem pro zaměstnance a dostali se na hlavní ulici. Tam Sam vyděsil motoristy, když přímo uprostřed silnice umístil velkou hromadu trusu. Amboseli měla pocit, že musí udělat totéž. Potom se vydali k nějakému stánku nedaleko pošty, kde se prodávaly banány a kukuřice, a začali si dopřávat. Není potřeba zdůraznit, že všichni kolemjdoucí vzali nohy na ramena, protože většina lidí žijících ve městech nikdy předtím nosorožce neviděla.

Dozvěděli jsme se o tom od jednoho ze strážců, který se udýchaný objevil u našich zadních dveří a dožadoval se, abychom něco podnikli. Všichni jsme dva uprchlíky rychle obklopili a lákali je zpátky domů na šťavnaté pamlsky. Potom jsme je zavřeli do jejich noční ohrady, protože do stájí, kde byli jako mláďata, se už nevešli. Stejně jako sloni mají i nosorožci dlouhou paměť, oba si ovoce jako pochoutku zapamatovali, i když je zaujal každý pamlsek. Zůstala jsem ale v šoku, když jsem se jednou vrátila z města a Amboseli byla pevně zaklíněná v mé malé kuchyni. Právě se jí podařilo protáhnout zadek rámem dveří. Sam u toho nemohl chybět, takže stál za ní a postrkoval ji rohem, štvalo ho, že se k ní nemůže přidat, když zpracovávala velký trs banánů, který mi Sheila přinesla ze své zahrady. Nebylo možné, aby se Am- boseli v kuchyni otočila, i kdyby chtěla, protože v ní byla nacpaná tak, že se nemohla pohnout. Věděla jsem, že pokud ji vyděsím, dostane se do vedlejšího obývacího pokoje a bude pokračovat skleněnými dveřmi na verandu. Přitom mi zde- moluje větší část domu. Překotně jsem uvažovala, bylo mi jasné, že hlavním úkolem je odlákat Sama ode dveří. To nebylo tak těžké, pokud jsem přistoupila na to, že se vzdám nákupu. Připevnila jsem trs banánů, které jsem si právě koupila, na konec koštěte, protáhla jsem koště Amboseli přes zadek a mávala jí banány nad hlavou. Postupně centimetr po centimetru couvala, a i když nastal dramatický okamžik, kdy se musela protáhnout rámem dveří, které skřípaly a vrzaly, nakonec se dostala ven. Potom bylo třeba jednat rychle. Nechala jsem jí banány a rychle oběhla z boku dům, abych se dostala do kuchyně zevnitř a zabouchla zadní dveře dřív, než se mohla dostat zpátky. Byla jsem sice trochu otřesená, ale ulevilo se mi, že dům zůstal nedotčený, ačkoli úleva netrvala dlouho. Za pár dnů, kdy jsem zase nebyla doma, se jeden z pomocníků rozhodl, že se projede mým Datsunem 120 Y. Couval do kopce, nedokázal zabrzdit a prorazil dřevěné obložení. Garáži ani autu to příliš neprospělo. Není potřeba zdůrazňovat, že od nás rychle odešel.

Bylo to skutečně náročné období. Jill ani já jsme nebyly zvyklé jednat se zaměstnanci, prezentovat naši práci na veřejnosti, věnovat se papírování a účetnictví, které dobročinná nadace vyžaduje, ani nemá smysl se zmiňovat o nekonečném jednání s vládními úředníky v co nej diplomatičtějším duchu. Angela, která studovala výtvarné umění na universitě v Kapském Městě, si vydělávala jako příležitostná modelka. Navž- dycky zůstanu dlužníkem Martiho a lilie Andersonových, našich sousedů na ranči Galana v době, kdy jsme ještě žili v Tsavu. Velkoryse mi pomohli s placením Angelina školného, postarali se i o letenky na cestu domů na prázdniny.

V Jižní Africe stále vládl režim apartheidu, v té době to byla oblast pro občany Keni zakázaná, takže cesta ze školy domů a zpátky nebyla nikdy úplně jednoduchá.

Během jedné z cest domů pracovala Angela jako pomocná garderobiérka při natáčení filmu Out of Africa, potom se rozhodla, že si udělá kurz pro vizážisty a maskéry. Byla - a stále je - výtvarně nadaná, to zdědila po mé matce. Po Davidovi má lásku k designu a od jeho matky zájem o oblečení, vždycky na sebe velice dbá. Je pro ni stejně snadné líčit a měnit tváře, jako malovat obraz na plátno. Naštěstí se poté, co se stal prezidentem Jižní Afriky Nelson Mandela, stigma apartheidu přes noc rozplynulo. Když dokončila školu, byl o ni velký zájem. Podílela se na focení pro časopisy i reklamy, cestovala po nejrůznějších místech po celém světě, což uspokojovalo její touhu po dobrodružství. Já byla ale vždycky nej- radši, když přijela domů a chvíli byla se mnou a s Jill.

Jillin francouzský přítel Jean-Francois - známý prostě jako JF - se časem rozhodl přestěhovat na trvalo do Keni, přijmout keňské občanství a stal se nepostradatelnou součástí našeho malého a poněkud amatérského týmu. Mezi filmováním zvětšil a vylepšil Jillin venkovský kruhový domek a poskytl nám velice potřebnou praktickou pomoc při budování ubytovacích zařízení pro Olmega a Taru, kteří rychle vyrůstali ze svých původních stájí. Kromě toho založil firmu pořádající safari, jmenovala se Bullfrog Safaris. Pustil se do toho s africkým partnerem, podařilo se mu nalákat několik známých z Evropy, kteří získali nekonvenční, ale bezesporu vzrušující zážitky. Byl velice zábavný, stále měl v zásobě nějaké veselé historky. Třeba o tom, jak musel bojovat o pečeni, kterou mu ukradl pavián a utekl s ní na strom. Jeho klient se naštěstí právě zabýval něčím jiným. Při obědě neměli tušení, že před nimi si už na jídle pochutnával pavián. Jako Francouz byl JF velice hrdý na své kuchařské umění, brzy se ujal vaření

1 ve venkovní kuchyni Jill.

Před svým příjezdem daroval JF nadaci svůj jasně červený Renault 4, autu jsme přezdívali Rudé nebezpečí. Nechal ho dopravit do Keni, aby ho mohla používat Jill i ostatní z nadace. Ukázalo se to jako obrovská pomoc, protože předtím jsme měli k dispozici jediné vozidlo - moje soukromé auto. Když potom přesídlil do Keni, koupil ojetý landcruiser, který upravil pro potřeby safari, a aby odradil případné zloděje, auto raději nemyl. Byl to velice příjemný, živý člověk, nikdy s ním nebyla nuda a jeho příchod do rodiny všem pozvedl náladu. Byl velice praktický, chopil se zajišťování i oprav veškeré mechanizace, kterou nadace měla. Pokud nepracoval někde na natáčení, byl on i jeho auto nadaci k dispozici.

Mezitím se z Davida Reada stal víc než jen přítel. Nebyla jsem k návrhům pohledného muže netečná, ačkoli mého Davida nemohl nikdy ani náhodou nahradit. Zaplnil ale prázdné místo v mém životě ve chvíli, kdy jsem to nejvíc potřebovala. Přinášel s sebou zábavu a smích. Měl mnoho obdivuhodných vlastností, ale zároveň měl i takové, které vzbuzovaly pochybnosti. Například skutečnost, že jsem byla jen jednou z mnoha jeho přítelkyň. Některé byly už minulostí, jiným se ale stále věnoval. Protože vyrostl mezi Masaji, byl v mnoha ohledech jedním z nich - na větším počtu vztahů neviděl nic špatného. Mně ale stačilo, že si spolu občas vyjdeme na večeři, dáme si skleničku, nebo mě pozve, abych ho doprovodila na cestách, na nichž prodával traktory prezidentovi firmy Lima Ltd. Ukázal mi v Keni místa, kde jsem nikdy předtím nebyla. Během těchto cest se David dobře bavil, když mě nabízel jako výměnu masajským pasákům dobytka za zvířata. Mluvil dokonale jejich jazykem, to pastevce vždycky zaskočilo. Velice ho pobavilo, že většinou mu nabídli jen tři krávy a jednu ovci, protože jsem byla už příliš stará a nemohla mít děti.

Po období prodávání traktorů dostal David nabídku, aby řídil prezidentovu farmu Kapsitwet v Kitale v západní Keni nedaleko od hranic s Ugandou. Čas od času mě pozval, abych si zase trochu užila farmářského života. Připomínalo mi to dětství v Cedar Parku.

Měla jsem štěstí, že Jill a JF byli ochotní starat se o všechno doma, když jsem byla pryč. Když se jim podařilo zařídit slonům hlídání, mohli přijet za námi, a pokud byla Angela náhodou někde poblíž, vzali ji s sebou. Jill mě od samého začátku ve vztahu s Davidem podporovala. Říkali jsme mu Starý M (zkratka od Masaj). Myslím, že byla moc ráda, že se zase v životě bavím. Angela ale při své návštěvě tak vstřícná nebyla, chovala se odtažitě, očividně vnímala můj nový vztah jako zradu svého obdivovaného otce. Jenomže člověk si stejně nemohl pomoct a musel mít Starého M rád, protože byl vynikající společník a pokaždé nás hostil ve velkém stylu. Stejně jako JF si hájil svou kuchyni, kde netrpěl žádné vměšování. Moc si užíval otáčení omelet ve vzduchu, jak to dělají profesionálové. Nutno ale dodat, že víc jich skončilo na stropě než na talíři. Nikdy nezapomenu na Angelin výraz, když si všimla, že v hrnci se s masem na vepřovou huspeninu vaří i prasečí zuby a nožičky. Obě mé dcery ale vnímaly velice skepticky jeho styl řízení. V autě i na motorce, kterou používal na farmě, jezdil jako kamikadze. Proti překážkám se vrhal přímo, jako by neexistovaly - když jsem jednou jela s ním, projel na motorce ostnatým drátem. Dlužno dodat, že jsme oba skončili v příkopě.

V  roce 1988 musela jet Jill v Rudém nebezpečí do Tsava, když bylo nutné zachránit tříměsíční slůně, které pojmenovali Dika, než se ho zmocní Eleanor. Bylo to nutné proto, že potřeboval mléko, které mu Eleanor nemohla zajistit. Dika se dostal ke strážcům se stovkami zabodaných dlouhých trnů akácií - musel zřejmě utíkat hustým trnitým křovím před vrahy, kteří mu zabili matku. V té době jsme neměli nákladní auta ani letadla, takže spolu s kamarádkou musela Jill nacpat Diku na zadní sedadlo renaultu, kde zůstal celou cestu zpátky do Nairobi. Trvalo nám několik dnů, než jsme ho všech trnů zbavili, několik týdnů, než se mu zahojily zanícené rány. Největší starosti nám ale dělal jeho smutek, vyvolaný ztrátou rodiny. Celé týdny postával posmutněle u malého stanu, ve kterém jsme slůňata krmili, z očí mu stékaly slzy a chobot mu bezvládně visel k zemi. Mléko pil jen pomalu a váhavě, postával sám, nezajímalo ho nic z toho, co se dělo kolem. Napadlo nás, jestli nemá poškozený mozek. Do života smutné slůně vrátil až o tři měsíce později příchod a zhroucení jiného sloního sirotka, který dostal jméno Edo.

Edoovi bylo šest měsíců, když jeho matka zemřela v přírodní rezervaci Amboseli. Probírala se v odpadcích z hotelu, kde hledala ovoce a zeleninu, a přitom snědla i igelitové sáčky, korunky od lahví a dokonce i popelník. Jako potomek této známé slonice z Amboseli byl Edo součástí výzkumného programu monitorování slonů, který v rezervaci probíhal, od jeho narození ho pozorovali, takže se lidí nebál, jen Masajů v červené přikrývce. Červená byla tradiční barvou, kterou muži tohoto kmene oblékali. Vyděsil ho ale pohled na Boozie, protože si ovci spojil s Masaji. V Amboseli se sloni dostávali s Masaji často do konfliktu kvůli vodě a pastvinám, během let jich bojovníci mnoho zabili oštěpem. V poslední době byli další zabiti, protože lvů žilo v oblasti už jen velice málo a chlapci dokazovali svou dospělost ulovením slona.

Edo se hned po příjezdu zhroutil, zůstal ležet téměř v bezvědomí. Zatímco jsme s Jill zvažovaly, co s ním podnikneme, k našemu překvapení vyšel Dika ze svého malého stanu, došel přímo k němu, hlasitě se projevoval a dotýkal se Edoovy tváře a úst chobotem. Edo otevřel jedno oko, nejdřív jen maličko, když mu potom došlo, že vidí slona, otevíral ho stále víc a pokoušel se vstát. To se mu za pomoci lidí kolem podařilo. Nejistě vrávoral a díval se, jak Dika pije mléko z láhve. Překvapivě ho potom napodobil. Bylo spodivem, že od té doby se už do minulosti nevracel, ale vždycky zůstával velice ostražitý před Boozie a ze všech sil se snažil, aby mezi ním a jí byli všichni ostatní sloni.

O pár měsíců později, v dubnu 1989, se k nám dostali Ndume a Malaika. Oběma byly tři měsíce a pocházeli z lesů v oblasti Imenti, malého zbytku původního zalesnění v severní Keni, které bylo už zcela obklopeno osadami a zemědělskou půdou. Izolovaně tam žila ztenčující se populace slonů, která měla potíže pokaždé, když se pokusila oblast opustit. Jejich dávná migrační trasa do lesů v okolí pohoří Mount Ke- nya byla teď zcela odříznuta osídlením. Místní zemědělci vnímali všechny slony jako nepřátele, a když jednou ráno zastihli stádo uprostřed kukuřičného pole, byli vzteky bez sebe. Ozbrojeni mačetami, oštěpy a sekyrami bušili do plechovek, hvízdali a všichni vyrazili proti vyděšeným slonům, kteří se v nastalé vřavě nedokázali zorientovat a nevěděli, kudy se mají vrátit. Jedna ze samic byla tak vyděšená, že potratila, mládě vesničané okamžitě ubili. Dospělí sloni se probili na svobodu, ale Ndume a Malaika ještě s jedním mládětem zůstali pozadu. Než dorazili strážci, aby rozběsněný dav zklidnili, jedno z mláďat už bylo mrtvé. Ndume dostal hroznou ránu do hlavy a Malaika měla zadní nohy posekané mačetou.

Byl to naléhavý případ, takže jsme sehnali letadlo a veterináře, aby se k nám obě mláďata dostala co nejrychleji. Ndume upadl do bezvědomí, takže mu veterinář rychle zavedl do žíly na uchu kapačku s fyziologickým roztokem a dextrózou, potom spěchal ošetřit Malaiku. Měl obavu, že Ndume se ne- probere, měl na hlavě obrovskou bouli. Veškerá pozornost se soustředila na Malaiku, bylo potřeba jí vyčistit hluboké rány na nohách, také ji uklidnit, neboť byla tak traumatizovaná, že se celá třásla. Olmeg, Taru, Dika a Edo se kolem ní shromáždili, aby ji pomohli zklidnit, dotýkali se jí jemně choboty, vydávali uklidňující zvuky a ukazovali jí, jak pít z láhve. Potřebovala ujištění, že lidé kolem jsou úplně jiní, než ti násilníci. Překvapilo nás, když se Ndume ve vedlejší stáji začal probírat, postavil se na nohy, žalostně křičel a snažil se dostat ven. Byl tak zmatený, že jsme usoudili, že bude lepší ho pustit, aby sám viděl, že jeho matka není nikde poblíž. Doufali jsme, že by mohl poznat Malaiku. Pobíhal kolem, zoufale křičel, zlikvidoval několik keřů krotonu. Ošetřovatel se snažil na něho dávat pozor, dokud se nezhroutil vyčerpáním. Potom jsme ho mohli odnést zpátky do jeho stáje. Totéž se opakovalo následující dva dny, dokud se nesmířil se skutečností, že matku už znovu neuvidí. Potom upadl do hluboké deprese a zdrceně postával vedle Malaiky. Zpočátku nás příjemně překvapilo, že ta se na nový přírůstek chovala velice optimisticky, jako by se jí ulevilo, že s ní okolí jedná vlídně a chápavě, že ji nikdo netrápí. Bohužel to ale netrvalo dlouho, brzy i ona upadla do dlouhého tichého období intenzivního smutku, když jí došlo, jak se věci opravdu mají. Obě mláďata zažila nepopsatelnou Hrůzu a stejně jako Dika týdny truchlili pro svou ztracenou sloní rodinu. Naštěstí i v tomto období pili mléko, oba se z toho nakonec vzpamatovali a začali prospívat.

Dalším překvapením bylo, když prezident Moi jmenoval ředitelem Keňské správy národních parků doktora Richarda Leakeyho. Dostal za úkol reorganizovat zkorumpovaný Úřad pro ochranu volně žijící zvěře, který tak zklamal. Leakeyho úkolem bylo dostat bující pytláctví pod kontrolu. Pytláctví a negativní informace v tisku ovlivnily turistický ruch, do Tsava, Meru a dalších oblastí nikdo nejezdil, všichni se báli o svou bezpečnost. Doktor Leakey dostal zvláštní pravomoci - strážci parků byli oprávněni střílet po ozbrojených pytlácích, pokud je našli uvnitř hranic národního parku. Somálští pytláci, povstalci známí jako Shifta, po Davidově odchodu bez zábran řádili, několik strážců v boji s nimi dokonce přišlo

o život. Pytláci z kmene Wakamba dál užívali jedovaté šípy,

i oni představovali hrozbu, protože mnozí měli vazby na zkorumpované úředníky Úřadu pro ochranu zvěře, na které nikdo nemohl. V Tsavu byli sloni masivně zabíjeni, populace černých nosorožců téměř vyhubena.

Doktor Leakey vytvořil novou organizaci na ochranu zvířat, známou jako KWS, která měla nahradit předešlý Úřad pro ochranu volně žijící zvěře. Do čela znovu postavil správní radu, aby povzbudil příliv peněz od sponzorů, který úplně ustal. Přesvědčil také prezidenta Moiho, aby na oficiálním obřadu v národním parku Nairobi nechal zapálit velké zásoby zkonfiskované slonoviny a rohů nosorožců, aby společnost dostala jasnou zprávu, že nová organizace na ochranu zvířat je odhodlaná slony a nosorožce zachránit. Tuto událost přenášela televize do celého světa. Vedle obrovské hromady popela ze slonoviny byla vztyčena krásná bronzová socha zachycujícího umírajícího slona obklopeného truchlícími kamarády. Vznikl tak emotivní pomník utrpení mnoha slonů kvůli požadavkům Dálného východu na dovoz slonoviny.

Za peníze ze Světové banky vznikl areál vedení organizace, obklopený upravenými trávníky, dokonce i s fontánami. Mnoho konzervativních lidí bylo k tomuto postupu skeptických, měli obavy, že požadavky byrokratů ve vedení odkloní příliv peněz do terénu, kde byly potřeba nejvíc. Doktor Leaky nezískal pro novou organizaci na ochranu divokých zvířat takovou nezávislost, o jakou usiloval, ta stále podléhala ministerstvu turistického ruchu a volně žijící zvěře. Proto i ona byla cílem politického vměšování. Nicméně zlepšení přístupu k situaci v terénu dostalo pytláctví částečně pod kontrolu, pomohl i zákaz prodeje veškeré slonoviny a rohů nosorožců, na němž se v roce 1989 shodla Mezinárodní konvence o obchodu s ohroženými druhy (CITES). Keňa lobovala pro přijetí tohoto zákona proti jihoafrickým státům, které chtěly prodat své zásoby slonoviny. V ekosystému Tsavo - oblast zahrnovala třicet tři tisíc kilometrů čtverečních, byl to přibližně dvojnásobek rozlohy parku - žilo z původních čtyřiceti pěti tisíc slonů už jen šest tisíc. Celková populace slonů se odhadovala v Keni v roce 1973 na sto šedesát sedm tisíc. Do roku 1989 poklesla na šestnáct tisíc, struktura sloní společnosti byla doslova roztrhaná na kousky. Jen v Amboseli se některé sloní rodiny zachovaly nedotčené, protože přítomnost Masajů odradila řádění pytláckých gangů.

Zúčastnila jsem se dalšího shromáždění CITES v japonském Kjótu, kde se znovu jednalo o slonovině. Naštěstí se po ohnivých debatách zákaz zachoval, ale trochu mě zarazil postoj některých lidí na samotném fóru. Mimo jednací sál se jevili jako zanícení zastánci slonů, uvnitř už ale byli ticho a zdálo se, že stojí každou nohou v jednom z táborů.

Jihoafrické státy nakonec prosadily po dvou letech v rámci Konvence svou i přesto, že sloni neměli čas, aby během jedné generace trochu nahradili obrovské ztráty v počtu těchto zvířat ve státech severně od řeky Zambezi. Prodej zásob slonoviny se měl řídit přísnými pravidly, ale každému bylo jasné, že do legálního systému se dostane i nelegálně získaná slonovina, že se zase rozmůže pytláctví, a dokud bude existovat legální obchod se slonovinou, sloni budou kvůli svým klům dál zabíjeni. Ze tak vysoce inteligentní zvířata, která se v citové oblasti v mnohém podobají lidem, vnímají rodinu i smrt, a která by měla žít v průměru sedmdesát let, budou kvůli klům, které se změní v nějakou tretku, zase umírat. Bylo to šílené.

Byla to velmi hektická doba, několik opravdu náročných měsíců, takže mě zaskočilo i příjemně potěšilo, když jsem se dozvěděla, že u příležitosti královniných narozenin v roce 1989 mi bude udělen Rád britského impéria. David dostal stejné vyznamenání o třicet let dřív, později ho získal i Bill a můj bratr Peter. Uvádělo mě do rozpaků, že si svět myslí, že si takové vyznamenání zasloužím, že moje práce vyniká vedle úspěchů, kterých dosáhli lidé z celé Británie a států z Britského společenství. David se kdysi rozhodl, že vyznamenání převezme doma, ale já byla zarytý roajalista a nechtěla jsem si nechat ujít příležitost setkat se osobně s královnou.

Odjela jsem proto do Londýna a předávání mě v žádném případě nezklamalo. Ještě víc mě překvapilo, když jsem v roce 1996 získala titul rytíř komandér, který mě opravňoval k užívání titulu dame. Zaskočilo mě, že to je první vyznamenání na této úrovni, které získal občan Keni od vyhlášení nezávislosti v roce 1963. Moc jsem to nechápala, ale byla jsem na to velice hrdá. Přátelé i rodina se dobře bavili, když ošetřovatelé uvažovali, proč na mě lidé pokřikují „damn (zatracená) Daph- ne“. Bylo těžké jim vysvětlit význam takového vyznamenání, zvlášť když britské impérium už vlastně neexistovalo.

Když Keňská správa ochrany přírody rozhodla, že přebyteční nosorožci z ranče Solio v severní Keni se přesunou do Východního Tsava, měl to být pokus obnovit populaci těchto zvířat v místech, která bývala jejich baštou, kde žilo osm ze dvaceti tisíc černých nosorožců, které Keňa mívala. Bylo rozhodnuto, že průkopníky se stanou Sam a Amboseli. Reudi byl teď v Soliu dominantním samcem, Tvrdohlavá a Pushmi stále žili v uzavřené pětadvacetihektarové oblasti, odmítali se pohybovat po celém chráněném území, ale Sam a Amboseli se vydávali na výpravy do zahrad a ke stánkům s ovocem za hranicemi národního parku Nairobi, kde se rozrůstalo předměstí Ongata Rongai. Boozie už bohužel nežila. Stal se z ní hrozný žrout, snědla igelitový sáček se zbytky oběda po filmovém štábu. Vždycky chtěla všechno zkusit a ochutnat, ale tentokrát se jí to stalo osudným. Nafoukla se jako balón a zemřela dřív, než stačil dorazit veterinář, aby jí pomohl. Byl to velice smutný den, když jsme ji pohřbívali v lese za mým domem nedaleko stájí, kde kdysi žili Sam a Amboseli, ale uklidňovalo mě vědomí, že si jako společnice nosorožců užila daleko hezčí život, než jaký by ji jinak čekal. Sam i Amboseli její ztrátu vnímali, ale kupodivu chyběla daleko víc malým slonům, kteří ztratili chuť k jídlu a posmutněli, hledali ji v areálu i přilehlém lese. Při té příležitosti se vrhli na prasečí rodinu Věčných nadšenců, které moc rádi pronásledovali.

Věční nadšenci se rozmnožili, těžili z ochrany slonů i ošetřovatelů. Hrabali si úkryty pod budovami nadace, žebrali

o      zbytky u jídelny pro zaměstnance, radostně se vrhali do bahen ní lázně pro sirotky. Člověk by se nedivil, kdyby si okolí myslelo, že i oni jsou odchovaní lidmi.

Se smíšenými pocity jsem sledovala, jak Sama a Amboseli pod vlivem sedativ nakládají na dva velké náklaďáky a připravují je na cestu do Tsava, kde se k nim připojí ostatní nosorožci ze Solia. Všichni budou nějakou dobu v přenosných ohradách, jejich trus se mezitím bude roznášet po okolí, aby v něm už byly jejich stopy, až ohrady opustí, aby se s jejich pachem seznámili i ostatní. Všechno fungovalo podle plánu, dokud Sama vážně nezranil jeden sloní samec, když nosorožec odmítal opustit bahniště, které si našel v písčitém korytu řeky, a o které stál i slon. Bez okolků ho vykázal a přitom ho zranil klem na boku.

Samovi se v obrovských bolestech podařilo dovléct zpátky k ohradám. Jakmile jsme se s Jill o jeho zranění dozvěděly, spěchaly jsme do Tsava s veterinářem, aby se ho pokusil ošetřit. S sebou jsme vzali i velký košík ovoce. Když jsme se k němu dostali, bylo nám ale jasné, jak to dopadne, kolem už se vznášel pach smrti. U nosorožce se rozvinul zánět pobřišnice, nebyla naděje, že by se mohl zotavit. V slzách jsme ho nakrmili ovocem, které jsme mu přivezli. Potom veterinář ukončil jeho trápení smrtící injekcí. Zprávy o Amboseli byly naštěstí optimističtější. Porodila několik mláďat, vymezila si teritorium nedaleko Aruby, ale nejdřív několik měsíců hledala Sama. Během nich byla stále v pohybu, bloumala, dostala se hodně daleko. Zjistila jsem tak, že i nosorožci přes komplikovanou sociální strukturu a dávnověky původ uzavírají přátelství na celý život.

V budoucnu nás bohužel čekalo ještě mnoho dalších tragédií spojených s nosorožci. Makosa zabil ošetřovatele a museli jsme ho nechat zastřelit. Potom Scud, která se vrátila březí, měla vážně poraněnou přední nohu a v ní poškozený vřetenní nerv. Krmili jsme ji až do narození mláděte, které dostalo jméno Magnum, ale noha ochabovala a atrofovala. Samice díky svému postižení nedokázala držet s mládětem krok, takže jsme ji museli usmrtit a její mládě bylo odchováno jako sirotek. Vyrostl, jeho příběh skončil šťastně - pokud víme, stále ještě žije jako divoké zvíře v národním parku v Nairobi. Takové štěstí ale neměl jeho kamarád Magnet, který byl odchováván s ním. Byl to další sirotek z národního parku Nairobi, kterého někdo záhadně zastřelil a úřady ho za podezřelých okolností nechaly tajně pohřbít. Obávali jsme se, že vyšetřování jeho smrti neprobíhalo podle pravidel. Odchovali jsme také velice maličkého, předčasně narozeného Maalima, kterého jeho matka Ngulia potratila v rezervaci. Byl tak maličký, že se vešel do krabice od bot. Kupodivu přežil až do svých dvou let, kdy vdechl mléko do plic a nevyvinuté řasinky ho nedokázaly vypudit. Zemřel na zápal plic.

Jiný sirotek, Shida, představoval další úspěšný odchov. Jenže potom se začal v areálu nadace chovat nepředvídatelně, zaměřil se na slepého Maxwella, kterého jsme do volné přírody pustit nemohli. Nechali jsme ho převézt do Tsava, ovšem netušili jsme, že ho odvezou do rezervace Ngulia, kde ho ale další nosorožec zabil jako vetřelce, protože se zanedbal dlouhodobý proces začlenění. Jakmile jsme se dozvěděli, že ho přesunuli do Ngulie, bylo nám jasné, že mu hrozí velké nebezpečí, chtěli jsme mu nechat vybudovat ohradu, ale bohužel nebyla dokončena včas.

Po Samově tragédii přišly z Tsava další smutné zprávy, týkající se našeho sloního sirotka Ol Joriho, který trpěl postupným ochrnutím. Eleanor ho samozřejmě ani na chvilku neopustila, takže byla ohrožena i ona. Rozhodly jsme se s Jill přivézt Ol Joriho zpátky, ačkoli mi bylo jasné, že oddělení od Eleanor neproběhne hladce. Tou dobou byly Olmegovi a Taru dva roky a mohly jsme je převézt do Tsava, aby

Eleanor nahradili Ol Joriho. Ta sice o jednoho svěřence přišla, ale dva nové získala a byla naprosto spokojená.

Ukázalo se, že Ol Jori vyšplhal na obrovský balvan nedaleko ohrad, uklouzla mu noha a svalil se na záda. Bohužel zemřel několik dnů poté, co se k nám vrátil. Následná pitva prokázala, že jizva po jeho úrazu tlačila na páteř a byla důvodem ochrnutí. V lese za domem bylo potřeba vykopat další hrob. Kromě smutku mě zaplavil i vztek, že nám ošetřovatelé ten úraz neoznámili - Ol Jori musel trpět déle, než bylo nutné.

Během let jsme zažili tolik bolestných a citově náročných chvil, že jsem si někdy přála, abych si zvolila snazší cestu. Zvířata proniknou člověku do srdce tak, že každá smrt přináší bolestné truchlení. Kdykoli na mě ale padne slabost, snažím se čerpat sílu od divokých sloních samic, které se stoickým výrazem přijímají všechny obtíže, které život přináší. Hluboce truchlí pro všechny své milované, přesto najdou odvahu otočit list a soustředit se na život. Život je pro živé, ne pro mrtvé - ti patří do minulosti a žádná bolest ani trápení už je nesužují. Jsou už „tam někde“, jak říkával dědeček Webb. Ráda jsem si představila, že na druhém břehu se potkají s Davidem, který se tam o ně postará. Slonice občas život donutí opustit zesláblého, ještě žijícího člena rodiny a nechat ho jeho osudu, odejít, i když slyší jeho křik, protože pokud by to neudělaly, ohrozily by přežití všech ostatních členů stáda. Neudělat to by bylo kruté a zbabělé, vystavit nebezpečí ostatní prostě není správná volba.

Zvlášť jsem se ke slonům upínala po smrti svých rodičů. Nejdřív 20. dubna 1987 zemřel otec. Stejně jako dědeček Webb i on odešel klidně ve spánku. 31. ledna 1994 zemřela i milovaná maminka, která za ním šla ráda po nádherných šedesáti letech po jeho boku. Pokaždé jsem vyplakala proudy slz, oba dva mi hrozně chybí. Maminka byla jemná, chápavá, milá a pohostinná dáma, otec byl vzor - jeho čest a neústupnost byly mně i mým sourozencům inspirací. Po úmrtí obou rodičů odjel Peter do Jižní Afriky, aby tam odvezl jejich popel a rozprášil ho na místě tábora Musandari nedaleko Naroku, na místě, které oba milovali a které bylo plné volně žijící zvěře. Za jiných okolností by volba padla na Cedar Park, náš dávný domov, ale to místo teď už vypadalo úplně jinak než v našich dobách. Cedrové panelové obložení se změnilo v dřevěné uhlí, dům sám sloužil pro ustájení dobytka nového majitele.

Čas běžel a v Tsavu se Eleanor věnovala Olmegovi a Ta- ruovi, starala se o ně jako o vlastní. Přijala i několik dalších sirotků, kteří byli dost staří na to, aby opustili odchovnou stanici. Byl mezi nimi i mladý samec Chuma, ve svahilštině to znamená železo. Ukázalo se, že je velice dobrým společníkem pro Olmega a Tarua. Mladí sloni se stejně jako kluci neustále pošťuchují a zkoušejí navzájem svoji sílu, aby se tak společensky zařadili. Během těchto potyček Olmeg býval obvykle až druhý, i když byl Taru mladší. Olmeg se potom spřátelil s mladým divoce žijícím samcem stejného věku, kterého ošetřovatelé pojmenovali Thomas, protože ho se sirotky často vídali. Byl to právě Thomas, který se rozhodl v potyčkách s Taruem a Chumou podpořit Olmega. Společně se jim podařilo oba porazit a tím pádem Olmegovi vzrostlo sebevědomí. Byla jsem ráda, protože sebevědomí je pro kluky důležité. Olmeg byl naším prvním úspěšně odchovaným slůnětem, takže jsem pro něho měla zvláštní slabost.

V  roce 1990 se k nám dostal jen týden starý Ajok, jehož jméno znamená v nářečí turkana ahoj. Byl nej mladším mládětem, jaké se k nám dostalo - zachránili ho u vzdáleného jezera Turkana. Díky přirozenému výběru byl geneticky silný, pocházel z malé populace slonů, kterým se přes všechna příkoří podařilo ve vyprahlé lávové poušti přežít. Zpočátku strhával všechnu pozornost na sebe, moc si to užíval a neuvěřitelně se předváděl. Dokázal třást chobotem od konečku, což všechny kolem rozesmálo, nebo omotal člověku chobot kolem krku a postupně svíral víc, aby viděl reakci. Uměl se také posadit jako cirkusový slon, dokonce dokázal ležet na zádech se všema čtyřma nohama ve vzduchu. Protože byl ale v naší odchovné stanici od prvního týdne svého života, bylo důležité poslat ho co nejdřív do Tsava, aby se připojil k ostatním sirotkům dřív než jiná zvířata - potřeboval získat společenské dovednosti, bez kterých se v divoké přírodě neobejde. Jakmile dosáhl dvou let, začlenil se do skupiny kolem Eleanor.

Jak čas běžel, Eleanor a starší členové její adoptivní rodiny trávili stále delší dobu s volně žijícími stády. Ajok žil dlouho sám, neměl soupeře, do skupiny nikdy úplně nezapadl. Nelíbilo se mu být podřízený tolika starším samcům, takže se vypravil najít si takové, s nimiž by se mohl měřit. Čas trávil sám. Protože byl od přírody rošťák, zvykl si chodit v noci na verandu Simona Trevora a shazovat rozkládací židli přes nízkou zídku. Působil tím hrozný rámus. Podezření padlo na jednoho z našich bývalých sirotků, tak JF číhal v úkrytu, odhodlaný zjistit, kdo to provádí. Přistihl Ajoka přímo při činu, vyrazil ze dveří a dělal hrozný rámus. Ajok zmateně pobíhal, zamotal se přitom do elektrického drátu, který ho přiměl rázně zpřetrhat všechny vazby k lidem, a stal se z něho opravdu volně žijící slon. Už jsme ho nikdy neviděli. Od té doby zůstávala Simonova židle v pořádku na verandě.

Narození první Jilliny dcery, mého prvního vnoučete, byla opravdu velice radostná chvíle. Emily Laura se narodila 22. února 1992. Jill a JF nebyli oficiálně sezdaní, takže JF měl potíže přesvědčit porodní bábu, že je otcem dítěte, když nemohl předložit požadovaný oddací list. Neubránila jsem se úvahám o tom, co by mí konzervativní rodiče a prarodiče řekli tomu, že Jill má nemanželské dítě. Po rozpadu prvního manželství dcera tvrdila, že pouhý kus papíru a slib, že s někým strávíte zbytek života, je nesmysl, a já nebyla v pozici, abych mohla cokoli namítat. Laura bylo jméno Billovy matky Laury Woodleyové.

O několik měsíců později nám do života vstoupil měsíc starý slon z Tsava; ošetřovatelé ho v mé nepřítomnosti na počest mé vnučky pojmenovali Emily. Nebylo typické dát slonovi takové jméno, obvykle jsme volili název lokality nebo kmene, které bude zvíře spojovat s místem, odkud pochází, nebo okolnostmi, které ho k nám přivedly. Ošetřovatelé byli ale neoblomní, tak jsme měli Emily.

Slůně vytáhli z latríny nedaleko vězeňského tábora Ma- nyani. Dostala se tam, když její stádo přecházelo ze Západního Tsava do Východního. Zaměstnanci vězeňského tábora ji vytáhli pokrytou močůvkou, a když se její matka vrátila, protože slyšela její nářek, nedokázala ji podle pachu poznat, mládě odvrhla a utekla. Emily se z toho dlouho vzpamatovávala, měla žaludeční problémy, ale nakonec to zvládla a v budoucnu pro nás byla velice důležitá, protože byla prvním námi odchovaným slonem, který přivedl na svět ve volné přírodě mládě. Protože ji odchovali lidé, chápala, jak se k nám sirotci dostávají, a když se jí narodilo první mládě, přišla se o radost podělit se svou lidskou rodinou a ošetřovateli, kteří se o ni starali.

Jak šel čas, námi odchovaných sirotků v Tsavu přibývalo, pravidelně jsme ze stanice v Nairobi posílali další. Když se v Tsavu shledali ti, kteří se znali z naší stanice, bylo to vždycky velice dojemné, okamžitě se poznali a radostně se navzájem vítali. Eleanor měla vždycky velkou radost z dalšího přírůstku do své adoptivní skupiny, všechny sirotky považovala za svou rodinu. Bohužel si ale Eleanor během doby, kdy postávala u silnice, zvykla loudit pamlsky. Aby nemohla vodit nově odchované slony k silnici, museli jsme areál správní budovy ve Voi nechat obehnat elektrickým plotem. Krmení sirotků z ruky bylo striktně zakázáno od začátku odchovu, teď i ve Voi. Mohl z toho vzniknout velký problém, jelikož takoví sloni se potom stávali v lidském prostředí hrozbou, protože hledali, co by snědli. Ošetřovatelé měli instrukce, že kdykoli některý ze sirotků křížil turistickou trasu, ošetřovatel se musel schovat, aby turisté nemohli rozlišit, která zvířata jsou opravdu divoká a která odchovaná.

Keňská správa národních parků dostala nového ředitele poté, co při ošklivé letecké nehodě přišel doktor Leaky o nohu. Přineslo to radikální změny v organizační struktuře, služba v terénu byla rozčleněna, strážci nepodléhali přímé kontrole, nýbrž spoustě nadřízených úředníků, většina z nich sídlila na ředitelství v Nairobi. Jak se dalo očekávat, finanční prostředky se díky bující byrokracii na úrovni ředitelství začaly ztenčovat. Výsledkem bylo, že jsme z fondu nadace museli významně přispívat, abychom podpořili terénní hlídky v Tsavu. Zásobovali jsme je pravidelně palivem, aby byly mobilní a mohly bojovat proti pytlákům, financovali jsme hlídky odstraňující oka, pomáhali s opravou vozidel, vrtáním studní a instalováním pohonu na větrné lopatky. Vlastně jsme překlenovali nedostatek financí, kdykoli to bylo možné - neustále bylo něco potřeba. Z pytláctví se stal znovu rozšířený problém, ilegální dodávky slonoviny putovaly na Dálný východ. Dalším vážným problémem byl rostoucí zájem o maso volně žijících zvířat z buše. Zpočátku se jednalo jen o okrajovou potíž, ale teď se z toho stal výnosný obchod. V Západní Africe se toto maso považovalo za pochoutku, ale zvířata tam už byla vyhubena a snězena. Teď se tam maso dováželo z Keni, zájem byl o ně i na Středním východě, kde také stoupal, a dokonce i v evropských hlavních městech, neboť tam teď nacházelo domov velké množství emigrantů ze Západní Afriky.

V lednu 1994 jsme se ocitli před další vyzvou: dorazilo k nám čerstvě narozené slůně. Jeho matku zastřelili při porodu v lesích v Imenti, odkud pocházejí i Ndume a Malaika. Bylo jasné, že mládě nedostalo mlezivo, takže jeho imunitní systém bude oslabený, bude zranitelné, nedokáže vzdorovat nemocem a bude jen otázkou času, kdy v našem lesíku budeme muset vykopat další hrob. Pojmenovali jsme tohoto sirotka Imenti, byl opravdu nádherný. Měl jemnou lesklou pružnou kůži, růžová ouška, byl tak důvěřivý a nebojácný, že se tulil ke každým nohám, které se objevily poblíž. Veterinář nakonec navrhl radikální řešení: odebrat krev některému ze zdravých slonů, oddělit z ní plazmu a poskytnout ji slůněti infuzí do žíly v uchu. S nadějí, že by to mohlo nahradit úlohu mleziva a nastartovat imunitní systém. Jediné slůně v naší odchovné stanici byla tehdy Emily, která přežila pád do latríny. Na darování krve byla ale ještě příliš křehká, takže jsme vyslali veterináře letadlem do Tsava, kde uspali Malaiku. Ta byla teď vůdčí samicí dohlížející na malá slůňata, kdykoli Eleanor a starší sloni odešli na výlet do volné přírody. Poslední dobou to dělali stále častěji. Během osmačtyřiceti hodin dostal Imenti plazmu z Malaičiny krve, po nejistém začátku se ale dostavil očekávaný efekt. Bylo celkem možné, že s Malaikou byli příbuzní, protože v lesích Imenti zůstalo už jen velice málo slonů. Od Imentiho jsme se pro odchov dalších malých slůňat v budoucnu hodně naučili. S Imentim dorazilo i další slůně, které jsme pojmenovali Wendi, což znamená naděje. Stejně jako Emily a Imenti byl v budoucnu pro projekty nadace velice důležitý. Imenti byl také jedním z důvodů, proč jsme v Ithumbě v Severním Tsavu vybudovali další středisko pro navrácení slonů do volné přírody.

V té době se k Eleanořině skupině připojila Mary, desetiletá samice, která žila od dvou let v Nanyuki v safariklubu Mount Kenya, a jejím cílem měla být zoologická zahrada v Americe. Její majitel Don Hunt se naštěstí rozhodl poslat ji k Eleanor a dalším sirotkům v Tsavu, ačkoli byl zpočátku velice skeptický k tomu, jak ji ostatní přijmou a jak se do skupiny začlení. Nemusel mít obavy, její příchod vyvolal obvyklou radost všech sirotků, včetně Eleanor. Později porodila mládě, jehož otcem byl volně žijící samec. Slůně jsme pojmenovali Donald na počest muže, který jeho matce vrátil svobodu. Překvapilo nás, že Eleanor, která byla starší než Mary a už dlouho se pohybovala volně, zatím nezabřezla a neporodila. Vědci tvrdili, že důvodem je skutečnost, že se v dospívání nepářila, výsledkem by mohla být neplodnost. Při narození mláděte Mary jsme zblízka na vlastní oči viděli sklon samic, které nemají pevné a sociální vazby, mládě unést. Samice z narušených sloních rodin mají mateřské pudy a snaží se k sobě přitáhnout jiná mláďata, aby si nahradily vlastní rodinu. Zprávy o takovém chování našich sirotků, kteří se vrátili do divočiny, přicházely často, dozvídáme se o nich i dnes. V tomto případě Eleanor sebrala Mary mládě a zasunula ho pod sebe. Vybízela ho, aby sálo, nedovolila Mary, aby se přiblížila. Když ale mládě žádné mléko nedostalo, začalo hlasitě křičet, mělo hlad a obavy. Mary byla bez sebe strachem, ale nemohla toho moc dělat, protože Eleanor byla starší, výše postavená a také daleko mohutnější. Hierarchie mezi samicemi je stejně pevná jako u samců, vztahuje se i k věku. Nakonec to byli Taru a Chuma, kterým se podařilo mládě od Eleanor osvobodit a vrátit ho matce. Mary mládě vzala a Eleanořino stádo úplně opustila. Přidala se k jiné volně žijící skupině s pevnou společenskou hierarchií, bylo v ní i několik mláďat. Od té doby ošetřovatelé na Mary čas od času v buši narazili. Vždycky je krátce pozdravila, ale bylo zřejmé, že nechce obnovovat vztahy s lidmi ani s Eleanor, nechtěla se vracet k ohradám, které jí očividně připomínaly mnoho let v zajetí v Nanyuki.

Eleanor se spřátelila se samicí, která měla svoji rodinu, a často byly vídané spolu. Přijala i ošetřovatele, takže ačkoli nikdy nedávají volně žijícím slonům jména, tuto samici pojmenovali Catherine. Při nešťastné návštěvě v Tsavu, kdy jsem hledala Eleanor, to byla právě Catherine, která mě vyhodila do vzduchu, a já si při dopadu zranila nohu tak nešťastně, že zotavení trvalo patnáct měsíců. Tak dychtivě jsem hledala Eleanor, abych ji ukázala jednomu z hostů nadace, že jsem udělala chybu, jakou by člověk nikdy udělat neměl. Byla jsem přesvědčená, že žádný z volně žijících slonů v Tsa- vu by k cizímu člověku nepřišel. Když Catherine na zavolání reagovala, sice mě zarážela jiná barva očí a stavba těla, ale přesvědčila jsem sama sebe ve zlomcích vteřiny, že to prostě je Eleanor. Koneckonců, proč by se jinak to zvíře tak důvěřivě přiblížilo. Dovolila mi sáhnout jí na tvář i na chobot, dotknout se chladivých klů, ale když jsem jí sáhla na vnitřní stranu ucha, něco, co jsem Eleanor dělala vždycky, zvíře se- bou cuklo a vzápětí jsem letěla vzduchem. Přistála jsem na hromadě kamení a dopadla tak, že jsem si roztříštila nohu. Ležela jsem v kaluži krve, viděla i úlomky vlastních kostí a tělo mi zaplavil zvláštní pocit.

Kdykoli si na tu hrůzu vzpomenu, znovu si připomínám, jaké jsem měla štěstí, že jsem stále ještě naživu. Pochopila jsem, že ten den jsem dostala velice cennou lekci, uvědomila jsem si, že sloni spolu dokáží komunikovat. Když mě Catherine vyhodila do vzduchu a tyčila se hrozivě nade mnou, mohla mě zabít. Po krutostech, které lidé na jejím druhu páchají, je spodivem, že se rozhodla jinak. Dostala od Eleanor sdělení, že jsem přítel, a okamžitě změnila své chování. Podsunula pode mě kly a snažila se mě postavit zpátky na nohy.

To, co mi Catherine způsobila, vyžadovalo okamžitou transfuzi a chirurgický zákrok hned ve chvíli, kdy mě letecká záchranná služba dopravila na traumatologii nemocnice v Nairobi. Po devítihodinové operaci jsem se probrala s nohou v sádře od kyčle až po chodilo, rozdrcenou stehenní kost mi museli vyztužit železem, stejně tak i polámané koleno. Po zaškrcení, které mělo zamezit ztrátě krve, mi zůstaly krevní podlitiny. Právě ty se ukázaly být téměř stejně zásadním problémem jako noha samotná. Úraz mě na dlouhou dobu vyřadil z běžného života. Naštěstí se Jill a JF postarali o všechno potřebné v odchovné stanici. JF musel sladit své úkoly při natáčení s rozdělováním platů, péčí o vozidla i budovy a starostmi o krmení pro sirotky, protože Jill byla v pokročilém těhotenství se svou druhou dcerou. Když se 22. října narodila, byla jsem stále ještě v nemocnici v Nairobi. Dostala jméno Zoe Emma Marjorie. Měla jsem z ní velkou radost, když jsem ji po návratu domů konečně uviděla. Belhala jsem se o berlích. Radost ale zkalila velice smutná zpráva, že Bil- lova manželka Ruth prohrála dlouhý boj s rakovinou. Ruth byla moje velmi blízká přítelkyně, vlídná a milující nevlastní matka Jill. Její smrt mě velice zasáhla, stejně jako Jill, Billa a Ruthiny tři syny, Jilliny nevlastní bratry.

Následujících šest měsíců jsem zůstala upoutaná na lůžko, závistivě jsem se dívala z okna na ptáky, poletující po obloze, na malé jiřičky, hnízdící na trámu na verandě. Mohla jsem ale pracovat, mou kanceláří stala postel. Přenosný psací stroj jsem měla na klíně, telefon vedle sebe. Náladu mi zvedal neustálý příliv přátel, a když se ve městě objevil Starý M, stavil se také. Nicméně o pět měsíců později jsem stále ještě trpěla krutými bolestmi a rentgen potvrdil, že bude potřeba zavést kostní štěp, protože stehenní kost se nehojila.

Naštěstí přijela Angela domů právě včas, aby mě přesvědčila k odjezdu do Jižní Afriky - trvala na tom, abych neriskovala zavedení kostního štěpu v Nairobi. Zavolala svému spolužákovi z univerzity, který působil jako ortoped, a ten nedal jinak, než abych okamžitě přijela. Zavedení kostního štěpuje komplikovaná věc, kterou není možné brát na lehkou váhu. Předal mě do péče doktora Paula Firera, uznávaného odborníka, přezdívaného Ponky, což znamená divoký pes. Připadalo mi to trochu zneklidňující.

V letadle jsem zabrala celá tři sedadla, nohu v sádře jsem nemohla ohnout. Po příletu do Jižní Afriky mě čekala dese- tihodinová operace, bylo potřeba zrevidovat všechno, co udělali v Nairobi. Probrala jsem se a bolela mě kyčel i celá noha, z pánevní kosti mi odebrali kmenové buňky, aby je zavedly do zlámané kosti. Protože jsem měla v noze infekci, Ponky nemohl aplikovat kostní štěp. Místo toho mi jeho kolega doktor Jeff Sochen zavedl hadičky na provádění výplachů, když jsem byla ještě v narkóze. Jste opravdu dobrá ochrán- kyně zvířat, ve vaší noze žije deset různých kmenů bakterií," žertoval Ponky, když jsem se probrala. „Díky,“ odpověděla jsem. „Všechny je vyžeňte!“

Jejich vyhánění ale zabralo dalších šest týdnů; přitom se prováděl výplach kostí. Nebylo nutné zůstávat po celou dobu v nemocnici a moje neteř Sally mi nabídla, že mohu být u ní v Johannesburgu. Nebylo to jednoduché, protože jsem potřebovala spoustu nezbytností. Z Durbanu přiletěla Betty, aby se o mě starala. Ležela jsem na matraci plněné drcenými skořápkami a na ovčím rouně, k noze jsem měla upevněné patnáctikilové závaží, aby se mi nezkracovala. Sally mi dala do pokoje malou televizi a video, společně s Betty jsme sledovaly každou epizodu seriálu Daďs Army a vzpomínaly na dětství. Moje sestra a její dcera byly skuteční andělé, díky nim byla léčba daleko snesitelnější. Týdny strávené u Sally představovaly obrat, který mi zachránil nohu. Byl to vzácný čas, za který jsem byla vděčná, protože díky čtyřletému věkovému rozdílu jsme si s Betty v dětství moc blízké nebyly.

Musela jsem si počkat ještě další měsíc, než se zahojily otvory v kosti - tu dobu jsem trávila u Betty v Durbanu. Potom jsem se vrátila do Johannesburgu na další desetihodino- vou operaci, kostní štěp byl úspěšně zaveden spolu s kmenovými buňkami z druhé strany pánve. Ponky mi na míru navrhl hřeb na vyztužení kolene, protože při první operaci si situaci důkladně prohlédl. Tentokrát bylo probuzení skutečně bolestivé, několik dnů jsem byla na morfinu, potom mě čekala hrůza s ohýbacím strojem a rehabilitací, abych získala znova hybnost v koleni. Zdálo se, že už ho nikdy neohnu. Jasně mi sdělili, že teprve až projdu s berlemi po celém oddělení, aniž bych omdlela, propustí mě z nemocnice. Zpočátku jsem byla tak zesláblá, že jsem si myslela, že to nikdy nezvládnu. Často jsem se zhroutila do vozíku, který za mnou sestra neustále posunovala. Ponky sledoval denně mé pokroky, pochyboval, že koleno ohnu víc než čtyřicet pět stupňů. Pomalu mě připravoval na to, že mi zůstanou všechny výztuhy, protože v mém věku jsou už kosti příliš křehké na to, aby je odstranil.

Aniž bych to tušila, mnoho přátel a těch, kteří podporovali slony, také fanoušci Jina Tatsamury a jeho seriálu Gaia Symphony, věnovali Jill prostředky na úhradu mé léčby s nabídkou další pomoci, pokud to bude nutné. Velice mě to dojalo; za to, že mám teď funkční nohu, patří díky všem těmto lidem, odborné zdatnosti Ponkyho a doktora Jeffa Sochena, jednoho z několika specialistů, kteří se tehdy věnovali poměrně novému oboru vyplachování kostí. Budu všem těm milým a velkorysým lidem nadosmrti vděčná.

Když jsme s Angelou odjely do Japonska, Jin a jeho spolupracovníci se k nám chovali jako ke členům královské rodiny. Zahrnovali nás dary a příspěvky na podporu slonů.

V každém větším městě, které jsme navštívili, zorganizoval Jin přednášku a všechny bývaly úplně plné. Mohla jsem tak sdílet svůj názor na slony a slonovinu. Denně se mi věnoval akupunkturista, specialista na bylinky a masér, kteří dokázali s mojí nohou zázraky. Zvlášť jedna alternativní metoda byla náročná. Bylo potřeba se ponořit do vody z horkých pramenů, která měla léčivé účinky, vyvěrala z činné sopky v horách. Byla tam řada koupelí od velice horké až po poměrně chladnou. Vejít do lázně pro mě ale nebylo jednoduché! Člověk musel nechat boty za dveřmi, svléknout se do naha, uložit šaty do malé skříňky a spolu s ostatními se ponořit do vody. Nebyla jsem tak štíhlá jako většina japonským dam, připadalo mi to hrozné, ale akupunkturista na tom trval. V poledne jsem vyslala Angelu, aby zjistila, před kterými dveřmi je nejméně bot. Vrátila se s tím, že volná je jen velice horká koupel. Rychle jsem tam spěchala, ale k mému zklamání se vzápětí objevilo několik japonských dam, které lázeň sdílely se mnou. Byla jsem odhodlaná se před nimi neukazovat, tak jsem postupně stále víc rudla, byla jsem doslova uvařená jako humr, když jsem čekala, až odejdou. Angela mi celou dobu dávala najevo, že jsem měkota.

Po návratu do Nairobi mě navštívil doktor Ponky Firer, jak bylo domluveno. Zpočátku byl k alternativním metodám skeptický, byl přesvědčen, že nikam nevedou. Mile ho překvapilo, když zjistil, že mám koleno plně funkční, že cesta po Japonsku udělala s mojí sloní nohou hotové divy. Od té doby chodím celá léta bez problémů, jen občas se musím vrátit k berlím, když mi nějaký ráznější pohyb připomene, že bych se ke svému kolenu měla chovat jemněji.

Zatímco jsem byla pryč, Jill mě průběžně informovala, co se děje. Když jsem se vrátila, jako první mi telefonoval její otec. Dlouho jsme si s Billem povídali, sdělovali si, co je u koho nového. Byl pro mě hrozný šok, když jsem se následující den dozvěděla, že upadl po masivním infarktu do kómatu, z něhož už se nikdy neprobral. Jill a její nevlastní bratři trvali na tom, že ho odvezou do nemocnice v Nanyuki, aby byl blízko přátel a parku, který tolik miloval. Když zemřel, jeho popel rozprášili v pohořích Aberdares a Mount Kenya, s ním i popel Ruth. Bill byl moje první láska, můj první manžel, oddaný otec Jill a můj celoživotní přítel. Byl také významným spolupracovníkem v nadaci. Sdíleli jsme též pěta- třicetiletou lásku k Eleanor.

Mezitím se Angelin život výrazně změnil. Zamilovala se do Roberta Carr-Hartleyho a on do ní. Zarazilo mě, že ho předtím neznala, protože rodina Carr-Hartleyových patřila ke starým přátelům naší rodiny. Robert a jeho dva sourozenci vyrůstali na farmě svého dědečka v Rumuruti nedaleko Ce- dar Parku, byli to potomci staré osadnické rodiny, kteří v pionýrských dobách sousedili s mnoha z našich příbuzných ze strany Aggettových. Stejně jako Angela i Robert seděl na nosorožci daleko dřív než na koni, miloval volně žijící zvířata i buš, ale dobře se orientoval i ve městě a splňoval všechny požadavky, jaké Angela na partnera měla. Jeho rodina se v dávných dobách věnovala lovu, chytala zvířata pro prodej do zoologických zahrad daleko dřív, než se objevily uspávací střely. Robertův otec Roy nám s Jill často pomáhal, když jsme potřebovaly přepravit slony z odchovné stanice do Tsava.

7. prosince 1996 se vzali v kostele v nairobské čtvrti Karen, kde se konal Davidův pohřeb. Angele to v šatech ze světlého hedvábí moc slušelo, doprovázelo ji pět malých družiček - tři Robertovy blonďaté neteře, připomínající andílky, děti jeho sestry a moje dvě vnučky Emily a Zoe. Ty ovšem odmítly vstoupit do kostela. Angela vešla dovnitř zavěšená do svého nevlastního bratra Kennetha, syna, kterého měl David s Dianou. Chtěla jsem, aby měla Angela tradiční svatbu, jakou pořádali osadníci, takže se rodina a přátelé sjeli z daleka, mnoho jich dorazilo z Jižní Afriky a Anglie, bylo to opravdu nádherné setkání. Bylo mi jasné, že David by byl na dceru hrdý.

Po líbánkách na pobřeží se novomanželé usadili v hotelu Borana nedaleko Nanyuki, který si Robert nedávno pronajal. Společně s Angelou ho předělali na jedno z nejprestižnějších míst pro safari v Keni. Věděla jsem, že Davidovi by se Angelin partner líbil stejně jako mně, byla jsem ráda, že se vrátila domů a nezůstala v Jižní Africe. Cítila jsem hrdost na dceru, která byla v mnoha ohledech po svém otci.

V Boraně se starala o vedení obchodu, dohlížela i na zásoby a přípravu jídla. Díky jejímu smyslu pro detaily byl pobyt v hotelu opravdu nezapomenutelný, dokázali ho s Robertem proměnit na jedno z nejvyhledávanějších míst pro safari. Každému z hostů se dostávalo individuální péče, dokázali jim poskytnout všechno, na co si vzpomněli. Jill, JF a já, kteří jsme žili v Nairobi poměrně prostým životem, představovalo několik dnů v Boraně s Angelou a Robertem příjemnou luxusní dovolenou.

Mezitím se nadace David Scheldrick Wildlife Trust rozrostla a rozšířila svou působnost. Naše odchovná stanice pro sirotky byla stále známější, každé odpoledne jsme vítali návštěvníky ze všech koutů světa, kteří se přišli podívat na rozrůstající se stádo osiřelých slůňat. Narůstal i počet návštěvníků z řad místních afrických dětí, což bylo velmi povzbudivé.

Žili jsme skutečně výjimečný život, v našem domově v národním parku Nairobi jsme byli obklopeni zvířaty - prasaty bradavičnatými, která jsme pozorovali už v patnácté generaci, dvěma volně žijícími lesoni, které bylo možné krmit z ruky a kteří spali vedle nočního hlídače, protože věděli, že tak jsou v bezpečí před predátory. Společnost nám dělali ptáci a veverky - chodili si na zavolání pro moučné červy -, s nimiž jsme sdíleli šťastné i méně šťastné okamžiky jejich života, a také několik starých buvolích samců, které jsme pojmenovali Horatio, Hardnut, Hellier a Helmet. Chodili pravidelně k našemu napajedlu a přispívali k tomu, aby v okolí bylo bezpečno. Ti buvoli vzbuzovali můj zájem, protože se mohlo jednat o přímé potomky sirotků z doby, kdy jsme žili v Tsavu - stali se základem pro současné stádo žijící v Nairobi.

Nadace investovala do půdy podél řeky Athi - byla to oblast, kterou chtěl David před svou smrtí ochránit statutem přírodní rezervace, protože představovala odrazový můstek pro pytláky, usilující o maso, slonovinu a rohy nosorožců. Ačkoli vznik nové rezervace Ngai Ndethya byl schválen, před Davidovou smrtí to nebylo vyhlášeno zákonem a potom se do oblasti nastěhovali squatteři. V Keni je nutným předpokladem pro potvrzení vlastnictví nějaké půdy, aby dal člověk svou přítomnost najevo. Když jsme půdu od majitele koupili, členové správní rady se s námi vydali najít vhodné místo pro budovu, která bude známá pod jménem Saa Nane a bude sloužit zájmům nadace jako místo pobytu pro významné dárce a zároveň bude základnou pro naše terénní operace v Tsavu. David často nadšeně hovořil o tom, že by chtěl vlastnit pozemek s nedotčenou přírodou a volně žijícími zvířaty, ale nikdy na to neměl dost prostředků. Věděli jsme, že tenhle projekt by nám schválil. Saa Nane (nazván podle Davidovy africké přezdívky) navrhli Angela s Robertem a Robertův bratranec ho vystavěl na jižním břehu řeky Athi. Je odtamtud výhled na zamlženou náhorní plošinu Yatta, kde se stále ještě vznáší Davidova přítomnost. Saa Nane získává peníze pro nadaci, hostí významné dárce, kteří za výjimečné zážitky platí a radují se z nich, slouží ale i klientům safari jako zastávka mezi jednotlivými tábory. Je to také náš domov, pokud nás povinnosti zavolají do Tsava. Součástí budovy je i několik velkých kamenů zdobených granáty, které byly původně součástí pahorku, a některé stromy, například obrovská akácie a boscia albitrunca, které prorůstají betonem verandy, odkud je nádherný výhled na řeku. Její okraje, na nichž jsou patrné jednotlivé vrstvy hornin, ukazují geologické podmínky v Tsavu. Z mé strany zazněl jediný požadavek: aby Saa Nane měl plochou střechu, kde bychom mohli spát a za jasných nocí se kochat pohledem na hvězdy. Vždycky mi to připomínalo maminku, která každý večer vyšla ven, aby se v údivu podívala na hvězdy ve vesmíru nad hlavou.

Později odkoupila nadace od Jill a JF farmu Kaluku. Ti dva dlouho snili o jednoduchém životě v přírodě, a když se objevil pozemek na hranicích mezi parkem a řečištěm Mtito Andei, koupili ho. Došlo k tomu ve stejné době, kdy nadace koupila půdu, na níž stojí Saa Nane. Využili původní hliněné budovy, přidali jednoduchý kruhový domek se špičatou střechou, vytvořili školku, kde pěstovali stromy, zorganizovali první protipytlácké hlídky, které likvidovaly drátěná oka používaná jako pasti, do kterých pytláci chytali divoká zvířata na maso. JF dokázal zachránit mnohá zvířata, která se chytila: farmu brzy zabydlela kuřata zachráněná na hlavním tahu z Nairobi do Mombasy, nesnášenlivý sameček chocholatky a krokodýl z původního sirotčince pro divoká zvířata u hlavního vchodu do parku Nairobi, pár velkých želv vysvobozených z malé klece v hotelu u silnice. Vybudoval také domek pro netopýry, kde se mohli zavěsit, aniž by je někdo rušil, vytvářel úly pro včely, nikoli kvůli medu, nýbrž jen proto, aby jim pomohl. Byl to právě zájem o zvířata a soucit s nimi, které Jill na JF tak obdivovala. Zároveň byl ale schopný ukončit v případě nutnosti trápení zvířecí oběti. Ti dva se začali starat

O příjmy nadace prodejem sportovního vybavení a učebnic i představeními pojízdného kina, s nímž zajížděli do nedalekých škol. Právě tuto aktivitu nadace rozšířila do mnoha dalších škol v okolí Tsava.

Bohužel došlo ale v naší stanici v Nairobi k loupeži, při níž byla Jill pod pohrůžkou zastřelení nucena odevzdat peníze na výplaty personálu. To se ukázalo jako urychlující faktor v rozhodnutí JF sbalit se i s rodinou a přestěhovat se do Francie. Jako jediný syn měl pocit, že ho rodiče potřebují, a chtěl jim také dopřát přítomnost vnoučat. Důležité pro něho též bylo, aby jeho dcery kromě angličtiny zvládly i francouzštinu. Když Jill a vnučky odlétaly, měla jsem pocit, že mi to zlomí srdce. Když jsem se později dozvěděla, jak se Jill po Keni stýskalo, že první rok ve Francii téměř celý proplakala, hrozně jsem si přála, aby to všechno dopadlo jinak. Ale věci prostě nějak jsou, nemá smysl nad tím moc přemýšlet. Dnes je Jill šťastná, že žije ve Francii, ale domov má i v Keni. Všichni se všemi se navštěvují. Pořád se podílí na fungování nadace, ona i její děti přijíždějí do Keni, jakmile je to jen trochu možné. JF ale tvrdí, že návrat do Kaluku by pro něho byl příliš bolestivý, raději se věnuje stárnoucímu otci, který ovdověl a potřebuje ho teď ještě víc.

Nezbývá mi, než doufat, že někdo tam někde na mě stále dává pozor, protože když Jill a JF odjeli, vrátili se Robert s Angelou, kterým majitel ukončil pronájem hotelu Borana, protože se jeho vedení chtěl ujmout jeho syn. Nakonec se to ukázalo jako požehnání, protože turistický ruch několik let upadal díky globálnímu ekonomickému poklesu. Tím by pro Angelu a Roberta bylo všechno těžší - kromě zvládání provozních nákladů bylo třeba ještě platit nájem. Musím se usmát, když si uvědomím, že na jednom místě stojí můj prefabrikovaný domek, který žádných velkých změn nedoznal, vedle kruhový domek se špičatou střechou, který tu zůstal po Jill a slouží jako domek pro hosty (po loupeži jsem jednu místnost ve svém domku proměnila na nedobytnou pokladnici) - a na druhé straně je Angelin nádherný nový dům, který si s Robertem navrhli, když získali povolení ke stavbě od Správy parků. Tyto dvě stavby přesně vystihují rozdíl mezi mými dvěma dcerami: jedna pohrdá moderním bydlením a konzumním pojetím života, dává přednost jednoduchosti a starým způsobům; druhá miluje krásné věci i krásný domov se všemi nejnovějšími vymoženostmi. Angela zdědila po Davidovi vkus i touhu budovat. Ze všeho nejradši zvelebuje budovy nadace, vylepšuje, navrhuje a dohlíží na stavbu těch nových. A návrhy všech interiérů jsou samozřejmě od ní.

V květnu 1998 se narodil Angelin první syn, můj první vnuk. Dostal jméno Taru David Roy - Taru podle stejnojmenné pouště, dnešním národním parku Tsavo, David po dědečkovi z maminčiny strany a Roy na počest Robertova otce. O dva roky později v červenci 2000 se Angele narodil další syn, Roan Alexander William. Protože to bylo na přelomu tisíciletí, podle čínské mytologie je to výjimečná chvíle pro narození, která z člověka dělá zlatého draka. Život mi dopřál dvě krásné vnučky a dva úžasné vnuky, všichni mají velice rádi volně žijící zvířata.

Angela se po odjezdu Jill stala mou pravou rukou, někteří z loajálních zaměstnanců z hotelu Borana s ní a Robertem přijeli a pracují pro nadaci - mechanici, kuchaři i ošetřovatelé slonů. Ještě před jejich příchodem měla nadace David Schel- drick Wildlife Trust díky jednomu ochotnému dárci webové stránky, ale měly jen základní podobu, protože Jill ani já nejsme počítačově gramotné. Robert a Angela se naopak o technické věci zajímají, sledují poslední novinky. Angela navrhla a vytvořila pro nadaci velice úspěšný program adopcí, který umožňuje lidem po celém světě adoptovat slona. Všechny adoptivní rodiče pravidelně informujeme o tom, jak zvířata prospívají, díky internetové době mohou sledovat všechny naše osiřelé slony a mít důkladné informace o naší práci. Angela pozvedla nadaci na úplně novou úroveň, jak spokojeně prohlásila Jill. Bohužel nárůst pytláctví, podporovaný nově zbohatlou Čínou a rozrůstáním populace, brání slonům v putování po tradičních migračních trasách. Právě to spolu s prohlubujícími se problémy se suchem, jehož důvodem je globální oteplování, způsobuje i zvyšování počtu osiřelých slonů. Museli jsme postavit nové stáje a ohrady, zrenovovat ty současné. Robert, který spolu se svým bratrem Williamem vlastní společnost provozující safari, se ujal dohledu nad rozrůstajícím se parkem automobilů, cisteren, letadel, generátorů a dalšího vybavení. Nechal zabudovat do vozidel proti- pytláckých hlídek zařízení, které umožňuje lokalizovat místo jejich pobytu. Farma Kaluku, kterou vlastnil JF, se přeměnila na další základnu nadace v Tsavu. Angela navrhla pro jejího ředitele a zároveň i pilota nový pohodlný typický kulatý dům. Na farmě jsou teď nové dílny, kanceláře, ubytování pro zaměstnance, nádherný sad a zeleninová zahrada, která slouží tamní komunitě, vybudován je i nový hangár u přistávací plochy pro nové letadlo. Vzorem byl Davidův hangár, postavený u přistávací plochy ve Voi. Základna v Kaluku funguje plně na solární energii, celý park je pokrytý signálem, takže hlídky mezi sebou mohou udržovat bezdrátové spojení, mají i přístup k internetu. Moje mladší dcera a její manžel, také dva jejich synové, Taru a Roan, vnesli do nadace udivující příliv energie a neustále mě překvapuje jejich nadšení a oddanost.

Nadace v Tsavu dokázala změnit hodně, další změny probíhají.

Když sedím pod hvězdami, často si uvědomuji, jaké mám štěstí, že jsem stále ještě tady, že zůstávám v těsném spojení s tímto nádherným místem. Stýská se mi po Jill a mých rodičích, chybí mi i další výjimeční lidé, kteří byli důležitou součástí mého života, nikdy mě neopustila bolest ze ztráty Davida, ale na sklonku svého života jsem klidná a spokojená. Když pozoruji své vnuky, vím, že nadace má zajištěno pokračování, že Davidův odkaz a vize budou žít dál, těší mě globální podpora práce nadace, které se jí dostává od lidí z nejrůznějších koutů světa.

Léta jsem také přemýšlela, co přimělo Eleanor zpřetrhat tak dlouho budovaná pouta s lidmi, opustit své svěřence a zanechat je Catherine. Myslím, že odpověď už znám. Nikdy sama neprošla odchovnou stanicí v Nairobi, takže jakmile byla březí, myslela si, že bych jí mohla mládě odebrat. Určitě ji zajímalo, jak jsem získala tu spoustu slůňat, která jsem jí během let svěřila do péče. Protože uvažuje jako slon, měla jistě podezření, že jsem je odebrala jejich matkám, stejně jako se ona jednou pokusila získat nově narozené mládě od Mary.

16.Výsledky

„Jak najdeme Království nebeské?" zeptali se učedníci. „Následujte ptáky a zvířata, “dostali odpověď.

„Oni vám ukážou cestu. “

EVANGELIUM PODLE TOMÁŠE, parafráze

Nadace David Scheldrick Wildlife Trust získala mezinárodní věhlas díky internetu i filmovým štábům, které natočily dokumentární filmy o slonech a nosorožcích v naší péči. Tisíce lidí po celém světě adoptují naše sirotky a na webu sledují jejich pokroky. Nadace má zastoupení v Británii i ve Spojených státech, kde skupiny nadšenců hodnotí návrhy na projekty, starají se o získávání finančních prostředků a snaží se vzbudit zájem veřejnosti o volně žijící zvířata. Davida by udivilo, kdyby věděl, do jaké šíře se jeho odkaz rozrostl a že jeho jméno je synonymem pro zachování, ochranu a péči o divokou zvěř po celém světě.

Povědomí o nás se hodně rozšířilo, když v roce 2005 odvysílala BBC Deník sloní rodiny. Dokument se natáčel víc než rok, patřil k nejoblíbenějším programům své doby, zaujal miliony diváků v Británii, později získal ještě větší popularitu na stanici Animal Planet. Díky tomu vzrostl i počet návštěvníků ze zámoří, kteří chtěli vidět, jak se v odchovné stanici slůňata koupou v bahně, sledovat, jak je ošetřovatelé krmí. Mnozí tito návštěvníci si potom prohlédnou i jiné oblasti Keni, vypraví se na safari, zažijí nádheru pohledu na plameňáky na jezeře Nakuru, uvidí migrující pakoně v rezervaci Mara, prohlédnou si krajinu vyprahlého severu a samozřejmě i Tsavo.

Je úžasné, že naši sloni dokázali tak pozitivně přispět do keň- ského turistického ruchu. Zájem o nás ještě stoupl, když přijel natáčet štáb prestižní americké CBS, informace o nás se šířily po celých Spojených státech. V září roku 2011 o nás vyšel článek v časopise National Geographic, zmínka o nás se objevila i v pořadu Show Oprah Winfreyové. Nadále vítáme příjezdy filmových štábů z Evropy i Dálného východu, nedávno společnost Warner Brothers vytvořila o našich sirotcích 3D film, který se promítal v kinech IMAX, k vidění je i v muzeích. Ve filmu Návrat do divočiny se objevili někteří naši sirotci, jednak ti, kteří jsou závislí na ošetřovatelích, ale i ti, kteří se vrátili do volné přírody, také jejich v divočině narozená mláďata. Tento film umožnil velkému množství lidí pochopit, že sloni nemají k lidem daleko; zjistili, že tato volně žijící zvířata v divočině neztrácejí zájem o ty, kteří zůstávají v péči náhradní lidské rodiny. Bývalí sirotci se vracejí, aby doprovodili nově příchozí na jejich cestě do volné přírody, seznámili je s novými přáteli. V nádherném 3D provedení byl cítit velkolepý majestát jednoho z mála slonů s obrovskými kly, kteří ještě přežili, jeho kly sahají až k zemi. V životní velikosti se zdá, že stačí natáhnout ruku a lze si na něho sáhnout. Film také zachycuje záchranu slona a jeho cestu od vyděšeného mláděte po milující a sebejisté zvíře.

Dokonce i na pozadí tohoto dramatického století nadace dál pokračuje ve financování výchovy k ochraně životního prostředí a věnuje se společenským aktivitám na podporu Keňské správy národních parků a jejího úkolu ochránit dědictví keňské divočiny. Pomáháme i v mnoha dalších oblastech. Řídíme a financujeme pojízdné protipytlácké hlídky a hlídky na odstranění drátěných ok, které působí spolu se strážci Keňské správy národních parků, aby se na hranicích těchto území nevyskytovala oka a jiné pasti na volně žijící zvířata. Provozujeme plně vybavené pojízdné veterinární jednotky, které se starají o nemocná nebo zraněná zvířata. Dokážou zasáhnout rychle a účinně, stejně jako by to udělal David. Necháváme vrtat hlubinné vrty a instalovat k nim v Tsavu lopatková kola, snažíme se pomáhat zajistit cesty i do odlehlých oblastí parku. Pomohli jsme rozšířit dosah vysílaček, pomohli jsme také s velice důležitým pozorováním i záchrannými akcemi ze vzduchu s použitím letadla nadace. Neúnavně se snažíme chránit a zachovat co nejvíc původní nedotčené přírody i za hranicemi národních parků.

David by v tom všem rozpoznal pokračování a rozrůstání iniciativ, které zakládal, ale když vidím, jak naše pomoc zahrnuje i společnost, jsem si jistá, že by ho to překvapilo a potěšilo. Nadace dál poskytuje učebnice, lavice, sportovní vybavení a další pomůcky do dvaceti osmi škol na hranicích Tsava. V našem autobuse organizujeme prohlídky pro znevýhodněné děti, které by jinak neměly vůbec možnost divoká zvířata žijící v jejich zemi vidět, nemohly by zažít setkání se sirotky v Tsavu. Máme také pojízdná kina, která promítají filmy, aby se mezi místními dětmi rozšířily znalosti o volně žijících zvířatech. Jsem též hrdá na to, že jsme schopni zásobit všechny národní parky v Keni i další organizace brožurkou Ochránce přírody, příručkou, která vznikla z Davidových poznámek a nápadů, zahrnuje i podněty dalších správců rezervací. Autorem je Tim Corfield (jeho babička byla sestra mé babičky Chartové), který se tak postaral, aby tyhle zásadní znalosti a zkušenosti z terénu neupadly v zapomnění.

Můj malý montovaný domek zůstal po celá léta beze změn, jen se nad ním teď tyčí obrovské, vzrostlé akácie, které jsem vypěstovala ze semenáčků zasazených před pětatřiceti lety, a kolem rostou lesíky, které obklopily i barevné květiny, jaké naštěstí nemají zvířata v oblibě. Odchovná stanice slonů zůstává součástí mého domova, i když se rozrostla jak kapacitou, tak zkušenostmi. Momentálně je v naší péči asi dvě stě sloních sirotků, více než sto z nich už je ve volné přírodě. Ani jedno z těch zvířat by jinak nemělo šanci přežít.

Odchov probíhá obvykle tak, že po prvních dvou letech v odchovné stanici v Nairobi se naši sirotci přesunou do některého ze dvou resocializačních center, která nadace provozuje. Jedno je těsně vedle našeho bývalého domova ve Voi, jeho součástí jsou i ohrady, které David kdysi postavil pro Samsona, Fatumu a Eleanor a které se od té doby rozšířily a zdokonalily. Další resocializační centrum určené pro návrat do divoké přírody je v severní části Tsava v Ithumbě, těsně pod velkolepým stejnojmenným masivem. Podle Davida představovala severní oblast drahokam v koruně Tsava, měl to tam moc rád, a kdykoli se tam vrátím, vybavuji si mnoho šťastných hodin, které jsme prožili společně pozorováním slonů, jak hloubí jámy ve vyschlém korytu řeky Tiva, aby získali vodu, a odhodlaných nosorožců, kteří se snažili slony odehnat a napít se z jejich jam.

Tragédií bylo, že po našem odchodu z Tsava se nekontrolovatelně rozšířilo na severu pytláctví a na tři desítky let vyhnalo z oblasti slony úplně. Na ploše téměř osmi tisíc kilometrů čtverečních divoké přírody nebyl nalezen jediný. Volně žijící sloni se zpátky na sever vrátili i díky našemu re- socializačnímu centru v Ithumbě. Několik let se tam objevovali jen samci, průzkumníci sloního společenství navštěvovali noční ohrady, komunikovali se zvířaty hlubokým mručením, až zjistili, že místo je bezpečné a mohou se tam vrátit i stáda samic. Volně žijící sloni se teď chodí k ohradám napít, přátelí se se sirotky, tolerují i přítomnost ošetřovatelů.

Dnes máme více než padesát oddaných ošetřovatelů slonů, kteří dokáží odchovat nově narozené mládě bez mého dohledu, ačkoli i na sklonku života se o dění v odchovné stanici stále zajímám. Angela teď vede nadaci, stala se mojí pravou rukou, pomáhá jí i její muž Robert. Vím, že David by byl na svoje Pískle a její dva syny, naše vnuky, velice hrdý. Je jisté, že právě vnukové ponesou naši štafetu dál, až nadejde čas.

Jill je stále platnou součástí našeho týmu, kdykoli přijede z Francie, a mé vnučky zdědily po matce zájem o svou domovskou zem, její volně žijící zvířata a divokou přírodu.

Od Davidovy smrti uběhlo třicet pět dlouhých let, ale stále ho denně cítím vedle sebe, v duchu se s ním dělím o všechno, co jsem se od té doby o zvířatech dozvěděla. Moje více než padesátiletá zkušenost s péčí o zvířata a odchov jejich mláďat mi umožnily pozorovat a pochopit jejich vnitřní život. Od těchto poznatků se odvíjejí metody práce v odchovné stanici i při resocializaci, ačkoli to představuje jen základy, na kterých dál stavíme. David by se mnou ale jistě souhlasil v tom, že při téhle práci nelze ničeho dosáhnout sám, že pokrok vychází ze spolupráce, když bezpočet lidí pracuje neúnavně a s nadšením, aby zvířatům, která se ocitnou v naší péči, poskytli co nejlepší možnosti. Možná největší odměnou bylo pro mě sledovat, jak se naši ošetřovatelé a díky nim i místní lidé se slony sžívají.

Úspěch odchovu osiřelých mláďat spočívá z valné míry na našich ošetřovatelích - synonymem naší práce se staly jejich zelené košile a hnědé pláště. David by si s nimi všemi určitě rád popovídal, především by ho zaujal Mishak Nzimbi, jeden z prvních ošetřovatelů, který přišel s Taruem před mnoha lety a od té doby ho mají rádi všichni sloni bez ohledu na původ nebo věk, kteří mu prošli rukama. Mnoho dalších ošetřovatelů díky němu zvládlo umění, kterým vynikal původně jen on: dokážou jakoby zázrakem zachránit i mláďata, která byla původně považována za beznadějné případy. Naši ošetřovatelé se dělí o své zkušenosti v rozhlasovém vysílání v jejich kmenových jazycích s ostatními v odlehlých koutech Keni, kteří by se možná původně neobtěžovali malého slona zachránit, možná by ho dokonce zabili, ale teď pro záchranu slůněte dokážou vynaložit velké úsilí. Nikdo nemá lepší kvalifikaci informovat o slonech než jejich lidská rodina, která hovoří ze srdce.

Naši ošetřovatelé pocházejí z nejrůznějších keňských kmenů, jsou to muži, kteří potřebovali práci a mohou pracovat daleko od domova. Často dostávám dotaz, proč jsou našimi ošetřovateli výhradně muži. Byly doby, kdy u nás působily i ženy, ale sloni jsou na ošetřovatelích závislí až deset let, než se úplně začlení do volné přírody. Zjistili jsme, že ženy nejsou schopné se práci oddat na tak dlouhou dobu, protože mají povinnosti ke svým dětem. Když ošetřovatele přijmeme, naučí se odměřovat a připravit pro slony mléko, naučí se, jak okamžitě trus zasypat hlínou dřív, než se na něj slétnou mouchy, že řídkou stolici je třeba zakopat do k tomu určených jam, zatímco pevnou je možné vyhodit do buše, aby ji zpracovali hovniválové. Sirotci mají schopnost neomylně číst v našem srdci, takže pro nového ošetřovatele je v jeho zájmu získat si úctu a náklonnost svých svěřenců, mluvit s nimi a chovat se k nim vlídně, dotýkat se jich a hladit je, hrát si s nimi, vybírat jim vhodné listy a především jim dávat najevo zájem. Protože sloni nezapomínají, je důležité se k nim chovat jen s láskou a náklonností. Žádný z ošetřovatelů nenosí ani proutek, ovládají své svěřence pouhým hlasem, kýváním prstem nebo - ale to jen v případě nutnosti - přísným šťouchancem, když chtějí dát najevo nesouhlas se špatným chováním. Sirotci mají svou lidskou rodinu rádi, chtějí ošetřovatelům dělat radost, ale je to stejné jako s dětmi - mohou zlobit, mít mezi sebou rozmíšky, neshody, které je potřeba vyřešit. Ošetřovatelé se do problému vloží, aby od sebe protistrany oddělili, ale uvnitř každé skupiny udržují pořádek starší samice, které rychle přiběhnou zachránit slůně, když volá o pomoc. Pokud některé zvíře dělá potíže, na čas ho ze skupiny vypudí - to je sloní způsob, jak potrestat špatné chování, protože zvíře potom není chráněno svojí skupinou.

Během pobytu v odchovné stanici jsou ošetřovatelé se zvířaty ve fyzickém kontaktu, věnují se jim dvacet čtyři hodin denně. Jejich počet musí být dostatečně velký na to, aby slůňatům nahradili jejich rodinu. Každý večer po návratu mláďat do stájí s nimi spí jiný ošetřovatel. Ošetřovatelé se u zvířat střídají, aby si mláďata k nikomu nevytvořila hlubší vztah. To se ukázalo kontraproduktivní, třeba když jsem se před lety pokoušela odchovat Schmetty. Ošetřovatel spí na vyvýšené palandě v dosahu chobotu mláděte, čerstvé mléko se míchá každé tři hodiny během noci i ve dne. Ve stájích je zavěšené čerstvé zelené krmení, sloni se pasou už jako malí, zelené krmení spásají od čtyř měsíců, ale sloní mláďata jsou závislá na mléce celé tři roky, nemohou bez něho přežít.

Mladí sloni mají velice rychlý metabolismus. Novorozeně pije od matky každých deset minut, napije se málo, ale často, takže v odchovné stanici se mláďata krmí podle potřeby a postupně si zvyknou na tříhodinový režim. Od čtyř měsíců doplňujeme mléko vařenou ovesnou kaší, ve třech letech slůňata odstavujeme od mléka. Do té doby jejich příjem přírodní potravy převáží, ale občas stále potřebují vylepšit stravu o kokosové ořechy, které obsahují tuk, který sloni dokáží strávit. Stav slona se odráží na jeho tváři, ne na jeho břiše, které se při špatné stravě nafoukne. Lícní kosti pod očima by neměly být u malých slonů patrné, je to jako u dětí, měly by mít naducané tvářičky.

Každý ošetřovatel zná celou životní historii sirotků ve své péči, je to klíčové pro pochopení, proč se někteří sloni chovají divně, když se u nás objeví. Je velice důležité snažit se, aby slůňata byla co nej spokojenější, aby si vyléčila všechny psychické problémy a do volné přírody se vracela bez potíží. Během let jsme toho o narušené psychice traumatizovaných osiřelých slonů zjistili hodně. Jejich chování často připomíná posttraumatický stres u lidí. Léčení takového stavuje důležité, protože pokud zvíře není psychicky stabilní, existuje velké riziko, že ho volně žijící stádo nepřijme.

Díky moderním technologiím zaznamenáváme pokroky našich sirotků denně do deníku ošetřovatelů, také je natáčíme a snímky sdílíme na webových stránkách nadace. Každý sirotek má za sebou smutný příběh, osiřeli obvykle následkem nějaké lidské aktivity: jejich matku zabili pytláci kvůli klům, matky i mláďata padají do studní vykopaných v suchých písčitých řečištích pastevci, kteří chtějí napojit dobytek. Stále častější období sucha způsobená globálním oteplováním mají za následek nedostatečnou výživu matek a tím i chudé mléko pro mláďata. Některá mláďata se k nám dostanou brutálně poraněná lidmi za to, že jim sloni zničili úrodu. Poslední dobou do národních parků proniká dobytek, který s sebou přináší střevní parazity a nemoci, jimiž se nakazí sloni i další volně žijící zvířata. Navíc rozrůstání lidské populace vyžaduje stále víc vody a pastvin a o zdroje přicházejí jako první volně žijící zvířata.

Ošetřovatelé našich slonů působí v odchovné stanici v Nairobi i ve dvou resocializačních centrech ve Voi althum- bě, pravidelně se střídají, takže sloni znají všechny ošetřovatele a všichni ošetřovatelé znají sirotky. Takhle mají sloni možnost pochopit, že oddělení od oblíbeného člověka je jenom přechodné, že neztratili navždycky dalšího milovaného tvora stejně jako předtím matku a rodinu. Jakmile je mládě psychicky vyrovnané a zdravé - obvykle to zabere několik let v odchovné stanici v Nairobi -, přesuneme ho do jednoho z resocializačních center pro návrat do volné přírody v Tsavu, kam je odvážíme ve speciálně upraveném dopravníku. Pohodlně se tam vejdou tři sloní mláďata. Dopravník má pevný podvozek a podobu nákladního auta. Robert ho navrhl jako tři samostatné prostory oddělené přepážkami, které se dají vysunout, takže zvíře samo nastupuje dovnitř i vystupuje ven. Kolem těchto oddělení vede chodbička, aby ošetřovatelé, doprovázející zvířata, měli možnost je pohodlně během cesty krmit i uklidňovat.

Je to zvláštní, ale v centru už na nově příchozí obvykle čekají bývalí sirotci. Jak o příjezdu mohou vědět je mimo lidské chápání, ale stává se to příliš často, aby to mohla být náhoda. Mobilní signál je v odlehlé severní části Tsava velice špatný, občas ani ošetřovatelé z Ithumby nevědí, že noví sloni jsou na cestě, ale prozradí jim to bývalí sirotci, kteří se nečekaně objeví a čekají u stájí na nové přírůstky. Můžeme se jen dohadovat, že je to výsledek telepatie-; co je ovšem ještě zajímavější, že přenos myšlenek může fungovat jedině mezi bývalými sirotky a ošetřovateli z Nairobi, protože některá z nových slůňat se se slony navrácenými do volné přírody nikdy nesetkala.

Shledání je vždycky velice radostné, jeho součástí je troubení, proplétání chobotů, značkování močí i mručení, nově příchozí jsou vítáni velice láskyplně. Během procesu návratu do volné přírody vycházejí sirotci do buše s ošetřovateli, aby spásali přirozenou vegetaci a užívali si polední bahenní koupel. Pasou se i odpoledne, na noc se vracejí do bezpečí prostorných ohrad, kde je čeká nařezané krmení. Teď už ošetřovatelé se slůňaty nespí, ale jsou v dosahu, kdyby se stalo cokoli výjimečného, nebo bylo potřeba uklidnit vyděšená mláďata. Sloni bydlí v ohradách společně, místo krmení po třech hodinách dostávají jen tři dávky mléka denně - ráno, v poledne a večer. K tomu dostávají ještě krmení na noc.

Zpočátku vodí na pastvu v buši sirotky ošetřovatelé, během návratu do života ve volné přírodě ale postupně dochází ke změně. Sirotci sami rozhodují, kam se půjdou pást, dohadují se pomocí ultrazvuku o nízké frekvenci na setkání s jinými bývalými sirotky, které považují za součást své široké rodiny. V této fázi se začínají družit i se svými volně žijícími příbuznými, do skupin je včleňují ti, kteří mají resocializaci už za sebou. Při kontaktech našich slonů s volně žijícími zvířaty si ošetřovatelé sednou v bezpečné vzdálenosti pod strom a čekají, až je sirotci sami znovu vyhledají.

Volání divočiny je silné. Každý ze sirotků na něj reaguje podle svého rozhodnutí v závislosti na tom, nakolik si pamatuje pobyt ve volné přírodě. Ti, kdo osiřeli velice brzy, si na tuto fázi života ale nevzpomínají a mají proto tendenci držet se v lidské blízkosti déle, ale nakonec se každý slon, který prošel naší odchovnou stanicí, vrátí k normálnímu životu v komunitě volně žijících slonů v národním parku Tsavo. Důležité je, že rozloha dvacet tisíc kilometrů čtverečních je dostatečně veliká, aby poskytla slonům prostor, jaký potřebují ke kvalitnímu životu. Jsou zvyklí přesunovat se na velké vzdálenosti, urazí stovky, ba i tisíce kilometrů na cestách za pastvou i rodinou a přáteli. Zajímavá je i skutečnost, že pokud se pohybují v buši s ošetřovateli, naši sirotci při hrozícím nebezpečí svou lidskou rodinu chrání. V Tsavu není pro neozbrojeného člověka, který se pohybuje pěšky, příliš bezpečno, žijí tu strach nahánějící lvi, kteří jsou zvyklí útočit na lidi, nevrlí staří buvoli skrývající se v houští, také agresivní sloni, kteří nemají důvod lidem věřit, protože ti je po desetiletí pronásledují a zabíjejí. Ošetřovatelé ale vědí, že se mohou na sirotky spolehnout - ti dokážou rozeznat nebezpečí a ochránit je, a jakmile má vůdce skupiny podezření na nebezpečí, zvířata se shromáždí kolem ošetřovatele. Ačkoli jsou sloni v zásadě mírumilovná zvířata, žijící v souladu a harmonii s ostatními členy zvířecí říše, jsou to nej silnější savci na zemi, a pokud je krutost nebo nevlídné zacházení rozlítí, mohou představovat hrozbu. Navíc jsou stejně jako lidé schopni myslet, plánovat a uvažovat.

Starší sirotci dávají nově příchozím instrukce velice jemně a trpělivě, učí je nedotýkat se elektrického oplocení, doprovázejí nováčky na pastvu, absolvují s nimi polední bahenní koupel, představují je přátelským volně žijícím stádům, která při svých denních cestách potkávají. Je celkem běžné, že starší odchované samice si vyberou menší mláďata a přijmou je za svá. Velice ceněným privilegiem je, když vůdčí slon umožní mláďatům, aby šla v čele při ranní cestě z ohrad nebo na cestě za polední bahenní koupelí či při večerním návratu. Ačkoli sloni se rodí s genetickou pamětí naprogramovanou na přežití, je potřeba ji probudit k činnosti postupným vystavováním různým situacím ve volné přírodě. Naši sloni nikdy nejsou ponecháni na pospas, jsou postupně začleňováni - může trvat až deset let, než se všechny instinkty ve zvířeti probudí. Protože všichni sirotci, kteří vyrůstali společně, se považují za rodinu, ti, kteří už žijí trvale,ve volné přírodě, udržují vztahy s ostatními, občas se vracejí a chápou, že mláďata potřebují jejich podporu a vedení.

Často se stává, že některý ze starších slonů si vybere někoho z nováčků, aby ho doprovodil na nočním výletě do divočiny. Pokud to ale mládě ještě nezvládne bez ochrany ošetřovatele, zvířata to chápou, doprovodí ho zpátky do ohrady a předají jeho lidské rodině. Skutečnost, že sloni nezapomínají, se ukazuje stále znovu. Utvrdila nás o tom i Eleanor, které je už přes čtyřicet. Jednou se po mnoha letech života v divočině vrátila k ohradám a náhodou se právě z dálky blížil nějaký člověk, kterého ošetřovatelé neznali. Eleanor zvedla chobot, roztáhla uši a rozběhla se k němu. Všichni zůstali vyděšeně zírat. Ona ho ale objala chobotem a bylo znát, že se s ním vítá. Ukázalo se, že je to její ošetřovatel z doby, kdy jí bylo pět - i po sedmatřiceti letech ho okamžitě poznala.

Čas také ukázal, že naši odchovanci, kteří žijí v divoké přírodě, se vracejí pro pomoc, kdykoli ji potřebují. Mnozí se během let vrátili k ohradám, když se jim kolem nohy zatáhla drátěná smyčka, pokud měli zranění od oštěpu nebo šípu, dokonce se vracejí i proto, aby v blízkosti lidské rodiny porodili. Emily a Edie, které se k nám dostaly jako hodně maličké a samy jsou teď matkami mláďat narozených ve volné přírodě, se k nám vrátily, když během období sucha v roce 2009 neměly pro mláďata mléko. Emilyno mládě bylo tak zesláblé, že sotva dokázalo ujít pár kroků, když na ně ošetřovatelé narazili při jedné z pravidelných obhlídek. Okamžitě poslali pro Mishaka, který pomohl Emily dostat její mládě zpátky do ohrad ve Voi, kde jsme jí poskytli patřičnou výživu a doplňky, aby se tvorba mléka obnovila. Mládě Edie bylo mladší, ale silnější, dokázala se vrátit sama bez pomoci. Jakmile se mléko začalo znovu tvořit, obě mláďata byla zachráněna. Podobně se vrátil i další ze sirotků Solango v doprovodu svého kamaráda Burra, když měl vážně zraněnou zadní nohu. Nedokázal ji ani položit na zem. Pomalu se mu ale povedlo dostat do Voi, následující čtyři měsíce jsme ho léčili homeopatickými léky, a během té doby ho jeho přítel chodil pravidelně navštěvovat, jako když lidé chodí za příbuznými do nemocnice. Sloni jsou nám skutečně v mnohém podobní, v některých ohledech jsou i lepší. Je opravdu příjemné vědět tohle ve světě, který je ke slonům často nepřátelský. Bez náznaku pochybnosti jsem přesvědčená, že ani jeden z nich by přes veškerá rizika život ve volné přírodě nevyměnil za bezpečnější péči v zajetí.

Tady v Nairobi vládne od úsvitu do soumraku v odchovné stanici čilý ruch. Vstávám za rozbřesku, abych se podívala, jak mláďata přes noc jedla. Z takových poznatků lze vyčíst první varování, že něco není v pořádku. Během let jsem zjistila, že ztráta chuti k jídlu, změna stolice nebo problémy se spánkem představují první varování pro následující obtíže. Vím také, že u sloních mláďat se situace může změnit velice rychle a neočekávaně. Vyřeším všechny problémy, které se přes noc objevily, pohovořím s ošetřovateli, požádám o pomoc veterináře, pokud to považuji za nutné, a ujistím se, že je všechno připraveno na denní program. Před jedenáctou zaslechnu hluk koleček, jak ošetřovatelé přivážejí velké lahve s mlékem a staví je v určité vzdálenosti na zem. Ostatní ošetřovatelé se zatím postaví kolem, aby oddělili přihlížející turisty a místo, kde se sloni koupou v bahně. Turisté, školní děti i místní lidé jsou už mezitím shromážděni, aby si užili hodinu, v kterou máme otevřeno pro veřejnost, a mohli sledovat krmení a - pokud to počasí dovolí - i chladivou bahenní lázeň. Jakmile ošetřovatelé přinesou mléko, z davu je cítit rozechvělé očekávání, děti vesele švitoří a rozrušeně čekají, až se z nedalekého lesíka vynoří sloni. Jejich trpělivost je odměněna, když vidí, jak se malí sloni rozběhnou a za nimi se ženou ošetřovatelé, kteří mají co dělat, aby jim stačili.

Sloni už mají svá místa, každý přesně ví, která láhev je jeho. Někteří si láhev drží sami chobotem a vypijí ji. Když je prázdná, čekají, až jim ošetřovatel podá druhou. Návštěvníci jsou okouzleni, protože sloni jsou pro většinu lidí velice přitažliví - možná proto, že jsou nám tak podobní. Cvakají fotoaparáty, vrčí kamery a videa. Potom následuje další radostný výbuch, když se menší sloni, kteří neběží tak rychle, připojí ke svým kamarádům a postaví se k zavěšeným přikrývkám, aby si na ně mohli položit chobot a měli alespoň něco, co trochu připomíná matčino tělo. Za přikrývkou stojí ošetřovatel, který jim vsune velký gumový dudlík do pusy. Hodně malí sloni vyžadují nekonečnou trpělivost, aby dokázali spořádat požadované množství mléka, nutné pro přežití - minimálně dvanáct litrů za den. Pokud je to méně, slon začne rychle ztrácet na váze a během několika dnů je na kost vyhublý.

Když spořádají mléko, slůňata se sama rozhodnou, jestli je ten den dost teplo na chladivou bahenní koupel. Pokud ano, hrají si v bahně, převalují se, lezou po sobě, mávají choboty a potom si odběhnou zahrát s ošetřovateli fotbal. Malí sloni mají radost z diváků, reagují na obdiv davu, kopou do míče předníma i zadníma nohama, pobíhají za ním s roztaženýma ušima. Často se objeví i potomci rodiny Věčných nadšenců, bradavičnatá prasata, která doufají, že se v bahně vykoupou také. Jejich příchod obvykle vzbudí veselí, protože malí sloni je škádlí, ale odváží se, jen pokud prasátka utíkají. Stačí, aby se stará prasnice postavila s odhodláním hájit své území, sloni znejistí a vyděšeně couvají. Slůňata dokáže vyděsit i něco tak malého, jako je antilopa dikdik nebo brouk hovnivál. Jeden ze sirotků se třásl v hrůze celý den, když mu z větve stromu, na kterém se pásl, spadl na záda chameleon.

Pokud je chladno, sloni dostanou pro zahřátí přes záda přikrývku, která se jim pod břichem sváže starou punčochou. Jakmile se oteplí, je potřeba přikrývku okamžitě sundat. Sloni nemají potní žlázy, takže nemohou pocením regulovat tělesnou teplotu. Když je horko, hledají úkryt ve stínu, ovívají se ušima, nebo se chladí vodou, kterou na sebe stříkají. V extrémních situacích, jak zjistil David už před mnoha lety a vědci mu to nechtěli věřit, dokáží chobotem vytáhnout zbytky vody z vlastního žaludku, aby se jí postříkali. Pro nově narozená mláďata je nebezpečný pobyt na slunci, mohou se spálit. Ve volné přírodě se schovají pod tělo matky, to je chrání i před větrem a deštěm spolu s pevně semknutou rodinou. Návštěvníky vždycky pobaví, když vidí, jak ošetřovatelé mažou slůňatům uši opalovacím krémem a chrání ty nejmenší deštníkem před slunečními paprsky. Obojí je velice nutné, aby se předešlo spáleninám.

Nejedná se ale jen o slony. Během let jsme získali bohaté zkušenosti i s odchovem osiřelých nosorožců z keňských soukromých rančů, odchovali jsme mnoho mláďat, která by jinak zahynula. Návštěvníky nosorožci fascinují, především Maxwell, dospělý nosorožec, který je sice od narození slepý, ale běhá po své ohradě a mistrně se vyhýbá všem překážkám. Vnímá kontakt se Soliem, sirotkem z ranče, kde před mnoha lety pečovali o Tvrdohlavou i Pushmiho, kde se z Reudiho stal dospělý samec, který zplodil většinu nosorožců, kteří teď v Keni žijí.

Musím se smát, když si vzpomenu na safari, při kterém jsme s Davidem hovořili o plánech na odpočinek. Tehdy to nebylo aktuální, aktuální to není ani dnes, i když už bych na důchod měla dávno nárok. Plně se věnuji práci, bez Davida bych to jinak ani nechtěla. Od jeho smrti si ho uchovávám v srdci - když se podívám na odchovnou stanici a všechnu práci, kterou jsme v jeho jméně dokázali, vím, že by byl šťastný.

David mě naučil milovat zvířata, vážit si jich a rozumět jim. Davidovu víru nejlépe vystihují slova Henryho Bestona, amerického veterána z první světové války, který hledal v přírodě útěchu. O svých zkušenostech napsal knížku Vnější dům. „Potřebujeme moudřejší a možná mystičtější pohled na zvířata. Ve světě, který je starší a propracovanější než ten náš, se pohybují dokonalejší tvorové nadaní smysly, o které my jsme dávno přišli nebo jsme je nikdy neměli, domlouvají se hlasy, které neslyšíme. Nejsou to bratři v řádu ani poddaní, představují jen jiné národy chycené spolu s námi sítí života a času na Zemi.“

Musím se ještě hodně učit, ale tohle vím: Zvířata jsou tu skutečně déle, jsou opravdu složitější a v mnoha ohledech

důmyslnější než my. Jsou dokonalejší, protože si zachovávají přirozenou rovnováhu stejně jako celá příroda. Měli bychom si jich vážit a cenit, ale nejvíc ze všeho možná slonů, kteří se lidem ze suchozemských savců podobají nejvíc.

Epilog: David

„ Se smrtí stařešiny odchází

1 celá encyklopedie. “

NEZNÁMÝ AUTOR

Milostné písně z padesátých a šedesátých let vnímám velice emocionálně. Zavřu oči a přenesu se o pětatřicet let zpátky, ocitnu se v Davidově náruči během sobotního večera, kdy se tančilo v hotelu Voi. Dokážu si vybavit, cítit a prožít znovu to okouzlení.

Jen málokdy se David neobjeví v mých snech, pocit ztráty mi stále zanechává v srdci prázdné místo. Když David 13. června 1977 v padesáti sedmi letech zemřel, můžu říct, že tehdy jsem ho milovala víc než kdy předtím. Žili jsme spolu sedmnáct nádherných let, po celou tu dobu jsem cítila jeho lásku, poskytoval mi pocit bezpečí, zároveň hluboký obdiv a úctu. Vždycky tu pro mě byl, vždycky měl pravdu, byl připravený dělat i složitá rozhodnutí, přijmout odpovědnost, řešit problémy, uměl cokoli udělat nebo opravit. Život s ním byl nádherný - byl zasvěcený do mnoha oblastí, vášnivý, rozumný, soucitný a velice hodný. Miloval mě a chránil mě v nejhlubším smyslu toho slova.

Život s Davidem byl jedno velké dobrodružství, při kterém člověk viděl úžasné věci a dokázal je i pochopit. Při společné práci mi všechno připadalo zajímavé a úchvatné. Jeho brilantní uvažování a úcta a láska k přírodě mě nepřestávají inspirovat, jeho odkaz se odráží i v každodenní práci nadace. Byl by velice hrdý na naše úspěchy v odchovu osiřelých slonů i dalších zvířat, která dokážeme vrátit do volné přírody, kam patří.

Od Davidovy smrti jsem už mnohokrát obrátila list, ale nikdy se mi v myšlenkách nevzdálil. Milovala jsem ho z celého srdce a duše, občas mi chybí tak, že to až bolí. Kdyby měl možnost se mnou zestárnout, bylo by mu teď už přes devadesát. Něco takového si vůbec nedokážu představit, protože v mém srdci zůstává nezasažený časem, přitažlivý, silný a pohledný. Vím, že by byl velice hrdý na Angelu a svá vnoučata, na to, jak mají rádi přírodu a volně žijící zvířata. Pro Angeliny oba syny zůstává vzorem, v mnoha ohledech se mu podobají. Byl by jistě hrdý i na nadaci, která se snaží vycházet z jeho etiky a přispívat přírodě, na které mu tolik záleželo. Ráda bych si myslela, že tato kniha je vhodným způsobem, jak mu vzdát hold. Měla by ocenit ale i další správce parků, kteří, stejně jako on, bojovali přes všechny překážky za to, aby i současným generacím v Keni zůstala zachována nenahraditelná příroda a volně žijící zvířata, o něž se mohou dělit se zbytkem světa. Je to zdroj, který obohacuje je samotné i celou zemi nepředstavitelným způsobem.

Poděkování

Za lásku ke zvířatům vděčím svým úžasným rodičům, kteří mě od samého začátku vedli k porozumění pro všechno živé. Můj zesnulý manžel ještě prohloubil mé porozumění zvířatům. Jako přírodovědec představoval skutečnou živoucí encyklopedii znalostí, daleko předběhl svou dobu, chápal propojenost všech forem života jako důležitý předpoklad pro zdravé fungování celku. Jeho pokora a skromnost, profesionální přístup, odvaha a zásadovost představovaly maják v mé práci při záchraně zvířat. Jsem mu vděčná za všechno, co ztělesňoval, za nádherné roky, které jsme spolu prožili, i za to, co nadace založená na jeho památku dokázala a čeho ještě dosáhne.

Jsem velkým dlužníkem své rodiny, zvlášť svých dvou sester Sheily a Betty, které mi vždycky pomohly ve složitějších obdobích života, Davidu Readovi vděčím za to, že mi vrátil do života zábavu a smích. Moje dcery pro mě představují zdroj pýchy a síly, vždycky mi stály po boku a obdarovaly mě nekonečnou radostí z vnoučat. Jill byla mou společnicí, o kterou jsem se mohla opřít v době, kdy byla nadace David Scheldrick Wildlife Trust ještě v plenkách. Společně jsme chodily po ulicích a vybíraly peníze na projekty. Ona sama sdílela svůj pokoj s prvním osiřelým slonem, teprve potom jsme pořídily stáje. Doprovázela mě i na cestách, chápala moji fóbii z toho, že se ztratím. Její otec a můj první manžel Bill Woodley byl po celou dobu mým přítelem, byl to skutečně osvícený člověk.

Angela, moje talentovaná, krásná a umělecky obdařená dcera se velice podobá svému otci Davidovi, vyniká ve všem, do čeho se pustí. Bylo jí teprve třináct, když David zemřel. Vždycky budu velkou dlužnicí Martiho a Illie Andersono- vých z ranče Galana, našich sousedů z dob, kdy jsme žili v Tsavu. Sponzorovali Angelino studium na univerzitě v Kapském Městě, umožnili jí cestovat domů na prázdniny, abychom mohly trávit čas společně. V dospělosti potom Angela posunula nadaci David Scheldrick Wildlife Trust na novou úroveň způsobem, jakého bych já nebyla schopna. Její obchodní nadání, vnímavost a moudrost vedou nadaci velice výkonně a v souladu s Davidovými principy. Vděčna jsem

1 manželům obou mých dcer, s jejichž pomocí jsem mohla vždycky počítat a kteří se se mnou o mé dcery nezištně dělí. Díky Jean-Franfoisi Chavrierovi, Jillině francouzskému manželovi, získala nadace své první auto Renault 4, které nechal dopravit z Francie. On a Jill zakládali první protipytlácké hlídky na odstranění drátěných ok a pastí na hranicích Tsava; ta jsou zdrojem utrpení volně žijících zvířat i dnes. Angelin manžel Robert Carr-Hartley představuje pevnou skálu, o níž se můžeme opřít při řešení všech problémů, můžeme se na něho kdykoli obrátit. Robertova láska k volně žijícím zvířatům, jeho jasná vize, tiché odhodlání i vytrvalost dosáhnout snů při zachování přírody jsou vzácné dary, z nichž má velký užitek nadace i ochrana přírody jako taková.

Mé díky patří i Simonu Trevorovi, který nám v počátcích nadace umožnil přístup k dokumentárním filmům, které natočil spolu s Davidem v Tsavu. Děkuji mu také za to, že nás upozornil na půdu, která leží vedle řeky Athi a slouží nám teď jako základna pro terénní operace nadace.

Nadace je také velkým dlužníkem Johna Suttona a mého bratra Petera (i on už zemřel), kteří pro mě získali povolení žít v národním parku Nairobi. Jsem velice vděčná za pochopení keňských úřadů, které mi umožnily toto privilegium, také ředitelům Keňské správy národních parků, s nimiž jsem po Davidově odchodu úzce spolupracovala. Byl to ale Bob

Poole, ředitel keňské pobočky americké nadace pro záchranu divokých zvířat, který naši nadaci podporoval a dal jí křídla, která jí umožnila rozlétnout se do světa. Hluboce vděčná jsem i správní radě a poradnímu výboru naší nadace, kteří se vždycky rozhodovali tak, jak by to schválil David.

Nemine den, abych se mlčky nepomodlila a nepoděkovala jihoafrickým lékařům, kteří mi zachránili nohu po úrazu, k němuž došlo, když jsem si spletla divokého slona s Eleanor, a kvůli kterému jsem strávila dlouhých patnáct měsíců o ber- lích. Doktor Ponky Firer mi spravil roztříštěné kosti a díky němu zůstala moje noha funkční a moc mě od té doby netrápila. Doktoru Jeffu Sochenovi děkuji za to, že použitím nové metody výplachu kostí mě zbavil infekce, která složitou zlomeninu zasáhla. Má mladší sestra Betty se o mě nesobecky a oddaně starala, když jsem se nemohla pohnout. Vždycky budu vděčná za trpělivost a společnost jí i své neteři Sally. Jsem velkým dlužníkem všech, kteří na mé léčení finančně přispěli. Také Jinu Tatsumurovi, s nímž jsem se podílela na natáčení části prestižního seriálu Gaia Symphony a který mi umožnil seznámit se s alternativní medicínou v Japonsku. To, že moje noha funguje, je z velké míry i jeho zásluhou, a vážím si i pohostinnosti, jaké se nám v Japonsku dostalo.

Tato kniha by zřejmě nikdy nevznikla, nebýt mého agenta Patricka Walshe z agentury Conville & Walsh, který se vypravil do Keni, přiměl mě sednout si a napsat nástin příběhu, který by zaujal nakladatele. Jsem hluboce vděčná své redak- torce Gillian Sternové, která se ochotně ujala namáhavého úkolu zkrátit původních tisíc stran rukopisu do současné podoby této vzpomínkové knihy. Gillian, děkuji za skvělou práci. Dík patří i Eleo Gordonové, nakladatelce, která mě provedla celým procesem vzniku knížky.

Upřímně děkuji mnoha lidem po celém světě, kteří velkoryse podporují projekty nadace, děkuji přátelům ze Spojených států i místní správní radě, kteří věnovali svůj volný čas, aby nadaci posunuli dál. Jsem velkým dlužníkem Stephena Smithe z nadace US Friends za pomoc s řešením právních problémů vztahujících se k filmovým smlouvám. Moc ti děkuji, Stephene.

Nakonec musím ještě zdůraznit, že můj život neuvěřitelně obohatil každý den věnovaný osiřelým zvířatům, která nám během let prošla rukama, i když odchov divokých zvířat je nevyhnutelně směsí radosti s velkou dávkou slz. Byli to nakonec sloni, kteří mi ukázali, jak zvládnout nepřízeň osudu - truchlit, když je to nutné, ale potom otočit list a soustředit se na živé. I když od lidí zažili mnohá trápení, nikdy neztratischopnost odpouštět, ačkoli jako sloni nikdy nezapomínají

Table of Contents

Osadníci       ……………..15

Dětství      32

Po svatbě              75

Láska      92

Rozhodnutí             112

Nové začátky       131

Láska a sirotci ..      ……………...149

Zabydleni       …      170

Table of Contents

Osadníci       ……………..15

Dětství      32

Po svatbě              75

Láska      92

Rozhodnutí             112

Nové začátky       131

Láska a sirotci ..      ……………...149

Zabydleni       …      170

Table of Contents

Osadníci       ……………..15

Dětství      32

Po svatbě              75

Láska      92

Rozhodnutí             112

Nové začátky       131

Láska a sirotci ..      ……………...149

Zabydleni       …      170