Zítra a zase zítra

Sheffield, Charles

Značky: Sci-Fi

Sci-Fittt

Anastasia, manželka Drakea Merlina, umírá. Jeho životní láska onemocněla vzácnou, nevyléčitelnou chorobou. Tedy ne v jednadvacátém století. Ale v budoucnosti určitě. Pro Drakea existuje jediné řešení: nechat její tělo zmrazit a uložit do kryohrobky, než nastane čas, kdy bude moci být vyléčena a znovu se stane Anou, kterou znal a miloval. A Drake půjde s ní. Třebaže zdráv, také se nechává zmrazit. Je to zoufalá hazardní hra zrozená z pošetilosti… a lásky. Tak začíná epická cesta skrze eóny, kdy Drake je znovu a znovu kříšen k životu, jen aby pokaždé zjistil, že ženě, kterou miluje, stále není pomoci. Pak se dozví, že naděje na její znovuzrození přece existuje – jenže nejdříve se má stát nedobrovolným spasitelem lidské rasy. Vetřelecká hrozba ničí Galaxii a pouze anachronismus z časů lidského barbarství může zachránit osvícenou rasu.

Charles Sheffield

ZÍTRA A ZASE ZÍTRA

Copyright © 1997 by Charles Sheffield

Translation © 1999 by Hana Březáková

Cover © 1999 by Ivana Poláková

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoliv způsobem reprodukovat bez souhlasu nakladatele.

ISBN 80-7197-045-X

ČÁST PRVNÍ

LÁSKA A SMRT

KAPITOLA 1

NA POKRAJI ZKÁZY

Čas: Všechno zhojí, vše vyřeší

A co když už žádný čas nezbývá?

Když se Drake po dlouhých měsících tajných obav, falešných nadějí a vytáček jednoho specialisty po druhém konečně dozvěděl jasnou lékařskou diagnózu, Aně zbývalo necelých pět týdnů života. Její nemoc byla v závěrečném stadiu. Po dvanácti nádherných společně prožitých letech a padesáti dalších, která si představovali před sebou, se jim svět náhle během pár dnů zhroutil před očima.

Začalo to prostě – víc než prostě. Nezačalo to vlastně ničím víc než jen červeným vozem na příjezdové cestě, když ho tam nečekal. Aniným vozem.

Projížděl kolem domu čistě náhodou, cestou z návštěvy u stomatologa na schůzku v nové koncertní hale. Tak jako všichni ostatní i Drake si stěžoval na akustiku a manažeři si jej pozvali, aby svou stížnost upřesnil. Diskreční doba pro konstrukční změny bez dalších financí skončí za necelých třicet dní a oni si dělali starosti.

Nu, mohl by být přesný, velmi přesný, co se týkalo absorpce basů, těžkopádných tónů středního rozsahu a rezonujících vysokých frekvencí. Ana ale doma být neměla. Toho odpoledne měla zkoušku. Když odcházela, řekla mu, že hodlá jít na oběd s pianistkou a klarinetistkou a domů že se nevrátí před šestou.

Problémy s vozem? Camry byl během uplynulého týdne naprosto v pořádku.

Když zaparkoval na příjezdové cestě a šel dovnitř, všiml si loužičky na asfaltovém povrchu a snad posté si v duchu přísahal, že to musí nechat opravit. V kuchyni Ana nebyla. Nenašel ji ani v jídelně, v pracovně, ani v obývacím pokoji.

Když vybíhal nahoru po schodech, pocítil první záchvěv úzkosti. Tu vystřídala úleva, překvapivě silná, když Anu uviděl, oblečenou v modrých džínsech a kostkované košili, pokojně spící v jejich posteli.

Přešel k ní a jemně jí zatřásl. Otevřela oči, zamrkala a usmála se na něho.

Naklonil se k ní a lehce ji políbil na rty. „Jsi v pořádku?“

„Je mi dobře, lásko. Jen se cítím hrozně unavená.“

„Byla jsi dlouho vzhůru?“ Drake byl večer ve městě, aby si poslechl představení jednoho ze svých dřívějších děl a v důsledku následných ovací publika přijel domů po půlnoci.

Ana zavrtěla hlavou. „Šla jsem spát v deset. Cítím se tak už delší dobu. Slabá a unavená. Ale nikdy to nebylo tak zlé jako dnes.“

„Tohle u tebe není obvyklé. Nechceš zavolat Tomovi?“

Očekával námitku, že to není nutné, že jediné, co potřebuje, je trocha víc odpočinku – mezi koncertními vystoupeními a vyučováním Ana tvrdě pracovala.

K jeho překvapení přikývla. „Zavolal bys tam místo mě?“ Znovu si lehla a zavřela oči. „Chtěla bych si ještě chvilku poležet.“

Od toho okamžiku si Drake dělal starosti, i když zpočátku se zdálo, že nikdo kromě něho si je nedělá. Tom Lambert byl jejich blízkým přítelem a zároveň rodinným lékařem. Přišel téhož večera a bručel cosi o tom, co by na to řekli ostatní pacienti, kdyby věděli, že chodí po návštěvách.

Dlouho Anu prohlížel. Vypadal spíš zmateně a zvědavě než ustaraně.

„Mohlo by to být čistě jen únavou,“ usoudil, když byl s prohlídkou hotov. Vzal si krapet skotské ve velké sklenici a přidal si k ní spoustu ledu. Potom se spolu všichni tři posadili v pracovně. Než se Tom napil, zvedl sklenici Aně na zdraví. Pak si povzdechl. „Mohu k tomu říct jedině to, že pokud to vůbec něco je, pak to bude něco, s čím jsem se dosud nesetkal.“

„Myslíš, že bychom to měli ignorovat?“ zeptala se Ana. Seděla na pohovce, s chodidly zkříženými pod sebe. Drake, který si ji nyní spíš pozorně prohlížel, než jen vnímal její přítomnost, si pomyslel, že vypadá pohubleji. „Víš co, vezmi si dva aspiriny a počkej do zítřka.“

„Ignorovat to?“ opáčil Tom šokovaně. „To samozřejmě ne. Co si myslíte, že jsem za doktora? Chci tě poslat ke specialistovi.“

„Samozřejmě.“ Anin tón byl škádlivý. O tomhle se s Tomem už kdysi dohadovali. „Typický dnešní lékař: nemůže vám říct, co s vámi je, dokud nenavštívíte přinejmenším další čtyři doktory – a samozřejmě všichni dostanou zaplaceno. Kdybyste vy, lidi, byli hudebníci, nešlo by psát nic jiného než jen skladby pro kvintety.“

„Jistě. A kdybyste vy, lidi, byli doktoři, pracovali byste jen tehdy, když by se na vás dívaly stovky lidí. Nicméně, neodcházejme od tématu. Chci, abys navštívila specialistu. Dohodnu ti schůzku s dr. Kevinem Williamsem.“

„Pokud ale netušíš, co to je,“ protestoval Drake, „jak víš, k jakému specialistovi ji poslat?“

Tom Lambert se zatvářil mírně rozpačitě. „Řekl jsem, že jsem během své praxe nic podobného neviděl. To ovšem neznamená, že bych nemohl mít určité podezření. Kevin Williams se specializuje na choroby krevního a lymfatického systému. Stojí v čele lékařské skupiny Národního zdravotního institutu. Navíc je to můj přítel a je zatraceně dobrý. Nedělej si starosti, Ano.“

„To nemám v úmyslu. Já si z ničeho těžkou hlavu nedělám. To Drake je vždycky samá starost.“

„V tom případě se neboj ani ty, Drakeu. Podíváme se tomu na zoubek.“

###

Tom udělal, co bylo v jeho silách. O tom Drake nikdy ani na okamžik nezapochyboval. Ana druhého dne navštívila dr. Williamse a během příštích dvou týdnů přišel na řadu udivující sled dalších lékařů a testů. Drake napočítal dvanáct různých lékařů, nepočítaje v to jedince, mnohé z nich taky lékaře, kteří asistovali při rentgenových a tomografických vyšetřeních, myelogramech a četných krevních rozborech.

Tom toho řekl málo, ale Drake intuitivně tušil, že jde o velký problém. Anina unavenost pokračovala. Už na ní bylo vidět, že ztrácí na váze. Byla nucena zrušit svoje vyučování a smlouvy na nejbližší koncerty. Jednoho rána seděla u kuchyňského stolu, bledá v paprscích zimního slunce probleskujícího jejími světlými vlasy. Drake si všiml průsvitného, jakoby voskového lesku jejího čela a kresby jemných modrých žilek na jejích spáncích. Cítil takový strach, že nebyl schopen mluvit.

Neradostné výsledky biopsie, když konečně přišly, nebyly překvapením. Tom Lambert jim to přišel oznámit sám, jednoho mrholivého večera na počátku března.

„Operace?“ zeptala se Ana, klidná a střízlivě uvažující jako vždycky.

Tom zavrtěl hlavou.

„Co chemoterapie?“

„Tu přirozeně zkusíme taky.“ Tom zaváhal. „Já ti ale přišel říct, Ano, že prognóza je špatná. Můžeme tě sice léčit, ale uzdravit tě nedokážeme.“

„To znamená, že je konec.“ Ana vstala, již maličko nestabilní v nohou v důsledku ztráty nožního svalstva. „Přinesu kávu. Voda už by se měla vařit. Se smetanou a cukrem, Tome?“

„Ehm… ano.“ Tom na ni pohlédl s nešťastným výrazem. „Ne, chtěl jsem říct se smetanou, ne s cukrem. Jakkoli. Na tom nezáleží.“

Jakmile Ana odešla, otočil se k Drakeovi. „Popírá to. To je přirozené a nepřekvapuje mě to. Chvilku potrvá, než se s tím smíří.“

„Ne.“ Drake vstal a přešel k oknu. Poslední nánosy sněhu se rozpouštěly a všude kolem se draly na světlo svěží zelené výhonky jarního porostu. Za pár dní začnou kvést sněženky a krokusy.

„Ty Anu neznáš,“ pokračoval. „Je to zapřísáhlá realistka. Ne jako já. Ana nic nepopírá. To spíš já.“

„Předepíšu jí léky proti bolesti,“ pokračoval Tom, jako by ho neslyšel. „Jakékoli léky proti bolesti, které bude chtít. Nemá cenu hrát si na statečnou. V případě, jako je tento, nemám obavy z návyku. Také předepíšu něco na uklidnění… pro vás oba.“ Tom pohlédl směrem ke kuchyni, aby se ujistil, že Ana ho neslyší. „Měl bys vědět pravdu, Drakeu. Neexistuje nic, co bychom pro ni mohli udělat. Na chemoterapii zapomeň. Překvapilo by mě, kdyby to Anastasii zajistilo dalších pár týdnů. Mám pocit, že co se týče téhle nemoci, lékařská věda stále tápe kdesi ve středověku. Jako lékař si musím dělat starosti také o tebe, Drakeu. Nezanedbávej svoje vlastní zdraví. A pamatuj si, že k vám můžu přijít ve dne či v noci, kdykoli mě některý z vás bude potřebovat.“

Ana se vracela. Zastavila se na prahu, v rukou šálky, konvici s kávou, smetanu a cukr. Usmála se a zvedla obočí. „Už jste skončili? Mohu se k vám vrátit?“

Drake na ni pohlédl. Byla tak hubená a křehká, ale nikdy nebyla krásnější. Krásná a statečná a milující. Při pomyšlení na to, že by měl žít bez ní, se mu stáhl hrudník. Měl pocit, jako by nemohl dýchat.

Ana byla jeho životem, bez ní nebylo nic. Jak by mohl žít, kdyby ji ztratil?

KAPITOLA 2.

„UCH! ZAVOLEJ ZPĚT VČEREJŠEK,

PŘIKAŽ ČASU, AŤ SE VRÁTÍ.“

Tom odešel před desátou. Poznal, že Ana, která se ze všech sil snažila vypadat před ním co nejlépe, je vyčerpaná.

Ana odešla do postele ihned po Tomově odchodu. Drake za ní přišel o půlhodiny později. Už spala. Lehl si na postel vedle ní, aniž se svlékl, přesvědčený, že by to bylo ztrátou času. Jeho mysl byla příliš aktivní na jakoukoli formu odpočinku.

Zavřel oči. Představoval si Anu, takovou, jaká byla, když se setkali poprvé.

Vždycky lidem říkával, že ji měl rád ještě předtím, než ji poznal. Poprvé ji uviděl během jedné své zkoušky na konci semestru. Drake, coby hvězda doktora Bonvissuta v předmětu hudební kompozice, skládal zkoušku sám, v malé místnosti vedle Bonvissutovy asketicky zařízené pracovny.

Nebylo to zrovna ideální prostředí ke koncentraci, ale Drake již touto rutinou prošel několikrát. Zatímco zapisoval části tématu fugy, které mu zadal jeho učitel, Bonvissuto ve vedlejší místnosti hovořil s nastávajícími adepty a studenty sborového zpěvu.

Zkušební materiál nebyl právě inspirující a Drake psal noty takřka automaticky, tužkou na listy notového papíru. Bonvissuto opovrhoval počítači a všemi ostatními pomůckami k rychlé tvorbě hudby.

„Vy myslíte, že potřebujete počítač, abyste mohl psát rychle, co?“ zamračil se na Drakea při jejich prvním setkání. „Handel napsal Mesiáše, každou notu, za čtyřiadvacet dní. Vy byste to zvládl za dva tři měsíce, tím jsem si jistý. Chcete na pomoc počítač? Dobrá. Za předpokladu, že toho napíšete víc a lépe. Lépe než Bach. Lépe než Monteverdi, lépe než Mozart. Ti žádný počítač neměli.“

Od Bonvissuta to byla mírně vyřčená poznámka, třebaže to, co řekl, myslel naprosto vážně. Drake během té zkoušky dřel jako otrok, bez výhod staletí technologického pokroku, zatímco do vedlejší místnosti jeden po druhém vcházela a zas vycházela řada mladých mužů a žen.

Drake věděl, že většina z nich se dostavila připravená zazpívat Brunhildu nebo Tristana či Královnu noci. Bonvissuto to neměl rád.

„Něco jednoduchého. Žádnou velkolepou operu. Jednoduchou píseň, lidovou píseň. Když ji zazpíváte opravdu dobře, a cappella, teprve pak bychom mohli pomýšlet na Verdiho, Mozarta nebo Wagnera.“

Zpívali bez doprovodu, často falešně a příliš hlasitě. A Bonvissuto jejich výstupy stejně nahlas komentoval.

„V jaké tónině si myslíte, že jste zpíval ten konec? A v jakém jazyce? Slyšel jste někdy něco o dikci? Ta píseň je v angličtině, proboha. Když vás tak poslouchám, není poznat, jestli je to čínsky nebo polsky.“

Bonvissuto obracel tradiční postup. Když byl rozčilený a vzrušený, jeho italský přízvuk se vytratil a jeho místo zaujala dokonalá angličtina s kansaským dialektem. Totéž se stávalo během jeho lekcí s Drakem, který byl jednou natolik nemoudrý, že se o tom zmínil. Učitel na něj přimhouřil oči a vybafl: „Kdo kdy slyšel o Italovi z Kansasu? Kdo kdy slyšel o skladateli z Kansasu?“

Drake dokončil psaní fugy, otočil stránku a přečetl si zadání poslední otázky. „Napište melodii odpovídající danému doprovodu.“

Podíval se na to, co následovalo, a uvědomil si, že ta otázka je chytákem. Znal původní skladbu. Díval se na part pro klavír z „Erstarrung“, čtvrté písně z písňového cyklu Winterreise. Zbývalo pouze dopsat vokální část. Doprovod byl náhodou zadaný v a-moll, o tón výš, než byla verze, kterou znal nejlépe, takže bude muset melodii transponovat; to ale bude hračkou.

Ještě jednou si pro jistotu přečetl zadání. „Napište melodii odpovídající danému doprovodu.“ Nestálo tam „Složte svou vlastní melodii.“ A on rozhodně nemůže improvizovat na Schuberta.

Zatímco vpisoval vokální řádku, uslyšel, jak se ve vedlejší místnosti znovu otevřely dveře. Následovala nezřetelná konverzace, pak jednoduchý akord, E-dur, na Bonvissutově pianu.

Ženský kontraalt začal zpívat „Duj větře na jih“. Byl to silný, ryzí hlas, mírně zastřený v dolním rejstříku, s nepatrným nádechem přitažlivého vibrata ve vyšších tónech. Drake přestal psát a poslouchal. Po poslední notě následovala pauza, pak opět jednoduchý akord na pianu, který jen potvrdil to, co Drake již věděl. Ta žena skončila přesně na přirozeném E, v tónině, kde začala. Po celou dobu dokázala udržet základní ladění.

Drake z vedlejší místnosti uslyšel další nezřetelnou větu či dvě, pak se dveře otevřely a zase zavřely. Vyčkával a psal přitom posledních pár taktů cvičení. Bonvissuto ji určitě neposlal pryč jen tak, aniž by s ní ještě chvíli pohovořil. Drake si přál slyšet ji zpívat znovu.

Z náhlého popudu sebral notové papíry se svými odpověďmi, úhledně je srovnal a zamířil ke spojovacím dveřím. Otočil dveřním knoflíkem a bez zaklepání vstoupil.

Očekávaný výbuch nepřišel. Profesor Bonvissuto tam nebyl. Samotná v místnosti, stojící vedle klavíru a nejistě na něj hledící, byla štíhlá dívka se světlými vlasy.

Prohlížel si ji. Vlasy měla ostříhané mírně nesouměrně. Nebyla moc vysoká, možná sto šedesát centimetrů, a její světle modré šaty jí jaksi neseděly. Drake, žádný znalec módy, si neuvědomil, že byly určeny pro někoho o pár centimetrů vyššího. Ovšem co na ní zaráželo nejvíc, něco mnohem důležitějšího než šaty, byl její věk. Vypadala na patnáct. Bylo stěží uvěřitelné, že ten vyspělý kontraalt, který slyšel, pocházel od ní.

„Ty jsi další na řadě?“ zeptala se nakonec. „Myslela jsem, že jsem poslední. Měl by se každou chvíli vrátit.“

Uvědomil si, jak na ni civí, ale ona si toho musela všimnout taky. Zřejmě si myslela, že přišel kvůli hlasovému poslechu. Natáhl k ní ruku se stohem papírů. „Nejsem tady kvůli zpěvu. Skládal jsem zkoušku. Jsem jeden ze studentů profesora Bonvissuta. To jsi byla ty?“

„Co já?“

„To tys zpívala? ,Duj větře na jih’?“

„Ano. Proč?“

„Bylo to dobré.“ Chtěl dodat, že to bylo skvělé, že to zastavovalo srdce, rvalo duši. Místo toho se zeptal jen: „Kam odešel?“

„Profesor? Šel mě zaregistrovat. Nepředpokládala jsem, že budu přijatá, a dnes je poslední den, kdy mě mohou zapsat. Říkal, že by mě mohl protlačit.“

„Může. Ví, jak na to.“ Drake, nevěda, co říci dál, ještě nechtěl odejít. Sedl si na židličku u piana.

Stojíc za jeho zády, dívka se zeptala: „Hraješ na klavír?“

„Ano, i když ne moc dobře.“ Byl přesvědčený, že cítí její kritický pohled vpalující se do zadní části jeho hlavy. Hudba byla plná géniů; malých dětí hravě zvládajících akordové sekvence, koncertních mistrů, kterým ještě nebylo deset, skladatelů, co psali mistrovská díla během let dospívání. A jemu je přes osmnáct a stále je studentem. Chtěl vyhrknout něco o tom, že začal příliš pozdě, že jeho rodina byla moc chudá, než aby si mohli dovolit lekce hudby, že se s hudbou seznámil teprve, když zjistil, že takřka proti své vůli slyší v hlavě melodie vznikající jako doprovod k poezii, kterou četl.

Nic z toho jí říci nemohl. Místo toho, aby zamaskoval svoje rozpaky a s „Erstarrung“ stále mu znící v hlavě, začal hrát nepokojné, nesnadné trioly úvodní části písně.

„Tohle už jsem několikrát slyšela,“ ozval se hlas za ním. „To je ale píseň pro mužský hlas. Znáš ,Gretchen am Spinnrade’?“

„,Markétu u kolovratu’?“ Drakeovi mnohem víc vyhovoval anglický překlad. Na okamžik se odmlčel. Pak začal hrát říznou, rytmickou figuru.

„To je ono,“ řekla dívka najednou. „Víš, že když to Schubert napsal, bylo mu teprve sedmnáct?“

„To vím.“ Možná to byla kritika, poznámka, že Drakeovi je víc než sedmnáct a zatím nedokázal nic. Než však mohl něco namítnout, dívka pokračovala. „Na mě je to trochu vysoko. Ale zvládnu to. Začni znovu.“

Po čtyřech krátkých figurách úvodu začala zpívat: „Mein Ruh is hin, mein Herz ist schwer.“

„Můj klid je pryč, mé srdce ztěžklo.“ Drake, který německým slovům moc nerozuměl, ale cítil silné hudební spojení mezi nimi, hrál celou svou duší, vnímal její hlasový projev a přizpůsoboval se mu.

Předvedli celou píseň. Po závěrečných zpomalujících tónech piana se rozlehlo hrobové ticho. Otočil se a spatřil na jejím obličeji úsměv, který odpovídal jeho vlastnímu potěšení. Než ale stačili něco říci, ode dveří se ozval zvuk; čtyři silná zatleskání.

„Copak vy nevíte, že za hraní na mém Steinwayi bez povolení dávám pokutu?“ Bonvissuto šel rovnou k nim. „Co tady děláte, Merline?“

Drake vzal svoje zkouškové papíry a podal mu je. „Jsem hotov.“

„Ano?“ Bonvissuto si pár vteřin prohlížel notové zápisy. Odfrkl si. „Říkal jsem Leile Nielsenové, že zadat ,Erstarrung’ je pěkně hloupý nápad, že to jistě znáte. Nevadí. Příště spoustu věcí určitě vědět nebudete.“ Sadisticky se usmál. „Co dělá váš Webern?“ A pak, než Drake stačil odpovědět, vyhrkl: „Jděte, jděte. Ven odsud, oba.“ Zamával jim oběma rukama. „Merline, vaši zkoušku si spolu probereme zítra ráno. Werlichová, vás jsem zapsal. Jste řádnou studentkou. Přijďte za mnou zítra v jednu, zapracujeme na vašem středním rejstříku. Teď jděte. Na co ještě čekáte?“ A pak, když už byli téměř u dveří: „Protože vy dva budete před publikem vystupovat společně, měli byste cvičit. Potřebuje to vybrousit.“

Drake znal její jméno, či alespoň jeho část. Werlichová. A ona věděla jeho. Stáli spolu v chodbě a hleděli jeden na druhého.

„Slyšel jsi to?“ vydechla nakonec. „Máme vystupovat společně. Myslíš, že mluvil vážně?“

„To nevím.“ Drake dosud hrál jen před malými skupinkami. Při pomyšlení na obecenstvo mu tuhla krev v žilách. „Co se ale hudby týče, obvykle myslí to, co říká, vážně.“

Podala mu ruku. „Jmenuji se Anastasia Werlichová. Krátce Ana.“

„Já jsem Drake Merlin.“ Vzal její ruku do své, s malou neochotou, že má přiznat svoje tajemství. „Ve skutečnosti je to Walter Drake Merlin, jenže já jméno Walter skutečně nesnáším.“

„Tak je nepoužívej. Nevybral sis je. Mně se taky příjmení Werlichová nelíbí.“ Svraštila čelo. „Kolik máš peněz?“

Ta otázka mu vyrazila dech. Myslela vůbec, nebo teď v kapse? V obou případech by odpověď byla neuspokojivá.

„Mám čtyři dolary.“

Přikývla. „To je fajn. Já mám devět. Takže tentokrát platím já. Koupím ti colu.“

„Já colu nepiju. Kofein mi nedělá dobře. Jsem po něm neklidný.“ Drake si říkal, proč plácá tak příšerné nesmysly. Tolik chtěl pokračovat v konverzaci s Anou, tak jako nikdy s nikým jiným, a chová se, jako by ji svým chladem chtěl odradit.

Ona však řekla jen: „Pak tedy Sprite nebo 7UP,“ a už si ho odváděla do kavárny na konci budovy.

Hovořili spolu po zbytek toho odpoledne a večera, tak zaujatí jeden druhým, že přítomnost ostatních návštěvníků kavárny vůbec nebrali na vědomí.

Drakea nejdřív potěšilo, když se dozvěděl, že je na tom stejně bídně jako on. Její plynulá němčina a znalosti o světě nebyly důsledkem studia na nějaké drahé soukromé škole v Evropě, ale pouhé skutečnosti, že Ana byla dcerou vojáka, která během svého nelehkého dětství přecházela z jedné školy do druhé po celé Evropě a po většině zbytku světa. Stejně jako on byla Ana chudá, příliš chudá, než aby mohla studovat na univerzitě bez stipendia.

A pak, po pouhých pár společně strávených hodinách, na nedostatku peněz najednou nezáleželo.

Záleželo jen na tom, že byli tak dychtiví hovořit a naslouchat jeden druhému, až Ana málem zmeškala svůj poslední autobus domů. Záleželo na tom, že když přišli na autobusovou zastávku, řekla mu hlasem, který ani jednou nezakolísal: „Na to, že tě potkám, jsem čekala od svých pěti let.“

Záleželo na jejím obličeji, na jejích šedých očích, na chviličku zavřených při letmém polibku na dobrou noc. Když autobus odjel, Drake cítil tu největší ztrátu za svých osmnáct let života. Věděl, dokonce už tehdy, že našel dívku, kterou bude milovat navždy.

První den určil podobu veškerého jejich společně tráveného času. Byli spolu každičký okamžik, kdy to šlo. Když Ana měla představení mimo město, vracela se domů nejbližším možným letem. Kdykoli umělecké zakázky nebo premiérová představení odvelely Drakea do New Yorku nebo Miami či Los Angeles, odbýval všechny povinné večeře a koktejlové večírky, které byly součástí smluv. Netoužil po jídle a pití zdarma ani po přemrštěné chvále svého talentu. Chtěl být s Anou. Dokonce i v těch počátečních dnech, kdy byli zoufale chudí, se obešel bez večeře, aby mohl jet raději taxíkem než autobusem, a tak být doma o hodinu dřív.

Vzpomněl si na jeden den, kdy Ana byla účastnicí velké dopravní nehody na Beltway. Ležel v posteli se čtyřicetistupňovou horečkou, když mu zavolal nějaký naprosto cizí člověk a řekl mu o nehodě, ale ujistil ho, že Ana je v pořádku.

Nepamatoval si, jak vstal z postele nebo jak se oblékl a přijel na místo nehody. Vybavoval si jenom strašlivý pocit možné ztráty, zkázy vznášející se nad ním, dokud ji nesvíral v náručí. Její vůz byl zničený, ale toho si nevšímal, ani mu na tom nezáleželo. Celého jej ovládl strach, že by ji mohl ztratit.

A teď…

Drake pohlédl na osvětlený ciferník budíku na nočním stolku. Byla téměř jedna hodina po půlnoci. Vstal, prošel ložnicí do koupelny a spláchl do záchodové mísy předpis na sedativa, který mu dal Tom.

Příležitost ke smutku bude mít později. Teď ho čeká spousta práce a má tak málo času. Potřebuje vyburcovat všechno, co v něm je, veškeré své schopnosti, neotupené prášky. Po celých dvanáct let on a Ana o všem přemýšleli a všechno plánovali společně. Tentokrát to bude jinak. Ona potřebuje všechnu svou energii k tomu, aby mohla bojovat s nemocí. Bylo to jen na něm.

Nevěděl, co udělá nebo jak to udělá. Věděl jenom, že musí něco udělat.

Ana byla jeho životem; bez ní nebylo nic.

Nesnesl by, kdyby ji měl ztratit.

Neztratí ji.

Nikdy.

KAPITOLA 3.

DRUHÁ ŠANCE

Ukázalo se, že veškeré úsilí, které vynakládal po dobu tři a půl týdne, bylo marné. Po půl tuctu pokusů se Drake naučil nemilosrdně odmítat vše, co poskytovalo falešnou naději. Bohužel, předtím než bylo možné cokoli zamítnout, bylo nutné vyzkoušet to. A falešných nadějí bylo tolik: homeopatie, akupunktura, bipolarizovaný interferon, amygdalin, ionizační vyvážení organismu, meditace, chelátová léčba, manipulace s Kirlianovou aurou, biologická zpětná vazba, použití kvantové energie…

Seznam působil nekonečně a beznadějně. Ať se pokoušeli o cokoli, nic Aně nepomáhalo.

Čtvrtého týdne bylo zřejmé, že Drake musí něco udělat. Ana, třebaže si nikdy na nic nestěžovala, se mu doslova ztrácela před očima. Drake byl na konci svých sil. Každou noc spal jen pár hodin, pátral v databankách a vyřizoval meziměstské telefonní hovory, zatímco Ana, nadopovaná prášky, spala. Zrušil nebo odložil všechny svoje zakázky, kromě jedné krátké skladby pro televizi, která nesnesla odkladu. Zvládl to v jednom zoufalém sedmnáctihodinovém zápřahu u svého počítače a v hlavě mu přitom zněl vzdálený hlas profesora Bonvissuta: „Vy myslíte, že dokážete psát rychle a dobře, Merline? Možná. Mozart napsal ouverturu k Donu Giovannimu, celou partituru, na jedno sezení.“

Když Ana byla vzhůru, trávili spolu každičkou chvilku v opiátovém snovém světě, dotýkali se, smáli se, hltali jeden druhého, vznášeli se. Až na to, že Drake žádné prášky nebral a nemohl si dovolit vznášet se. Nebo čekat.

Nakonec vše vykrystalizovalo v jediné zoufalé rozhodnutí. Rád by si o tom pohovořil s Anou, ale nemohl. Kdyby věděla, co má v úmyslu, zakázala by mu to. Přinutila by ho přísahat na její umírající tělo, že tuto myšlenku zavrhne.

Takže nic vědět nesmí, ba dokonce nesmí mít sebemenší podezření.

Tom k nim přijel po večeři. Na začátek dubna bylo nádherné počasí, všude kolem po chladném předjaří rozkvétaly narcisy, tulipány a hyacinty. Vše jako by překypovalo energií a životem, vše až na nitro zatemněného domu. Ana spala v přední ložnici. Tom ji krátce prohlédl a odvedl Drakea do obývacího pokoje. Zavrtěl hlavou.

„Pokračuje to rychleji, než jsem myslel. Při tomto vývoji Anastasia během příštích tří nebo čtyř dnů upadne do závěrečného komatu. Měl bys mi dovolit vzít ji do nemocnice. Nemůžeš pro ni už nic udělat a sám si potřebuješ odpočinout. Vypadáš, jako bys měsíc nespal.“

„Na spánek bude času dost. Chci, aby zůstala tady se mnou. Vlastně to bude nezbytné.“ Drake posadil Toma do křesla u okna a sám si sedl proti němu, koleny ke kolenům. Vysvětlil mu, co dělal během uplynulého týdne a co chce, aby Tom udělal během příštích pár dnů.

Lambert si jej vyslechl beze slova. Pak pokrčil rameny.

„Pokud si to přejete oba, Drakeu, nebudu ti to rozmlouvat,“ řekl se soucitným pohledem v očích. „Pomohu ti, samozřejmě, že pomohu. A souhlasím s tím, že Anastasia nemá co ztratit. Doufám ale, že si uvědomuješ, že ještě nikdy nebylo provedeno úspěšné zmrazení a následné oživení?“

„Na rybách, obojživelnících –“

„Nenech se vysmát, Drakeu. Ryby a obojživelníci nic neznamenají. My tady mluvíme o lidech. Podle mého názoru jenom ztrácíš čas a peníze a sám pro sebe celou situaci o to víc komplikuješ. Co k tomu může říct Ana?“

„Moc ne.“ Byla to lež. O tomto nápadu s ní nikdy nemluvil. Jak ale mohl učinit rozhodnutí, tím spíš rozhodnutí jako tohle, aniž se o tom poradil s Anou? Drake se přiměl zaplašit tu myšlenku a pokračovat. „Souhlasí s tím. Možná spíš kvůli mně než kvůli sobě. Myslí si, že to bude k ničemu, ale souhlasí s tím, že nemá co ztratit. Poslyš, byl bych raději, kdyby ses před ní o tom nezmiňoval, vycházejme z toho – z toho, že je už mrtvá. Připravím všechny papíry. A získám Anin podpis.“

„Raději s tím moc neotálej,“ řekl Tom s chmurným výrazem ve tváři. „Jestli to chceš udělat, bude muset udržet pero.“

„Já vím. Řekl jsem, že její podpis opatřím.“

Když Tom odešel, Drake vyšel zadním vchodem na zahradu. Venku bylo stále teplo, vzduch již byl prosycen příslibem léta. Jaro ale bylo urážkou, bezcitným a krutým žertem. Drake chodil sem a tam od jednoho živého plotu ke druhému. Stvořili tuto zahradu svýma vlastníma rukama. Když se do domu před sedmi lety nastěhovali, okolní pozemek byl velmi zanedbaný. Většinu práce udělal sám, ale podle Anina návrhu a pod jejím vedením. Byly to její cestičky a její květinové záhony, ne jeho. Jak jen snese pohled na ně, až tu Ana nebude?

Po pěti minutách se vrátil dovnitř. Ještě jednou si musí projít všechny legální procedury.

###

O tři dny později Drake znovu zavolal Tomovi Lambertovi, aby k nim přijel. Lékař šel do ložnice, nahmatal Anin puls, změřil jí tlak a mozkové funkce.

Vynořil se s kamennou tváří. „Obávám se, že to je konec, Drakeu. Byl bych překvapen, kdyby ještě přišla k vědomí. Pokud jsi ohledně té věci stále rozhodnutý, musíme to udělat, dokud jsou zachovány některé z tělesných funkcí. Další tři dny… a byla by to ztráta času.“

Oba muži vešli do ložnice. Drake se naposledy podíval na Anin klidný, ztrhaný obličej. Říkal si, že tohle není jejich poslední rozloučení. Konečně pokývl Tomovi.

„Pokračuj.“ Nedokázal odtrhnout pohled od její tváře. „V kterýkoli čas.“

Čas, čas. Ztráta času. Až do konce času. Čas zhojí všechny rány. Ach! Zavolej zpět včerejšek, přikaž času, ať se vrátí.

„Drakeu? Drakeu? Jsi v pořádku?“

„Promiň. Jsem v pořádku.“ Znovu přikývl. „Pokračuj, Tome. Nemá smysl čekat.“

Lékař připravil injekci. Společně Anu zvedli z postele a svlékli jí šaty. Drake do ložnice přivezl připravený kryogenní tank. Něžně ji položil dovnitř. Byla tak lehká, jako by pro něj její tělo už bylo částečně ztracené.

Zatímco Tom vyplňoval úmrtní list, Drake telefonoval do Druhé šance. Poprosil je, aby neprodleně přijeli k němu domů. Nařídil tank na tři stupně nad bodem mrazu, jak jej poučili. Tom zavedl katetrizační trubičky a intravenózní hadičky. Další stadia byla automatická, kontrolovaná vlastními programy tanku. Krev byla velkou dutou jehlou odčerpána z hlavní vnější ilické arterie, ochlazena na přesně stanovenou teplotu a vrácena do stehenní žíly.

Během deseti minut Anina tělesná teplota poklesla o třicet stupňů. Všechny známky života ustaly. Ana nyní byla legálně mrtvá. Dřívější generace by Drakea Merlina a Toma Lamberta odsoudily jako vrahy. Bylo těžké nepřipadat si tak, když spolu seděli v tichu ložnice a čekali na příjezd týmu z Druhé šance. Tom přetékal lítostí – za Drakea. Anu teď již nebylo možné litovat.

Drakeovy myšlenky a plány naštěstí přesahovaly veškeré představy jeho přítele.

###

S Tomem Lambertem a třemi ženami, které přijely z Druhé šance, se málem pohádal. Žádný z nich neviděl důvod, proč by Drake měl jet do přípravného střediska Druhé šance s nimi.

Tom byl přesvědčený, že Drake se nemůže smířit s tím, že už je po všem. Naléhal na svého přítele, aby jel k němu domů a dal si s ním skleničku. Drake odmítl. Přípravný tým nevěděl, co si má myslet o tom, že se zdržuje v těsné blízkosti. Vypadal jako duch či nějaký druh nekrofila, a přesto výraz jeho obličeje naznačoval, jak hrozně trpí. Ženy mu ohleduplně vysvětlily, že na následné procedury je velmi nepříjemný pohled, především pro blízkého člověka. Souhlasily s doktorem Lambertem. Drakeovi by bylo mnohem lépe, kdyby vše ponechal v jejich zkušených rukou a odešel se svým přítelem. Ujišťovaly ho, že všechno je a bude v pořádku. Pokud si dělá starosti, může si být jistý, že mu zavolají ihned, jakmile s procedurou skončí.

Drake jim nemohl říci pravý důvod, proč chce na vlastní oči vidět celý přípravný proces, až do těch nejchmurnějších detailů. Zatvrzelým odmítáním smířit se s jejich negativní odpovědí nakonec přece jen dosáhl svého.

Vedoucí týmu zřejmě usoudila, že Drake chce jít s nimi, protože se bojí, aby některý prvek procedury nezanedbali. Během hodinové jízdy do zařízení mu trpělivě vysvětlila všechny kroky postupu, ohleduplně a pečlivě. Seděli spolu v zadní části dodávky, vedle rakve s automaticky kontrolovanou teplotou.

„Většina oživitelných – raději používáme tento termín než kryomrtvoly – je uskladněna při teplotě tekutého dusíku. To znamená kolem minus dvou set stupňů Celsia. Tato teplota je nepochybně dostačující. Nicméně, stále je to kolem sedmdesáti pěti stupňů nad absolutní nulou. Všechny měřitelné biologické procesy se již dlouho před dosažením této teploty stávají neměřitelnými. Stále však probíhají určité chemické reakce. Ze zákonů statiky vyplývá, že hrstka atomů stále má dost energie k navození biologických změn. A mysl a paměť jsou úžasně delikátními věcmi. Takže jedincům, kteří si dělají starosti o tohle, nabízíme luxusní verzi, tu kterou jste koupil i vy. Vaše žena bude uskladněna při teplotě tekutého helia, jen pár stupňů nad absolutní nulou. Což je nanejvýš bezpečné. Za takového chladu se riziko jakékoli změny stavu – fyzického nebo mentálního – snižuje na minimum.“

Zato cena, třebaže o tomto faktu se nezmínila, vyrosda na maximum. Cena však pro Drakea nebyla takovým argumentem, aby na jeho rozhodnutí mohla cokoli změnit. Když přijeli do zařízení Druhé šance, zdržoval se v přípravné místnosti, ignoroval všechny narážky, že by měl počkat venku, a pozorně se díval.

Členové týmu se stali soucitnějšími. Byli přesvědčeni, že se prostě obává, aby se nedopustili nějaké chyby. Dovolili mu na všechno se dívat a odpovídali na veškeré jeho otázky. Dával si pozor, aby se nezeptal na nic, co by znělo příliš klinicky nebo nezúčastněně. Hlavní věcí, kterou chtěl, bylo vidět, vědět z první ruky, co se bude dít a v jakém pořadí.

Po prvních pár minutách toho v žádném případě moc k vidění nebylo. Díval se, jak všechny vzduchové dutiny v Anině těle byly vyplněny neutrálním roztokem a její krev byla nahrazena antikrystaloidy. Pak ji ale vložili do bezešvé tlakové komory, kde její tělo udržovali při třech stupních nad bodem mrazu, zatímco tlak byl postupně zvyšován na pět tisíc atmosfér. Jakmile to bylo hotovo, započal pokles teploty.

„Ještě v osmdesátých a devadesátých letech o této technice neměli ani ponětí.“ Vedoucí týmu s Drakem stále hovořila, možná si myslela, že mu tím pomůže cítit se uvolněněji. „Zmrazovali těla při atmosférickém tlaku. Během poklesu teploty docházelo ke vzniku ledových krystalků v buňkách a při oživování pak nastávaly problémy. Návrat k vědomí byl nemožný.“

Obdařila Drakea ujišťujícím úsměvem, ale ujistit se jí ho nepodařilo. Takže ti v osmdesátých a devadesátých letech nevěděli, co dělají. Bude se za dalších dvacet let tvrdit, že lidé nevěděli, co dělají teď? On však jinou alternativu nemá. Nemůže si dovolit čekat dvacet let, ba dokonce ani dvacet hodin.

„Moderní metoda je zcela odlišná,“ pokračovala. „Vycházíme ze skutečnosti, že led může existovat v mnoha odlišných pevných formách. Led je složitá látka, mnohem složitější, než si většina lidí uvědomuje. Když zvýšíte tlak na tři tisíce atmosfér, pak snížíte teplotu, voda zůstane tekutá až do přibližně minus dvaceti stupňů Celsia. A když konečně změní skupenství v pevné, není to ona známá forma ledu – to, co obvykle nazýváme fází 1. Místo toho se změní v látku, kterou nazýváme fází 3. Snižujte dál teplotu, udržujte konstantní tlak a při zhruba minus dvaceti pěti stupních se změní v jinou formu, fázi 2. A v této fázi zůstane, i když budete dál snižovat teplotu. Pokud tlak před snížením teploty zvýšíte na pět tisíc atmosfér – což děláme u nás –, voda zmrzne při zhruba minus pěti stupních a vezme na sebe další odlišnou formu, fázi 5. Abychom se vyhnuli roztržení buněk při bodu mrazu, vstřikujeme do těla antikrystaloidy, které zabraňují vzniku krystalů v buňkách, a pak správnou kombinací teplot a tlaků postupujeme až k absolutní nule, přičemž procházíme fázemi 5, 3 a 2.

Právě tohle teď děláme. Neočekávejte ale, že kromě údajů na digitálním displeji něco uvidíte. Tlaková komora je z pochopitelných důvodů vyrobená bezešvě a bez pozorovacích okének. Tlak pět tisíc atmosfér není ani v těch nejhlubších oceánských příkopech. Naštěstí, jakmile dosáhnete teploty nižší než sto absolutních stupňů, můžete tlak snížit na jednu atmosféru, jinak by skladování oživitelných bylo prakticky nemožné. Takhle jich máme v kryohrobkách Druhé šance uskladněny tisíce. Každý z nich je pečlivě označen a čeká na oživení. K tomu dojde, jakmile někdo přijde na způsob, jak to udělat.“

Pohlédla na Drakea, vědomá si toho, že její poslední poznámka možná nebyla na místě. Oficiálním stanoviskem Druhé šance bylo, že lze oživit každého a že toto zařízení má k dispozici veškerou nezbytnou technologii. V průběhu času bude každý znovu přiveden k životu.

Drake bez výrazu přikývl. Detailně si celou záležitost sám předem prostudoval a nic, co mu řekla, pro něj nebylo novinkou. Podle jeho názoru by oživení prvních kryomrtvol bylo stejně obtížným úkolem jako přinutit Tutanchamónovu mumii vstát a začít chodit. Byli zmraženi špatným postupem a uskladněni při příliš vysokých teplotách.

Jakým právem však on může o něčem takovém rozhodovat? Zaplatili si za svoje zmrazení a mají právo ležet v kryohrobkách, dokud nevyprší jejich nájemní smlouvy. U Any uzavřel smlouvu na čtyřicet let, ale říkal si, že to je možná jen začátek.

Přinesl si s sebou kopii Aniných lékařských záznamů. Přidal k nim detailní popis všeho, co viděl během uplynulé hodiny či dvou, zkopíroval celou dokumentaci a ujistil se, že vše bylo přidáno k Aninu spisu. Když Anino tělo konečně odvezli k uložení v kryohrobce, vrátil se domů, padl do postele a sám jako kryomrtvola prospal následujících šestnáct hodin.

###

Nastal čas k dalšímu spánku. A nebude to snadné.

Když Drake procitl, najedl se a vykoupal, zavolal Tomovi Lambertovi a požádal ho, zda ho smí navštívit – raději u něj doma než v jeho ordinaci. Přijal silný drink, který mu Tom po zběžné prohlídce namíchal ze „zdravotních důvodů“ a vyložil mu svoje plány.

Jakmile skončil, Tom k němu přešel, prohmatal mu svaly na ramenou a vzadu na krku, stáhl dolní víčko jeho oka, prohlížel si obnaženou pokožku, a pak si konečně sedl proti němu.

„Během uplynulých pár měsíců jsi byl vystavený nesmírnému stresu,“ začal tiše.

„To je pravda. Byl,“ přitakal Drake stejně klidným hlasem.

„A bylo by nepřirozené, kdyby tvoje chování nebo pocity byly naprosto normální. Ve skutečnosti teď normálně vypadáš jen proto, že jsi úplně zazdil všechny svoje emoce. Určitě nechápeš plné důsledky toho, co mi tu navrhuješ.“

Drake zavrtěl hlavou. „To není nic nového. Je to nové jen pro tebe. Já na to myslím od té doby, co jsem se vzdal všech dalších možností.“

„V tom případě to muselo být v den, kdy jsi přiložil poklop na všechny svoje city.“ Tom Lambert se naklonil kupředu. „Poslyš, Drakeu, Ana byla báječná žena, unikátní žena. Nebudu říkat, že vím, čím jsi prošel a jak se teď cítíš, protože to určitě nevím. Tuším, jak strašný asi musí být pocit ztráty. Ty si ale musíš položit otázku, co by Ana chtěla, abys teď dělal. Minulost se nemůže stát tvou posedlostí. Řekla by ti, že máš svůj vlastní život. Dokonce i bez ní jej musíš žít. Ona by chtěla, abys jej žil, protože tě milovala.“ Odmlčel se. „Dovol mi navrhnout ti něco…“

Zatímco Tom mluvil, Drake zjistil, že je pro něj stále obtížnější naslouchat mu. V místnosti bylo dusno, jako by tam nebyl žádný vzduch, a on měl potíže s dýcháním. Slova Torna Lamberta jako by k němu přicházela odněkud z velké dálky. Jako by mu nic neříkala. Přinutil sám sebe soustředit se, naslouchat usilovněji.

„… tvojí práce. Jsi ještě mladý. Máš před sebou takových čtyřicet, padesát let. A už sis získal slávu. Jsi jedním z nejslibnějších skladatelů v zemi a svoje nejlepší díla máš stále před sebou. Ana možná předváděla tvoji práci lépe než kdokoli jiný, ale přijdou další. Naučí se tomu. Se svým talentem nesmíš ukončit svou kariéru dřív, než dosáhne vrcholu.“

„Nemám v úmyslu ukončit ji. Budu skládat znovu. Později.“

„Myslíš potom?“ Tom se zamračil a zavrtěl hlavou. „A co když žádné později nebude? Drakeu, vezmi si k srdci mou radu jako lékaře a tvého přítele. Ty zoufale potřebuješ na čas vypadnout z domu, potřebuješ dovolenou. Jeď se někam plavit, vydej se na cestu kolem světa. Vystav sám sebe novým vlivům. Vím, jak se teď musíš cítit, ale měl by sis dát rok a uvidíš, jak se budeš cítit pak. Zaručuju ti, že všechno ti bude připadat jiné.

Znovu budeš chtít žít. Vzdáš se svého pošetilého nápadu.“

Pocit, že se nemůže nadechnout, jej opouštěl. Drake měl opět kontrolu sám nad sebou. Trpělivě čekal, dokud Tom nedomluví, pak přikývl na souhlas.

„Udělám, co říkáš. Na čas odsud vypadnu. Pokud se ale ukáže, že jsi neměl pravdu – pokud za tebou přijdu znovu, dejme tomu za osm či deset let a požádám tě o totéž, uděláš to pro mě? Pomůžeš mi? Chci slyšet upřímnou odpověď a chci na to tvoje slovo.“

Z Toma Lamberta viditelně opadlo napětí. Odfrkl si úlevou. „Za deset let ode dneška? Drakeu, když za mnou přijdeš za osm nebo deset let a požádáš mne o to znovu, uznám, že jsem se mýlil. A slibuju ti, že ti pomohu udělat, oč jsi mě požádal.“

„Dáváš mi na to absolutní slovo? Nerad bych někdy slyšel, že sis to rozmyslel, nebo že jsi to, cos říkal, nemyslel vážně.“

„Máš moje absolutní slovo. Jistě, dám ti ho.“ Tom se zasmál. „Nemám ale obavy, že bys mne kvůli tomu ještě někdy navštívil. Vsadil bych se o cokoli, co mám, že po uplynutí jednoho či dvou let si na tenhle slib ani nevzpomeneš. Třebaže je dnes těžké uvěřit tomu, budeš žít novým životem a budeš se z něj radovat.“ Přešel k sekretáři a nalil si skleničku. „Rád bych na něco připil, Drakeu. Nebo vlastně na tři věci. Na nás. Na tvoji budoucnost. A na tvoji příští – a největší – skladbu.“

Drake v odpověď zvedl svoji vlastní skleničku. „Na nás a na budoucnost. Na to připiju. Ale nemohu připít na svoji další skladbu, protože nevím, kdy ji složím. Mám před sebou spoustu dalších věcí – abych jmenoval jen jednu, radil jsi mi, abych odjel z města. Udělám to, hned. Ale buď bez obav, Tome. Až přijde čas, vrátím se k tobě.“

KAPITOLA 4.

DO BEZEDNÉ PROPASTI

Musel vyřešit dva problémy. První byl snadno definovatelný, ovšem těžko řešitelný: peníze.

V časných dnech jejich soužití byli Drake a Ana velmi chudí. V důsledku toho spolu často hovořili o penězích. Ona si vždycky prohlížela jejich společnou šekovou knížku s nulovým zůstatkem a vzdychala. On se smál, spíš starostmi než veselím, a jednou poznamenal cosi, co si právě přečetl od Somerseta Maughama: „Peníze jsou šestým smyslem, který nám umožňuje těšit se z ostatních pěti.“ Dodal k tomu jen: „My tuším ten šestý smysl postrádáme.“

Bohužel, ani povzdechy, ani citace jim peníze nepřinesly. Peníze, či spíš jejich nedostatek, jim připadaly důležité, stejně důležité jako cokoli jiného, s výjimkou hudby a jejich vztahu.

Úspěchy v kariéře přinesly změnu v přístupu. Ana vyučovala a vystupovala na koncertech. Drake měl žáky a občasné zakázky. Jejich potřeby byly skromné. Koupili si dům, velké staromódní cihlové stavení v koloniálním stylu se čtyřmi ložnicemi a půlakrem oploceného pozemku, přesvědčení, že jednou budou všechen ten prostor potřebovat pro svoji početnou rodinu. Ani jeden z nich nechtěl cestovat nebo být bohatý. Citovali jiné citáty než od Maughama: „Získávat a utrácet je mrháním našich schopností.“

To vše teď bylo minulostí. Drake peníze potřeboval, hodně peněz. Musel zajistit, aby Ana zůstala v bezpečí své chladné rakve po nekonečnou budoucnost, dokud nebude moci být bezpečně oživena a její nemoc vyléčena. Existovalo pár věcí, proti kterým nemohl dělat vůbec nic, jako například totální zhroucení světa k barbarismu, nebo odmítnutí všech současných forem platidel a komodit. To byla rizika, se kterými se – Ana i on – museli smířit.

Druhý problém byl ožehavější. Podle Toma to mohlo velmi dlouho trvat, než bude nalezen lék na Aninu vzácnou a vysoce zákeřnou chorobu. Jak poukázal, něčemu, co zabíjelo jen pár jedinců ročně, se nedostávalo takové pozornosti jako obvyklým druhům rakoviny a srdečním nemocem, na které umíraly stovky milionů lidí.

Dejme tomu, že lék nebude objeven během dalšího století, nebo dokonce dvou. Jaké znalosti o společnosti současného světa budou zajímat lidstvo v roce 2200? Co musí muž vědět nebo jaká musí žena být, aby je budoucí obyvatelé Země považovali za natolik cenné, že se rozhodnou oživit je? Drake byl přesvědčen, že dokonce i když bude nalezena spolehlivá oživovací metoda, většina těl v kryotancích zůstane dál uskladněna tam, kde jsou. Smlouvy s Druhou šancí zabezpečovaly pouze udržování v kryogenním stavu. Neposkytovaly a nemohly nabídnout žádnou záruku, že ten či onen jedinec bude oživen.

Oživí vůbec někoho? Proč přivádět dalšího člověka do již přeplněného světa, pokud nebude moci nabídnout něco výjimečného?

Drake si představil sám sebe na začátku devatenáctého století. Co by tehdy mohl uložit do svého mozku, co by dnes, o dvě stě let později, bylo považováno za cenné? Politiku ne, umění rovněž ne. Jejich znalosti byly zcela adekvátní. Rozhodně ne vědu ani technologii – pokrok byl během uplynulých dvou set let přímo fenomenální.

Co by lidé z budoucnosti mohli chtít vědět o minulosti?

Uvědomoval si, že k hloubání nad touto otázkou má spoustu času, času, který Aně byl odepřen. Bylo by pošetilé někam pospíchat, když může vše plánovat a kalkulovat ve chvílích volna. Stanovil si cíl deset let. Stále mu zbude čtyřicet z odhadovaných padesáti, na která se těšil a toužil po nich. Byl však docela ochoten natáhnout to na patnáct, bude-li muset.

Pokud by to vyžadovalo víc času, nebude to proto, že sám sobě dovoloval nechat se rozptylovat jinými činnostmi. Jeho jediným rozptýlením bylo zvažování možností, že všechno vyjde tak, jak doufal. Veškerá proti z toho vždy vycházela ostudně nízce.

Zatímco se snažil rozhodnout, čemu se musí naučit, stále mu zbývalo vyřešit onen první zapeklitý problém: vydělat peníze.

Rozhodl se navštívit svého starého učitele. Jeho vztah k Bonvissutovi prošel třemi rozdílnými stadii. Zpočátku to byla absolutní bázeň před profesorovým hudebním umem a encyklopedickými znalostmi. Zdálo se, že Bonvissuto je schopen zahrát na svém milovaném Steinwayi zpaměti svou vlastní klavírní transkripci díla jakéhokoli skladatele. Po třech letech studia se Drakeův přístup změnil. Stále respektoval a obdivoval vyučování svého mentora, ale v záležitostech jiných než hudba přišel k názoru, že Bonvissuto je poněkud komickou figurkou. Nedokázal ignorovat jeho vysoké podpatky, červené karafiáty v knoflíkových dírkách, na hnědo barvené, po ramena dlouhé prameny vlasů, zrádný italský přízvuk a houževnatou romantickou aktivitu.

Byla to Ana, jako Bonvissutova studentka, která Drakeovi v posledním ročníku jeho studia odhalila další stránku osobnosti jejich učitele.

„Copak ty nevidíš, jak ti závidí?“ zeptala se, když spolu seděli jednoho odpoledne, zabraní do poznámkami opatřené partitury Carminy Burany.

„Kdo?“

„Bony. Kdo jiný?“

„Mně?“ Drake odložil partituru. „Proč si proboha myslíš, že by mně měl závidět? Ví toho o hudbě desetkrát víc, než kdy budu vědět já.“

„To ano. A přesto ti závidí – ze stejného důvodu, jako ti závidím já. On hudbu vyučuje. Já ji předvádím. Ale ty hudbu tvoříš. To nedokáže žádný z nás. Copak nevidíš ten pohled v jeho očích, když mu přineseš nějakou krásnou původní melodii? Má z toho radost, a přesto je smutný. Musí ho to vnitřně zabíjet, být tak nadaný, a přesto postrádat onu základní jiskru.“

Anino vysvětlení přivedlo Drakea ke konečné podobě názoru na jeho učitele. Profesor uměl být sarkastický a protivný. Rozhodně to byl ješitný a zarputilý sukničkář. Avšak miloval hudbu s vášní a hloubkou a oddaností dalece přesahující cokoli v jeho životě.

A opět to byla Ana, kdo to vyjádřil nejlépe. Když jednou byla jejich diskuse o Haydnových „anglických“ písních přerušena telefonátem od Bonvissutovy současné milenky, řekla Drakeovi, klidně a s opravdovou láskou ke svému učiteli: „Poslouchej ho. Říká Ritě – a Charlene a Mary a Leah a Judy –, že je miluje, a já jsem přesvědčená, že to myslí vážně. Ale všechny do jedné by je vyměnil za jednu novou Haydnovu symfonii.“

Nebo za jednu novou původní práci od Drakea Merlina? Drake si nebyl jistý, tehdy ani jindy. Ale dva měsíce poté, co Ana byla uložena do kryotanku, se bez předchozího ohlášení jednoho rána objevil v Bonvissutově pracovně. Učitel na něj ohromeně pohlédl, pak odvrátil pohled. „Já vím, já vím,“ řekl. „Je mi to strašně líto.“

Od té doby, co se ti dva viděli naposledy, uplynuly tři roky, ale Bonvissuto bedlivě sledoval kariéry všech svých bývalých studentů. Byl na ně hrdý. Přirozeně věděl i o Aně.

„Nepřišel jsem za vámi, abych mluvil o ní,“ začal Drake, „pokud ovšem sám nechcete. Přišel jsem si za vámi pro radu.“

„Cokoli pro vás mohu udělat, udělám to. Pro vás a malou Anu. Budu šťastný, když…“ Bonvissuto se odmlčel, polkl a odvrátil se. Jeho nepostižitelná italská povaha vůbec nebyla hraná.

„Potřebuju si vydělat peníze.“ Drake bezvýrazně hovořil k zádům druhého muže. „Spoustu peněz. Napadlo mě, jestli byste mi nemohl poradit, jak to mám udělat.“

„Vy! Ten nejméně komerčně založený ze všech mých studentů. Ach!“ Bonvissuto se k němu otočil čelem a Drake v jeho očích spatřil náhlý záblesk pochopení. „Já vím. Sám jsem tím prošel, před dvěma lety. Ty zatracené nemocnice – testy a všechny ty léky, ceny, kterým by člověk nevěřil, pět dolarů za aspirin, dvě stě dolarů denně za pokoj, padesát dolarů doktorovi, který vám věnuje dvě minuty a ani se na vás přitom nepodívá – vyždímají člověka do sucha.“

Drake přikývl. Byl to mylný předpoklad, ale když mu jeho víru ponechá, ušetří si tím spoustu vysvětlování. „Potřebuju si vydělat tolik peněz, kolik jen dokážu. Za co nejkratší možnou dobu. Nevím, jak na to.“

„Já to ale vím.“ Bonvissuto přešel ke svému klavíru.

„Vyjdeme-li z předpokladu, že budete ochoten slevit ze svých měřítek. Jste?“

„Já nevím. Co tím myslíte?“

„Nebojte se. Nehodlám vám navrhnout, abyste si založil rockovou skupinu. Komponujete dobře a komponujete rychle. Ale vaše hudba je příliš obtížná, než aby se stala populární. Tohle píše Drake Merlin.“ Bonvissuto zahrál sekvenci několika akordů bez zřetelného tonálního středu a pravou rukou strohou melodii bloumající nad nimi.

„To je z mojí Svity pro Charóna!“

„Ano, je. Dovolil jsem si udělat z toho transkripci pro klavír.“ Bonvissuto vůbec nezněl omluvně. „Je to velmi krásné – pro vás, pro mne a možná pro pár tisíc dalších. Pokud se ale chcete líbit pár milionům, musíte být jednodušší, dostupnější. Asi takto.“ Bonvissuto zahrál živé basové téma, provázené oslňujícím prestissimem dolů po klávesnici pravou rukou.

Drake se zamračil. „To je Danny Elfman. Je to filmová hudba.“

„Přesně tak. Chcete říct, že vy jste nad takové věci povznesený?“

„To vůbec ne. Je to špičkové. Já ale přece nemohu přijít do filmového studia a říct, nechte mě složit hudbu k filmu. Vždyť by mě rovnou vyhodili.“

„Samozřejmě.“ Bonvissuto pokrčil rameny. „Je zřejmé, že takto začít nemůžete. Nebo spíš, pokud se rozhodnete začít takto, nemohu vám pomoci. Ovšem tímto směrem vede tucet cestiček.“ Vstal, přešel ke svému starému psacímu stolu z dubového dřeva a zvedl laciný černý notový sešit se spirálovou vazbou. „Už dlouho se zajímám o nejrůznější hudební poptávky. Zapisuju si je. Jsou vám k dispozici, za předpokladu, že nebudete trvat na komponování skladeb, které jsou něčím úplně novým. Lidé se nejpříjemněji cítí s tím, co už znají. Říkají, že vědí, co se jim líbí, ale ve skutečnosti se jim líbí to, co znají. Podívejte se.“

Otevřel sešit a svým dlouhým, tenkým ukazovákem jel dolů po řadě zápisů. „Zapisuju si do tohoto seznamu koncerty a recitály, ale vám bych vřele doporučoval skládání. Jste ochotný napsat vzpomínkovou ouverturu ke stému výročí prvního letu strojem těžším než vzduch? Nabízejí čtyři tisíce dolarů za jedenáctiminutovou skladbu. Časový požadavek je přesně zadaný, nesmí být ani delší ani kratší. Skladba bude hrána po státní hymně, po části Hvězdné války a před ,Hvězdy a pruhy navždy’. Nebo co tahle nabídka, která se ke mně dostala soukromými kanály: zakázka na anonymní zkomponování houslového koncertu pro jednoho člena kabinetu posedlého hudebním velikášstvím.“

„A co bych jako měl dělat?“

„Poté, co byste půl hodiny poslouchal, jak vám Lamar Malory nezřetelně a falešně brouká témata, napsal byste podle toho hudbu. Vaše jméno se samozřejmě na hotovém díle neobjeví. Jeho jméno ano. Nabídnutá částka za vaši hudbu a za vaše mlčení je čtyři sta dolarů za každou minutu kompozice. Není to sice mnoho, ale nemusí to být nijak zvlášť dobrá hudba. Ve skutečnosti by bylo podezřelé, kdyby taková byla.“

Drake raději zaplašil nutkání zeptat se Bonvissuta, proč tu zakázku nepřijal sám. „Kdy to chce mít hotové?“

„Za jak dlouho jste to schopný napsat?“

„Rychleji než kdokoli jiný, koho by si mohli najít. Vezmu obě ty zakázky. Vlastně jich vezmu tolik, kolik budu moci. Budu psát čtyřiadvacet hodin denně, když to bude nutné.“

„Uvidím, co pro vás mohu udělat. Nemohu vám zaručit tyhle ani žádné jiné zakázky, ale mohu vám slíbit, že budete ve výběrovém seznamu kandidátů. Pak už to bude jen na vás. A varuju vás, budete mít co do činění s lidmi, kteří v sobě nemají víc hudby než pes, co vyje na měsíc.“ Bonvissuto pokrčil rameny. „Mrzí mě to, ale taková je cena. Nevadí. Až seženete peníze, které potřebujete, můžete se vrátit zpátky k normálnímu životu.“

Na normální život Drake zrovna nepomýšlel – ještě na dlouho ne. S Bonvissutem však o svém plánu hovořit nemohl. Poděkoval svému bývalému profesorovi a odešel.

###

Byl to začátek dlouhého období nepřetržité práce. Drake bral zakázky, psal vzpomínkové skladby, koncertoval a nahrával. S tím, jak jeho reputace v dobré, rychlé a spolehlivé práci narůstala, produkoval stohy hudebních skladeb pro dobré, špatné i průměrné seriály a filmy. Pokud někdo srovnával jeho současnou práci s tou předchozí, a myslel si, že znehodnocuje svoje umění, byl příliš taktní, než aby se k tomu jakkoli vyjadřoval. Jeho vlastní přístup byl jednoduchý: pokud to bylo výnosné, bylo to přijatelné.

Jednou za měsíc navštívil zařízení, kde v kryotanku ležela Ana. Nemohl ji vidět, ale mohl alespoň posedět v místnosti, kde její tělo bylo uloženo. Vědomí její přítomnosti v jeho nitru vytvářelo podivný klid. Po pár hodinách strávených s ní byl schopen opět se pustit do práce.

Někdy to byla práce nepříjemná, vyčerpávající a úmorná. Protože souhlasil s šibeničními termíny, často byl nucen komponovat dlouho do noci, kdy nebyl dalek naprostého vyčerpání. Ale někdy v něm ty podivné komerční zakázky vyburcovaly to nejlepší, co v něm bylo. Nejkrásnější melodie jeho života k němu přišly v podobě tématické hudby k úspěšnému televiznímu seriálu. A po čtyřech letech měl dokonce ještě větší štěstí.

Pár let poté, co se seznámil s Anou, napsal sérii krátkých skladeb, druh hudebního žertíku určeného především k jejímu pobavení. Měly barokní formu, s dobovými harmoniemi, ale on k nim přidal občasné moderní harmonické obraty, pikantnosti umístěné tam, kde to bylo nejvíc překvapující a přitažlivé.

Měl s nimi docela úspěch, třebaže jenom před omezeným publikem. Nyní, když dostal zakázku zkomponovat filmovou hudbu pro seriál televizních dramat odehrávajících se ve Francii osmnáctého století a když čelil dalšímu šibeničnímu termínu, Drake se vrátil ke kuchání, adaptování a zjednodušování své dřívější práce. Jeho hudbě byl přičítán velký podíl na úspěšnosti celého seriálu. Jeho menuety, bourrée, gavoty, sarabandy a ronda se hrály všude. A zatímco zněly z audiozařízení, ze všech zemí světa přicházely autorské honoráře.

Drake dál pracoval tak tvrdě, jak jen byl schopen. Založil nadaci a trustový fond, které zaručovaly nepřetržitou péči o Anino zmrazené tělo na mnoho století dopředu, bez ohledu na to, co se stane Drakeovi.

Jakmile byl osvobozen od potřeby mít peníze, charakter jeho práce se změnil. Místo nekonečného komponování se horečně ponořil do studia všeho, co se mohl naučit o soukromých a osobních životech svých hudebních současníků. Hovořil s nimi, bavil je, dvořil se jim, analyzoval je a obšírně o nich psal. Ale nikdy ne do detailů. Dával si pozor na to, aby v každém životopise ponechal nedopsaný konec, narážku, která říkala: „Existuje víc, co mohu říct, a vím, co to je; ale v současném okamžiku jsem se po důkladném zvážení rozhodl vynechat to.“

Co budou lidé budoucnosti ze všeho nejvíc chtít vědět o svých předcích? Drake měl svoje vlastní odpovědi. Budou je fascinovat nikoli jejich formální díla, oficiální biografie a encyklopedické znalosti. Těch budou mít požehnaně. Oni budou chtít znát osobní detaily, řeči, pomluvy. Budou toužit po ekvivalentu Boswellových deníků a zápisků Samuela Pepyho. A bude-li existovat způsob, jak získat nejenom psané odkazy, ale zapisovatele samotného, aby s ním mohli hovořit a klást mu další otázky…

Nebyla to práce, se kterou by musel pospíchat. Ale nakonec, po devíti dlouhých letech, byl Drake připraven tak, jak jen mohl být. Přesto jej stále lákalo pokušení přidat ještě jedno interview, napsat jeden další článek.

Odolával. Chvíli si dělal starosti s jinou otázkou. Jak si v budoucnosti bude vydělávat na živobytí? Může to být jenom třicet let, ale může to být také osmdesát, dvě stě nebo tisíc. Dokázal by si Beethoven, najednou přenesený z roku 1810 do 2010 vydělávat na živobytí jako hudební skladatel?

Či realističtěji, jak by se o sebe dokázali postarat Spohr, Hummel nebo některý z Beethovenových méně slavných současníků? Drake by se vsadil, že by si nejenom oni, ale i on, vedli dobře tak rychle, jak by dokázali pochopit záludnosti doby. Možná dokonce lépe než onen mnohem větší génius, titán z Bonnu. Ti méně slavní totiž byli pohotovější, pružnější, politicky jasnozřivější.

Pokud se ale mýlí, pokud neexistuje způsob, jak si zaopatřit existenci pomocí hudby? Pak si bude vydělávat tím, co ve dvacátém třetím století bude ekvivalentem mytí nádobí. To byla ta nejmenší z jeho starostí.

Jednoho dne ve své činnosti ustal, dal do pořádku všechny své záležitosti a vrátil se domů. Bez ohlášení zamířil k domu Toma Lamberta. Byli spolu ve styku a Drake věděl, že Tom se oženil a nyní je zaneprázdněn výchovou svých dětí ve stejném domě, kde žil po celý svůj život. Přesto bylo milým překvapením kráčet tou tichou, stromořadím lemovanou ulicí, prohlížet si onen stejně rozcuchaný živý plot a vidět Toma, jak na zahradě před domem hraje baseball s človíčkem pro Drakea naprosto neznámým, osmiletým chlapcem, který měl na hlavě rudě žhnoucí verzi Tomovy prošedivělé rezavé čupřiny.

„Drakeu! Můj bože, proč jsi nezavolal a neřekl mi, že jsi ve městě? Jak si vedeš? Jsi hubený jako vždycky.“ Tom ztratil něco ze svých vlasů, ale zato mu poněkud narostlo břicho, které ztrátu vlasů vyrovnávalo. Odvedl si Drakea do domu a obskakoval ho jako ztraceného syna. Zamířil s ním do známé pracovny. Zatímco jeho žena šla do kuchyně připravit telecí, stál tam a prohlížel si Drakea s úsměvem plným pýchy a potěšení.

„Víš, tvoji hudbu slýcháme pomalu všude,“ řekl. „Je nádherné vědět, že tvoje kariéra se vyvíjí tak skvěle.“

Soudě podle Drakeových vlastních měřítek skvělá vůbec nebyla. Měl pocit, že za ta léta složil jen velmi málo špičkových skladeb. Bonvissuto však měl pravdu: Tomovi, stejně jako většině lidí, hudebně vyhovovalo to, co mu znělo povědomě. Z tohoto hlediska a z pohledu komerční úspěšnosti se Drake vyšvihl skutečně velmi vysoko.

Měl nutkání jít rovnou k věci, ale Tomovi tři chlapci se zdržovali v pracovně a obývacím pokoji, zvědaví na jejich slavného návštěvníka. Pak přišla rodinná večeře a poté přípitky při západu slunce. Drake se posadil do čestného křesla pro hosta, s Tomem a jeho ženou Mary-Jane, která hovořila po většinu času.

V deset hodin Mary-Jane odešla, aby chlapce uložila do postele. Drake se ocitl sám s Tomem. Konečně. Zhluboka se nadechl, vytáhl žádost a beze slova ji položil před svého přítele.

Když se na ni Tom podíval a uvědomil si, co to je, šťastný výraz na jeho obličeji se rozplynul. Nevěřícně zavrtěl hlavou.

„Myslel jsem, že tohle jsi dávno pustil z hlavy. Co to proboha znovu spustilo?“

Drake na něj hleděl mlčky, jako by jeho otázce nerozuměl.

„Nebo tě to možná nikdy nepřešlo,“ pokračoval Tom. „Mělo mě to napadnout, hned jak jsi přišel. Vždycky jsi býval tak plný života, humoru. Dnes večer jsem tě neviděl ani jednou se usmát. Kdy sis naposledy udělal dovolenou?“

„Dal jsi mi své slovo, Tome. Slíbil jsi to.“

Lambert si prohlížel hubený obličej muže před sebou. „Na dovolené nezáleží, kdy sis naposledy jakkoli odpočinul od práce? Jak je to dlouho, co jsi nic nedělal, jeden večer nebo jenom hodinu? Tím samozřejmě nemyslím dnešek.“

„Chodím mezi lidi po celý ten čas. Navštěvuji koncerty a večírky.“

„To ano. Ale co tam děláš? Vsadím se, že neodpočíváš. Hovoříš s lidmi, děláš si poznámky a píšeš hromady článků. I tam pracuješ. A pracuješ nepřetržitě, rok po roce. Jak je to dlouho, co jsi naposledy byl se ženou?“

Drake zavrtěl hlavou, ale nepromluvil.

Tom si povzdechl. „Promiň. Zapomeň, že jsem se na to ptal. Řekl jsem hloupou a necidivou věc. Ty se ale musíš smířit se skutečností, Drakeu, a neměl by ses snažit skrývat před ní: Je mrtvá. Slyšíš mě? Ana je mrtvá. Prací na tom nic nezměníš. Nic ti ji nemůže vrátit. A ty nemůžeš žít věčně se spoutanými a zazděnými emocemi.“

„Slíbil jsi mi to, Tome. Dal jsi mně čestné slovo, že mi pomůžeš.“

„Drakeu!“

„Slibuješ někdy něco svým dětem?“

„Samozřejmě, že ano.“

„Dodržuješ svoje sliby?“

„Drakeu, tímhle přece argumentovat nemůžeš, vždyť jde o naprosto odlišné situace. Ty se chováš, jako bych ti složil nějakou vážnou přísahu, ale tak to přece vůbec nebylo.“

„Jak to tedy bylo? Nemusíš mi odpovídat.“ Drake vyndal z kapsy svého saka malý magnetofon. „Poslouchej. Poslechni si sám sebe.“

Slova byla tichá, ale zřetelná.

…pokud za tebou přijdu znovu, dejme tomu za osm či deset let a požádám tě o totéž, uděláš to pro mě? Pomůžeš mi? Chci slyšet upřímnou odpověď a chci na to tvoje slovo.

Za deset let ode dneška? Drakeu, když za mnou přijdeš za osm nebo deset let a požádáš mne o to znovu, uznám, že jsem se mýlil. A slibuju ti, že ti pomohu udělat, oč jsi mě požádal.

Dáváš mi na to absolutní slovo? Nerad bych někdy slyšel, že sis to rozmyslel, nebo že jsi to, cos říkal, nemyslel vážně.

Máš moje absolutní slovo. Jistě, dám ti ho… Následoval zvuk Tomova úlevného smíchu.

Drake vypnul magnetofon. „Říkal jsem osm až deset let. Je to devět.“

„Ty jsi náš rozhovor nahrával, tehdy když Ana zemřela? Nemohu věřit, žes něco takového udělal.“

„Musel jsem, Tome. Dokonce i tehdy jsem byl přesvědčený, že si to rozmyslíš. Já ale věděl, že já si to nerozmyslím. Musíš dodržet naši dohodu. Slíbil jsi to.“

„Slíbil jsem, že ti pomohu, že ti zabráním čímkoli bláznivým si ublížit!“ Tomův obličej se zkřivil nesnesitelným pocitem frustrace. „Proboha, Drakeu, jsem přece lékař. Nemůžeš po mně chtít, abych ti pomohl zabít se.“

„O to tě nežádám.“

„Stejně tak bys mohl. Nikdo ještě nebyl úspěšně oživen. Možná nikdo nikdy nebude. Pokud se lidé naučí, jak to dělat, Anastasia bude kandidátkou. Je v tom nejdokonalejším kryotanku v Druhé šanci, má to nejlepší, co jde za peníze koupit. S tebou je to ale něco úplně jiného. Ty nejsi nemocný! Než Anu zmrazili, umírala, neměla co ztratit. Ty bys ztratil všechno. Jsi zdravý, produktivní, na vrcholu své kariéry. A po mně chceš, abych ti pomohl všechno zahodit, abych ti pomohl využít šance, že jednoho dne, bůhví kdy, bys mohl – jenom mohl – být oživen. Copak to nechápeš, Drakeu? Já ti pomoct nemůžu.“

„Dal jsi mi své slovo.“

„Přestaň to pořád opakovat! Také jsem složil přísahu jako lékař: že nikomu neuškodím. Ty po mně chceš, abych tě jako naprosto zdravého člověka vystavil vysokému riziku nezvratné smrti.“

„Musím to udělat, Tome. Když mi nepomůžeš ty, najdu si někoho jiného.“

„Proč to musíš udělat? Řekni mi alespoň jeden přijatelný důvod.“

„Pochopíš to, když se nad tím zamyslíš,“ řekl Drake pomalu, chlácholivě. „Je to kvůli Aně. Pokud to nepodstoupím i já, možná ji nikdy nevyberou k oživení. Mohla by být jednou z posledních na jejich seznamu. Ty a já víme, jaká opravdu byla, unikátní a nádherná žena. Bude to ale patrné z jejího spisu? Zpěvačka, rozhodně ne tak slavná, jak by mohla být, která v mládí zemřela na zákeřnou nemoc. Já jsem měl čas připravit se a jsem si jistý, že mne oživí. A výhodou bude také to, že jsem v dokonalém zdravotním stavu, takže moje oživení nebudou muset odkládat z lékařského hlediska. Jakmile si budu jistý, že mají lék na to, co zabilo Anu, mohu ji nechat oživit. Začneme znovu, ona a já.“

Tváře Toma Lamberta změnily barvu z rudé do bledé jako stěna. „Musíme si o tom ještě promluvit, Drakeu. Celý ten nápad je šílený. Opravdu jsi myslel vážně to, že když ti nepomohu já, obrátíš se na někoho jiného?“

„Podívej se na mě, Tome. Sám řekni, jestli si myslíš, že jsem mluvil vážně.“

Lambert na něj pohlédl. Už nepromluvil; jenom pomalu zvedl dlaně a zakryl si jimi oči.

###

Trvalo to šest dnů ohnivých argumentů a dalších sedm k vykonání posledních příprav. Drake Merlin a Tom Lambert se spolu vydali do Druhé šance.

Merlin se naposledy dlouze podíval z okénka na koruny stromů komíhající se ve větru a na zataženou oblohu, pak si pomalu lehl do kryotanku.

Tom mu píchl asfanil.

Drake si pomyslel, že snadná část končí. Že ta obtížná část, pokud vůbec nějaká další část bude, začíná.

O pár vteřin později započal dlouhý pád, ten nejdelší sestup, jaký člověk může vykonat.

Dolů, dolů.

Celá ta cesta dolů, až na dva stupně nad absolutní nulou; do chladu krutějšího než to nejchladnější peklo Dantem kdy vymyšlené.

KAPITOLA 5.

PROCITNUTÍ

Nesmírné riziko se mu vyplatilo, mnohem úspěšněji, než se odvažoval doufat. Ana byla naživu, byla vzkříšená, byla zdravá. Technologie budoucnosti však dalece přesahovala otázku pouhého zdraví. Učinila ji, vždy krásnou, mnohem živější a žádoucnější, než byla kdy předtím.

Tančila a při svém tanci zpívala; žádné vážné dílo jejích obvyklých oblíbenců, Mahlera nebo Hugo Wolfa či Brahmse, ale hravosti plný výtvor Gilberta a Sullivana. „Svého cíle, tak vznešeného, dosáhnu já časem,“ prozpěvovala.

A pak se začala rozplývat. Její tělo zprůsvitnělo jako sklo, její bohatý kontraalt se změnil v mizející nitku zvuku. „Nechat trestem zločin postihnout, nechat trestem z-l-o-č-i-n…“

Byla pryč.

Potom si Drake nikdy nebyl jistý. Byl to sen, který se mu zdál, když ležel v kryotanku s tělem o dvanáct stupňů chladnějším než kus pevného vodíku? Nebo se mu jenom zdálo, že měl sen, když zvolna procházel dlouhým procesem oživení?

Na tom nezáleželo. Po jeho vizi Any se veškeré pocity klidu a jistoty rozplynuly. Na jejich místo nastoupila věčnost zdeformovaných představ, procesí bledých a děsivých světel probleskujících na pozadí hrobové temnoty. Přicházely před nástupem vědomí a pokračovaly donekonečna. Po celou tu dobu s nimi bojoval, vzpouzel se utrpení, které jako by se táhlo donekonečna, dál a dál, bez jakéhokoli příslibu, že někdy ustane.

Později bylo skličující dozvědět se, že byl jedním z mála šťastných. V jeho případě proces oživení proběhl velmi hladce. Někteří vzkříšení se probudili bez rukou a bez nohou, jiní ztratili všechnu kůži a bylo nutné udržovat je bez hnutí v kokonech, dokud jim zas nenarosila. On během procesu oživení neztratil nic, kromě bezvýznamných pár centimetrů čtverečních pokožky.

Ale ta bolest při procitání… to bylo něco jiného. Závěrečná stadia, od tří stupňů Celsia k normální tělesné teplotě, nešlo nijak uspěchat. Trvala celých šestatřicet hodin. Po celou tu dobu byl Drake rván v agónii probouzejících se tkání a obnovujícího se krevního oběhu, neschopen pohnout se či jen vykřiknout. V posledních fázích před nabytím plného vědomí nejdříve přišel sluch, pak teprve zrak. Slyšel kolem sebe slova v jazyce, který nepoznával.

Jak dlouho? Jak daleko cestoval v čase? Dokonce ještě předtím, než odezněla bolest, tato otázka zaplňovala jeho mysl.

Odpovědi nepřišly hned. Zatímco stále prodléval v polovědomí, ucítil bodnutí injekčního spreje. Opět ztratil vědomí. Po další nekonečné pauze se probral a otevřel oči do tiché, sluncem zalité místnosti, nepříliš se lišící od zařízení ve Druhé šanci, kde započal jeho sestup.

Dívali se na něj muž a žena ve žlutých uniformách, kteří spolu tiše hovořili. Jakmile uviděli, že je při vědomí, muž stiskl tlačítko na členěném panelu stěny. Pak ti dva pokračovali ve své práci, dávali dohromady dvě složité a zcela nepochopitelné součásti jakéhosi přístroje. Jediný pohled na něj Drakeovi napověděl, že alespoň v jednom ohledu se mu to podařilo. Nic z toho, co viděl kolem sebe, mu nepřipadalo povědomé. Byl v budoucnosti – ale jak daleko?

Bílými posuvnými dveřmi přišel do místnosti člověk, tmavovlasý a podivně oboupohlavní, s hladce oholeným obličejem, jemným a ženským. Oblečení bylo stejně uniformní, volně padnoucí kombinéza světle šedé barvy, která skrývala tělesné tvary. Nově příchozí přistoupil ke straně lůžka a pohlédl na Drakea s potěšeným a majetnickým výrazem.

„Jak se cítíte?“

Drake podle hlasu poznal, že to je muž. Promluvil v angličtině, podivně vyslovované. To jej uklidnilo. Když jej zmrazovali, Drake si dělal další dvě starosti. Co když jej oživí za pouhých pár let, kdy lidé ještě nebudou znát lék na Aninu nemoc? Nebo co když bude vzkříšen za padesát tisíc let, jako živá fosilie, neschopná komunikovat s muži a ženami budoucnosti o svých potřebách?

„Je mi dobře.“ Měl potíže s mluvením. Jazyk mu připadal napuchlý a jeho mysl mučivě pomalu produkovala slova, která potřeboval. „Cítím se ale velmi slabý a zmatený.“ Drakea napadlo, že se zkusí posadit, ale okamžitě si uvědomil, že by to nedokázal. „Stěží se mohu pohnout.“

„Přirozeně. Jste ale Drake Merlin?“

„Jsem.“

Muž měl upřímný, dychtivý obličej, s výrazným obočím a vysokým čelem. Potěšeně se zasmál a zamnul si ruce. „Výborně! Já se jmenuji Par Leon. Rozumíte mi dobře?“

„Dokonale.“ Drakeova druhá starost se vrátila. „Proč mi kladete tuto otázku? Kdy jsem?“

„Ptám se vás proto, že hovořit tímto starým jazykem není snadné, dokonce i s rozšířenou pamětí a po důkladném studiu. Co se týče vaší druhé otázky, podle vašeho měření času jsme nyní v roce 2512 po proroku Kristovi.“

Pět staletí! Bylo to dál, než Drake očekával a doufal. Ale lépe dál než blíž. Než ho zmrazili, prožíval příšerné vize pádu na dno jámy a utrpení z agonizující cesty zpět k životu, ne jednou, ale mnohokrát po sobě.

„Čekal jsem tady během celého období zahřívání a prvního ošetření,“ pokračoval Par Leon. „Brzy vás opustím, takže si budete moci odpočinout, a pak vás čeká další ošetření a první vzdělávání. Toužil jsem promluvit s vámi jako první, jakmile nabudete vědomí. Není to sice rozumné, ale měl jsem strach, že by mohlo dojít k mýlce ohledně vaší identity – že by se nemuselo jednat o Drakea Merlina, o něhož se zajímám.“ Par Leon pohlédl na přístroj stojící vedle lůžka a zavrtěl hlavou. „Jste silný muž, Drakeu Merline. Výjimečně silný. Záznamy ukazují, že během celého procesu oživování jste ani jednou nevykřikl a nestěžoval si.“

Drake však již myslel na něco jiného, mnohem důležitějšího. Lze vyléčit Anu? Kde je ted? Udržovali ji v bezpečí po jakoukoli dobu, která uplynula? Je možné, že byla oživena ještě před ním, dokonce možná dlouho před ním? To by byla katastrofa.

Pohlédl na druhé dva pracovníky, kteří spolu dál hovořili naprosto neznámou řečí. „Jazyk se musel úplně změnit. Vám rozumím dobře, ale jim nerozumím vůbec.“

„Chcete říct, že nerozumíte lékařům?“ Cizinec Leon odpověděl s překvapeným výrazem na své hladké tváři.

„Samozřejmě, že jim nerozumíte. Já taky ne. Jsou to přece lékaři. Jedni s druhými hovoří medicínským jazykem.“

Drake zvedl obočí. Výraz jeho tváře zřejmě přežil s nedotčeným významem celá staletí, protože Par Leon pokračoval. „Přesně tak, medicínským jazykem. Bohužel vám nemohu být nijak nápomocný. Já sám hovořím plynule hudebním a historickým – a samozřejmě také univerzálním jazykem. A naučil jsem se něco ze starého anglického, abych byl schopen studovat vaši dobu a mluvit s vámi. Ale z medicínského neznám prakticky nic.“

„Medicínský jazyk?“ Drake měl pocit, jako by jeho myšlenkové pochody byly zpomaleny dlouhým spánkem a oživovacími procedurami.

„Jistě, stejně jako hudební nebo chemický či počítačový jazyk. To ale zajisté bylo realitou i ve vaší době. Copak jste neměli jazyky specifické pro každý – jaké je to slovo, co jste používali – obor?“

„Předpokládám, že měli, ale neuvědomovali jsme si to.“ Par Leonova otázka vysvětlovala hodně. Není divu, že Drake kdysi zjistil, že moc nerozumí psychologům, profesionálním lektorům, sociálním vědcům a fyzikům – aby jich jmenoval jen pár. Dokonce i v jeho době již speciální žargon a podivná zkratková slova signalizovaly nástup nových prvojazyků, forem tak cizích jako sanskrt nebo klasická řečtina. „Jak tedy hovoříte s lékaři?“

„O běžných věcech? Používáme univerzální jazyk, kterému rozumějí všichni. Já se ani nepokouším hovořit současným medicínským jazykem. Pokud se pohybuji v této tematické oblasti, používám počítač, který mi nabízí přesné konceptuální ekvivalenty mezi jazykovými dvojicemi.“

Drakea napadlo, že takové multidisciplinární programy musejí být peklem. Ale ne tak zlým, jako byly kdysi. Tady alespoň chápou, že tento problém existuje. A jaké jsou počítače po pěti stech letech vývoje? V jeho době byly ve fázi svého dětství. Nyní by měly být schopné dělat cokoli, naprosto cokoli – jako například vyléčit Anu. Bylo pro něj takřka překvapením vidět, že svět je stále místem pro člověka, ne pouze pro jeho stroje.

Začínal se cítit podivně a neskutečně euforicky, snad v důsledku kombinace drog a pomyšlení, že se mu možná podařilo víc, než o čem snil.

Učinil o něco odhodlanější pokus posadit se. Zvedl hlavu možná pět centimetrů nad polštář, pak mu padla zpět, bez ohledu na to, že se ze všech sil snažil udržet ji nahoře.

„Pomalu. Řím – nebyl postaven – za jediný den.“ Par Leon zářil, očividně potěšen, že si vzpomněl na tak ukázkový příklad ryzí staré angličtiny. „Potrvá to měsíce, než opět budete při síle. Řeknu vám další dvě věci a pak se vzdálím, aby vaše ošetřování mohlo pokračovat.

Za prvé, byl jsem to já, kdo zařídil, aby vás sem přenesli a oživili. Jsem muzikolog, který se zajímá o dvacáté a dvacáté první století a především o vaši vlastní dobu.“

Drakeův pět set let starý odhad vyšel. Napadlo ho, jak asi zní současná hudba? Bude schopen naslouchat jí s potěšením? Komponovat ji?

„Podle našich zákonů,“ pokračoval Par Leon, „mi dlužíte částku za náklady na vaše oživení a ošetření. To se rovná šesti letům vaší práce. Máte štěstí, že jste byl zdráv a dobře zmražen a udržován, jinak by čas služby byl mnohem delší. Nicméně, já věřím, že naši vzájemnou spolupráci shledáte jak příjemnou, tak zajímavou. Navrhuji vám, abychom společně napsali kompletní historii vaší hudební epochy.“

Takže otázka vydělávání si na živobytí byla odsunuta přinejmenším o pár let. Par Leon zřejmě bude muset Drakea Merlina živit, když si u něj bude odpracovávat svůj dluh.

„Za druhé, mám pro vás dobrou zprávu.“ Par Leon na něj hleděl pln očekávání. „Když jsme vás prohlíželi, naši lékaři našli ve vašem těle a jeho žlázové rovnováze jisté problémy – defekty je to slovo, které byste použil? Doufají, že se jim podařilo odstranit jednodušší tělesné poruchy a provedli standardní stabilizaci vašich chromozomálních telomerů. Nadále budete stárnout, ale pomalu. Měl byste žít dvě stě až tři sta let.

Žlázová nerovnováha však představovala větší problém. Pravděpodobně by se projevila jako určitá forma šílenství, jistých neovladatelných pohnutek. Lékaři na ně přišli, jakmile jste byl dostatečně oživen, abyste reagoval na psychosondy. Provedli menší chemické změny a podařilo se jim, jak doufáme, odstranit daný problém.“ Par Leon Drakea upřeně pozoroval. „Řekněte mi teď, prosím, jaké jsou vaše city k vaší bývalé ženě, Anastasii Werlichové?“

Drake cítil, že mu srdce buší jako o závod. Slyšel, jak mu krev pulsuje v uších a v jeho oslabeném stavu bylo obtížné dýchat, jako by mu na hruď položili těžký balvan. Na dlouhý okamžik zavřel oči a myslel na Anu. Pozvolna se opět zklidnil.

Bylo zřejmé, co ten druhý chce slyšet; a Ana stála za milion lží. Drake pohlédl na Par Leona a mírně zavrtěl hlavou. „Cítím k ní velmi málo. Není to víc než slabý pocit, že tam někdy cosi bylo. Vím, že kdysi mi byla velmi drahá, ale nejsem si jistý, jak hodně. Je to jako jizva po starém zranění.“

„Výborně!“ Par Leonův rozzářený úsměv hovořil za vše. „To je velmi uspokojující. Nemoc, která zabila vaši ženu, byla jako člověku nebezpečná vymýcena již dávno, pečlivým párovým výběrem – eugenikou, jak to označuje váš jazyk. Rozhodně bychom ji mohli oživit, ale podle našich lékařů stále není jasné, zda by byli schopni uzdravit ji. Také nemáme sebemenší důvod oživovat ji. Stejně jako většina těl v kryotancích pro nás má malou nebo žádnou cenu. Nejdůležitější ze všeho je to, že vaše city k ní by vám mohly překážet v práci pro mne.“

„Takže její tělo je stále uskladněno?“

„Samozřejmě. Udržujeme všechny kryomrtvoly. Třebaže většina jich pro nás momentálně nemá žádnou hodnotu, kdo ví, jaké budou naše potřeby v budoucnosti? Kryohrobky jsou jako knihovna minulosti, kterou je možné otevřít, kdykoli by mohla posloužit svému účelu. Za dvě stě let ode dneška pro ni snad někdo najde uplatnění a její nemoc bude možné vyléčit. Pak také možná bude znovu žít a pracovat.“

„Je Anastasia uložena někde blízko?“

„Samozřejmě, že ne.“ Poprvé se zdálo, že Par Leon je šokován. „To by znamenalo ztrátu času a energie. Kryotanky jsou uskladněny na Plutu, kde je levný prostor, chladicí potřeby jsou malé a úniková rychlost nízká.“

Ta věta, víc než kterákoli jiná ze všech, co Par Leon dosud řekl, postrčila Drakea kupředu v čase. Jakou technologii musejí lidé ovládat, když jsou schopni bez problémů dopravit tisíce těl na okraj sluneční soustavy, místo aby je udržovali v kryohrobkách na Zemi? Pokud ovšem Pluto je hranicí slunečního systému. Kolik planet lidé nyní znají? Dokonce už v jeho době se hovořilo o mnohem větším množství vesmírných těles v oblasti známé jako Kuiperův pás. Pět století. Byla to doba od Monteverdiho k Šostakovičovi, od Koperníka k Einsteinovi, od Kolumbova objevení Ameriky k prvnímu vylodění na Měsíci. Urazil dlouhou, dlouhou cestu.

Par Leon na něj stále hleděl, nyní maličko podezřívavě. „Stále se ptáte na tu ženu, Anastasii Werlichovou. Proč? Jste si jistý, že jste opravdu plně vyléčen? Pokud ne, je snadné zařídit další fázi léčení.“

Drake se proklel za svoji vlastní hloupost a ze všech sil se snažil obdařit jej ujišťujícím úsměvem. „Jsem si jistý, že to nebude zapotřebí. Vzpomínky na ni již blednou. Jakmile budu dostatečně silný, jsem dychtivý pustit se do práce s vámi.“

„Skvělé.“ Par Leon mu úsměv vrátil, ale také mu varovně pohrozil prstem. „To víte, že spolu budeme pracovat, ale až poté, co se plně zotavíte a projdete základní průpravou. Nejdříve se musíte naučit hovořit univerzálním a hudebním jazykem a musíte získat základní znalosti, abyste bez problémů mohl žít v naší době. Také bude mojí zodpovědností postarat se o to, abyste byl schopen najít si vhodnou činnost, jakmile vaše práce pro mne skončí. To znamená, že budete potřebovat znalosti, které dnes postrádáte. Nyní ale odpočívejte, Drakeu Merline. Vrátím se zítra nebo dalšího dne. Do té doby již budete silnější. A budete mnohem přístupnější vědomostem.“

Když Par Leon odešel, lékařští technikové přinesli průhlednou helmu se stříbrným symbolem vepsaným na její horní části. Opatrně ji nasadili Drakeovi na hlavu.

Okamžitě ztratil vědomí, příliš rychle, než aby si uvědomil její chladivý dotek.

KAPITOLA 6.

NOVÝ SVĚT

Probudil se do zvuku dvou hlasů. Jeden byl neznámým švitořením beze slov, vysokým a znepokojujícím cvrlikáním spíš kdesi v jeho mozku než v uších. Druhý hlas již znal. Byl to Par Leon, který mu kladl otázku, jež byla s ohledem na jejich předchozí konverzaci poněkud zvláštní.

„Rozumíte mi, Drakeu Merline?“ Následovala pauza, pak hlasitější otázka: „Slyšíte mě? Rozumíte mi?“

„Samozřejmě, že rozumím. Samozřejmě.“ Drake ale měl s ovládáním své vlastní řeči problémy. Musel hledat slova. Otevřel oči. „Přece jsme to už zařídili…, že rozumíme… jeden druhému.“

Leon stál před ním, spokojeně pokyvoval hlavou. „Včera jsme prokázali, že spolu můžeme komunikovat v angličtině. Ale poslechněte si mne znovu… a poslouchejte sebe.“

Slova byla dokonale srozumitelná – ale byla vyřčena v cizím jazyce.

„Co se stalo?“ zeptal se Drake. Smysl jeho vlastních slov mu byl jasný, ale zněla mu jaksi divně. Když si je s povážlivým úsilím zopakoval v angličtině, vycházela z něj snadněji. „Co se stalo?“

„Vzdělával jste se, přesně tak, jak jsem doufal a očekával.“ Leon odpověděl v témže jazyce. „Ale teď,“ – Drake necítil žádný posun ve své úrovni chápání, a přesto slyšel změnu ve zvucích – „teď bude lepší, když oba budeme hovořit univerzálním.“

„Řekl jste včera.“ Drakeův přechod z jednoho jazyka do druhého byl pracný a pomalý. „Vy jste mě naučili univerzálnímu jazyku… za jediný den? Jak jste to dokázali?“

„Ptáte se nepovolaného.“ Leon pokrčil rameny. „Kdybych se měl pokusit o vysvětlení – kromě toho, že řeknu, že vás tomu naučila helma –, rozhodně by bylo nedostačující. Přijatelná odpověď by vám byla poskytnuta v elektronickém nebo medicínském jazyce, možná za pomoci dialektů medicínského, například v neurologickém jazyce. Kdysi dávno mě čemusi z těchto jazyků učili, ale já je shledal nesympatickými. Jestliže vyhovují vašemu vkusu, budete mít možnost naučit se jim později. Nyní však odpočívejte. Pokračujte pomalu. Během dvou tří týdnů vám univerzální bude připadat mnohem snazší. Nyní před sebou máme důležitější věci. Jste schopen vstát?“

Drake se o to místo odpovědi raději pokusil. Sundal si helmu z hlavy a postavil se. Jakmile se napřímil, na kratičký okamžik jej přepadl pocit závratě, pak ale pocítil svěžest a vyrovnanost. Včerejší malátnost jej dočista opustila.

„Cítím se dobře,“ řekl se vší upřímností.

„Výborně. Máte hlad?“

Drake se musel zastavit a pouvažovat o té otázce. Pomyšlení na jídlo u něj nevyvolalo žádnou fyzickou reakci. Jako by jeho tělo za pět set let spánku na potřebu výživy zapomnělo.

Nakonec zavrtěl hlavou. „Je mi líto. Prostě to nevím.“

Leon zúčastněně přikývl. „Pak tedy provedeme malý experiment. Zajdeme se najíst do restaurace. Svět se od vašich dob hodně změnil a mnoho věcí shledáte odlišnými. Potřeba výživy ale zůstala. Možná vás uklidní, když budete vědět, že některé věci jsou stále stejné.“

Par Leon svá slova myslel naprosto vážně, ovšem Drake, který jej následoval krátkou chodbou do prázdné místnosti s bílými zdmi, obsahující řadu kukaní, každou vybavenou jedinou židlí a jakýmsi druhem počítačového terminálu, měl pocit, že nic by tam nemohlo být neznámějšího.

Tohle že je restaurace? Nebyly tam žádné servírky, žádné jídelní lístky, ani stopa po jídle či pití. Do každé kukaně se vešel jeden člověk.

Jeho údiv narůstal.

„Ach,“ řekl Par Leon. Poprvé se zdálo, že je na rozpacích. „Zapomínám na zvyklosti vaší doby. Dnes jí každý sám. Jenom velmi blízcí lidé a rodinní příslušníci jedí jedni v přítomnosti druhých.“ Ukázal do jedné z kukaní. „Posaďte se. Můžeme spolu svobodně hovořit, i když přitom na sebe neuvidíme.“

Drake učinil, jak mu řekl, a divil se, co má dělat dál. Má snad počítači zadat svou volbu pokrmu, na který má chuť? Nebo bude nakrmen nějak automaticky a étericky, aniž by se objevilo materiální jídlo? To by ovšem bylo v rozporu s Par Leonovým tvrzením, že jídlo je stále součástí lidského světa. Nicméně, pět set let je velmi dlouhá doba. Význam mnohých věcí se nepochybně změnil, přestože dál byla používána stejná slova.

Podíval se pozorněji na zařízení před sebou. Nebyla tam žádná obrazovka ani klávesnice, jenom zploštělá čtverhranná skříňka a před ní hladká plocha bez jakýchkoli rysů, něco na způsob malého stolku.

Par Leon zmizel v sousední kukani. Drake dlouho tiše čekal. Nakonec, nejistý, zda ho Par Leon slyší, hlesl: „Mám problém.“

„Nic nevyhovuje vaší chuti?“ Leonův hlas byl jasný, třebaže jinak se z vedlejší kukaně neozýval žádný zvuk.

„Já nevím. Žádné jídlo mně nabídnuto nebylo.“

„To je divné. Co jste si objednal?“

„Nic. Nevím jak.“

„Okamžik.“ Pak, po dalším a kratším tichu: „Je to moje chyba. Předpokládal jsem, že společně se znalostí univerzálního jazyka vám byly poskytnuty rovněž všeobecné znalosti. Bohužel tomu tak není. Je to v rozvrhu na vaše další vzdělávací období. Obsluha kuchaře před vámi je velmi jednoduchá a zítra už s ním nebudete mít žádné potíže. Dnes večer vám ale s vaším svolením objednám jídlo sám.“

„To budu rád.“ Byla to vůbec první věta týkající se toho, jaký je čas dne. Místnost, kde Drake procitl, neměla okna, stejně jako „restaurace“. Fyzicky postrádal pocit noci, rána nebo jakéhokoli denního rytmu.

Čekal a díval se, dokud se za pár minut skříňka před ním neotevřela v místě, kde neviděl žádný šev, a nevynořila se z ní kouřící krychlová schránka s jídlem, příbor, který byl kombinací vidličky a nože a průsvitný válec naplněný červenou tekutinou.

Zelenina byla barevná, ale neznámá. Maso – pokud to bylo maso – mohlo být vepřovým, rybou nebo drůbeží. Drake však ve své vlastní době nijak moc necestoval. Věděl jen, že existuje maso připravované z mouky, které je součástí málo známé kuchyně jakési cizí země. Naklonil se k tomu a přičichl k omáčce. Jeho nozdry naplnila uspokojivá kombinace vůní: kmín, šalvěj, fenykl, estragon. Vzal vysoký válec a ochutnal tekutinu.

Konečně – díky bohu – něco, co poznával. Mohlo ho to napadnout. Víno přežilo pět tisíciletí před jeho dobou; nemělo by být překvapením, kdyby dál bylo k potěše lidí i nyní, o pět set let později.

Zvedl svou sklenici v tichém přípitku – Na nás, Ano. Podařilo se nám dojít až sem – a polkl první, hluboký doušek.

###

Zatímco jedli, Drake nepociťoval potřebu mluvit, zato Par Leon byl v povídavé náladě. Po slibu, že vše o světě mu bude vysvětleno později, až Drake bude spát, mnohem lépe než by byl schopen udělat to sám během večeře a mnohem detailněji, Leon pokračoval a stejně mu vše vysvětloval.

Během příští hodiny Drake pochopil, v čem spočívají Leonovy vlastní zájmy. Měl dobrou, třebaže povrchní znalost o pozemské civilizaci a společnosti, ale málo toho věděl a pramálo mu záleželo na zbytku slunečního systému.

Řekl, že populace Země čítá půl miliardy lidí, což byla necelá desetina toho, jaká byla v Drakeově době. Nyní byla udržována na pevně dané úrovni. Během dalších dvou století počet obyvatelstva na Zemi vzroste na takřka jednu miliardu, pak opět poklesne na svou současnou úroveň. Důvod této změny neznal. Tento druh věcí byl v rukou zdrojových specialistů.

A populace na ostatních planetách a měsících? Tak zněla jedna z Drakeových mála otázek. Par Leon odpověděl verbálním pokrčením ramen. Hrstka lidí tam nepochybně žije, to jistě, ale komu záleží na tom, kolik jich je? Jiné planety a měsíce nemají dlouhou historii, především ne dlouhou hudební historii. Proto jsou pro něj nezajímavé. Pokud Drake chce vědět tyhle divné věci, může se je dozvědět, aniž by kvůli tomu musel mrhat časem člověk. Veškeré přístroje a databanky jsou mu k dispozici. Dokonce i kdyby se kvůli tomu musel naučit nějaký nový jazyk, ani to by nebylo problémem. Slovní zásobě a gramatickým pravidlům by se naučil takřka okamžitě, s pomocí vyučovací helmy. Používání jazyka, především mluveného slova, by zvládl pomaleji, protože to vyžaduje fyzickou koordinaci a praxi. Možná spíš týden než den.

„Ale teď – Leon těmito nezáživnými záležitostmi očividně strávil tolik času, kolik snesl – mluvme o hudbě.“

Mluvil. Šťastně a nesrozumitelně. Drake neřekl, že mu nerozumí. Vykoná svoji povinnost a až přijde čas, naučí se všemu o moderní hudbě. Dnes večer mu vyhovovalo jen tak sedět, jíst, pít a budovat svoje odhodlání ohledně toho, co mělo přijít.

###

Civilizace sestávala z víc než jen strohých faktů, pravidel a jazyků. Po pár týdnech, kdy za nocí automaticky získával vědomosti, začal Drake přemýšlet o tom, že některé aspekty jeho nového světa nepochopí nikdy, bez ohledu na to, jak dlouho tam bude žít.

Jedním z nich byla věda. Věda dvacátého šestého století, především základy, ze kterých vycházela, pro něj byla naprosto nepochopitelná. Nebylo překvapením, že tento předmět shledal velmi obtížným. To o něm ostatně platilo vždycky. V jeho vlastní době jej učitelé ve škole vinili z toho, že sice má talent, ovšem nikoli zájem, a že celé dny prosní slovy a hudbou.

Dokonce i přesto by mu všeobecné myšlenky vědy měly být přístupné. Měly to být vlastně jen obvyklé znalosti, povýšené natolik, že se staly oborem. On však zjistil, že se s nimi potýká zcela beznadějně – a potýkal se s nimi velmi usilovně, snažil se pochopit víc, než se kdy snažil jako mladý muž. Anino oživení, až konečně bude možné, bude záviset na vědě, ne na hudbě.

Nakonec vyhledal pomoc – ne u Par Leona, který už se nemohl dočkat, až Drakeovo vzdělávání skončí, takže se spolu budou moci pustit do práce, a který toho o vědě beztak věděl málo a také se o ni nezajímal. Místo toho se Drake ponořil do informační sítě, rozvinuté daleko za hranice toho, o čem snil ve své vlastní době, a požádal o někoho, kdo by byl ochoten překládat pro něj z vědeckého jazyka, kterým nedokázal ani mluvit, ani psát, do univerzálního. Na oplátku nabídl znalosti o své vlastní době.

Žena, která jej zkontaktovala, neměla zjevný zájem o počátek jedenadvacátého století, nebo přinejmenším o věci, o kterých by jí Drake mohl něco říci. To potvrdilo moudrost jeho dávného rozhodnutí provokovat zvědavost čistě hudebních odborníků. Cass Leemu také byla odbornicí, ale ve svém vlastním oboru, který Drake nebyl schopen pochopit, dokonce ani ve všeobecném pojetí a ani po hodinách konverzace a studia. Řekla, že se jedná o formu fyziky. Jemu to nepřipadalo ničím víc než pouhými obrázky, které určitým způsobem poskytovaly kvantitativní výsledky.

Cass byla černoška, jejíž věk, stejně jako u Par Leona, bylo obtížné určit. Byla to vysoká bruneta s poněkud velkou hranatou hlavou, bez obočí a řas a s urostlým tělem. Drake měl podezření, že v jejím případě bylo přistoupeno k mírnějším genetickým úpravám. Jejím motivem pro setkání s ním byla buď čirá zvědavost na vzorek primitivního člověka – Drakea –, nebo to byl důvod přesahující jeho chápání.

Její vědecká vysvětlení byla tak jasná, jak jen mohla být v rámci omezení univerzálního jazyka.

„Jedná se o typický problém posunu paradigmy.“ Byli v jejím soukromém příbytku. Cass Leemu byla téměř nahá, hověla si na pohovce a zatímco mluvila, zámysleně se drbala na svém holém břiše. Drake si uvědomil, že v dřívějších dobách by její odhalené tělo bylo nesmírnou překážkou v té nejjednodušší výměně informací. Také by to bylo považováno za jasnou výzvu.

„Znáte jméno Isaac Newton?“ pokračovala.

„Samozřejmě. Přitažlivost, zákony pohybu.“

„Přesně tak. Známé a snadno pochopitelné. V tom se shodujeme. Ale věděl jste, že většina jeho současníků považovala jeho práci za zcela nepochopitelnou? Přišel s pojmy absolutního prostoru a času, které ostatní pokládali za nepřijatelné. Hádali se, což je ospravedlnitelné, že fyzický význam může mít pouze separace mezi předměty. Myšlenka absolutních souřadnic, v protikladu k relativním vzdálenostem, jim nedávala smysl. Jeho práce navíc byla nejsnáze odvoditelná a pochopitelná s použitím matematického počtu, který byl pro vědce sedmnáctého století omezený paradoxy nekonečně malých množství. Trvalo tři generace, než byly tyto paradoxy vyřešeny, nový pohled na svět pochopen a než se s ním dalo pohodlně pracovat. Ke stejné věci došlo o dvě stě let později, když Maxwell přiřkl neutrální význam konceptu pole. Mnozí z jeho současníků se až do konce svých životů snažili vymyslet mechanické analogie, které nevyžadovaly potřebu elektromagnetického pole. A ve dvacátém století, když dominantní pozici v převažujícím světonázoru zaujaly nejistota a nerozhodnost, dokonce i ten největší vědec své doby – Einstein – měl problémy přijmout je.“

„Chcete tím naznačit, že ke stejnému jevu došlo znovu, v době, kdy jsem ležel v kryotanku?“

„Ano, došlo.“ Cass Leemu se usmála a pohladila si pravou bradavku. Bylo zřejmé, že svému pohybu nepřikládá sebemenší erotický význam. Posuny v paradigmě. Drake byl v pokušení požádat ji, ať se s ním jde soukromě navečeřet, aby viděl, zda se začervená.

„Došlo k tomu ne jednou,“ pokračovala, „ale třikrát. Došlo ke třem významným názorovým posunům. Naše pojetí přírody se nyní liší od přístupu vaší doby víc, než se vaše lišilo od pojetí starých Římanů.“

„Takže já nyní budu jako Newtonovi kolegové, neschopný pochopit nové pojetí.“

„Obávám se, že ano. Pokud ovšem nezvládnete myšlenku…“ Odmlčela se, pak se na Drakea opět usmála, tentokrát omluvně. „Promiňte. Slovo pro myšlenku, která nyní podchycuje vědu, postrádá jakoukoli adekvátní použitelnou parafrázi v univerzálním. Dokonce i všeobecné databanky mlčí. Pokud si ale skutečně přejete studovat vědu a naučit se vědeckému jazyku, počínaje od samých základů, jsem ochotná pomoci vám.“

„To udělat nemohu. Zatím ne.“ Drake se již vzdal jakékoli naděje, že by kvůli sobě studoval vědu, ale zdráhal se říci Cass Leemu přímou zamítavou odpověď – možná ji bude potřebovat později. „Víte, Cass, na příštích šest let jsem dlužníkem Par Leona. To on mne oživil.“

„Samozřejmě. Pouze šest let? Je velmi štědrý. Sponzor jako Par Leon, který si vybírá jedince, o něž se nikdo jiný nezajímá, si u Vzkříšeného může stanovit svoje vlastní podmínky.“

Další posun v paradigmě. Cass Drakea upozorňovala na to, že jejich zcela nový svět, ve kterém nyní žije, obsahuje spoustu dalších prvků, přinejmenším stejně obtížně pochopitelných jako věda.

Poté, co se vrátil do svého vlastního, spartánsky zařízeného příbytku, přemýšlel o tomto problému. Otroctví jako takové neexistovalo. Na druhé straně, šest let povinné služby pro Par Leona bylo považováno za samozřejmost. Byla to forma otroctví, ale o jejím etickém základu nikdo nepochyboval. Drake ten základ nechápal. Utěšoval sám sebe myšlenkou, že i Jindřicha VIII. odpuzovaly války, v nichž hynulo civilní obyvatelstvo, ale veřejné věšení, topení a čtvrcení považoval za zcela přirozené.

Když si dával na hlavu helmu, napadlo ho, co nového se v noci dozví. Měl pocit, že nic už ho nemůže překvapit. Než však ztratil vědomí, pomyslel si, že lidstvo je schopné vyjít s velmi málo absolutny. Proč? Protože lidé dokázali žít s – a zřejmě si dokázali ospravedlnit – jakoukoli představitelnou variantou etiky a morálky.

Možná právě proto lidstvo zatím přežilo.

###

Postupně se Drake smířil se svou současnou situací. Neměl kam pospíchat. On sám žil, zatímco Ana byla v bezpečí v kryohrobce na Plutu. Než bude moci udělat něco, aby změnil její stav, nejdříve si bude muset vysloužit svoji vlastní svobodu. Rozhodl se dát Par Leonovi šest dobrých, solidních let snahy, která přispěje k celoživotnímu projektu onoho muže: analýze hudebních trendů na konci dvacátého a začátku jedenadvacátého století. V každém případě, jakou jinou možnost jako Vzkříšený měl?

Po prvních pár měsících pochopil promyšlenost Leonova činu a důvod svého oživení. Významnější než jakákoli fakta, která mohl poskytnout, byly jeho zkušenosti ovlivňující veškerý náhled na životní styl konce dvacátého století. Změnilo se toho mnohem víc než jen věda a etika.

Často jeho informace přiměly Par Leona vrtět hlavou. „To je skutečně ohromující. Šílené. To opravdu vztahy mezi mužem a ženou hrály ve vaší společnosti tak podstatnou roli naprosto ve všem?“

„Dobře víte, že ano.“ Drake se pomalu, bez Leonovy pomoci, prokousával údaji v databankách. „Je to patrné z vašich vlastních záznamů, z těch, které jsme procházeli před pouhými dvěma dny.“

„Ano. Stojí to tam, ale věřit tomu je obtížné. Vlastně by se mohlo zdát, že muži a ženy ve vaší době nenáviděli jedni druhé. A přesto zároveň docházelo ke zcela chaotickému, impulzivnímu páření. Nemám na mysli pouhé sexuální akty, které nemohu posoudit. Ale chaotické páření, jehož produktem je potomek, bez jakýchkoli genomových map nebo těch nejzákladnějších genetických informací o rodičích a prarodičích…“

Drake mu to začal vysvětlovat, ale záhy si uvědomil, že to je beznadějné. Byla to další pětisetletá propast, kterou nebylo možné překročit. Pro Par Leona bylo páření vždy řízeno selekcí žádoucích genových kombinací. Řekl, že neexistuje jiný způsob, jak zajistit, aby děti byly zdravé. Jak by mohl být ospravedlněn jakýkoli jiný přístup? Na myšlenku rozmnožování mezi lidmi v podstatě cizími reagoval stejně, jako Drake pohlížel na veřejné upalování na hranicích.

V každém případě Drake začínal mít svoje vlastní problémy. Skutečně neexistoval jediný případ, aby došlo ke zplození dětí, aniž by byla zvážena jejich budoucnost nebo fyzický a mentální blahobyt. Byl by to, jak řekl Par Leon, „slepý pářicí pud prehistorického bahna, zbožštěný, aby se stal náboženským principem a slepým dogmatem“.

Drake jeho slovům naslouchal a říkal si, že začíná na svou vlastní epochu pohlížet v novém světle. Právě to bylo nebezpečné. Musí si na tuto tendenci dávat pozor, nenechat se jí ovládnout, jinak přijde o to, co na něm má pro Par Leona největší cenu. Z tohoto důvodu a z žádného jiného musí v tomto století zůstat cizincem.

Po šesti měsících si Drake uvědomil, že je schopen vydělat si na živobytí a ještě mnohem víc. Leon byl možná nejpřednějším odborníkem toho století na hudbu Drakeovy doby, ale o některých událostech a silách nevěděl vůbec nic. Byl donekonečna fascinován drobnými detaily.

„Říkáte, že jste ho znal?“ Par Leon se naklonil kupředu, obočí na svém vysokém čele zvednuté. „Vy jste Renselma potkal osobně?“

„Několikrát. Byl jsem přítomen při prvním předvedení Moraniho Concerta concertante, napsaného speciálně pro Renselma, a po skončení jsem šel do zákulisí. Pak jsme spolu šli na večeři, jenom my tři. Myslel jsem, že o tomhle všem jste již četl v jednom z mých článků.“

„Ach, ano.“ Par Leon mávl rukou. „Určitě jsem to četl. Jenomže tohle je jiné. Řekněte mi o jeho prstokladu, postavení rukou na klávesnici, o jeho zvláštní reakci na potlesk. Povězte mi, co vám říkal o Adele Winterbergové – byla v té době jeho milenkou, jak jistě víte.“ Potěšeně se zasmál. „Povězte mi, pokud si na to pamatujete, co jste si tehdy vy tři dali k večeři.“

Jenom tu a tam Par Leon vyjádřil svoji nespokojenost, a sice kvůli tomu, že Drake se nechal zmrazit těsně před nějakou událostí, která ho obzvlášť zajímala. „Kdybyste jen byl počkal další tři roky…“ říkával, ale hovořil filozoficky a v dobrém rozpoložení.

Rozhodně to nebyl pouze jednostranný přenos informací. Z této výhodné pozice pětisetletého náskoku měl Par Leon takový přehled o hudebním životě uplynulé doby, že Drake z toho jen lapal po dechu. Poprvé pochopil, kam směřovaly určité hudební proudy jeho vlastní doby. Krubak, v tolik vysmívaných pozdních dílech, již mířil k formám plně vyzrálým až třicet let poté, co Drake byl zmražen.

Práce pokračovala, od deseti do dvanácti hodin denně. Pokud se Leon někdy divil, proč Drake vůbec není zvědavý z první ruky vidět svět, jaký je nyní ve dvacátém šestém století, nebo si nechce najít jiné přátele, či se dokonce obeznámit s vývojem a obraty lidského pokroku během uplynulých pěti set let, nikdy se o tom nezmínil.

Co se týkalo Drakea samotného, nepociťoval žádnou touhu nechat se pohltit soudobou společností nebo se stát její součástí. Přesto však musel určité věci znát poměrně detailně, mnohem lépe, než mu mohl říci Par Leon. Všeobecné databanky mu naštěstí umožňovaly takřka neomezený průzkum.

Drake začal uspokojovat svoje vlastní unikátní informační potřeby.

Dozvěděl se, že byl prozkoumán a do detailů zmapován celý sluneční systém. Venuše byla v prvních stadiích terraformování, teplota i tlak jejího kyselého čarodějnického dechu klesaly. Mars již byl osídlen, ne na povrchu, ale uvnitř rozlehlých přirozených jeskyní pod povrchem. Na všech satelitech velkých planet existovalo množství stálých aktivních stanic – mnohé z nich byly „zalidněny“ automaticky se reprodukujícími počítači a udržovacími zařízeními.

Byl to pokrok; ale pro Drakea to přesto bylo méně, než očekával. Podle projektů jeho vlastní doby se měl celý sluneční systém hemžit lidmi a jejich inteligentními stroji. Někde během uplynulých pěti set let se změnily priority.

Co ale Pluto?

Drake tomuto slovíčku věnoval zvláštní pozornost. Malá posádka vědců měla výzkumnou stanici na Charónu, nezvykle velkém satelitu, který činil systém Pluto-Charón malou planetární dvojicí. Pluto sám byl neobydlen, pokud člověk ovšem nepočítal spící řady kryomrtvol.

Kryotanky byly příliš chladné, než aby je mohli pohodlně obsluhovat lidé. Prodlévaly tam při teplotě tekutého helia (Drakeovy předchozí domněnky ohledně skladování v tekutém dusíku se ukázaly opodstatněnými). O mrtvoly v kryohrobkách se staraly stroje navržené pro extrémní chlad, a to až do té míry, že kryotanky nevyžadovaly žádnou zvláštní pozornost.

S pomyšlením na peníze vložené do jakéhosi nepochopitelného systému elektronického kreditu Drakeovi nebylo jasné, kdy si bude moci dovolit uskutečnit dlouhý výlet na Pluto. Přinutil sám sebe být trpělivý, odložit tuto otázku stranou, dokud se čas jeho služby nebude chýlit ke konci.

Práce pokračovala, obtížná, ale rozhodně ne nepřínosná. Text, který spolu tvořili, nabýval na objemu. Koncem čtvrtého roku Drake sdílel Par Leonovo přesvědčení, že spolu tvoří klasické dílo. Vyslechl si jeho návrh, že bude spravedlivé, když budou jako autoři uvedeni oba, a zavrtěl nad ním hlavou.

„Všechno to byl váš nápad, Leone, ne můj. Mohl jste si najít někoho jiného, kdo by udělal totéž co já. Kdybyste mne ale neoživil, nemohl bych udělat nic…“

A i kdybyste mi dal část své slávy, nebudu tu dost dlouho, abych se z ní mohl těšit. Jakmile to bude možné, odejdu.

To bylo jeho tajným cílem, na který bez ustání myslel, ale nikdy o něm nehovořil.

A pak, na konci čtvrtého roku, došlo k něčemu, co změnilo Drakeovy plány.

KAPITOLA 7.

„DIVOKÉ VOLÁNÍ A JASNÉ VOLÁNÍ,

KTERÉMU NELZE ODOLAT.“

Drake pracoval. Bylo pozdě, nebo brzy, podle toho, jak se na to díval. Vylepšení jeho tělesných funkcí zahrnovalo také sníženou potřebu spánku, a on se svým soukromým myšlenkám a vyhledávání informací věnoval dlouho po půlnoci. I dnes ztratil přehled o čase, když se snažil pochopit, snad už posté, složité medicínské pozadí Aniny nemoci. Chápal, proč choroba, kterou lidstvo již dávno vymýtilo, přitahuje v dnešní době tak málo pozornosti; měl však pocit, že léčebné postupy na jiné chorobné stavy by šly uplatnit i na tento.

Právě si zahrával se skličující myšlenkou, že se asi bude muset naučit medicínskému jazyku – což by byl mnohostranný úkol –, když byl od vnějšího vchodu ohlášen návštěvník. Pohlédl na hodiny. Osm ráno. Měl čas na krátký odpočinek, pak měl zavolat Par Leonovi a naplánovat zbytek dnešního dne. Pracovali spolu pružně a dobře, vyměňovali si názory, myšlenky a postřehy, kdykoli některý z nich měl pocit, že by jim mohly být k užitku; ale zřídkakdy se spolu setkávali osobně.

Kdo by jej tedy mohl navštívit, tak časně a neohlášen? Žil v malém příbytku, minimálně zařízeném, za celé čtyři roky k němu ani jednou nikdo nepřišel na návštěvu.

Od vchodu se opět ozvala žádost o vpuštění. Potvrdil ji, a když viděl, že posuvné dveře se rozevírají, vstal.

Návštěvníkem byla žena. Vstoupila, aniž by čekala, až ji Drake pozve dál. Vešla dovnitř a přejela pohledem Drakeovo obydlí. Zdálo se, že vše postřehla jediným pohledem svých safírově modrých očí.

„Vy jste Drake Merlin,“ řekla pevným hlasem. „Já jsem Melissa Bierly.“

Podívala se mu přímo do očí a on si poprvé uvědomil plnou sílu jejího pohledu. Dokonce ani dlouho poté, dokonce i když znal celý ten příběh, nikdy nebyl schopen vysvědit zdroj oné podivné síly. Vypadala úžasně, to jistě, s oválným symetrickým obličejem orámovaným rovnými černými vlasy a velkýma očima v barvě hluboké, temné modři; ale skladatel, především takový, co psal hudbu k filmům, se setkával s mnoha oslňujícími ženami. Jeho první dojem byl, že je vysoká. Pak přistoupila blíž a on si uvědomil, že se mýlil. Hlavou mu stěží sahala k nosu.

„Znám vás?“ vypravil ze sebe nakonec. Byl si jistý, že ji nikdy neviděl. Od okamžiku svého oživení se setkal se stovkami lidí, obvykle prostřednictvím Par Leona a jejich vzájemných spolupracovníků; ale nikdy by nezapomněl na ženu jako Melissa Bierly.

„Zřejmě ne, třebaže je to možné – jen možné.“ Přešla do angličtiny. „Žili jsme zhruba ve stejné době, ale vás zmrazili, když mně byl teprve rok. Já sama šla do kryotanku o dvacet čtyři let později, a tohle je pro nás oba naše první vzkříšení.“

Mrtvá v pětadvaceti – dokonce ještě mladší než Ana. Drake jí pokynul k židli a ona přikývla a posadila se. Sám si sedl na nízké lůžko, čelem ke své návštěvnici.

Propalujíc ho safírovýma očima, pokračovala. „Byla jsem oživena před dvěma měsíci. Ihned, jakmile to bylo možné, ověřila jsem si, kolik nás tady je. Vy to číslo znáte?“

Zavrtěl hlavou, stále beze slova. Ta otázka pro něj byla bezvýznamná. Přinejlepším byla nepodstatná pro jeho potřeby; přinejhorším povede k setkání s ostatními Vzkříšenými. To by mohlo být ztrátou času a odvedlo by jej to od jeho cílů.

„Do kryotanků jich bylo umístěno necelých padesát tisíc,“ pokračovala Melissa. „Čtyřicet osm tisíc osm set devadesát sedm, abych byla přesná. Většina z nich vstoupila do kryotanků do padesáti let po mně. Pak ta myšlenka zřejmě přestala být módní, když úspěch s oživováním tak dlouhou dobu zůstával nulový. Také se zvýšila délka života. Z celkového počtu zmrazených jich bylo oživeno pouze sto třicet dva. S kolika z nich jste se dosud setkal?“

„S žádným.“

„Přesně tuhle odpověď jsem očekávala. Jakmile jsem byla oživena, jednou z prvních věcí, které jsem udělala, bylo navázání kontaktu s jinými Vzkříšenými. Tvoří těsně uzavřenou skupinu.“

„To mne nepřekvapuje.“ Drake rovněž hovořil anglicky a také cítil posun v mentální úrovni. Bylo to poprvé po takřka čtyřech letech, co opět mluvil svým rodným jazykem. Vyvolalo to v něm nápor touhy po minulosti, tak silný a nevysvětlitelný jako příroda vracející se na jaře k životu.

Věděl, že jeho odpověď Melisse Bierly nebyla tak docela upřímná. Prošel si databanku Vzkříšených. Nevzpomínal si, kolik jich tam bylo, ale vybavoval si, že žijí ve své vlastní kolonii a tráví spolu veškerý volný čas.

„Vy jste ovšem unikátní,“ řekla Melissa a probodla Drakea pohledem. „Vy jediný nejste v kontaktu s žádným z ostatních.“

„To oni vám řekli, abyste mne šla navštívit?“ Přítomnost té ženy měla na Drakea podivný účinek, uvolňující a znervózňující současně. Její šedý oděv byl stejně zahalující, jako bylo skrovné oblečení Cass Leemu odhalující, ale u Melissy Bierly vnímal zvláštní podtón napětí. Nevěděl, zda je sexuálního rázu nebo jiného. On to napětí nevytvářel a nechtěl je. Přesto tam bylo.

Rozhodně zavrtěla tmavou hlavou a ani na okamžik z něho přitom nespustila oči. „Ostatní mi neřekli nic, kromě toho, že mě pozvali do své skupiny. Přišla jsem za vámi výlučně kvůli vaší rezervovanosti. Víte, ráda bych uskutečnila svůj plán. Chci vědět, jak se svět změnil, všude, od pólu k pólu. Nechci cestovat s žádnou skupinou. Přesto bych ale ráda měla společníka.“

Dokonce ještě předtím, než odpověděl, Drake cítil záludné vábení jejího návrhu. Znalost světa takového, jaký je dnes, by pouze mohla zvýšit šance na jeho vlastní úspěch. Databanky byly rozsáhlé mimo jakoukoli představivost, ale určitě neobsahovaly všechno. Co když v nějakém vzdáleném koutě Země existují informace, které by umožnily Anino vyléčení?

„Nu?“ Melissa vstala a postavila se před něj, s rukama v bok.

Zavrtěl hlavou. „Obávám se, že to nebude možné. Jsem zaneprázdněn dlouhodobou spoluprací na jednom projektu.“

„Pokud se jedná o dlouhodobý závazek, nemyslíte, že může nějaký čas počkat?“ Přešla k němu blíž a natáhla ruku, aby se dotkla jeho dlaně. Byl to jejich první kontakt a Drake pocítil nevysvětlitelnou jiskru přitažlivosti.

„Nemuseli bychom být pryč dlouho,“ pokračovala. Usmívala se na něj. „Pojeďte, pojeďte se mnou. Jen na pár týdnů. Určitě jste si i předtím dělal pracovní přestávky.“

„Nikdy.“

„Jak dlouho na tom projektu pracujete?“

„Čtyři roky.“

Hleděla na něj s nevěřícným výrazem. „Bez jakéhokoli odpočinku? Vy si zasluhujete dovolenou, a já se vsadím, že ji i potřebujete. Zavolejte svému spolupracovníkovi a zeptejte se ho, zda s tím souhlasí.“

Drake nepociťoval potřebu nějakého odpočinku. Vehementně proti tomu návrhu protestoval, nejméně půltuctukrát, pokaždé, když s ním Par Leon přišel. Melissu Bierly znal necelou čtvrthodinu. Přesto, aniž to chápal, zjistil, že natahuje ruku, aby se spojil s Par Leonem.

Byl přesvědčen, že Leon řekne ne. Vycházeje ze současného stavu projektu, bylo zhola nemožné, aby souhlasil. Než došlo ke spojení, Drake sám sebe připravoval na odmítnutí. A jakmile Leon jednou řekne ne, Drake bude mít něco hmatatelného, co by vyvážilo jeho vlastní iracionální touhu přikývnout Melisse a odjet s ní na kraj světa.

Pak obrazovka ožila a díval se na ně Par Leonův upřímný, vznešený obličej, zatímco Drake mu přednášel svou napolo souvislou žádost o odložení jejich projektu o nějaký čas.

A Leon přikývl, ještě předtím, než Drake skončil. „Samozřejmě, že můžete jet. Mám spoustu práce, kterou zvládnu i bez vaší přítomnosti. Projekt tím nijak neutrpí. Jeďte a užijte si to.“

Dokonce i v ohromeném stavu mysli Drake cítil, že něco není v pořádku. Par Leonův hlas postrádal jakýkoli výraz. Bylo to, jako by jeho žádost vyslechl coby nějakou bezděčnou poznámku následující po jejich předchozí konverzaci. Také se nezeptal, kdy Drake chce odjet, nebo kam vlastně a jak dlouho vůbec bude pryč. A Drake mu žádnou z těchto informací neposkytl. Ve skutečnosti je sám nevěděl.

Než ale stačil znovu promluvit, Leon zmizel; a Melissa vzala obě jeho ruce do svých a s lehkostí jej zvedla na nohy.

„Tak,“ usmála se. „Co jsem vám říkala? Teď, když je to zařízeno, můžeme se spolu posadit, začít dělat plány a seznámit se jeden s druhým. Máte to tu velmi těsné. Nepůjdeme raději ke mně? Je to tam mnohem pohodlnější.“

Drake na okamžik pomyslel na Anu. Leží v bezpečí ve svém chladném hrobě, daleko na Plutu. Ale Melissa je tady, teplá a živá a podivným způsobem jej přitahuje a drží jej za ruce. Usmívaly se na něj její jiskřivé modré oči, ne Aniny šedé.

Bez odporu jí dovolil odvést ho ke dveřím a ven ze skrovného příbytku.

###

Poprvé po pěti letech Drake mířil na Zemi na čerstvý vzduch. Protože povrch nehrál po jeho oživení v jeho plánech žádnou roli, ignoroval během své práce s Par Leonem jeho existenci. A kdyby se ho zeptali, co očekává, že nalezne, až jej výtah vynese vzhůru, s potížemi by se zmohl na jakoukoli jednoduchou odpověď. V každém případě by odpovědi, které by mohl poskytnout, nemusely odpovídat ničemu z toho, co s Melissou nalezli, když je výtah z hloubky konečně vyvezl na povrch.

Během uplynulých pár dnů se Melissa ujala vedení jejich života. Třebaže sama byla oživena před necelými sedmdesáti dny, zdálo se, že toho o všem v jejich novém světě ví mnohem víc než Drake. Po prvních dvaceti čtyřech hodinách přestal bojovat o svou nezávislost. Byla jako přírodní živel. Nepokoušel se jí odporovat nebo argumentovat. Věděla, kam mají namířeno, jak se tam dostanou, co budou dělat, až dorazí na místo.

Jenom občas, když na něco čekali, si všiml změny. Její vitální, soupeřivé způsoby zmizely. Její modré oči zachvátil lesk horečnatého šílenství a jako démoni jimi přelétaly temné stíny.

Probíhalo to právě teď. Byli na povrchu a dveře obřího vytahu je měly vpustit na čerstvý vzduch. Melissa měla překypovat energií a vzrušením. Místo toho se stáhla do sebe a upírala zrak do podlahy pár stop před nimi, jako by ve vzorovaných dlaždicích viděla ďábly samého pekla. Byl to Drake, kdo měl oči rozšířené a byl zvědavý, příliš zaujatý vším kolem sebe, než aby změně v Melissině chování věnoval pozornost. Dokonce i dveře samé probudily jeho zájem. Neotevřely se jako normální dveře, ale zdálo se, že se rozpustily do šedivého oparu, který se beze zbytku vytratil. Hovořila snad o tomhle výuková helma, když se zmiňovala o „transformační technologii prostřednictvím ovládání molekulárních vazeb“?

Hleděl skrze dveře, které se pomalu ztrácely. Jeho mysl byla připravená na půltuctů možností, co by mohl spatřit venku. Svět kompletně vydlážděný, se samými silnicemi a vozidly? Nesmírné množství dopravních prostředků ve vzduchu, podivných a neznámých tvarů, přelétajících mu nad hlavou? Postnukleární devastaci? Gigantické budovy, arkologie, ve kterých mohlo žít půl milionu lidí? Chvějící se žár způsobený globálním oteplením? Nebo vrstvy ledu a obláčky sraženého dechu, předchůdce nějaké nové doby ledové, potlačované v jeho době jenom hojně rozšířeným spalováním fosilních paliv? Nebo se možná ozónová vrstva ztratila a sluneční žár je nyní tak prudký a prosycený ultrafialovým zářením, že člověk s nechráněnou pokožkou se během pár minut změní ve škvarek?

Tohle všechno a mnohem víc kdysi dávno lidé docela přesvědčivě předvídali.

Drake se díval. Viděl nekonečnou prérii, v dálce tečkovanou malými skupinkami stromů. Po lidech a lidském vlivu nebylo nikde ani stopy. Melissa přistoupila k jeho boku a vzala ho za ruku. Pohlédl na ni a viděl, že už je zase sama sebou, sebejistá jako vždy. Vykročila první a vedla ho směrem ke vzdálené modrošedivé linii.

Zatímco šli, Melissa mu začala vše vysvětlovat. Jakmile se dveře plně otevřely a objevil se povrch za nimi, okamžitě se vrátila ke svému obvyklému chování.

„Ty příznaky jsem pozorovala už během svého života,“ řekla, „a byla bych překvapená, kdyby nebyly patrné i ve tvé době. Kdybych měla říct jediné slovo o tom, co tu změnu započalo, řekla bych to, co jsem nikdy nikde neviděla citováno: sklo. Předtím, než lidé měli sklo, byla doba, kdy vůbec nežili v budovách. Přebývali venku, uprostřed čehokoli, co tam bylo – zvířat všech velikostí, od blech ke slonům. Možná se jim to nelíbilo, ale nemohli s tím nic dělat. Jak čas plynul, lidé se naučili stavět budovy a začali žít uvnitř. Pokud ale chtěli vidět na to, co dělají, museli dělat otvory ve zdech, které dovnitř vpouštěly světlo. Mohli ty otvory udělat malé, aby se dovnitř nedostali sloni nebo vlci. Neexistoval však způsob, jak otvory udělat dostatečně velké, aby propouštěly světlo, ale zároveň se jimi dovnitř nedostal malý hmyz, pavouci, pisivky a stonožky. Lidé si mysleli, že budou navěky žít uprostřed všemožných brouků. A tak je zabíjeli, neboje naopak chránili – pavouci udrží tvůj příbytek bez much –, nebo se s nimi prostě jen smířili.

Pak se ale stalo dostupným levné, kvalitní sklo. Mohl jsi udělat okna, kterými vcházelo dovnitř světlo a zároveň udržovala brouky venku. A právě tehdy lidé začali pavouky a šváby považovat za ,nečisté’, dokonce za ,nepřirozené’. Znala jsem ženy, které ječely, když v koupelně uviděly trochu většího pavouka. A když už o tom mluvíme –“

Sklonila se dolů k vysoké trávě u svých nohou, a když se napřímila, opatrně v dlani držela velkou kobylku. „Znala jsem lidi, kteří by se nedotkli neškodného hmyzu jako tenhle, pokud bys jim nezaplatil. Nemyslíš, že to je zvláštní, dokonce i když slovo špinavý změnilo svůj význam? Chodíme po špíně. Špína je všude. Je zcela přirozená. Hlína je složená ze špíny. Když ale žiješ v naprosto umělém prostředí, chráněném před venkovním světem, nikdy skutečnou zemi nepoznáš. ,Špinavé věci’ se pro tebe stávají zcela nepřirozenými a ty se jim vyhýbáš. Dobrou zprávou je, že když lidé stále méně a méně toužili chodit ven, protože to tam bylo plné brouků, komárů, červů, škvorů a pijavic, stále ochotněji povrchu dovolovali stávat se podobným takovému, jaký býval, než se jej zmocnili lidé.“ Sklonila se dolů, pustila kobylku a ukázala do dálky nalevo. „A tak přežily druhy jako kobylky, brouci a mouchy. Jdi dvacet až třicet kilometrů tímto směrem a nalezneš gazely, pakoně hřivnaté a gepardy. Možná také lvy.“

„My jsme v tropech? Nebo došlo ke změně klimatu?“ Jednou z dalších předpovědí Drakeovy doby bylo, že během další generace z povrchu zemského zmizejí všichni kopytníci a velcí dravci.

„Jsme na místě, které dřív bývalo Afrikou, přibližně deset stupňů severně od rovníku. Na místě, které bys nazval Etiopií. K určité změně klimatu také došlo. Považuj tohle za něco na způsob Serengeti, třebaže to není.“ Melissa opět natáhla ruku, tentokrát vzhůru, směrem k odpolednímu slunci. „Jedním z důvodů, proč tu není příliš horko, je to, že jsme uprostřed zimy a patnáct tisíc metrů nad mořem. Cítíš to v plicích?“ A když se Drake zhluboka nadechl řídkého, ale teplého a pylem prosyceného vzduchu, přikývla. „Jen pojď. Čtyři roky jsi byl zavřený uvnitř, nebo spíš pět set a čtyři roky. Podíváme se, jakou práci odvedli, zatímco naše těla ležela v chladu.“

Odložila svůj obvyklý šedivý oděv a byla oblečená v jasně růžových šortkách a červeném tričku. Nohy měla pěkně tvarované, s dobře vypracovanými svaly. Rozběhla se k nejbližšímu stromovému háji, možná míli a půl vzdálenému. Drake chvíli váhal a pak se rozběhl za ní. Každý nesl svůj batoh, který mu, když si jej Drake dal na záda, připadal neskutečně lehký. Nyní, během první čtvrtiny míle svůj názor změnil. Cítil, jak mu poskakuje nahoru a dolů na zádech a popruhy se mu zařezávají do ramen. Jak je možné, že když máš jídlo v sobě, neváží nic, ale když jej vláčíš v batohu na zádech, je tak těžké?

Začal dýchat namáhavěji a v lýtkách i ve stehnech pocítil první záškuby bolesti z únavy a nedostatku kyslíku. Nadmořská výška mu působila problémy mnohem větší, než očekával, a kromě toho se od té doby, co jej oživili, nevěnoval žádnému fyzickému cvičení. Předpokládal, že s jeho novým tělem to není nutné. Přinutil se běžet dalších pár minut, pak musel zastavit. Už zapomněl, jaké to je cítit se fyzicky vyčerpaný. Ztěžka se zhroutil na zem a s namáhavým oddychováním zůstal ležet na suché, travnaté půdě.

Po celou dobu, co běžel, Melissa vytrvale zvyšovala svůj náskok. Uběhla celou vzdálenost až ke stromům, oběhla je a nezměněnou rychlostí zamířila zpátky k němu. Dorazila na místo, kde ležel na zemi, a zastavila se nad ním s nohama rozkročenýma a rukama v bok.

Drake se překulil na záda a hleděl na ni. „Co to provedli s tvým tělem?“

„Vůbec nic. Jsem stejná jako vždycky.“ Posadila se vedle něj na bobek. Dokonce ani neoddychovala. „Teď už se mnou souhlasíš, že to byl dobrý nápad odvést tě na chvíli od práce?“

„Pokud mě to nezabije, až mi vypoví srdce.“

„Nezabije. V případě jakéhokoli problému tohoto druhu by o tebe bylo postaráno. Pojď.“ Shýbla se k němu a pomohla mu vstát. „Musíme pokračovat dál, pokud chceme do chaty dorazit, než se setmí.“

To Drakeovi připadalo jako vynikající nápad. Dvacet kilometrů od nich jsou možná lvi. Kam až daleko ale chodívají, když se vypraví na lov?

Zdálo se, že Melissa si podobné starosti nedělá, třebaže ani při její zdatnosti a fyzickém stavu by hladovému lvu určitě neunikla. Na druhé straně Drakea napadlo, že by ani nemusela. Stačilo by, aby běžela rychleji než on.

###

Drakeova představa o dopravním systému na Zemi budoucnosti, pokud vůbec nějakou měl, byla neurčitá, rušná a grandiózní – chaotická směsice vozidel z konce dvacátého století, přeměněná v cosi rychlejšího, zaměstnanějšího a propletenějšího.

Pokud mu tichá otevřená prérie nedala za pravdu během odpoledne, Melissa tak učinila večer. „Dopravní systém je všude kolem,“ řekla, „a podle údajů je vynikající. Během pouhých pár hodin se dostaneš kamkoli na světě. Sami se o tom přesvědčíme, až jej zítra použijeme. Není však moc využíván. Pár výletníků jako my, to je všechno.“

Zabydleli se v pohodlné chatě, prázdné až na pár obslužných strojů, a právě jedli večeři. Bylo to Drakeovo čtvrté jídlo s jinou lidskou bytostí od té doby, co byl oživen. Po třech letech společné práce jej Par Leon ostýchavě požádal, zda by se s ním jednou za tři měsíce nenavečeřel. Drake to bral tak, jak to bylo míněno, jako upřímné gesto pochvaly a přátelství.

„Co se stalo?“ zeptal se Melissy, když jejich prázdné talíře zmizely ze stolu. „Vím, že populace Země klesla na pouhou desetinu toho, jaká bývala v naší době, ale přesto by tu měla být spousta prostředků přepravujících lidi i zboží. Proč tu nic takového není?“

Povzdechla si se shovívavostí člověka, co má plný žaludek. Třebaže byla menší než Drake, jedla přinejmenším dvakrát tolik. Přesto na jejím těle nebyl jediný gram přebytečného tuku. Přičítal to jejímu vysokému kalorickému výdeji a nekonečné energii.

„Tys byl skutečně celé ty čtyři roky úplně mimo, viď?“ řekla. „Muselo to vyžadovat hodně úsilí nevědět, co se děje ve světě.“

„Měl jsem v úmyslu prostudovat si dopravní systém na této planetě i mimo ni. Ale zatím ne.“

„Je toho ke studování méně, než se možná domníváš. Také nás to mohlo napadnout, kdybychom se namáhali přemýšlet. K čemu lidé potřebují dopravu?“

„Aby mohli přepravovat zboží, z místa, kde je vyrobili, tam, kde je ho třeba. Aby se lidé dostali do zaměstnání a mohli se setkávat jedni s druhými.“

„To, co tu popisuješ, je nyní nazýváno primitivní industriální společností. Ty a já jsme žili na jejím konci, třebaže nevím, zda jsme o tom věděli. Automatizovaná výroba a telemechanizace se teprve začínaly rozjíždět. Nyní jsme v postindustriální, stroji podporované společnosti. Není třeba přepravovat zboží, když je lze ze surovin vyrobit přímo na místě. Výroba je zabezpečována stroji natolik vyspělými, že není nutné, aby na jejich práci dohlíželi lidé. Lidé stále mohou pracovat, ale do práce jako takové už nechodí nikdo. Nemusí. Tohle ale určitě víš ze svého vlastního projektu. Řekl jsi, že ve skutečnosti se s Par Leonem nevídáš častěji než jednou měsíčně a vaše práce by se obešla i bez toho.“

„Proč tedy vůbec dopravní systém existuje?“

„Protože hrstka lidí jej chce a používá jej. Protože ve skutečnosti jeho údržba nic nestojí – o všechno se opět postarají stroje, aniž by do jejich činnosti musel zasahovat jediný člověk. Stejné je to s touhle chatou. Když jsme sem přišli, jídlo bylo uvařené a naše postele připraveny, aniž bychom o to museli požádat. Je to divná myšlenka, ale kdyby všichni lidé vymřeli, automatický správce chaty by si toho pravděpodobně vůbec nevšiml. Pokračoval by dál jako obvykle. Pochybuju, že v dosahu stovky mil od nás – myslím na povrchu – je nějaký další člověk.“

Drake přešel k oknu a zahleděl se do teplé africké noci. Venku svítil jasný měsíc a zhruba padesát yardů od chaty viděl, jak se hýbe po hlavu vysoká tráva, kterou se prodíralo nějaké velké neviditelné zvíře.

Žádný člověk v dosahu stovky mil od nich. Jemu ale nedávala pokoj jiná, důležitější otázka. Co tady vůbec dělá on?

Nedokázal si na ni dát odpověď, která by dávala smysl. Veškeré žádosti Melissy Bierly jakýmsi způsobem nesly váhu absolutních rozkazů. Nevěděl, jak je odmítnout. Byl si jistý, že kdyby mu řekla, aby šel ven a postavil se hladovým lvům, udělal by to.

A ještě jedna otázka ho trápila. Co tady dělá ona? Její touha vidět svět dávala smysl pouze tehdy, pokud něco hledá – nebo před něčím utíká.

Nedokázal si představit před čím; ale později, když leželi bok po boku v tiché ložnici chaty, slyšel ji vzdychat. Melissa tiše sténala ze spaní. A každých pár minut, dokud nakonec sám neusnul, slyšel, jak zaskřípala zuby.

###

Ráno obnovilo Melissinu živost a energii. Oznámila mu, že změnila svoje rozhodnutí. Než použijí dopravní systém a odletí do Jižní Ameriky, má v úmyslu podívat se vzhůru, na vrchol hory, která se tyčila severovýchodně od nich.

„Birhan?“ Drake si vyvolal podrobnou mapu a požádal o optimální trasu. Pak si vyvolal topografickou mapu. „Jsi si jistá? Bude to náročné. Podle téhle mapy je vrchol přes třináct tisíc stop nad mořem. Nebudeme tam moci dýchat.“

„Budu dýchat za nás oba.“ Melissa překypovala energií. „Pomohu ti a taky nemusíme jít až na vrchol. Jenom na místo, odkud bude dobrý výhled. Pojď, jdeme.“

Správce chaty předvídal jejich potřebu balíčkovaného jídla, stejně jako jim nabídl snídani a připravil vozidlo. Věděl, které mapy Drake požadoval a usoudil, že jeden den člověku k tomu, aby vyšplhal na Birhan, nestačí.

Vznášedlo se pohybovalo hladce, zhruba tři stopy nad zemí, a téměř nehlučně. Snadno si poradilo se všemi druhy terénu, s vodou, stejně jako se suchou zemí. Když se vznášeli nad kamenitým, takřka vyschlým řečištěm širokého toku, Drake vzhlédl od displeje, který zaznamenával jejich trasu.

„Tohle je Modrý Nil. Co se s ním asi stalo?“

„Byl odkloněn před čtyřmi sty lety.“ Melissa jako obvykle věděla úplně všechno. „Kdysi byl dočista vyschlý. Vypadá to, jako by se staré přehrady hroutily. Nikdo už je nepotřebuje.“

Terén bez ustání stoupal a vozidlo bez námahy sledovalo příkrý svah. Co se Drakea týkalo, byl by spokojený, kdyby takto mohl jet celou cestu až na sněhem pokrytý vrcholek v dálce před nimi. Melissa ale měla o jejich výletě jiné představy.

„To bude stačit.“ Zastavila vznášedlo. „Jsme ve výšce osm tisíc stop. Vydáme se sem a tam se najíme. Vozidlo zůstane tady.“

Neukazovala na horu, ale na displej. Byla na něm vidět malá plochá oblast, kde se vrchol prudce zvedal do výše dalších dvou tisíc stop. Z jedné strany tam byl snadný přístup, ale obrysové linie naznačovaly, že druhá strana končí kolmým srázem přinejmenším tisíc stop vysokým.

Melissa lehce vyskočila z vozidla. Drake učinil totéž, s o poznání menší lehkostí. Zahýbal rameny. Již si uvědomoval skutečnost, že jeho plíce pracují namáhavěji.

Vydali se vzhůru. Zdálo se, že Melissa má instinkt pro tu nejsnazší trasu, místo aby se snažil soupeřit s ní, Drake zůstával dva kroky za ní a nechal se jí vést. Měl obavy, že to bude horší než předchozího dne, ale Melissa pokračovala pomalým, stálým tempem, kterému stačil. Oba na sobě měli teplejší oblečení. Melissa měla prošívanou bundu a silné modré kalhoty, které přesně odpovídaly barvě jejích očí. Drakea napadlo, jak se správci chaty podařilo vyrobit nebo najít takovou barvu – jak vůbec tu barvu znal.

Dnes, v této výšce, bylo teplejší oblečení nutností. Drake cítil, jak mu zvoní v uších. Vítr vanoucí mu do zad byl mrazivý, ale zároveň měl pocit, že jej pomáhá vystrkovat nahoru.

Pomohl mu alespoň na chvíli. Přesto cítil úlevu, když zdolali poslední stoupání a vystoupili na nevelkou plošinu. Melissa se nezastavila, ale zamířila rovnou k jejímu vzdálenému konci.

„Tak,“ řekla. „Kvůli tomuhle jsme tady. Toto je Afrika.“

Ukazovala západním směrem. Drake přistoupil k jejímu boku, pak ohromeně uskočil o krok zpátky. Ten pohled byl neskutečný. Měl pocit, že vidí na stovky mil daleko přes pahorky planiny. Stáli však na samém okraji prudkého srázu. Byl tak příkrý, že rozhodně nemohl být přirozený. Někdo někdy, z nějakého nepochopitelného důvodu, otesal celou stranu hory do skalnatého čela, které se svažovalo kolmo dolů, bez jakýchkoli říms nebo zlomů, až ke kameny posetému dnu propasti tisíc stop pod nimi.

„Buď opatrná, Melisso.“ Ustoupil ještě dál a posadil se. Na plošině vál vítr v silných poryvech a sama představa, že by se zdržoval blízko okraje útesu, jej děsila.

Otočila se a usmála se na něho. „O mě si starosti dělat nemusíš. Dívej se.“

Zatímco se ohromen hrůzou díval, zavřela oči a kráčela těsně podél okraje, tak blízko, že při každém kroku naslepo jenom část jejího chodidla došlápla na skálu. Když byl přesvědčený, že musí spadnout, otočila se a volným krokem přešla k němu.

„Dobrá tedy. Dáme si oběd?“

„Oběd, večeři, cokoli budeš chtít – jenom když se budeš držet dál od kraje.“

„Zbytečně se strachuješ, Drakeu.“ Nenuceně se posadila vedle něho. „Copak nevidíš, že bych tyhle věci mohla dělat celý den a nikdy bych si neublížila?“

Věřil jí, ale přesto cítil úlevu, když následovala jeho příkladu a sundala si ze zad batoh. Pohlédl ke druhé straně plošiny, s jejím mírným sestupem. Při troše štěstí Melissa bude mít pocit, že toho dne už se našlapali dost.

Pustili se do jídla. Dokonce i uprostřed zimy slunce v této zeměpisné šířce jasně svítilo. Vykreslovalo každičký detail Melissina obličeje: spokojený úsměv, lesk její dokonalé pokožky a její zářivě modré oči. Drake si pomyslel, že nikdy v životě neviděl ženu, která by vypadala zdravěji než ona.

Díval se přímo na ni, když tu najednou přišla změna. Právě jedla křehký kousek celeru. Když jej spolkla, svěsila koutky úst. Její obličej potemněl, zareagoval na náhlý příval krve. Ty nádherné oči najednou chvíli zíraly do prázdna, pak se s nebezpečným leskem rozhlédly kolem sebe.

„Musí to být,“ řekla. „Musí to být.“

Vstala. Zatímco Drake seděl na místě jako přimrazený, udělala pět kroků zpátky. Stále se snažil vstát, i ve chvíli, kdy se Melissa rozběhla kupředu a vrhla se dolů přes okraj srázu.

„Melisso!“ Zapomněl na svoje vlastní bezpečí a rozběhl se ke kraji útesu.

Padala s rukama do široka rozpřaženýma. Nezměnila svoji pozici ani nevykřikla. Drake se s hrůzou díval, jak se její modře oděné tělo zmenšuje. Už spadla do hloubky sta stop. Zaujímala pozici labutího ponoru, dokonale vyváženou jako u vzdušného akrobata v první fázi seskoku. Ale místo vody se pod ní neprostíralo nic než pevná skála a kameny s ostrými hranami.

Když už ji nic na světě nemohlo zachránit, celé čelo útesu se náhle vzedmulo od vrcholu směrem ke dnu. Jako vyklepávaný koberec vyvrhlo oblak prachových částic. Místo aby klesly nebo se rozptýlily, shlukly se k sobě a vytvořily hustý šedivý chochol, který se rozletěl za Melissiným střemhlav se řítícím tělem. Když byl ve správné pozici, rozprostřel se v šedivou vrstvu pod ní.

Zřejmě viděla, jak se to přibližuje. Začala křičet a mrskat sebou, snažila se vyhnout kontaktu s šedivou vrstvou tím, že změnila úhel svého pádu. Nebylo jí to nic platné. Vrstva ji dostihla a rozvinula se kolem ní. Drake viděl její paže vyčnívající z ovíjející se hmoty a zoufale do ní bušící.

Střemhlavý pád byl zastaven. Zatímco se díval, šedivý válec hmoty se rychle přesunul doprava, pryč od hlavního tělesa hory a během necelé minuty mu zmizel z očí.

Drake hleděl dolů. Melissa byla pryč, ale kamenitá krajina u úpatí útesu jako by se pod ním plazila a pěnila jako olejnaté moře. Nohy měl najednou příliš slabé, než aby jej unesly. Vykřikl a klesl na drsný povrch z kamene a štěrku. Zaryl do něj svými prsty, násilím se snažil odtrhnout od okraje.

Seděl tam a slepě hleděl do prudkého zimního slunce, i ve chvíli, kdy se k jeho boku snesl dopravní prostředek bez křídel.

„To bude v pořádku, Drakeu.“ Uvnitř letadla byl Par Leon. Jeho hlas zněl omluvně. Po jeho boku seděla žena s kamennou tváří. „Všechno bude v pořádku. Vezmeme vás domů.“

KAPITOLA 8.

NEDOKONALÁ SUPERŽENA

Žena se jmenovala Rozi Tegger. Par Leon mu dal najevo, spíš řečí těla než svými poznámkami, že mu není blízkou přítelkyní. On i Rozi s Drakem zacházeli velmi ohleduplně, odpovídali na jeho zmatené otázky, zatímco stroj je unášel domů.

Drakeovi ve skutečnosti záleželo jen na dvou otázkách: Je naživu? Je v pořádku?

„Melissa Bierly je rozhodně naživu,“ odpověděla Rozi Tegger. Leon k její první části odpovědi dodal: „Zdaleka ovšem není v pořádku.“

„Ublížila si?“

„To vůbec ne. Ani jednomu z vás nehrozilo žádné skutečné nebezpečí, třebaže jsme nechtěli, abyste to věděli. Byli jste monitorováni od okamžiku, kdy jste vyšli z chaty.“

„Vznášedlo?“

„To a ještě něco jiného. Mnohem menšího. Automatizovaná bezpečnostní služba vytváří svoje vlastní pozorovací a ochranné jednotky, a dnes jich byly v činnosti miliardy všude kolem vás. Úkaz, co zachránil Melissu, když se vrhla z útesu, je docela typický. Každá jednotka má hmotnost pouhého zlomku gramu. Každá má senzory, letovou schopnost a schopnost komunikace ve skutečném čase, což umožňuje, aby všechny jednotky operovaly společně. Melissa se pokoušela vyhnout se jim a padnout hlavou na skálu; ale ve skutečnosti neměla šanci.“

„Viděl jsem to, ale nechápu to. Melissa měla všechno, pro co mohla žít. Proč by se měla chtít zabít?“

Par Leon a Rozi Tegger hleděli jeden na druhého. Nešlo nepostřehnout napětí, které kolem nich panovalo.

„Musíte mu to říct,“ řekl Leon nakonec. „Když to neuděláte vy, povím mu to já. Pokud nejste připravená udělat to, nikdy jste se do toho neměla pouštět.“

„Nikdy mě nenapadlo, že by to mohlo dopadnout takto.“

„Ani já ne, ale dopadlo to tak.“

„Já vím, já vím.“ Rozi Tegger si povzdechla. „Dobrá tedy. Udělám to já.“ Otočila se k Drakeovi. „Kolik jste se toho od Melissy Bierly dozvěděl o jejím zázemí?“

„Vím, že se narodila rok předtím, než jsem vstoupil do kryotanku. Vím, že žila dalších čtyřiadvacet let a pak zmrazili i ji.“

„A to je všechno?“

„Všechno, co si vybavuji.“

„Dobrá tedy.“ Rozi Tegger, stejně jako Par Leon, mohla být jakéhokoli věku. Měla husté, kaštanově hnědé vlasy, které si nyní pročesávala prsty. „Dovolte mi začít na samém začátku, patnáct let předtím, než Melissa Bierly přišla na svět.

Struktura DNA tehdy byla známá padesát let a bylo právě dokončeno první mapování lidského genomu. Molekulární biologové si dělali veliké naděje. Pár lidí si již tehdy začalo dělat starosti ohledně etického problému provázejícího zahrávání si s lidskou genetickou strukturou, ale žádný ze zákonů, které nyní máme my, nikdy nebyl přijat. Ve skutečnosti, viděna vašima očima, je vaše doba ještě zmatenější. Ti, kteří proti genové manipulaci nic nenamítali, byli často titíž lidé, co silně oponovali proti povinné genetické selekci za účelem prevence proti nemocem. Eugenika byla společensky nepřijatelným slovem.

Když vzkvétá technologie a nejsou zavedeny patřičné zákony, které by zamezily jejímu zneužití, je jisté, že nastanou problémy.

Skupina vědců se silnými společenskými a politickými ambicemi se rozhodla využít nové technologie ve prospěch lidské rasy. Měli dobré úmysly, o tom nepochybujeme. Také jim bylo povoleno operovat s volností dnes nemyslitelnou. Přišli na způsoby, jak modifikovat lidský genom tak, aby stvořili člověka silnějšího, inteligentnějšího, déle žijícího a odolnějšího vůči nemocem. A právě to udělali.“

„Superčlověka,“ zamumlal Drake. Řekl to ale v angličtině a Rozi Tegger se na něj nechápavě zamračila.

„Dokonalé lidi,“ dodal Drake, tentokrát v univerzálním. „Supermuže.“

Tegger přikývla. „A superženy. Musím říkat víc? Po oživení jsme tělo Melissy Bierly neměnili, tak jako jsme to udělali ve vašem případě. Nebylo to nutné. Sám jste ji viděl, a to vám předvedla jen málo ze svého plného potenciálu. Mohla by na vrchol Birhanu vyběhnout, ba dokonce na vrcholy mnohem vyšší, bez dýchacího přístroje a aniž by se unavila. Mohla by strávit zimu nahá mezi horskými vrcholky pokrytými sněhem a ledem a pak sejít dolů bez újmy na zdraví. Dokázala by z útesu, kde jsme vás našli, celé hodiny viset pověšená na jednom prstě.

Ale to jsou čistě fyzická vylepšení a ta my považujeme za triviální. Mnohem víc nás zajímají mentální rysy Melissy Bierly a jiných jako ona. Má vynikající intelekt. Během dvou měsíců pochopila z naší doby víc, než ji chápe většina z nás. Zvládla přístup k všeobecným databankám, jako by se v jejich době narodila. Umí hovořit mnoha jazyky, od ekonomického k astronautickému a bez problémů dokáže přecházet z jednoho do druhého.

Tyto vymoženosti však patří mezi ty, jimiž oplývají stroje. Třebaže je můžeme obdivovat, rozhodně nebyly důvodem Melissina oživení. Mým vlastním oborem studia je…“ Odmlčela se, pak řekla tři slabiky v univerzálním, které Drakeovi nic neříkaly. „Omlouvám se, vím, že tento obor ve vaší době neexistoval. Můžete si za ním představit studium všech druhů vlivu. Jak jeden jedinec přesvědčí druhého? Určitě to není pouze slovy. Zvuky, ano, ale také postojem těla, dotekem, přenosem feromonů a mnoha jinými činiteli. To platilo během celé historie lidstva. Na Melisse mne fascinovaly záznamy o nezvyklé přesvědčovací síle hlášené o ní a jejím druhu. Nedokážu to vysvětlit a chtěla jsem to vidět na vlastní oči. Myslíte, že by to mohla být pravda?“

„Je to pravda.“ Drake si v duchu představil ty jiskřivé safírové oči. „Je to víc, než co říkáte. Ona mne nepřesvědčovala. Prostě jenom chtěla, abych udělal, co si usmyslela. Kdyby mne požádala, abych z toho útesu skočil s ní, myslím, že bych to udělal. Vy jste mně ale nevysvětlila, co se stalo. Proč vůbec skočila?“

„Ona neskočila. Ona se vrhla střemhlav. Ten rozdíl je důležitý.“ Rozi Tegger pohlédla na Par Leona, který chmurně přikývl.

„Pokračujte. Vím, že tohle je pro vás obzvlášť bolestné, ale Merlin si naše vysvětlení zasluhuje.“

„Dobrá tedy.“ Tegger se s nešťastným výrazem otočila k Drakeovi. „Strávil jste s Melissou celé dny. Byl jste u ní někdy svědkem proměny nálad?“

„Ty se nedaly nepostřehnout. Po většinu času byla živá a překypovala veselím. Ale tu a tam mně připadala rozhněvaná nebo ustaraná či zoufalá. Měnilo se to během pouhých vteřin.“

„Ale nikdy jste se jí neptal na způsob, jakým zemřela, než se dostala do kryotanku?“

„O tom jsme spolu nehovořili.“

„Ani o jejích sourozencích nebo příbuzných?“

„Nic takového jsme neprobírali.“

„To mne nepřekvapuje. V té experimentální skupině bylo šestnáct ,dokonalých’ dětí včetně Melissy. Pokud vím, každé z nich bylo obdařeno stejným stupněm fyzických a mentálních schopností. Nicméně, je nemožné to dokázat. Žádný z těch ostatních se do Druhé šance nedostal. Všichni, kromě Melissy, zemřeli takovým způsobem, že přitom byl zničen jejich mozek. Všichni spáchali sebevraždu. Melissa taky, ale ta to udělala tak, že si podřízla hrdlo. Myslela si, že nikdo její tělo nenajde celé hodiny a to už její mozek bude nenapravitelně poškozen. Mýlila se však. Našli ji náhodou velmi rychle a vědci, kteří ji stvořili, nechali její tělo zmrazit v kryotanku. Věděli, že přivedli na svět nedokonalou nadřazenou bytost, která z neznámých důvodů trpěla sklonem k sebezničení. Zanechali ji pro příští generace, aby ty usoudily, kde došlo k chybě.“

Rozi Tegger si povzdechla. Stroj vletěl do hluboké šachty a začal klesat. Jejich cesta byla téměř u konce.

„A já,“ pokračovala, „já jsem ve své aroganci věřila, že se mně podařilo dosáhnout úspěchu tam, kde moji předkové selhali. Vzkřísila jsem jednu zbývající ,superženu’, mohu-li si vypůjčit váš výraz. Provedla jsem pár úprav, takřka nepatrných, ne s jejím tělem, ale s její myslí. A pak mohl začít můj experiment. Melisse bylo umožněno dělat si, co chtěla, a jejím pozorováním jsem se měla dozvědět podstatu její nepřirozené přesvědčovací schopnosti.

Ve skutečnosti jsem se ale dozvěděla pouze jednu věc: že úpravy, které jsem na Melisse provedla, byly zbytečné; že touha zemřít je u ní stejně silná jako kdykoli předtím.“

„Ona o našem bezpečnostním systému nevěděla,“ dodal Par Leon, „nic víc, než jste věděl vy, Merline. A nechtěla pouze zemřít.“

„Chtěla naprosté sebezničení,“ řekla Rozi Tegger. „Sám jste viděl, jak skočila. Chtěla udělat to, co se jí nepodařilo před pěti sty lety. Chtěla, aby se její mozek roztříštil tak, že by bylo nemožné opravit jej a znovu ji přivést k životu.“

Drake opět v duchu viděl tu modře oděnou loutku, padající dolů podél příkré stěny srázu. Melissa uměla dokonale ovládat svoji tělesnou pozici. Letěla by takto dolů jako labuť až do samého konce. Kdyby ten šedivý oblak droboučkých záchranných strojů nezasáhl, její hlava by se roztříštila na kaši o skálu.

Udělalo se mu zle: při pomyšlení, co by se Melisse stalo a také z uvědomění si moci, kterou nad ním měla. Přinutila jej ignorovat jeho vlastní předsevzetí, aby mohl dělat to, co si přála.

„Melissa je ale stále naživu. Co se s ní stane teď?“ Téměř se bál slyšel odpověď. Pokud ji pustí a ona za ním přijde zas…

„Toto rozhodnutí mně nepřísluší,“ řekla Tegger ztěžka. Stroj zastavil a ona z něj vystoupila, namáhavě a se ztuhlými končetinami jako stará, velmi stará žena. „Bylo vyneseno předem, ještě než bylo vydáno povolení k mému experimentu. Pokud bych selhala, Melissa Bierly měla znovu vstoupit do Druhé šance. To se děje právě teď, když spolu mluvíme. Zůstane v kryotanku, dokud ji někdo – nějaký člověk mnohem šikovnější než já – nebude moci osvobodit od oněch nahodilých a neodolatelných záchvatů nutkání zničit sama sebe.“

„Budete v pořádku?“ zeptal se Par Leon starostlivě nikoli Drakea, ale Rozi Tegger. „Nechcete raději chvíli zůstat s námi, než se odeberete domů?“

„Nebojte se o mě, jsem v pořádku.“ Rozi Tegger se na Leona smutně usmála. „Děkuji vám za vaši starostlivost, ale navzdory své depresi nehodlám skoncovat sama se sebou. Protože já, jak zřetelně vyšlo najevo, mám do superženy velmi daleko.“

###

Par Leon se snažil předstírat, že celá epizoda je za nimi. Drake musel za Leonem zajít a pokusit se přitlačit na něj příštího dne, než se pustili do práce.

„Je tu něco, co jste mi dosud nevysvětlil,“ řekl. „Neptal jsem se, když s námi byla Rozi Tegger, ale myslím, že mi dlužíte odpověď.“

Par Leon se neuměl moc dobře přetvařovat. Naklonil hlavu na stranu a na Drakea se přitom nepodíval. „Opravdu?“

„Opravdu. Velmi dobře chápu, proč Rozi Tegger oživila Melissu. Týkalo se to jejího vlastního oboru studia. Vy jste ale Melissu neznal a nikdy jste nebyl vystaven jejím přesvědčovacím schopnostem. Nemohla ničím obohatit práci, které se spolu my dva věnujeme, a naopak mohla její postup zpomalit. Tak proč jste mi dovolil jít s ní na povrch? Proč jste moji žádost nezamítl?“

Leon neodpověděl hned, a když to udělal, jeho otázka Drakea ohromila. „Měl jste, ehm,“ spustil, „ehm, měl jste… jak to…“ Odmlčel se. „Promiňte, že se ptám, ale měl jste s Melissou Bierly sexuální styk?“

Tentokrát bylo na Drakeovi, aby zaváhal. „Ano,“ řekl nakonec. „Ano, měl. Když jsme nocovali v chatě.“

Byla to lež, a možná nebezpečná lež. Drake věděl, že on a Melissa byli monitorováni od okamžiku, kdy z chaty odešli. Nebylo možné, že tatáž automatická bezpečnostní služba zaznamenávala vše, co se dělo uvnitř chaty? A třebaže sex by pravděpodobně nespustil žádnou záchrannou akci, záznamy o noci v chatě jsou možná uloženy někde v databance.

Par Leon však pokyvoval hlavou a usmíval se. „Myslel jsem si to. Proto jsem taky souhlasil s vaší cestou, přestože jsem věděl, že tím budu muset obětovat něco z našeho pracovního času.

Dělal jsem si o vás starosti,“ pokračoval, než Drake stačil vyjádřit svůj údiv. „Sám rád pracuji tvrdě, ale co se vás týče, měl jsem pocit, že pracujete nepřetržitě. Nenavázal jste – promiňte mi moji indiskrétnost, ale já to považoval za důležité, a tak jsem si to prověřil –, nenavázal jste žádnou formu vztahu s žádným mužem či ženou, třebaže tělesné úpravy provedené při vašem oživení umožňují skutečný prospěch ze sexuální aktivity. Celé čtyři roky jste žil v celibátu. A byla tu ta záležitost s tou ženou v kryotanku, vaší bývalou manželkou. Několikrát jste se o ní zmínil.“

Skutečně? Drake si nepamatoval, že by to kdy udělal, ale Leon neměl důvod lhát mu.

„Přemýšlel jsem o tom,“ pokračoval Leon. „Vaše posedlost tou ženou, Anastasií, byla během oživování údajně vyléčena. Co když to ale provedli nesprávně? Uvažoval jsem o tom dlouho předtím, než jsem se včera dozvěděl o dalším případu, kdy změny provedené při oživování byly neúspěšné. Proto mne potěšilo, když jste mi zavolal, abyste mne požádal o čas k cestování s Melissou Bierly. Tehdy jsem o ní věděl málo, kromě jedné podstatné věci. Nebyla to Anastasia. Rád jsem tedy souhlasil. A jak vidíte, třebaže Rozi Tegger je výsledkem zklamaná, já nejsem. Dokázal jste, že jste se své staré posedlosti již skutečně zbavil. S Melissou Bierly se ničeho podobného neobávám. Nyní už si nemusím dělat starosti a naše práce může s novou důvěrou pokračovat.“

Usmíval se na Drakea, který pomalu přikyvoval. „Mám ještě jednu otázku. Proč si Melissa vybrala ze všech Vzkříšených zrovna mě?“

„Mohu vám jen tlumočit domněnku Rozi Tegger. Pouze vy jste naprosto nezávislý, myslí i duchem. Ostatní Vzkříšení se shlukují dohromady a navštěvují jedni druhé. Vy si neochvějně žijete a pracujete po svém. To se Melisse Bierly líbilo. Také to zřejmě považovala za výzvu svým vlastním schopnostem.“

Nebylo tomu tak, vůbec ne. Drake si to uvědomoval. Byl ohromen svým vlastním nedostatkem rozhodnosti. Od nynějška musí mít jediný jasný cíl.

A ještě jedna věc, důležitější než všechny ostatní: už nikdy, za žádných okolností, se před Par Leonem nesmí zmínit o Aně.

###

Par Leonův grandiózní projekt pokračoval rychleji, než předpokládali. On a Drake spolu pracovali jako dokonale sehraný tým. Uprostřed šestého roku se blížili ke konci. Také se stali blízkými přáteli, nebo alespoň tak blízkými, jak se Drake odvážil dovolit; nicméně, tak blízkými, až si Par Leon, dobrý člověk podle jakýchkoli morálních měřítek, která by si Drake kdy mohl vymyslet, začal dělat starosti s něčím jiným.

Drakeovi řekl málo, vyjma nejasných narážek na další možnou spolupráci. Drake z jeho obličeje vyčetl hluboké obavy. Co přinese budoucnost, až projekt skončí? O tom Par Leon před šesti lety očividně nepřemýšlel, ale oživení se příliš nelišilo od narození. A nyní, jako rodič, Par Leon cítil zodpovědnost za budoucnost svého „dítěte“.

Drake byl brzy schopen uklidnit ho, třebaže neočekávaným způsobem. Zatímco dodávali závěrečné doteky jejich mamutí studii o „pradávné“ hudbě dvacátého a jedenadvacátého století, začal znovu skládat. Během práce na projektu se dozvěděl, že hudební znalosti doby před jeho narozením v sobě mají určité mezery a on byl vždy schopen snadno skládat v jiných hudebních stylech. Uměl si půjčovat hudební triky od velikánů minulosti, oblékat je do moderního hávu a vydávat je za novinky.

Během necelého roku měl slušnou reputaci, která, jak věděl, byla nezasloužená; skupinu imitátorů, povětšině netalentovaných, a – což bylo nejdůležitější – narůstající finanční konto.

Konečně se mohl do detailů věnovat přemýšlení nad dlouho odkládanou otázkou. Zvolil si svůj okamžik obezřetně, když se Par Leon rozplýval radostí nad jednou konkrétní sekcí tématických vlivů, kterou Drake právě dokončil.

„Ještě pár dnů a budu hotov.“ Drake se snažil ze všech sil, aby jeho hlas zněl co nejležérněji. „Co vy?“

Znal odpověď. Dohodli se, že Leon si vezme na starosti závěrečné celkové shrnutí, aby byla zajištěna uniformita stylu.

„Přinejmenším čtyři týdny od okamžiku, kdy budou hotovy všechny části,“ odpověděl Leon omluvně. „Nedokážu závěrečné shrnutí zvládnout za kratší dobu.“

„Neměl byste na to spěchat. Právě na závěrečném shrnutí záleží nejvíc.“ Drake se protáhl a zívl. „Jestli chcete, mohu zůstat s vámi a pomoci vám s tím. Na druhé straně, pokud mě při té práci nepotřebujete, napadlo mě, že bych si vzal dovolenou.“

„Udělejte to. Zasluhujete si nějaké to volno – víc než zasluhujete.“ Z Leonova hlasu zaznívala úleva. Poslední věcí potřebnou na úspěšném projektu jsou dva lidé snažící se při psaní závěru držet pero.

„Pomýšlel jsem na to, že se porozhlédnu po zbytku sluneční soustavy. Víte, v mé době jsme vídali fotografie všech planet, ale jen hrstka lidí byla dál než na Měsíci.“

„Což je mnohem dál, než jsem byl já osobně – nebo bych se kdy chtěl vydat!“ Leonovo obočí vylétlo vzhůru. „Proč chcete cestovat tak daleko? Nejste astronom, ani architekt v terraformování či astronaut. Pro hudebníka není ve vesmíru absolutně nic, co by mu mohlo být k užitku.“

„Myslím, že by mně to mohlo pomoci v komponování. Nové vizuální zážitky vždy podněcují moji hudební imaginaci.“

„Chcete říct, že bychom od vás mohli získat další hudbu? V tom případě se rozhodně vydejte na cestu a užijte si to. Navštivte Venuši, vydejte se na Titan, seznamte se s Marsem. Vytvořte něco, co by se vyrovnalo tomuhle.“ Par Leon začal na desce stolu před sebou vyťukávat rytmus části nazvané „Mars, podněcovatel války“ z cyklu Gustava Holsta „Planety“. Se svou vlastní prací již se chýlící ke konci byl nyní v té nejlepší náladě.

„Rád bych něco takového dokázal.“ Drake zaváhal a po chvíli opatrně pokračoval. „Jen jsem přemýšlel, jak si to budu moci dovolit.“

Úsměv na Leonově obličeji vystřídalo nechápavé zamračení. „Dovolit si to?“

„Výdaje na cestovné. Mars je přece tak daleko.“

Par Leon se zachmuřil ještě víc, jako by význam jeho slov absolutně nechápal. „Výdaje? Koho chcete vzít s sebou?“

„Nikoho. Chci letět sám.“

„Pak o ceně vůbec neuvažujte. Loď poletí sama.“

„Kdo ale zaplatí lod?“

„Tahle otázka je bezvýznamná. Lodě jsou vám k dispozici, kolik jich jen chcete. Jsou však řízeny automaticky. Vyrobily je stroje a stroje s nimi také létají. Použití veškerých strojů je zadarmo. Po lidech se nevyžaduje nic, čím by přispěli k výrobě a provozu vesmírné lodi. Cena se stává relevantní pouze tehdy, kdybyste vyžadoval, aby byl něčemu věnován lidský čas. Jako třeba teď.“ Par Leon se zasmál, jeho dobrá nálada se vrátila. „Mohl bych si například naúčtovat určitou částku za tuto radu, víte. Ale neudělám to. Jděte, Drakeu, vydejte se na svoji dovolenou. Rozhodně jste si ji zasloužil.“

„Odletím během několika dnů.“

„Pokud jste ovšem takový šílenec, že se chcete vydat do vesmíru, rozhodně po mně nechtějte, abych letěl s vámi!“

Drake se taky zasmál. Víc se o tomto tématu s Par Leonem nebavil, ale během dalšího týdne v tichosti absolvoval zrychlený kurs v astronautice, astronomii a vesmírných systémech, předmětech, které jej nikdy předtím nezajímaly. To, co zjistil, jej ohromilo. Par Leon situaci podcenil. Lodě byly dostupné v hojném počtu, s pohonem, díky kterému se pohybovaly takřka na hranici rychlosti světla. To Drakea přimělo přehodnotit všechny své plány. Dosud přemýšlel o tom, že by se vrátil do zmrazeného stavu. Nyní se možná rozhodne jinak.

Dokonce se ani nepokoušel porozumět technice inerčního shozu, která obcházela to, co by jinak bylo vražednou akcelerací 4000 g, když loď přecházela do a z oblasti rychlosti světla. Toto pochopení vyžadovalo pracovní znalost vědeckého jazyka, což bylo mimo jeho momentální možnosti. Místo toho uvažoval o tom, jak se svět změnil. Kdyby lidé měli tuto možnost na konci dvacátého století, využily by ji celé miliony lidí dychtících po poznání. Nyní se zdálo, že o něco podobného se zajímá jen pár jedinců. Třebaže hvězdy byly prakticky na dosah, lidstvo se nesnažilo pozorovat je, navštěvovat je a pokořit si je. Zdálo se, že civilizace je naprosto stálá, statická, spokojená v pohodlných hranicích slunečního systému. Svědčilo to o pokroku nebo to spíš bylo známkou určité regrese?

Po devíti dnech byl Drake připraven. Učinil všechno, co mohl. Večer před svým odletem ještě navštívil Par Leona a zašli si spolu na slavnostní večeři. Do této doby se již předpokládalo, že se pohodlně najedí a napijí jeden v přítomnosti druhého. Leon jednou či dvakrát učinil narážku na možnost intimnějšího vztahu, ale necítil se uražen, když to Drake odmítl.

Šli tam, kde se Leon rád stravoval, pojedli jeho oblíbená jídla, pili jeho zamilovaná vína. Neočekávaným obohacením jejich společného prožitku bylo to, že čistě náhodou se v pozadí hrála jedna z Drakeových nových kompozic.

„Slyšíte?“ Par Leon pokývl hlavou směrem k neviditelnému reproduktoru. „Tohle je skutečná a zasloužená sláva. Hudba, dobrá k tomu, aby při ní člověk mohl jíst.“

„Ale ne ji poslouchat.“ Drake ten kompliment zaplašil pokrčením ramen. „Stolní hudba je jako stolní víno, obvykle nic výjimečného. Telemann ji uměl skládat tak rychle, jak byl schopen zapisovat ji.“

„To je pravda. Ale nepodceňujte se, můj příteli. Mozartova divertimenta jsou často jak hravá, tak geniální.“

Konverzace byla uspokojivá a odehrávala se na známé půdě. Drake cítil příjemné rozpoložení, které nastupuje s dobrou společností. Bude mu to scházet.

Nutkání svěřit se Par Leonovi s plnou pravdou bylo silné. Jistě, kdyby se mu přiznal ke svému odhodlání a hloubce svých pocitů, ten druhý muž by mu nakonec možná chtěl pomoci.

„Leone.“

„Ano?“

„Ach, nic. Jen jsem přemýšlel o své cestě.“ Zaplašil tu myšlenku, než se stačila rozvinout. V jeho hlavě zrál plán a nebylo to nic tak prostého jako nechat se znovu zmrazit a uložit do kryotanku. Možná jej přivede do nebezpečí a ke zkáze. Nemůže po Par Leonovi chtít, aby nesl jakoukoli vinu z případné účasti na něm. Také neudělá – nemůže, neodváží se – nic, co by mohlo ohrozit jeho šance na úspěch.

KAPITOLA 9.

ÚTĚK NIKAM

Drake se rozhodl postupovat s tou největší opatrností. Přinejmenším během první části své cesty musí vypadat a chovat se jako naprosto upřímný turista. Pomůže mu skutečnost, že byl oživen. Komukoli, s kým se setká, může říci, že byl vzkříšen teprve nedávno (ono nedávno nebude blíže specifikovat). Řekne, že se snaží získat přehled o nové době. Na všechno, co uvidí, bude zírat jako opravdový balík a bez obav bude moci klást miliony nevinných otázek.

Dlouho předtím, než opustil Zemi, Drake studoval konfiguraci slunečního systému. Zpočátku si dělal starosti, poněvadž Pluto se shodou okolností v důsledku načasování nacházel přesně v aféliu, bodu nejvzdálenějším od Slunce. Pak si ale Drake prostudoval výkonnost lodí. Byly schopny takové akcelerace, a tak záhy dosahovaly závratných rychlostí, že nic ve slunečním systému pro ně nebylo nedosažitelné během pouhých pár dnů. Délka cestování pozbyla významu.

Nejdříve tedy na Mars, přesně jak řekl Par Leonovi během jejich loučení. Drake si dokázal představit svého přítele a mentora, jak sleduje první fázi jeho letu, ale pak, jakmile se přesvědčí, že Drake bezpečně dorazil na místo, nepochybně ztratí zájem.

Mars byl v pozemských databázích definován jako planeta procházející „umírněným“ procesem terraformování; rozhodně tam neprobíhalo nic, jak udávaly zdroje, co by se mohlo rovnat usilovnému procesu přetváření, probíhajícímu na Venuši. Projekt Mars byl navržen jen za účelem zvýšení dostupného množství povrchové vody a neměl nic společného se životem pod povrchem planety.

Loď Drakea dopravila na Mars během jednoho a půl dne. Přistál; a nalezl tam peklo.

Planeta byla vystavena nepřetržitému bombardování. Každých dvacet minut na její povrch dopadl úlomek komety o rozměrech pár stovek metrů v průměru. Směřovaly z Kuiperova pásu a zasahovaly Mars tangenciálně, přesně za úsvitu na rozhraní mezi osvětlenou a neosvětlenou stranou. Každý náraz zasahoval do vzdálenosti dvaceti stupňů od rovníku. Atmosféra Marsu byla příliš řídká, než aby se v ní rozléhal zvuk, avšak povrchem kolem místa přistání otřásaly mohutné tlakové vlny.

Drake si oblékl skafandr a vystoupil z lodi. Nacházel se v bezpečné vzdálenosti od nárazové zóny. Přesto cítil, jak se stlačená drť regolitu pod jeho chodidly chvěje a otřásá.

Vzhlédl. Obloha byla špinavě šedivá, pruhovaná a zastřená slabou vrstvou bílého oparu. Většina prachu a vodních par ve vzduchu nepocházela z úlomků komet, ale z odpařujících se povrchových skal a trvale zmrzlé půdy, vystřelovaných vysoko do atmosféry Marsu. Zmrzlá půda byla hlavním zdrojem atmosférické vody. Vracela se k povrchu v podobě jemné mlhy ledových částeček. Poprvé po miliardě let na Marsu padal sníh.

Zatímco se Drake díval, šedivou oblohou na jihu proletěla další plamenná koule. Směřovala ze západu na východ a pak zmizela. O minutu později jihovýchodní obzor osvětlil záblesk šarlatové záře. Bylo stěží uvěřitelné, že takovou zkázu dokáže napáchat hrubě otesaný kus vodního ledu, znečištěný částečkami čpavkového ledu, křemičitého kamene a kovové rudy, ne větší než dvě stě metrů v průměru. Ovšem několik milionů tun hmoty, pohybujících se rychlostí čtyřiceti kilometrů za vteřinu, je nositelem značného množství kinetické energie. Uvolnění této energie během každého nárazu mělo sílu tisíce megatun. Každý nový kometární úlomek dopadl se silou, která by se na Zemi rovnala síle mohutné sopečné exploze. Řídká atmosféra Marsu ji stačila jen málo zmírnit.

Drake to bouření na obzoru sledoval celé hodiny. Nakonec dospěl k rozhodnutí, že zranitelný povrch planety, bombardovaný ledovými kroupami většími než Velká pyramida, by u něj pravděpodobně vyvolal spíš noční můry, než aby jej podnítil k hudební tvořivosti.

Vešel do nitra lodi a přemýšlel o svém dalším postupu. Par Leonovi řekl, že na Marsu navštíví jeho hlubinné jeskyně. Přírodní útvary, celé kilometry rozměrné, byly během staletí prostřednictvím razících štítů vzájemně propojeny tunely. Po Zemi nyní zaujímaly druhé místo jako centrum lidské civilizace.

Opatrnost mu říkala, že by jeskyně měl navštívit, tak jak si to naplánoval. Poté se měl podle původního cestovního plánu vydat na Europu a Ganymed, satelity Jupiterovy a pak na Neptunův velký měsíc, Titan. Jemu však již nedávaly pokoj skutečnosti, které se nově dozvěděl. Cesta na Mars změnila jeho perspektivu meziplanetárního cestování. Věděl, že se nalézá, pokud by se tak rozhodl, jen pár dnů cesty od Any. Pouť z Marsu na Pluto, dokonce i bez použití tísňového módu a bez maximálního zrychlení, trvala pouhých šestatřicet hodin.

Pokušení bylo příliš silné. Nařídil, aby byla vyslána zpráva Par Leonovi na Zemi o jeho bezpečném přistání na Marsu. Pak zadal nový příkaz.

Loď se zvedla z povrchu a jako šíp vystřelila od Marsu, přesně na opačnou stranu od slunečního žáru. Proletí kolem Jupitera a Saturnu, mine Uran a Neptun. Nezastaví se, dokud nedorazí na Pluto, na samou hranici slunečního systému; tam, kde Slunce není ničím víc než jen zářivou jiskřičkou na obloze a kryomrtvoly spí ve svém předlouhém, bezesném spánku pod tichými hvězdami.

###

Málo znalostí se docela dobře mohlo rovnat přílišným. Během šesti let práce na Zemi si Drake zvykl na myšlenku robotických služebníků. Různili se co do úrovně inteligence, závislé na jejich funkci, ale všichni měli jednu věc společnou: jakýkoli příkaz vykonali bez otázek, za předpokladu, že nebyl nebezpečný a nepřesahoval jim dostupné zdroje materiálu nebo schopností.

Drake předpokládal, že totéž bude platit na Plutu, a tak to také zpočátku vypadalo. Loď bez problémů přistála na zmrzlém povrchu. Jeho příletu byly přítomny stroje. Nebyli tam žádní lidé, a on ani žádné neočekával. Nejbližší lidé přebývali na Charónu, sedmnáct tisíc kilometrů vzdáleném. Pluto a Charón připomínaly spíš dvojici měsíců než planetu a její satelit – Pluto byl menší než Měsíc u Země, zatímco Charón dosahoval poloviční velikosti své mateřské planety. Tělesa spolu byla spjata slapovými silami, vždy jedno druhému ukazovalo tutéž tvář. Drake, stojící s hlavou vyvrácenou na povrchu Pluta, viděl Charón visící jako přívěšek na obloze nad ním, jako obří matný rubín. Výzkumná stanice na jeho povrchu nebyla vidět. Z této vzdálenosti nebyla na Charónu patrná žádná známka lidské aktivity.

Přestože Charón byl tak blízko, stroje na Plutu byly navrženy tak, aby byly schopné operovat bez kontroly či asistence ať z Charónu, nebo z jiného místa. Drakeův příkaz, aby jej odvedly ke kryohrobkám, byl vykonán bez jediného dotazu.

Povrch Pluta byl jedním z nejklidnějších míst sluneční soustavy. Přesto i tam mohlo dojít k občasným nárazům meteoritů a kometárního odpadu. Kryohrobky se kvůli větší bezpečnosti nacházely pod povrchem planety, aby byly chráněny před sebemenšími vetřeleckými vlivy.

Teprve když sjel přinejmenším kilometr dolů podél sestupné rampy, Drakea napadlo, že i on je zde vetřelcem. Společně s obslužným strojem vešel do prostorného sálu, kde musel ve svém skafandru vstoupit do jiného, většího. Prostor mezi oběma skafandry byl vyplněn tekutým heliem.

„Je to nutné?“ Říkal si, že druhý skafandr značně omezí jeho pohyblivost.

„Je to nutné. V bezpečnostní zóně nesmí dojít k žádnému úniku energie, aby nedošlo k sebemenšímu nárůstu okolní teploty. Já sám za tento bod pokračovat nemohu. Vydávám příliš mnoho tepla.“ Stroj zvedl pavoukovitou členitou končetinu a ukázal na vznášející se modrou pyramidu, se zhruba půl metru dlouhou základnou. „Toto je nyní váš průvodce.“

Od chvíle, co opustili povrch, kolem byla stále větší tma. Nyní zmizely všechny světelné zdroje a Drake se vydal za vznášející se modrou pyramidou ven z komory, na jinou úroveň kryohrobky.

Od svého prvního průvodce se dozvěděl, že kryotanky jsou uskladněny v pravidelných řadách v hlavní kryohrobce. Drake napínal oči do temnoty před sebou. Neviděl nic, jen slabé modré světlo pyramidy. Byl vydán na milost svého robotického průvodce, který zřejmě znal chodby hluboké krypty a její obsah prostřednictvím naprogramované paměti.

Uzavřen ve svém dvojitém skafandru, Drake sledoval modré světélkování, dál a dál. Konečně se pyramida zastavila. Drake popošel blíž a v jejím slabém svitu uviděl obrys kryotanku. Vypadal jako velká rakev, dva metry dlouhá a metr široká a hluboká. Třebaže v kryohrobce byla bez přestání udržována konstantní teplota, každý kryotank obsahoval kvůli vyšší bezpečnosti také svoje vlastní zařízení ke kontrole teploty a chladicí zdroj.

„To je ona?“ Sklonil se k rakvi a pátral po nějakém označení.

Nebyl si jistý, zda jej modrá pyramida slyší, rozumí mu, nebo s ním může mluvit, dokud ve své helmě neuslyšel syčivý šepot. „To je ona.“

„Nevidím žádné označení. Jsi si jistý, že se jedná o kryotank Anastasie Werlichové?“

„Jsem si jistý.“

„V tom případě jej opatrně zvedni a vezmi jej s sebou. Vyveď nás zpět na povrch a do mé lodi.“

Nechápal, jakým způsobem by modrá pyramida mohla vyvinout jakoukoli sílu, ale po chvíli čekání se kryotank v nízké přitažlivosti planety zvedl. Další dvě vteřiny a modré světlo se vydalo na zpáteční cestu kryptou. Neúnavně je vedlo vzhůru, do sálu na první úrovni, kde Drake svlékl svůj vnější skafandr. Po dalších dvaceti minutách již dohlížel na pečlivé umístění Anina kryotanku do skladovacího prostoru na zádi své lodi.

Mechaničtí pomocníci byli pryč a on byl připraven nařídit lodi, aby se zvedla z povrchu Pluta, když vtom se komunikační panel rozzářil chaotickými souhvězdími červených a žlutých světel.

„Odnesení kryotanku z kryohrobky na Plutu a jeho umístění do lodi je nepovoleným činem,“ oznamoval tichý hlas. „Kryotank musí být neprodleně vrácen na místo.“

Drake se proklel za svoji vlastní hloupost. Činnost strojů určitě byla automaticky hlášena do nějaké centrální databanky. Měl štěstí jenom v tom, že než zpozorovala něco neobvyklého, pár minut to trvalo.

Místo odpovědi uzamkl vstupní otvory a vydal příkaz k okamžitému odletu z povrchu planety.

„Odstranění jakéhokoli kryotanku z kryohrobky na Plutu je bez náležitého povolení zakázáno,“ opakoval hlas. „Vy toto povolení nemáte. Nepokoušejte se opustit povrch Pluta. Nebude vám to povoleno.“

Drake varování ignoroval. Klesl do sedadla pro pilota. Proč loď ještě neodstartovala? Když odlétal ze Země a z Marsu, jeho příkazy byly vykonány okamžitě.

Odpověď se mohl dohadovat: automatický pilotní systém lodi byl blokován zvenčí. Pokud bude chtít odletět, musí přepnout na manuální řízení. Ze stručných kursů o astronautice a vesmírných systémech teoreticky věděl, jak loď ovládat. V praxi se ale o nic podobného nikdy nepokoušel.

Jakmile zmáčkl tlačítka, kterými se vypínalo počítačové ovládání lodi, dostal zprávu následujícího znění:

„Požadovaná akce plavidlu znemožní automatizovaný způsob řízení. Přejete si pokračovat?“

„Ano.“

„Požadovaná akce znemožní použití všech trajektoriálních plánovacích funkcí. Přejete si pokračovat?“

„Ano.“

„Požadovaná akce rovněž toto plavidlo odpojí od ochranného navigačního systému sluneční soustavy. Přejete si pokračovat?“

„Ano, ano, ano!“

Znovu a znovu mačkal tlačítka sekvence manuálního startu, přesvědčen, že vně lodi působí síly mnohem mocnější, které její start znemožňují.

Nakonec – konečně – viděl, jak se loď zvedá. Povrch Pluta z kamene a ledu se vzdaloval do hloubky pod ním.

Nastavil jednoduchý vnější kurs, přímou čarou pryč od Slunce. Nezáleželo mu na tom, kam poletí, za předpokladu, že to bude pryč.

Mělo to být snadné. Přístupový koridor Pluta byl v době jeho příletu zcela prázdný. Nyní se ale hemžil plavidly. Kontrolní panel jich v prostoru před ním ukazoval celé desítky. Kde se všechna vzala? Bylo to něco podobného jako automatizovaná bezpečnostní služba, která zachytila padající Melissu, neviditelná bezpečnostní síť lodí uvedená v činnost přesně v okamžiku, kdy to bylo zapotřebí?

Neměl čas přemýšlet, co to je nebo proč to tam je. Lodě před ním se sbíhaly, pohybovaly se tak, aby proťaly jeho dráhu, nasměrovanou k obvodu slunečního systému. Nějakým způsobem se dozvěděly jeho letový plán. Zřejmě byl vyvolán automaticky, přestože loď řídil sám.

„NEPOKOUŠEJTE SE POKRAČOVAT.“ Tentokrát byl příkaz hlasitější a důraznější. „OKAMŽITĚ SE VRAŤTE NA PLUTO.“

Drake nastavil loď na maximální zrychlení a dál se držel svého kursu. Letěl přímo do srdce sbíhajícího se roje lodí.

„VYPNĚTE POHON POHYBUJETE SE RYCHLOSTÍ PŘESAHUJÍCÍ ČTYŘICET KILOMETRŮ ZA SEKUNDU. NÁRAZ PŘI TÉTO RYCHLOSTI MŮŽE MÍT OSUDNÉ DŮSLEDKY.“

Bylo to značně nepřesné, podceněné konstatování. Po srážce s jinou lodí při rychlosti čtyřiceti kilometrů za vteřinu by z jeho lodi zbylo jen pár kousků roztaveného kovu a odpařujícího se plastu.

„JSTE V KOLIZNÍM KURSU.“

Drakeovi zazněl v uších ječivý zvuk sirény. Byl to varovný signál detekčního systému jeho vlastní lodi. Srážka a zničení nebyly dál než zlomek sekundy.

A pak, v posledním okamžiku, se mu loď letící v protisměru vyhnula. Střed shluku vesmírných plavidel se rozevřel a Drake jím proletěl na druhou stranu.

Divil se, co ho vlastně zachránilo. Uposlechly stíhací lodě zákaz znemožňující jim ublížit člověku? Nebo jim snad znemožňují zničit samy sebe?

Daleko před sebou zpozoroval další skupinu lodí. Směřovaly k němu, ale rychlost jeho vlastní lodi byla příliš vysoká, než aby ho dostihly. Za okamžik proletěl kolem nich. Stále s maximálním zrychlením, řítil se k okraji slunečního systému.

Jakmile byla obloha před ním čistá, zadal souřadnice na Canopus.

###

Konečně mohl dýchat. Pokud se v dřívější době mohl považovat za vraha kvůli tomu, co společně s Tomem udělali Aně, pak by v dnešní době nepochybně byl odsouzen jako zloděj nebo něco ještě horšího.

Kdo se o to staral? Konečně byl s Anou a to bylo jediné, na čem záleželo. Třebaže hrozba pronásledování ještě nepominula, nikde neviděl známky po jiných lodích. I tak by bylo obtížné dostihnout ho. Loď bez ustání zrychlovala. Za chvíli dosáhne takřka rychlosti světla a bude se pohybovat jenom o 125 metrů za vteřinu pomaleji než pohybující se vlnoplocha. Ani to však nebylo hranicí. V případě potřeby může dosáhnout rychlosti jen o metr za vteřinu pomalejší než rychlost světla.

To ale nebude nutné. Zkontroloval ovládací panel. Dokud nezpozoruje nějaké známky pronásledování, jejich plánovaná maximální rychlost bude stačit. Mocným faktorem zde bude relativistická dilatace času. Za každý den strávený na palubě lodi na Zemi uplynou celé roky. Cesta ke Canopu pro něj bude trvat pár měsíců, ale na Zemi zatím uběhne bezmála tři sta let.

A pro Anu?

Ta stále prodlévala mimo čas, ve své osobní fermatě, v časové prázdnotě bez konce, kde neexistovala délka a intervaly.

Pocítil nesmírnou touhu podívat se na její obličej v zapečetěném kryotanku. Místo toho dál hleděl před sebe na vzdálenou hvězdu, kterou zvolil za cíl jejich cesty. Dokonce i ze vzdálenosti stovky světelných let byl nějakým zázrakem optického systému lodi Canopus již viditelný jako maličký zářivý disk.

Drake přešel k lodnímu počítači. Nyní, když unikli svým pronásledovatelům, musí se vrátit k automatizovanému řízení. Rád by viděl, jak počítač, onen mnohoúčelový procesor, který stejně snadno jako plánoval hvězdné trasy, připravoval pokrmy a udržoval v činnosti život zajišťující systémy na palubě lodi, vypadá.

Zvedl plastikový přístupový panel k hlavnímu procesoru a pohlédl do malého temného prostoru. Spatřil tam šňůru červených korálků, z nichž žádný nebyl větší než špendlíková hlavička, a jiskřičky fialových světýlek, která probleskovala mezi nimi. Tichý hlas adresovacího systému lodi řekl mírně káravým tónem: „Nedoporučuje se vystavovat systém externímu světelnému zdroji, protože počítač je nucen operovat se sníženou rychlostí a výkonností.“

Drake se vrátil zpět ke kontrolkám a obrátil pozornost k všeobecným funkcím lodi. Byla schopná zdánlivě donekonečna udržovat naživu jeho a zabezpečovat všechny jeho životní potřeby. Její rychlost a manévrovatelnost jej nepřestávaly udivovat. A přesto jej to v mnoha ohledech překvapovalo méně než civilizace, která loď vyrobila. Civilizace, která byla schopná vytvářet takové zázraky schopností a potenciálu – a pak je nepoužívala; to mu na tom připadalo tou největší záhadou ze všech.

Byl snad pro lidstvo psychologicky nepřijatelný přenos v čase způsobený časovou dilatací? Drake na něm byl závislý. Možná ale druzí nesnesli pomyšlení, že by měli odletět a po návratu nalézt své přátele v kryohrobkách nebo mrtvé. Pokud se ovšem délka života zvyšuje, na tomto faktoru by záleželo stále méně a méně. Jestliže to je hlavní důvod, proč lodě nejsou víc používány, budoucnost nepochybně bude svědkem mnohem častějších cest do vesmíru.

Loď se blížila k hranici své maximální naplánované rychlosti. Drake si všiml, že indikátor vnější hmotnosti ukazuje přes 140 000 tun, přičemž klidová hmotnost lodi činila pouhých 130 tun. Pro vnějšího pozorovatele by Drake sám měl hmotnost osmdesát osm tun a byl by vidět v perspektivním zkrácení na necelé dva milimetry. Výhled před loď zakrývaly štíty, ale Drake věděl, že záběr, který vidí na obrazovce před sebou, je maximálně přizpůsoben závratné rychlosti lodi. Nezaštítěný výhled by mu odkryl pohled na záření kosmického pozadí o teplotě tří stupňů, Dopplerovým jevem posunuté na viditelné vlnové délky. Daleko za ním zdroje tvrdého rentgenového záření slábly do bledě červených hvězd.

Loď v žádném případě nebyla na hranici své výkonnosti. V případě nutnosti by s Anou mohl letět donekonečna, na samý kraj vesmíru. Drake ale věřil, že to nebude nutné. Zavřel oči a zaposlouchal se do zřetelné, klidné melodie, do hudby hvězd, probouzející se k životu v jeho mozku. Lehl si a dovolil hudbě plnit jeho mysl.

Poprvé během pěti staletí cítil naprostý klid.

KAPITOLA 10.

„A PŘESTO KAŽDÝ ČLOVĚK ZABÍJÍ TO,

CO MILUJE.“

V tichu mezi hvězdami nebylo žádné rozptýlení. Drake začal znovu komponovat, přesvědčen, že to bude jeho dosud nejlepší dílo. Vyvřou v něm na povrch všechny jeho emoce, všechny od toho zlověstného prvního rána, kdy spatřil červený vůz na příjezdové cestě, kde žádný vůz stát neměl; přes nejtemnější dny, kdy se zdálo, že nic není možné; skrze celou tu dobu až k pokojnému, nadějnému jitru přítomnosti.

Let lodi byl řízen automaticky, malým, ale nesmírně výkonným počítačem. V úložném prostoru na zádi ležela Ana v bezpečí svého kryotanku. Drake měl veškerý čas, který potřeboval. Dny míjely a on nové skladbě dovoloval plynule zrát v jeho nitru. Kdykoli měl pocit, že si potřebuje odpočinout, šel do skladovacího prostoru, kde spala Ana, sedl si vedle kryotanku a dělil se s ní o své myšlenky a sny.

Ujistil ji, že pár měsíců času na palubě lodi bude stačit. Než se vrátí, na Zemi mezitím uplyne téměř tři sta let a během těchto staletí pozemští vědci jistě naleznou bezpečný a spolehlivý lék na její nemoc. Pokud ne, odletí znovu a budou celý cyklus opakovat.

A co když nás Země po mnoha pokusech nakonec zklame?

Představoval si Aninu otázku ve své mysli a znal i odpověď na ni. „Vydali by se jinam, daleko mimo říši známých hvězd, a hledali by jiná řešení. Loď byla dokonale soběstačná. Měla zásoby energie a potravin na mnoho subjektivních životů strávených cestováním.

Drake ale doufal, že jedna cesta bude stačit. Řekl Aně, že jednou z jeho ambicí je najít po návratu kryomrtvolu svého přítele Par Leona a oplatit mu jeho službu. Par Leon se jí určitě bude líbit.

Byl podivně, mimořádně šťastný, zatímco loď dál směřovala ke Canopu. Původně měl v plánu uskutečnit gravitační obchvat, manévr, který by loď pronesl po úzké hyperbolické trajektoriální dráze blízko Canopu a pak by ji odmrštil zpátky na dráhu, kterou přiletěli.

Ale možná se příliš těšil vyhlídkami na budoucnost, než aby pospíchal, nebo prostě jen cítil podivnou zvědavost a chtěl vidět, jaké světy by mohly kroužit kolem jiného slunce. Ať byl důvod jakýkoli, rozhodl se během oněch posledních pár týdnů snížit rychlost a nasměrovat loď na oběžnou dráhu ve vzdálenosti zhruba čtyř set milionů kilometrů od Canopu.

Nastavil zobrazovací systémy lodi tak, aby skenovaly hvězdný systém. Našel tam planety, jak doufal, čtyři plynové obry, každý velikosti Jupitera. O něco blíž lokalizoval plný tucet menších světů. Drake však ignoroval nebo zapomněl na ďábelskou moc Canopu samotného. Byl to děsivý pohled na hvězdu více než tisíckrát zářivější než Slunce a vystřelující zelené erupce plynů miliony kilometrů dlouhé. Vnitřní planety byly pouhými zčernalými škvarky, bez vzduchu, vyprahlými, spalovanými žhavou výhní hvězdy. Vnější plynoví obři byli tvořeni převážně atmosférou, až na malé stlačené pevné jádro, kde tlak dosahoval milionů pozemských atmosfér. Nemohl tam existovat život v žádné formě, kterou si dokázal představit.

Přesto tam zůstal a díval se. Během dvou dnů onoho fascinujícího představení se jeho oči znovu a znovu stáčely k pekelné výhni Canopu. Přemýšlel o tom, zda podobnou podívanou už někdy před ním viděl někdo z lidí. Byla v těchto končinách vůbec kdy nějaká inteligence, ať lidská, či jiného původu? Nebo jsou jeho udivené oči prvními, které kdy spočinuly na těch temných, křivolakých striích – nikoli slunečních skvrnách, ale slunečních jizvách – které rýhovaly vroucí povrch hvězdy?

Pokud tam jiní byli a byli něčím podobným jako on, litoval je. Canopus v jeho mysli probudil ozvěny hrůz mimo jakékoli chápání a mimo vysvětlení.

Konečně už to nemohl déle vydržet. Jako ztracená duše vylétající z bran samého pekla se otočil a prchal. Potřeboval nekonečné ticho prostoru a také uklidňující ochranu známého slunečního systému. Pokud bude nutná jakákoli další cesta s Anou, rozhodně to bude k nějaké menší a méně bouřlivé hvězdě.

Když loď začala zrychlovat, obrátil zobrazovací systém ještě jednou naposledy ke Canopu, věda při tom, že dělá chybu. Viděl navždy odsouzené duše. Neschopné prchnout jako on, byly spalovány v temných mukách uprostřed hvězdné výhně. Kolem nich tančili kouřoví démoni, v jazycích plamenů, které se svíjely a rozevíraly chřtány na znamení triumfu. Drake se otřásl, schoulil se a odvrátil pohled.

Zatímco hvězda se vzdalovala v zářivý bod světla, pokoušel se vrátit zpět ke každodenní rutině pobytu na palubě lodi. Ale všechen klid a harmonie, duševní i hudební, byly pryč. To, co viděl, zas a znovu, bylo vizí jámy pekelné. V duchu donekonečna kroužil na oběžné dráze kolem Canopu. Protuberance žhavých plynů, zářivé erupce zeleně, běloby a modři tančily v čarodějnickém sabatu v jeho mysli. Nebyl schopen jíst, pít ani spát. V jeho nitru narůstalo nutkání podívat se na Anu, nalézt klid v jejím spícím obličeji.

Nakonec se vydal na záď a posadil se vedle kryotanku. Byl si jistý, že to jako vždy zažene všechny jeho chmury.

Dnes se tak ale nestalo. Jeho myšlenky se zmítaly ve víru.

„Co se to se mnou děje, Ano? Zmocňuje se mne šílenství?“

Obvyklá odpověď, kterou si představoval, tentokrát nepřicházela. Hleděl na kryotank. Byla od něj jen pár stop vzdálená. Kdyby ji mohl vidět, jen na kratičký okamžik…

Vnější povrch tanku měl pokojovou teplotu. Uvnitř byla kryomrtvola obklopená dalšími dvěma ochrannými vrstvami. Obě byly průhledné. Mohl by tank otevřít a krátce se na ni podívat, než dojde k postřehnutelné změně teploty.

Pomalu uvolnil pečetě a zvedl těsně přiléhající vnější víko.

Tiše ležela v kryotanku, bledá a pokojná, jako Sněhová královna. Bál se otevřít víc než jen štěrbinu, a přesto viděl její perleťové oči a pokožku v barvě mléčných krystalů. Z nitra tanku zavanul mrazivý nápor par, chladnější než to nejchladnější peklo. Anino tělo mizelo a probleskovalo jako obrázek pozorovaný přes ledové sklo.

Rychle zavřel a zapečetil vnější víko. Ten jediný okamžik mu stačil. Byl schopen znovu nalézt kontrolu sám nad sebou a myslet na jiné věci.

V duchu si říkal, snad už posté, jaké měl štěstí. Když si před takovou dobou spřádal v hlavě plány, nikdy se mu ani nesnilo o lodích dosahujících rychlosti světla a časové dilataci. Přinejlepším si představoval náhodný sled zmrazování a oživování, dál a dál v čase, dokud Anu nebude možné bezpečně oživit a jednou provždy vyléčit. Představoval si a obával se mnohačetných procitnutí, kdy si bude nejistý, kde je a kde by mohla být Ana, ba dokonce nejistý, zda stále leží ve svém kryotanku.

Místo této nebezpečné perspektivy je tu Ana s ním. Může ji hlídat a ochránit ji před jakýmkoli nebezpečenstvím.

Zbytek cesty domů byl, pokud vůbec nějaký, mnohem poklidnější než cesta ven. Během závěrečných fází Drake prověřoval všechny komunikační systémy lodi, elektromagnetické a neutrinové, a přemýšlel, co jej asi bude očekávat po návratu do slunečního systému. Nenalezl tam nic než ticho. Během staletí se nepochybně opět změnila veškerá technologie; byl pryč tak dlouho, aby mohly vzniknout zcela nové komunikační metody. Tři staletí byla rovněž – děsivá představa – dostatečně dlouhou dobou, aby se změnilo samo lidstvo, ba dokonce, aby lidstvo samo sebe kompletně zničilo.

Pokračoval s tou největší obezřetností, protože stále ještě neznal povahu systému, do kterého se s Anou vraceli. V bezpečné vzdálenosti od domova snížil rychlost lodi z její takřka světelné. Pohybujíc se plynule klesající rychlostí, loď mířila ke Slunci; kolem pustých a vyprahlých Suchých Tortug, těch nejzazších hranic gravitační říše Slunce; kolem vnějšího obvodu Oortova mračna; ke Kuiperovu pásu a skrze něj. Nikde nebylo známky po lidské přítomnosti. Pronásledovatelé, tak zaneprázdnění během Drakeova průletu vnějším systémem cestou od Pluta, byli pryč.

Než dorazili k mrazivým pustinám Pluta, loď vlétala do nitra slunečního systému rychlostí pouhých několika stovek kilometrů za sekundu. Drake si začínal dělat starosti. Žádný zobrazovací systém, dokonce i při té nejvyšší rozlišovací schopnosti, neukazoval sebemenší známky lidské aktivity ani na Plutu, ani na Charónu. Výzkumná stanice zmizela.

Leží nyní v kryohrobce na Plutu Melissa Bierly? Nebo pro ni nalezli lék, který ji zbavil muk způsobených nedokonalostmi mistrovství genetické vědy? Drake si uvědomoval, že stále má strach z moci, kterou nad ním Melissa Bierly měla. Místo aby se přiblížil k planetární dvojici na přistání, jak měl původně v úmyslu, zvýšil rychlost a zamířil k vnitřním planetám. Vyletěl ze Země, a tam se taky vrátí a obeznámí se svým případem kohokoli nebo cokoli, co tam nalezne.

Řízení lodi během přibližování k vnitřnímu systému bylo převzato z jeho rukou, když prolétal Asteroidovým pásem. Když se loď pohybovala vysoko nad ekliptikou, zaměřil se na ni navigační a naváděcí paprsek, který se zhostil vnitřního ovládání lodi. Drake se jej manuálně pokusil přerušit. Podařilo se mu to jednou, ale pak už byly veškeré jeho příkazy ignorovány. Neschopný ovlivnit svoji dráhu, bezmocně se díval, jak loď míří na přistání na povrchu Měsíce.

Vesmírný přístav byl nový. Drake klesal směrem k ploché desce z lesknoucí se žluti, tečkované masivními stříbrnými sloupy, rozmístěnými do trojúhelníků. Lodě, pokud to byly lodě, vytvářely temné čtyřstěny bez oken ve středu každého trojúhelníku. Nic ani vzdáleně se podobajícího jeho lodi Drake neviděl. Vesmírné lety a pravděpodobně i všechno ostatní, se během tří stovek let změnily.

U průlezu z lodi se Drake setkal s malým průvodcem na kolech, jehož tělo tvořila stopu vysoká koule, ze které vyčníval kolmo vzpřímený válec zakončený košťátkem pohyblivých kovových vláken. Košťátkovitá hlava se Drakeovi uklonila na pozdrav. Pak stroj na svých kolečkách zamířil k po hlavu vysokému oválnému otvoru v úpatí jednoho ze stříbrných sloupů. Drake jej následoval, sklonil se a prošel otvorem. Žádná přechodová komora tam nebyla, ale monitor na jeho skafandru najednou ukazoval dýchatelný vzduch a pohodlnou teplotu. Na pokyn svého průvodce si svlékl skafandr a vydal se za ním krátkou chodbou do další místnosti.

Tam na něj čekal muž vznešené postavy s nepřítomným pohledem proroka. Drake očekával víc: možná uvítací výbor, či snad dokonce přehlídku síly. Muž jenom přikývl a nevzrušeně v univerzálním řekl: „Vítejte zpátky v pozemském prostoru, Drakeu Merline.“

Drake se mýlil. Myslel si, že sám sebe v duchu připravil na všechny možnosti. Rozhodně však neočekával, že jej poznají a osloví jej jeho jménem.

Pak si ale uvědomil, že nemá důvod být překvapen. Loď prozradila svoji identitu už v Asteroidovém pásu, během prvního setkání s navigačním a naváděcím paprskem vnitřního systému. Zjistit historii lodi prostřednictvím databank bylo hračkou. Nepochybně zaznamenaly také jeho náhlé zmizení ze sluneční soustavy.

Říkal si, co ještě by záznamy mohly vypovídat o útěku lodi z Pluta. Bez ohledu na to, co v nich stálo, lhaním nic nezíská.

„Poněvadž víte moje jméno,“ řekl, zatímco druhý muž jej klidně a bez výrazu pozoroval, „pak možná také znáte moji minulost. Pokud ano, zajisté si uvědomujete, že jsem se vrátil, abych vás požádal o pomoc.“

Drake zjistil, jak obtížné je smířit se se skutečností, že byl uvítán ve známém jazyce. Par Leon také byl schopen hovořit s ním po jeho oživení, ale to bylo jenom v důsledku dlouhé přípravy na Drakeovo vzkříšení a podrobného studia patřičné historické epochy.

Copak se jazyk přestal vyvíjet, naprosto během staletí zakrněl, protože byl do takové míry zakotven ve vesmírných databankách? Nebo jej postava v hávu před ním jednoduše formálně zdravila, jedinou větou, kterou se z univerzálního naučila?

Avšak muž přikývl a promluvil znovu. „Jmenuji se Trismon Sorel. Znám něco z vaší historie, co se k nám dostalo z dávných časů, třebaže jistá vážná… událost před takřka stoletím vedla k tomu, že všechny naše záznamy byly do značné míry zničeny a znehodnoceny. Ve vašem případě existují dvě verze toho, co se stalo. Podle jedné se vám před třemi sty lety vymklo z rukou ovládání vaší lodi a byl jste nedobrovolně unášen daleko do hlubin vesmíru. Z druhé verze vyplývá, že odstranění kryomrtvoly z hrobky na Plutu a následný odlet vaší lodi byly spolu souvisejícími událostmi, z nichž je patrné, že vaše zmizení téměř rychlostí světla, jakkoli zvláštní a udivující, bylo úmyslné. Očekávám vaše vysvětlení. Nicméně, nejdříve bychom měli přejít do jiného prostředí, kde konverzace bude příjemnější.“

V jeho řeči byly malé prodlevy, mírná zaváhání na místech, kde bylo nepřirozené narušovat tvary slov. Když Drake odcházel z místnosti, dolů po spirálovitém kovovém schodišti, pomyslel si, že Trismon Sorel se univerzálnímu zřejmě naučil, tak jako si tehdy Par Leon nastudoval starou angličtinu. Ovšem zvládnout univerzální tak rychle a tak dobře během dne od vstupu Drakeovy lodi do vnitřního systému přesahovalo schopnosti jakýchkoli výukových programů. Vyplývalo z toho, že Trismon Sorel, navzdory skutečnosti, že vypadal docela normálně, je příkladem nesmírného pokroku lidských mentálních schopností.

Vstoupili do místnosti, která mohla docela dobře existovat v Drakeově vlastní době. Pouze lunární přitažlivost, která tvořila jednu šestinu pozemské, Drakeovi napovídala, že je daleko od domova. Sorel pokynul ke dvěma pohodlně vyhlížejícím křeslům a sám se do jednoho z nich posadil. Zatímco se k nim blížil malý jezdící sluha s občerstvením, pozoroval Drakea upřeným, vědoucím pohledem.

„Mluvte, Drakeu Merline. Povězte mi svůj příběh.“

Drake přikývl a posadil se proti Trismonu Sorelovi. Cítil narůstající napětí ve svém nitru. Během pár minut se dozví, zda jeho dlouhá cesta je u konce a jeho život může znovu začít.

„Moje zmizení ze slunečního systému skutečně bylo úmyslné.“ Mluvení mu najednou připadalo obtížné, než byl schopen pokračovat, musel polknout a odmlčet se. „Bylo úmyslné a učinil jsem tak z dobrého důvodu. Tady ovšem začít nemohu. Musím začít velmi dávno, před více než osmi sty lety. Tehdy byla kryomrtvola, která nyní leží v bezpečí v lodi, jíž jsem přiletěl, mojí ženou. Po mnoha společně strávených letech jsme se dozvěděli, že trpí nevyléčitelnou nemocí…“

Když Drake vyprávěl svůj příběh, byl nucen vybavit si scény, které v sobě potlačoval po celá staletí. Pokud Aně mělo být pomoženo, Trismon Sorel musel vědět všechno: všechny Aniny symptomy a vývoj její nemoci, postup jejího zmrazování.

Sorel pozorně naslouchal. Zvedl ruku, aby Drakea přerušil, jenom tehdy, když Drake hovořil o strašlivých hodinách s Anou v kryogenním zařízení Druhé šance.

„Okamžik. Říkáte, že původní lékařské záznamy byly uloženy s tělem v kryotanku. Jsou tam i nyní?“

„Měly by být. Všechno by mělo být uvnitř kryotanku.“

„V tom případě, než budeme pokračovat, dovolte mi sezvat příslušné odborníky, jak na starou medicínu, tak na jazyky. Mohu vás ujistit, že jsme schopni vyléčit všechny známé nemoci. Což samozřejmě platí také pro nemoci vymýcené, o kterých jsme sami nikdy neslyšeli. Budeme ovšem muset projít záznamy a prohlédnout tělo.“ Seděl tam a po tři nebo čtyři vteřiny upíral pohled do prázdna.

Drakem probíhaly vlny emocí. Pociťoval nespoutanou a strašlivou radost, přímo agónii úlevy: Ana konečně bude vyléčena. Také však cítil pověrčivou bázeň. Měl pocit, že mezi zdokonalené mentální schopnosti Trismona Sorela patří i telepatie. „Vy s jinými lidmi mluvíte přímo, přenosem myšlenek?“

Sorel se zatvářil zmateně, než se usmál, opět následovala krátká pauza. „Ne způsobem, jakým si možná představujete. Nedokážu víc, než vy sám budete schopen během pár dnů. Budete se o svoje myšlenky dělit s ostatními. Budete mít okamžitý přístup ke všem informacím v databankách. Budete počítat rychleji a lépe než počítač na lodi, kterou jste přiletěl. Podívejte.“

Otočil hlavu a zvedl si vlasy nad spánkem. Drake uviděl malé, mírně odlišně zbarvené místečko, které normálně bylo schované pod linií vlasů.

„Tohle je místo, kam byl vsazen implantát,“ pokračoval Sorel. „Obvykle bývá vsazen v raném dětství a kdykoli jej lze vyměnit. Je droboučký, menší a tenčí než špendlík a slouží množství účelů: funguje jako monitor tělesných funkcí, jako výkonný počítač a jako vysílač a přijímač. Jeho prostřednictvím lze přijímat a vysílat příkazy, žádosti, data a programy. Mohu díky němu rozmlouvat s databankami nebo s jinými jednotlivci. Prostřednictvím sítě Copernicus jsem požádal, aby se skupina lékařských a jazykových expertů neprodleně odebrala do vaší lodi. A s vámi jsem teď schopen komunikovat ve skutečném čase, protože i když váš jazyk je pro mne nový, používám jazykové translační moduly v rámci sítě Tycho.“

Takže přece jen docházelo k určitému přenosu informací přímo od člověka k člověku. Sorel četl z výrazu Drakeovy tváře pochybnosti. „Nedělejte si ohledně toho starosti. Ve vašem případě – jako u všech oživených z kryohrobek – bude vsazení implantátu naprosto dobrovolné. Než se pro něj rozhodnete, budete mít hodně příležitostí pozorovat jeho použití u ostatních. Ale mohu vás ujistit, že pokud se pro něj rozhodnete, za pár týdnů stěží uvěříte, že jste někdy mohl existovat bez něj. Budete mít k dispozici neomezené paměťové schopnosti, budete počtářem, jehož schopnosti budou převyšovat ty nejvýkonnější počítače vaší doby, a získáte bezprostřední přístup ke všem databankám ve slunečním systému – i když je přirozeně nutné počítat s určitým spojovacím a vysílacím časem k lidem a databankám na jiných planetách. Máte nějaké dotazy, Drakeu Merline?“

„Jen jednu. Chci vědět, zda bude možné vyléčit Anu.“

„Položil jsem tuto otázku zmíněnému lékařskému týmu. Již jsou na palubě vaší lodi a hodnotí stav kryomrtvoly. Zeptám se, k jakému závěru dospěli. Okamžik.“

Šedé oči se zúžily. Jejich výraz se opět stal vzdáleným a nepřístupným. Tentokrát bylo čekání delší, trvalo minutu, pak dvě.

Mlčení pokračovalo a Drake cítil, jak se v něm hýbe nůž napětí. Pokud komunikace probíhá od mysli k mysli, proč to trvá tak dlouho? Měl strach, že něco není v pořádku, ale co by to mohlo být? Uklidňoval se ujištěním Trismona Sorela, že soudobá společnost je schopná vyléčit všechny lidské nemoci včetně každé známé staré nemoci.

Přesto to trvalo příliš dlouho. Nakonec už pokračující ticho nemohl vydržet. „Mluvíte s nimi? Co vám říkají?“

Sorelovy oči se opět soustředily na Drakea. „Hovořím nyní s lékařskými specialisty. Je to poněkud… komplikované. Dejte mi ještě chvíli.“

Šedé oči se změnily. Staly se něžnějšími, soucitnějšími. Konečně Trismon Sorel pokývl hlavou, jako by stvrzoval něco, čeho se předem obával. Promluvil k Drakeovi pomaleji, svá slova vybíral s větší péčí.

„Požádali mne, abych vám položil několik otázek. Ta žena v kryotanku, Anastasia. Podle našich záznamů byla konstantně udržována v kryohrobce na Plutu. Je to pravda?“

Drake přikývl.

„A když jste ji našel, byla uvnitř kryotanku?“

Drake opět přikývl.

„Nevyndával jste ji z něho, ale přenesl jste na palubu lodi celý kryotank?“

„Přesně tak.“ Drakeova mysl se plnila neblahými předtuchami. „Nechal jsem tank přenést z hrobky na loď, přesně tak, jak jsem jej našel. Vše bylo vykonáno s tou nejvyšší opatrností. Přitažlivost na Plutu je nízká a stroje neměly s přenesením kryotanku žádné problémy!“

Trismon Sorel se mračil. „V tom případě nechápu, jak mohlo dojít k jakémukoli problému. Pokud ovšem – Drakeu Merline, snažte se vzpomenout. Otevřel jste tank, z jakéhokoli důvodu, poté, co loď opustila Pluto?“

Drake před sebou opět uviděl Anin pokojný obličej, její perleťové oči a mléčnou pleť. Udělalo se mu zle, tak zle, jako by sám umíral. „Otevřel jsem jej. Jen jednou. Vnější poklop, jen na chvilku, když jsme letěli od Canopu. Vnitřní pečetě zůstaly neporušeny. Podíval jsem se na ni jen na vteřinku či dvě. Pak jsem kryotank pečlivě zavřel a zapečetil…“

Bylo zbytečné říkat, proč to udělal, snažit se vysvětlovat, že prostě nedokázal neudělat to. Trismon Sorel se na něj díval očima plnýma lítosti, přes propast osmi set let. V jeho obličeji bylo něco z Toma Lamberta a také z Par Leona. Jeho oči mu říkaly tutéž smutnou pravdu.

„Drakeu Merline, kryotank z Pluta není zkonstruován tak, aby mohl být otevírán a znovu zapečeťován. K uzavření je třeba speciálního zařízení a odpovídajících procedur dostupných pouze v kryohrobce. Dojde-li k narušení vnější pečeti, musí to být za předpokladu, že dotyčná kryomrtvola bude neprodleně oživena, jinak musí být postupováno podle speciálních zapečeťovacích procedur. Chápete, co tím chci říct? S nedokonalým zapečetěním nelze uvnitř kryotanku udržovat náležité podmínky.“

„Pak tedy Ana…“

„Ještě okamžik. Musím to opět zkonzultovat s odborníky a databankami.“ Oči znovu přestaly mrkat a upřely se do dáli. Ticho pokračovalo, mnohem déle než předtím. Když Trismon Sorel konečně upřel zrak na Drakea, jeho obličej byl prostý jakýchkoli pochybností.

„Prověřil jsem všechny naše zdroje. Lékařský tým na moji žádost udělal totéž, aby získal na mně nezávislé potvrzení. Dospěli jsme ke stejnému závěru. Problém, kterému čelíme, nespočívá ve vyléčení dané nemoci. Poškození způsobené tělu, především jeho mozku, poté co byl kryotank otevřen a nebylo okamžitě provedeno oživení…, je trvalé. Nelze je napravit a tělo nelze oživit. Nyní ani v budoucnu.

Je mi to líto, Drakeu Merline. Anastasia je mrtvá. Navždy mrtvá.“

Navždy mrtvá. Ana je mrtvá. Slova Trismona Sorela byla ozvěnou výroku Toma Lamberta z doby tak dávné. Tentokrát v nich však Drake slyšel tón neodvolatelné jistoty.

A přesto každý člověk zabíjí to, co miluje. On, nikoli nemoc, zabil Anu. Jako Orfeus ve starých bájích prošel za svou Euridikou peklem. V jeho případě to bylo dvojí peklo kryosmrti a Canopu, ale jako Orfeus v Hádově říši nalezl nakonec svou lásku, aby ji vyvedl zpět k životu. Jako Orfeus na ni pohlédl; a tím, že tak učinil, ztratil ji navždy.

S touto myšlenkou se v jeho mysli zhroutily století staré bariéry. Poprvé si uvědomil kořenitou vůni ve vzduchu, který dýchal. Cítil suchý vánek proudící kolem něj a v chodbě, ze které slyšel koncertní a-durový tón vibrujícího kovu. Bylo to, jako by se po dlouhých staletích hibernace probouzely všechny jeho smysly.

Opět promluvil Trismon Sorel. „Jedna možnost zde zůstává. Anastasii, ženu, kterou jste znal, nemůžeme oživit. Nicméně, mnoho celých buněk v jejím těle zůstalo nedotčeno. Bez problémů bychom ji mohli klonovat. Její růst a vzdělávání by začalo znovu. Byla by to však, jak jistě chápete, nová Anastasia. Neexistuje naděje, že do nového těla by mohlo být převedeno tolik paměti z nepoškozených buněk, aby si pamatovala cokoli ze své dřívější existence. Vy byste o vašem minulém vztahu samozřejmě věděl, ale jí by nic neříkal. Máme v tomto procesu pokračovat?“

Nutkání bylo nesmírné. Vidět Anu znovu stát před sebou, zdravou a živou, jako bývala kdysi…

To byla sobecká odpověď. Věděl o lepší: Ana měla právo na nový život v tomto světě, osm set let po jejich vlastní době. To jí nemohl upírat.

Bude znovu žít. A přesto…

Nebyla by to Ana, kterou znal a miloval. Byl by to úplně jiný člověk. Dokázal by vůbec snést pohled na ni, na ženu, která by byla jako Ana, a přesto by Anou nebyla, na ženu, která by k němu necítila tak horoucí lásku, jakou by on pociťoval k ní?

Až na to, že jinou možnost neměl. Ana si zasluhovala vzkříšení a nový život.

Sorel zúčastněně vyčkával. Nakonec Drake přikývl. „Pokračujte. Udělejte Anin klon.“

Trismon Sorel také přikývl a usmál se. Drake z jeho obličeje vyčetl úlevu. Sorel věděl, z pozice osmi set let vědeckého a technologického pokroku, že Ana, kterou Drake znal, je ztracena v nenávratnu.

Ale –

V Drakeově nitru vyrašila droboučká jiskřička pochybností. Co na to řekne věda za dalších tři sta let? Za tisíc, nebo deset tisíc nebo sto tisíc? Doposud se věda dostala tak daleko. Nikdo, přinejmenším žádný z vědců, by se neodvážil tvrdit, že dospěla ke svému konci a dál se vyvíjet nebude.

Trismon Sorel s ním opět mluvil, snažil se upoutat jeho pozornost. Drake se přiměl naslouchat.

„Anu nelze oživit a vyléčit,“ říkal Sorel, „ne způsobem, ve který jste doufal, když jste její tělo odnášel z kryohrobky. Můžeme ale pomoci vám.“

„Mně?“

„Jistě. Můžeme vyléčit vás. Existují záznamy, že k pokusu o vyléčení došlo již před třemi sty lety, ale zjevně selhal. Nyní ovládáme vysoce vyspělé postupy. Mohou vaši posedlost Anou odstranit. To bychom samozřejmě provedli pouze s vaším souhlasem.“

„Mám na výběr?“

„Máte na výběr nekonečné množství možností. Základní je právo na sebevraždu – dokonce sebezničení, pokud si to přejete.“ Trismon Sorel se naklonil kupředu. „Nyní bych si s vámi rád promluvil osobně, sám za sebe. Doufám, že budete souhlasit s léčbou. Pociťuji k vám nesmírné sympatie. Zatímco jsme spolu mluvili, prošel jsem si celou databankou a vaše utrpení mně připadá zcela unikátní. Žádný záznam o hledání a obětech srovnatelných s vašimi nelze nikde nalézt.“

„Já jsem netrpěl.“ Drake se již rozhodl. „Neobětoval jsem se. A vím, co chci udělat.“

„Řekněte mi to.“

„Chtěl bych klonované tělo pro novou Anu, jak jste mi nabídl.“

„Na tom jsme se již dohodli, uděláme to. A co se týče vás?“

„Chci zůstat tady jenom tak dlouho, dokud si nebudu jistý, že Anino klonování proběhlo bez problémů. Pak bych rád odešel.“

„Odešel?“ Trismon Sorel byl zmaten. „Odešel odsud? Odešel kam? Vesmír je vám otevřen, ale my vám můžeme nabídnout všechno, po čem by vaše srdce mohlo zatoužit.“

„Ne, to není pravda. Nemůžete mi nabídnout Anastasii, kterou znám a miluji. A právě to chci – jedině to chci. Uložte mne zpátky do kryohrobky, s Aniným tělem po mém boku. Dovolte nám cestovat spolu do budoucnosti.“

„Já jsem vám ale řekl, že opravdová Ana, Ana, kterou jste znal, už v tom těle není. Bylo poškozeno příliš mnoho mozkových buněk. Vaše Ana odešla.“

„Odešla? Odešla kam?“

„Drakeu Merline, to je nepodstatná otázka. Je to totéž, jako byste se mne zeptal, kam odchází vítr, když nefouká, nebo kam se ztrácí vůně květiny, když květina uvadne.“

„Nepodstatnou vám tato otázka možná připadá dnes. Nemusí však takovou zůstat navždy. Řekl jste mi, že mám na výběr nekonečné množství možností. Moje volba je prostá a zopakuji vám ji: Chci být umístěn do kryohrobky na Plutu. Mám na to právo?“

„Máte.“ Trismon Sorel nedokázal skrýt svoje zděšení a zklamání. „To vám nemůžeme upírat. Já vás ale prosím, abyste to ještě jednou zvážil. Můžete se vrátit do kryospánku na tak dlouho, jak budete chtít, ale kdy budete chtít být probuzen? Za sto let? Za pět set?“

„Já nevím. Chci u svého těla zanechat tento vzkaz: Probuďte mne, až se do databank dostanou nové důkazy svědčící o možnosti obnovení původní Anastasiiny osobnosti. Ale do té doby ne.“

„To mohu zařídit. Musím k vám ale být upřímný. Nemyslím si, že takové důkazy se vůbec někdy objeví. Pokud doufáte, že budete spát do té doby, než bude možné vrátit vám vaši Anu, domnívám se, že to bude navěky.“

Můžeš ztratit všechno. Jsi zdravý, produktivní, na vrcholu své kariéry. A po mně chceš, abych ti pomohl všechno zahodit, abych ti pomohl využít šance, že jednoho dne, bůhvíkdy, bys mohl – jenom mohl – být oživen. Copak to nechápeš, Drakeu? Já ti pomoci nemůžu. Přes propast osmi staletí v Drakeově mysli zaznívala slova Toma Lamberta.

„Tento názor jsem už jednou slyšel,“ řekl Drake, „a ukázalo se, že byl mylný. Vezmu na sebe to riziko. Je menší než rizika, kterých jsem se podujal v minulosti. Mohli bychom začít… ihned?“

„Trváte-li na tom.“ Trismon Sorel zvedl ruku. Drake již vstával ze svého křesla. „Je tu ještě jedna věc. Zatímco jsme spolu mluvili, proběhlo skupinové myšlenkové setkání zahrnující všechny lidské bytosti v okruhu signálního dosahu. Dospěli jsme k závěru. Vaší žádosti bude vyhověno, ale s jednou podmínkou: Nepůjdete sám. Budete mít na cestě do budoucnosti společníka, stejně jako má společníka každý z nás, s nímž se dělí o svoje radosti i starosti a který stojí po našem boku v časech dobrých i zlých.“

„Nechci, aby se mnou do kryohrobky šla jiná žena než Ana. A také žádný muž.“

„Žádného živého muže ani živou ženu bychom k tak nejisté budoucnosti neodsoudili. Váš společník nebude umístěn v kryohrobce. Bude to Servitor, určený k plnění vašich požadavků, stejně jako můj vlastní Servitor.“ Trismon Sorel ukázal na malou jezdící kouli s její kovovou, smetáčkem zakončenou hlavou, tiše vyčkávající po jeho boku. „Dokud jej nepovoláte ke svým službám, zůstane v nečinnosti, ve spojení s databankami. Až budete potřebovat společníka nebo pomocníka, bude zde, aby uposlechl vaše příkazy.“

Sorel vstal. „Nyní pojďte se mnou. Již připravujeme klonování Any. Zatímco bude probíhat, vysvětlím vám nekonečný výčet kladných vlastností Servitorů. A vy se můžete rozhodnout o vzhledu a jméně svého osobního modelu, který s vámi bude cestovat do neobjevené země budoucnosti.“

KAPITOLA 11.

NÁVRAT ANY

Drake se probudil rychle a snadno, okamžitě procitl k plnému vědomí. Cítil se odpočatý, plný energie, bez jakékoli bolesti či zesláblosti. Jeho první myšlenkou bylo, že něco určitě není v pořádku. Měl přece být uložen ke kryospánku. Místo toho se probouzel, jako by účinky prvních kryonických sedativních drog začaly odeznívat.

Otevřel oči s očekáváním, že spatří kryolaboratorní zařízení a obličej Trismona Sorela. Místo toho zjistil, že sedí pohodlně usazen v hlubokém křesle. Proti němu seděla žena ostrých rysů, s havraními vlasy a snědou pletí cikánky. Upřeně jej pozorovala. Když otevřel oči, přikývla, ale neřekla ani slovo.

„Co se stalo?“ V ústech měl trochu sucho, ale to bylo po sedativech normální. „Proč jsem nebyl uložen do kryotanku?“

„A co vás vede k myšlence, že se tak nestalo?“ Žena zvedla svoje uhlově černé obočí. „Copak vy nevěříte v pokrok? Staré barbarství agónie při procitání je už dlouho minulostí. Dnes se oživení neliší od procitnutí po přirozeném spánku.“

Nemluvila univerzálním, ale dokonalou angličtinou, bez jakéhokoli přízvuku a bez odmlk.

Rozhlédl se kolem sebe. Poslední, co viděl v bdělém stavu, byla kryolaboratoř, hluboko ve sterilních útrobách Měsíce. Nyní byl zpátky na Zemi a v křesle jej drželo známé působení standardní gravitace. Z dlouhých oken místnosti byl výhled na slunečnou pláž a nepokojné moře. Venku bylo větrno. Slyšel, jak kolem budovy skučí poryvy větru a viděl drobné jiskřičky světla odrážející se od vzdálených bílých vrcholků hor.

Najednou přesně věděl, kde je. On a Ana spolu na jedné z jejich zřídkavých cest do zahraničí pracovali měsíc v Itálii. Jakmile jejich pracovní povinnosti skončily, vzali si dva týdny volna navíc a pronajali si malou vilu na poloostrově Sorrento, kousek na jih od Neapole. Právě tam teď byl. Nepokojné vody, na které se díval, byly Tyrhénským mořem, částí Středozemního moře; malý ostrůvek daleko na západě byl Capri.

Dokonce poznal tu místnost a nábytek ve vile.

Poznal, po více než osmi stech letech?

Jeho okamžik potěšení vystřídalo zděšení. „Jak dlouho?“

„Doufala jsem, že tuto otázku budeme moci alespoň o nějaký čas odložit.“ Žena si povzdechla. „Měla jsem to vědět. Všechny vaše záznamy svědčí o pozoruhodných dedukčních schopnostech. Abych odpověděla na vaši otázku, je to už poněkud dlouho – myslím, že déle, než jste doufal. Podle vašeho chápání je dnes rok 32 072. Je to přes dvacet devět tisíc let, co jste byl naposledy uložen ke kryospánku.“

Určitě dost dlouho, aby bylo dosaženo pokroku v rekonstruování jeho Any.

Ale také déle, než trvala celá předchozí zaznamenaná historie lidstva. Drake na ni hleděl s nevírou v očích.

Předtím se opět snažil připravit svou mysl na cokoli, na jakkoli velkou změnu. A znovu byl překvapen. Posledním, co očekával, bylo to, že cokoli bude stejné. Ale místnost, kde seděl, byla přesně taková, jakou si ji pamatoval. Venku byl příjemný den na sklonku jara. Slunce stálo vysoko na obloze a muselo to být blízko k poledni. Každou chvíli vstoupí správce vily s aperitivem sambuky a pak jemu a Aně naservíruje oběd na malé dlážděné terase venku.

„Tohle není skutečné, že ne?“ Mávl rukou kolem sebe. „Tohle všechno je elektronická simulace, vytvořená kvůli mně.“ Napadla jej ještě horší myšlenka. „Ve skutečnosti nejsem opravdový ani já. Vůbec jsem nebyl oživen. Byl jsem elektronicky zkopírován.“

„To ne.“ Žena se na něj káravě zamračila. „Opravdu jste byl oživen, jste to skutečně vy a přebýváte ve svém vlastním oživeném těle. Třebaže oplýváme schopnostmi zkopírovat člověka do anorganické podoby, ve vašem případě nic takového provedeno nebylo. Je k tomu zapotřebí souhlasu daného jedince, protože jakmile to jednou uděláme, umožňuje nám to kopírovat člověka mnohonásobně. Nicméně, alespoň částečně máte pravdu. Scenérie kolem nás byla syntetizována z vašich vlastních vzpomínek. V zájmu vašeho pohodlí a potřeby byla vložena do vašeho optického chiasmatu a dalších senzorických přívodných nervů – nenásilně, měla bych dodat. Staré nedůstojné zásahy do lidského těla dnešní společnosti připadají odpudivé.“

„Mně se to pohodlné nezdá a navíc to nepotřebuju. Chci vědět, kde opravdu jsem. Chci, aby moje okolí bylo takové, jaké je ve skutečnosti.“

„Jak si přejete.“ Odmlčela se. „Jste si tím jistý? Tuto syntézu jsme považovali za nejlepší způsob minimalizování šoku z transformace kultur.“

„Mýlili jste se. Dejte to všechno pryč.“ Drake mávl rukou po místnosti, lehkých křeslech, modrém moři a obloze za dlouhými okny.

„Dobrá tedy. Je tu ovšem ještě jedna věc, kterou byste měl vědět, než se seznámíte s realitou.“ Žena upřeně hleděla na Drakea a v jejích temných očích se zračily starosti. „Jste skutečný, z masa a krve. Já ale ne. Jsem součástí syntézy, a když zmizí všechno kolem, zmizím i já.“

Zamávala mu na rozloučenou.

„Počkejte ještě!“ Drake prudce vstal, jen aby zjistil, že se mu nohy třesou nervozitou. „Neodcházejte ještě! Potřebuju vědět, zda bylo dosaženo pokroku, co se týče oživení Any?“

„Obávám se, že ne. Její stav je nadále považován za neřešitelný problém.“

„Ale měl jsem přece zůstat v kryohrobce, dokud nebude objevena nějaká nová, účinná metoda. Proč jste mne probudili?“

„Slyším vaši otázku.“ Tmavovlasá hlava přikývla. „Odpověď na ni vám však nejlépe poskytne někdo jiný. Na shledanou, Drakeu Merline.“

Byla pryč. S ní zmizela sluncem zalitá místnost i příjemná vyhlídka na větrem hnané mořské vlny. Drake najednou ležel na polohovatelném lůžku, obklopen řadou neznámých přístrojů. Místnost byla malá, světle hnědé barvy a podivně tvarovaná. Její osmihranné stěny se vydouvaly vzhůru k mnohoplošnému kupolovitému stropu, přes který se posouvaly bledé tvary připomínající modré mraky. Pozemská přitažlivost zmizela. Jeho tělo nevážilo takřka nic. Měl pocit, že s troškou úsilí by mohl létat, vznést se až k světlému, oblohu připomínajícímu stropu.

Kde je? A proč ho probudili?

Trismon Sorel jej ujistil, že jeho Servitor jej bude provázet všude, prostorem i časem a že bude muset schválit jeho oživení. Drake se rozhlížel po místnosti, hledal známou kouli s košťátkem stříbrných vláken. Pak ale všechny otázky o jeho stavu a místě, kde se nachází, pozbyly významu.

V úzkém průchodu stála žena.

Byla to Ana.

Ana, šťastná a překypující zdravím. Stála přesně tak, jak ji viděl tisíckrát, s hlavou skloněnou na stranu a rty zkroucenými v otázku.

Okamžik intenzivní radosti byl přehlušen strašlivým zklamáním. Byla to další syntéza, ještě krutější než ta předchozí.

Pokusil se vstát z lůžka, ale zjistil, že se místo toho zvedá do výše a otáčí se z jedné strany na druhou.

„Teď pomalu.“ Ana se náhle ocitla po jeho boku, usměrňovala jeho polohu. „Omlouvám se, měla jsem počkat, dokud si nezvykneš na nízkou gravitaci.“

„Ty jsi syntéza – jsi neskutečná.“

„To není pravda.“

„Ta tmavovlasá žena – simulace té ženy – řekla, že ještě nepřišli na způsob, jak –“

„Mluvilo to pravdu.“ Ana je stáhla dolů, aby se spolu bok po boku posadili na lůžku. „Alespoň co se daného tématu týče. Skutečně nebylo dosaženo pokroku v oblasti, která tě zajímá.“

„Ale ty – ty jsi tady, jsi živá.“ Znovu pocítil strach. Lze simulaci donutit ke lži? „Nebo nejsi?“

„Jsem živá. Ale není to tak, jak si myslíš.“ Něžný tón Anina hlasu mu byl nekonečně známý. „Ty nechápeš, kdo jsem?“

„Jsi Ana.“

„To ano. Ale nejsem tvoje Ana.“ Vzala ho za ruku a natočila ho tak, že mu hleděla tváří v tvář. „Podívej se na mě. Copak nevidíš rozdíl? Jsem Ana, které jsi dal život. Jsem klon tvé ženy, bytost, kterou Trismon Sorel a jeho kolegové vypěstovali z jejích buněk.“

„Ale ta druhá žena říkala, že to bylo před dvaceti devíti tisíci lety – to žiješ tak dlouho?“

„Ne nepřetržitě. To nemáme ve zvyku.“ Zasmála se a Drake cítil, jak mu při tom zvuku puká srdce. „Stejně jako většina lidí si vybírám krátká období bdění mezi dlouhými periodami hibernace – ty bys to nazval kryospánkem. Téměř každý chce poznat budoucnost, setkat se s budoucností.

A já celých dvacet devět tisíc let toužila poznat tebe. Pokaždé, když jsem se probudila, zkontrolovala jsem tvůj stav v kryohrobce. Pokaždé, než jsem znovu upadla do hibernace, požádala jsem, aby mne probudili, kdyby probudili tebe.“

„Ale já jsem ještě neměl být oživen,“ protestoval Drake. „Měl jsem zůstat v kryospánku, dokud nebude možné obnovení Aniny osobnosti. Než jsem vstoupil do kryotanku, vydal jsem výlučné příkazy svému Servitorovi.“

Než vstoupil do kryotanku – před dvaceti devíti tisíci lety. Dost dlouho, aby ocel zrezivěla a kámen se rozpadl v prach. Dost dlouho, aby dokonce jen myšlenka Servitora byla navždy zapomenuta. Dost dlouho, aby odumřely naděje, touhy a přání. Bylo pošetilé očekávat, že něco mohlo přežít celá tisíciletí.

Až na to, že některé věci skutečně přetrvaly. Drakeovy vlastní emoce přežily nezměněny. Uvědomil si, že ze svého oživení má radost. Sedět dvě stopy od Any, pozorovat známé výrazy zamyšlení a starosti, proplouvající její tváři – to bylo nekonečné blaho.

„Je mi to líto.“ Nová Ana sklopila hlavu. „Tvůj Servitor za to nemůže. To já tě probudila. Přišla jsem na Pluto a jako člověk jsem svými příkazy anulovala všechny instrukce vydané tvým Servitorem.“ Zamračila se. „Říká, že se jmenuje Milton. To je divné jméno pro Servitora.“

„Vlastně ani ne.“ Drake při té poznámce pocítil záchvěv neklidu, který vzápětí zaplašil. „Jméno Milton jsem mu dal sám.“

„V každém případě jsem nařídila, abys byl oživen.“

„A já jsem rád, žes to udělala.“ Drake se k ní naklonil, aby ji objal, ale ona před ním couvla.

„Ne. Měla jsem si uvědomit, že by k tomuhle mohlo dojít. Dovol mi vysvětlit ti to.“ Vstala a odplula do bezpečné vzdálenosti od jeho paží. „Ty máš pocit, že mne znáš dobře, mnohem víc než dobře. Ale ve skutečnosti mě neznáš vůbec; a já neznám tebe. Třebaže jsem se tisíckrát dívala na tvoji podobiznu a tisíckrát naslouchala tvému hlasu, jsi pro mne cizím člověkem. Když jsem poprvé nabyla vědomí, ty už jsi byl v kryotanku. Když jsem vyrůstala, prostudovala jsem si všechno, co jsem mohla, o tobě a tvém životě. To, co jsi vykonal – a snažil se vykonat –, mi připadalo tím nejušlechtilejším a nejstatečnějším činem v celém vesmíru. Nedokážu vypovědět, jak jsem toužila vidět tě, mluvit s tebou, poděkovat ti za to, že jsi mi dal život. Ale navzdory své touze jsem během celých těch let vždy respektovala to, co jsi chtěl ty. Věděla jsem, že mě nechceš.“

„Nikdy jsem netoužil po nikom jiném než po tobě.“

„Ne. Ty chceš Anu – svoji Anu. Já jsem Anastasia, to ano, ale jsem jiný člověk. Mám svoje vlastní vzpomínky, svoje vlastní radosti a smutky, svoje vlastní obavy. Ty o nich nevíš nic.“ Povzdechla si. „Nicméně, před pár měsíci jsem souhlasila s něčím, oč mne moji přátelé žádali již mnohokrát předtím: vydat se s nimi na dlouhou cestu. Poletíme k lidské kolonii na Rigel Calorans.

Předpokládám, že budeme pryč mnoho tisíc pozemských let. Když jsem se rozhodovala opustit na tak dlouhou dobu sluneční systém, říkala jsem si: Až se vrátím, kdoví kde Drake Merlin možná bude? Nesnesla jsem pomyšlení, že bych tě nikdy neměla spatřit a poznat tě. Proto jsem vydala příkaz k tvému oživení.“ Dívala se na Drakea jasnýma šedýma očima, které znal odjakživa. „Nemyslela jsem na to, co bude následovat potom. Neptala jsem se sama sebe, jakou bolest bych ti tím mohla způsobit. Nyní si uvědomuji, že to, co jsem udělala, bylo sobeckým a neodpustitelným činem.“

„Mýlíš se. Už jsem ti to odpustil.“

„Tys mně možná odpustil, ale přesto je to neodpustitelné. Měla jsem v plánu opustit Pluto, jakmile s tebou promluvím, a pak pokračovat v cestě na kraj Oortova mračna, kde se shromáždí členové expedice k Rigel Calorans. Teď to ale udělat nemohu. Musím respektovat tvoje city. Čím mohu odčinit to, že jsem tě vzbudila proti tvé vůli?“

„Zůstaň se mnou.“ Drake to neřekl, ale v duchu dodal slovo navždy.

„To ti zajisté dlužím.“ Ana se usmála, oním povědomým uličnickým zvednutím jednoho koutku úst. „A teď, jako sobecká darebnice, kterou jsem, se pokusím odčinit svůj prohřešek. Po každé hibernaci, dokonce i když se nejedná o dobu delší než pár stovek let, dochází k určitému časovému šoku. Prošla jsem tím už mnohokrát; reakcí na změny ve světě, v oblastech, kde sis žádnou změnu nepředstavoval a neočekával. V tvém případě uběhlo bezmála třicet tisíciletí a nikdo tě nepřipravil na to, jací jsme my lidé teď. Já se tedy nyní podujmu úkolu zmírnit šok z dvaceti devíti tisíc uplynulých let.“ Natáhla k němu ruku a on se pod jejím dotekem zachvěl. „Pojď se mnou, Drakeu Merline. Tvůj trpělivý Servitor čeká venku. Je nanejvýš rozezlen, že obyčejný nerozumný člověk zrušil všechny tvoje výsadní příkazy. Pojď se mnou a buď shovívavý k mým nejhlubším omluvám.“

KAPITOLA 12.

„TOHLE NIKDY NEBYLY

OČI TVÉ SKUTEČNÉ LÁSKY,

PROČ PŘEDSTÍRÁŠ,

ŽE JE MILUJEŠ?“

Anino upozornění na časový šok mu zpočátku připadalo velmi přehnané. Důkazem lidské existence na Plutu byly převážně kryohrobky. Drake v nich viděl pramálo změn od doby svého bláznivého úprku z Pluta před dvaceti devíti tisíci lety.

„V tom máš docela pravdu.“ Ana jako vždy hovořila klidně a s rozvahou. „Ovšem nezapomeň, že tohle je Pluto, kde nemůžeš mnoho dělat, aniž bys nezvýšil teplotu a nenarušil prostředí v kryohrobkách, což nikdo nechce. Téměř každý tu má uložené svoje předky, i když často nevědí, kdo to vůbec je.“

„Kolik jich zatím bylo oživeno?“

Usmála se. „Věděla jsem, že se mne na to zeptáš. V kryohrobkách se stále nalézá téměř padesát tisíc lidí. Oživeno jich dosud bylo necelých pět set. Během uplynulých dvaceti pěti tisíc let jsi byl oživen jenom ty. Ty a Melissa Bierly jste jedinými lidmi, kteří dvakrát vstoupili do kryohrobek a dvakrát byli vzkříšeni.“

„Melissa? Co se stalo s Melissou?“ Drake v duchu opět spatřil její safírové oči, žhnoucí šílenstvím.

„Byla oživena.“

„Je šílená?“

„Kdysi byla. Nyní je ale vyléčena.“

„Je naživu?“

„Až moc. Stále nadlidsky krásná, zdravá a inteligentní, až na to, že teď už je šťastná a netrpí sebevražednými sklony.“

„Ty Melissu znáš?“

„Zajisté.“ Ana se na Drakea usmála s výrazem, který si vyložil jako bezmezně milující. „Ty trpíš svou posedlostí, Drakeu, musíš mi tedy prominout moji. Původně jsem vyhledala Melissu jen proto, že znala tebe. Mnohokrát jsme spolu o tobě hovořily. Melissa je členkou naší expedice k Rigel Calorans. Mnohem víc než to –“

Drake ji přerušil: „Ale já myslel, že proces oživení je teď triviální, že lze vzkřísit každého, kdo byl náležitě zmražen. Proč jich dosud bylo oživeno tak málo?“

„Oživení je triviální, to ano. Problém není technologického rázu, ale spíš emocionálního a etického. Když oživím kryomrtvolu, jakou vůči tomu člověku budu mít zodpovědnost? Jaké budou moje emocionální závazky? Třebaže každý ví, že tu má svoje předky, jsou to předkové velmi vzdálení. Představ si svoji vlastní dobu. Oživil bys, kdybys mohl, dejme tomu Chammurabiho nebo Augusta Cézara –, dokonce i kdyby to byli tvoji vzdálení předkové? Byli by v tvém světě telefonů, automobilů a počítačů ztraceni. Přesto to byli výjimeční lidé, ne jako většina kryomrtvol. Znáš prvořadé kritérium, které rozhodovalo o tom, kdo byl uložen v kryohrobkách?“

Drake ponuře přikývl. „Mohu se to dohadovat z toho, co mně řekli lidé v Druhé šanci. Peníze.“

„Přesně tak. K tomu, aby člověk mohl být zmražen, byly třeba peníze a mnohem víc jich bylo zapotřebí k tomu, aby mohl být udržován v náležitých podmínkách po celá staletí. Ty jsi výjimkou, Drakeu. Přečetla jsem všechno, co jsem o tobě dokázala najít, a vím, že tobě na penězích nezáleželo. Potřeboval jsi jich hodně, ale jen proto, abys mohl být zmražen. To, co jsi udělal, bylo velmi moudré. Naučil ses věcem, které lidé budoucnosti chtěli znát. Znalosti, které máš v hlavě, byly skutečným bohatstvím. Ale bohatství, jak je znáš ty, už neexistuje.

Máš mocnou představivost, Drakeu. Představ si toto. Představ si, že bychom oživili někoho, o kom vyjde najevo, že je to po penězích lačnící fanatik – někdo, kdo byl kdysi velmi bohatý, očekává, že bude bohatý i nyní, a doufá, že jenom kvůli tomu se mu dostane zvláštního zacházení. O takových lidech s naprostou jistotou víme, že pro nás nemohou být ničím zajímaví. V dnešní době by se nemohli cítit jinak než mizerně.“

„Chceš říct, že je stále méně pravděpodobné, že někdo bude oživen? Proč jsou tedy kryohrobky stále v provozu?“

„Co jiného s nimi můžeme dělat?“ Ana frustrovaně zavrtěla hlavou. „Lidé v kryohrobkách jsou legálně mrtví, ale protože mohou být oživeni, za mrtvé je považovat nemůžeme. Co tedy máme dělat? Neděláme nic a necháváme tento problém k vyřešení našim potomkům.“

Seděla v pilotním sedadle lodi pro dvě osoby a zadávala souřadnice na kontrolním panelu. „Nepřeceňuj nás, Drakeu,“ řekla, když se zvedli ze skalnatého povrchu Pluta. „Lidé se vůbec nezměnili. Když jde při rozhodování do tuhého, nejsme o nic lepší, než jsme byli v tvé době.“

###

Lidé se nezměnili. Lidé možná ne, ale jiné věci se změnily určitě. Důkazy, že Ana měla pravdu a také se mýlila, se začaly objevovat, jakmile loď přiletěla blíž ke

Slunci. Byl to její nápad prakticky Drakea obeznámit s novým slunečním systémem, navštívit nebo se přiblížit ke každé planetě a většímu měsíci a poté zamířit k vzdálenější a méně známé oblasti Oortova mračna. A byl to Drakeův nápad použít malou loď pro dvě osoby a zanechat jejich Servitory na Plutu, dokud se pro ně nevrátí.

Ana rovněž dávala přednost neuspěchanému cestování, takovému, které jim poskytovalo čas rozmlouvat spolu a Drakeovi zvykat si. Během jejich dvoudenní cesty na Neptun si pomyslel, že bude potřebovat obojí. Ana poznamenala, že lidé se nezměnili. O jakých lidech ale hovořila?

Požádal o informace o Neptunu a nyní se díval na trojrozměrný obraz na lodním displeji. Byl na něm vidět velký stříbřitý superpavouk se čtrnácti vzájemně propojenými končetinami vyrůstajícími z hladkého centrálního vejčitého tvaru. Podle popisu byl objekt „obyvatelem Neptunu“.

„Co to znamená obyvatel?“ Snad popadesáté se otočil k Aně, aby ji požádal o vysvětlení. „Mělo by to znamenat, že se dívám na něco inteligentního, na něco, co žije na Neptunu. Myslel jsem, že něco takového není možné.“

Po prvních pár hodinách ho záhady jazyka přestaly mást. Od časů Par Leona a Trismona Sorela došlo v oblasti komunikační technologie k dalšímu moři změn. Staré jazyky, plné magické rezonance dávných časů a krásy, stále existovaly; ale vznikl i nový jazyk, prostý všech dvojsmyslů a zbytečností.

Ba co víc, byl preferován faktický přenos informací, který s Anou momentálně používali. Nedorozumění nebo špatné pochopení významu bylo podle Any v novém jazyce téměř vyloučeno.

Možná ale ne. Nicméně Drake, přistupující ke komunikaci zpoza časové propasti třiceti tisíc let, měl tušení, že je nebezpečně blízko.

„Ano, to je skutečně obyvatel Neptunu.“ Ana s ním nesdílela jeho pochybnosti ani zmatek. „Samozřejmě, není to organická forma – možná jsme už vytvořili i organické životní formy, které by byly schopné přežít na Neptunu, ale já o nich nevím. Tohle je anorganická forma a operuje dostatečně hluboko v atmosféře Neptunu, aby se mohla nadnášet a pohybovat.“

„Ale tady stojí psáno lidský mužský jedinec.“

„Správně. To znamená, že je plně obdařen lidskou mužskou inteligencí, vloženou do mozku anorganické životní formy. Kdyby to bylo jinak, stálo by tam ,humano-modifikovaný’ nebo ,humano-přizpůsobený.“

„Jak můžeš říct, že je do něj vložená lidská inteligence? Vždyť ta věc člověka ani vzdáleně nepřipomíná.“

„Argumenty ohledně tohoto tématu jsou již minulostí. Přesněji řečeno, lidé se tím přestali zabývat. Ty bys dokázal definovat, co je to člověk? Já osobně bych to nedokázala. Stojí tam, že to je člověk, obyvatel Neptunu. A to je pro mne zcela dostačující informace.“

„Co se ale stalo s původní lidskou bytostí?“

„To nevím. Předpokládám, že bude někde blízko – pravděpodobně na tom velkém měsíci, Tritonu. Vývoj na Neptunu probíhá velmi přirozeným způsobem. Na Tritonu jsou lidé a stroje, pár jich je dokonce na Nereidě, třebaže ta nemůže moc nabídnout. Planeta nevyžaduje téměř žádnou lidskou inteligenci. Je tam spousta Von Neumannů.“ Při pohledu na Drakeův obličej se zasmála. „Ne, nemám na mysli žádného klonovaného člověka. Zemřel před obdobím kryomrtvol. Von Neumanny jsou prostě samoreprodukční stroje.“

„Kolik jich je na Neptunu?“

„Miliony? Miliardy? Nemám ponětí. Pochybuju, že to někdo ví, protože se rozmnožují samy a nekontrolovaně. Dolují těkavé látky a sbírají vzácné těžší prvky, dobře si vystačí samy pro sebe. Mají svoje vlastní cíle: uspokojovat svou zvědavost, experimentovat s extrémními formami a udržovat si určité soukromí.“

Vývoj na Neptunu probíhá velmi přirozeným způsobem. Drake, hledící dolů skrze nekonečné kilometry vodíkové a heliové atmosféry, pruhované ledovými metanovými mraky, žádné známky vývoje neviděl; ale podle Any a informační služby lodi se Neptun pod oblačnými vrstvami hemžil vedlejšími produkty lidské aktivity, stroji schopnými nezávislé činnosti jako lidé, a lidmi, kteří připomínali spíš stroje.

Nazval by to jakkoli, jen ne přirozeným vývojem.

Svůj názor změnil, když loď vletěla do dalšího přístavu jejich naplánované trasy. Ve srovnání s Uranem byl vývoj na Neptunu přirozený.

Na Uranu probíhalo cosi monstrózního.

Hlavní měsíce, s výjimkou Mirandy, která se nacházela nejblíž planetě samé, zmizely. Loď se vhoupla na koorbitální oběžnou dráhu s Mirandou a dvakrát obletěla kolem Uranu. Plynový obr byl potečkován vzorcem jasných skvrn. Po hladkém povrchu planety jich bylo rovnoměrně rozmístěno celkem devadesát šest.

„Zatím nic,“ řekla Ana v odpověď na Drakeovu otázku. „Za dalších přibližně dva tisíce let, až budou dokončeny všechny přípravné práce, budou tohle hlavní uzly. Bude zahájen program stimulované nukleosyntézy. Uran je příliš malý, aby mohl energeticky udržovat svoji vlastní jadernou syntézu, takže zde bude muset probíhat nepřetržité sání a pumpování. Mirandu odstěhují o kus dál a operace budou řízeny odtamtud.“

Mluvila nenuceně, jako by proměna významné součásti slunečního systému z planety v miniaturní hvězdu byla rutinní operací. Možná i byla.

„Co se stalo se všemi ostatními měsíci?“ V lodních datazáznamech jich bylo uvedeno patnáct, od malé Cordelie, která stěží byla něčím víc než jen obíhající hroudou provázející Uranův prstenec Epsilon, až k Titanii a Oberonu, poměrně velkým světům dosahujícím poloviční velikosti pozemského Měsíce. Miranda nyní byla jediným, co zůstal.

„Ach, ty jsou v pořádku. Nakonec budou zas přestěhovány zpátky.“ Tím, co jej na Anině odpovědi zaráželo nejvíc, byl opět nevzrušený způsob jejího podání. „Mirandu odstěhovat nemohou, protože ji potřebují tady. Ale ostatní měsíce by v této fázi prací překážely.“

Drake se díval z okének a přemýšlel. Uran nikdy nepatřil mezi slibné kandidáty, na nichž by se mohl vyvinout život. Až vodíková syntéza změní celý svět v bílý žár, navždy pominou i sebemenší šance Uranu stát se někdy planetou hostící živé tvory.

Ta otázka mu nedávala pokoj: Proč vůbec lidská rasa ve svém domovském systému provádí takové věci? Při těch zřídkavých příležitostech ve starých dnech, když myslel na dalekou budoucnost, představoval si, že Země, společně s ostatními planetami slunečního systému zůstane uchována jako nějaký druh velkolepého muzea. Lidstvo možná osídlí celou Galaxii, ale domovské světy navždy zůstanou tam, kde byly. Zachovány v původním stavu budou lidem připomínat, odkud přišli.

Co jej ale přivedlo k této víře, když se Zemí samou se již tehdy dělo něco naprosto odlišného? Lidé ji měnili tisíci způsoby a po pět tisíc let: vysoušeli jezera, přehrazovali řeky, nutili pouště rozkvétat, srovnávali hory se zemí, káceli lesy. Proč by s tím měli přestat jen proto, že už nežijí pouze na Zemi?

Drakea napadlo, zda to všechno není jen jeho zbožným přáním: lidským nutkáním vrátit hodiny do šťastných časů jednoduchosti a jistoty. Pokradmu pohlédl na Anu, která vyhlížela z okénka a něco si broukala v onom milovaném bohatém kontraaltu. Zalila jej vlna štěstí. Lidé se mohou měnit, sluneční systém se může měnit, celý vesmír ať se mění. Na ničem z toho nezáleželo, pokud Ana byla s ním.

###

Po Uranu mu dění na Saturnu připadalo méně významného rázu. Jeho největší měsíc, Titan, byl ve fázi přetváření. Nebyl však terraformován roboty nebo stroji s lidskou inteligencí. Namísto toho nijak neupravený povrch měsíce osídlovaly bioinženýrské lidské formy.

„Samozřejmě jde jen o další pokus,“ vysvětlovala Ana. „Jen abychom viděli, kam až lze posunout lidské biologické hranice. Není pochyb o tom, že bychom tu mohli provést totéž, co děláme na Neptunu, jenomže v tom není žádná zábava a výzva. Takhle je pro nás to, co se děje na Titanu, docela vzrušující. Nejde o nízkou teplotu. Ta je sto osmdesát stupňů pod bodem mrznutí vody, ale s tou si lze poradit snadno – je to vlastně jen otázka termoizolace. Tvrdším oříškem je tu chemické složení atmosféry, pozemské a Titanu. Dusík, metan, etan a organický smog. Jak by se ti líbil problém adaptace člověka tak, aby byl schopen dýchat to a pít? Chceš se na to podívat zblízka?“ Po dalším pohledu na Drakeův obličej dodala: „Dobrá tedy, myslím, že tohle by na Titan a Saturn stačilo. Další je na řadě Jupiter.“

Aktivity, které viděli na Uranu, dávaly Drakeovi větší smysl, poté, co opustili Saturn a řadu jeho měsíců, přiblížili se k Jupiteru a nakonec klesli k péřově měkké přístavní plošině na jednom z Jupiterových měsíců.

Vzpomínal na Europu z Par Leonových časů jako na hezký svět, s padesát kilometrů hlubokým souvislým oceánem pokrytým přes kilometr silnými ledovými plošinami a hustě žebrovanými tlakovými hřebeny. Teď už to nebyla pravda. Jejich malá loď přistála na obřím ledovci, nahodile plujícím v proudech široké řeky. Ve slunečním svitu dopadajícím na svět v nízkém úhlu mu do dáli se táhnoucí stuha vody připomínala skvrnitou žlutohnědou kůži velkého hada. Vlnila se před nimi až k obzoru mezi palisádami a hradbami z modrých krystalů. Ledovec unášející loď se líně posouval kupředu a Drake pozoroval otevřené vodní kanály rozbíhající se do všech stran. Zachvěl se. Představoval si podivné tvory, velké a hrozivých tvarů, svíjející se podél ledového horizontu.

Europa v její slapově vázané oběžné dráze neúnavně obíhala kolem Jupitera. Slunce pomalu mizelo z černé oblohy. Zvuky do sebe strkajících kusů ledových ker, doléhající k nim přes vodu, se staly hlasitějšími. V Drakeově hudebním sluchu jako by ledovce křičely jeden na druhý, ostrými výkřiky vysokých tónů a steny v portamentu, v děsivém kontrapunktu na pozadí hlubokého basového mručení.

„Tady vidíš, proč potřebujeme projekt nukleosyntézy na Uranu,“ řekla Ana vesele. „Europa je v současné době zahřívána jednotlivými jadernými továrnami hluboko v oceánu, což vede k nepravidelnému tání. Mnohem lepší to tu bude, až Jupiter začne produkovat dostačující množství tepla.“

„Chceš říct, že na Jupiteru provedete totéž, co na Uranu?“

„Ne totéž. Něco podobného. Uran je ve skutečnosti spíš něčím jako přípravným testem.“

„Ale nakonec to přece jen uděláte, tak nač čekáte?“

„Ach, to je letitý problém. Stále máme –––.“

Řekla slovo, které Drake nikdy předtím neslyšel. Tichý hlas z komunikačního systému lodi okamžitě v angličtině dodal: „Žádný ekvivalent; nejvýstižnějším přirovnáním je pojem konzervativci/luddité.“ To bylo poprvé, co si Drake uvědomil, že lodní počítač monitoruje veškerou jejich konverzaci a má program poskytující co nejpřesnější ekvivalenty pro slova, o kterých se domníval, že Drake je nezná.

Zdálo se, že Ana si neuvědomuje, jak absurdní to je, že snaha proměnit Uran k nepoznání by mohla být považována za „konzervativní“ a staromódní. Ana pokračovala: „K transformaci Jupiteru však nakonec přikročeno bude. Dej tomu pár tisíc let a všechno bude hotovo a funkční. Led zmizí. A budeme mít celý další svět vhodný k vývoji.“

Připravovala pro ně jídlo a očividně nesdílela Drakeův narůstající nepříjemný pocit. Musela jej ale vycítit, protože najednou přestala dělat to, čím se právě zabývala, a přešla k němu.

„Co se děje?“

„Nic, jsem v pořádku.“ Bylo nesmyslné, aby se cítil jinak než v pořádku. Byl znovu s Anou, po nekonečné věky trvajícím odloučení. Ale možná to bylo právě proto, že byl s ní, že si dovolil připustit si svoje obavy a pochybnosti. Ať se snažil jakkoli, nedokázal potlačit chvění, které se ho zmocnilo.

„Nevypadáš dobře.“ Položila mu ruku na čelo. „A taky se necítíš dobře. Jsi vlhký a lepkavý. Ukaž, podívám se na tebe.“

Přešla k ovládání lodi, dotkla se panelu a studovala displej.

„Hmmm. Nic fyzického to není.“

„Jak to víš?“

„Já ne. To loď. Nepřetržitě sleduje zdravotní stav nás obou. Podle těchto údajů jsi naprosto v pořádku. Loď se ale zabývá pouze problémy fyzického rázu. Takže zbytek je na nás.“

Ana přešla ke stolu, kde předtím pracovala, vrátila se k Drakeovi a podala mu nápoj. „Tady. Tohle by ti mělo pro začátek pomoct. Říkala jsem ti, že dojde k časovému šoku, a měla jsem pravdu. Chvíli trvalo, než se projevil. Pomalu to upíjej, zatímco já objednám něco tak blízkého tomu, na čem jsi byl vychováván, co ten šílený kuchař dokáže připravit. A pro dnešní večer myslím, že Europy už bylo dost. Ztlumím osvětlení a vypnu lodní displeje. Můžeš tady sedět a představovat si, že jsi v bezpečí, zpátky na staré dobré Zemi.“

Ona o tom nevěděla, ale před mnoha tisíci lety, dávno ve šťastných dnech, na které si Drake dokonce už ani nedovoloval vzpomínat, Ana dělávala naprosto stejnou věc, když byl rozrušený. Vše přebírala do svých rukou. Ona byla silná, když on byl slabý, a poslušně slabá, když on se cítil silný.

Drake udělal, jak mu řekla. V klidu a nenuceně se najedli dobrého jídla, zatímco téměř po celou dobu mluvila jen Ana. Kuchař jim nabídl pozoruhodně dobrou krmi, a dokonce vína ze staré Země. Konečně se Drake začínal cítit uvolněně a začal pátrat po příčině svého rozpoložení. Bylo to neuvěřitelné, ale uvědomil si, že to jsou zvuky Europy. Nedokázal je vypudit ze své mysli. Jiní lidé by možná neslyšeli nic než pohybující se ledové kry na měnícím se povrchu měsíce. On slyšel mučivé steny a agonizující vražedné výkřiky ledových démonů.

„Máš příliš živou fantazii,“ usoudila Ana rozhodně, když jí o tom řekl. „Jednoho dne se ti dostane odměny. Tohle všechno se promění v hudbu.“ Zhasla světla, lehla si vedle něho a položila mu hlavu na hruď. On sám schoval tvář ve voňavé noci jejích dlouhých vlasů.

Bylo přirozené, možná nevyhnutelné, že se té noci stali milenci. Žádný z nich si neuvědomoval, že Drake o nich hluboko ve svém nitru smýšlí jako o „znovunalezených milencích“.

KAPITOLA 13.

„A BYL JSM OPUŠTĚN

A NEMOCNÝ STAROU VÁŠNÍ.“

V žáru fyzické euforie bylo vše ostatní smeteno stranou, celá cesta do vnitřního slunečního systému. Milování, jako vždy s Anou, bylo pro Drakea zjevením. Lepší lék na časový šok neexistoval. Pohlcenému známými doteky, vůní a chutí jejího hebkého těla, bylo by mu lhostejno, kdyby měl pozorovat zánik Země i Slunce dohromady.

Tak zlé to zase nebylo, třebaže před čtyřmi tisíci lety se Země svému zániku těsně přiblížila.

„Katastrofa?“ Drake se rozhlédl kolem místa, kde loď přistála. Nacházeli se na zimním okraji zmenšující se arktické pokrývky. V jeho době na tomto skalnatém břehu nerostlo nic. Jedinými zástupci fauny byli v červnu a červenci tučňáci královští, sedící na svých vejcích, aby je uchránili proti polárním bouřím přinášejícím chlad padesáti stupňů pod nulou.

Nyní tam padal něžný déšť a vzduch se hemžil křičícími racky, chaluhami, buřňáky a rybáky. Slané okraje pláže byly porostlé bujnou trávou a kvetoucími rostlinami. V hojném počtu tam hnízdili kulici a kolihy.

„Tohle vůbec nevypadá na katastrofu,“ poznamenal Drake. Společně s Anou se procházeli po břehu, prostovlasí.

Zastavila se a přehodila plochý kamínek přes poloslané vody ústí řeky. „Věř mi, byla to katastrofa.“

„Co ji způsobilo?“

„Jako obvykle: lidská hloupost. Doplácíme na ni ještě dnes. Dřív panoval názor, že celá pozemská biosféra má silnou homeostázi. Naruš ji, bez ohledu na to, jak hodně, a do pohybu se dají síly, které ji obnoví až k jejímu původnímu stavu. Takže zatímco všichni upírali zrak jiným směrem, bez starostí o tuhle planetu, a přemýšleli, co udělat s Venuší, Europou, Ganymedem a Titanem, na Zemi došlo ke zvratu životního prostředí.“

„K jakému zvratu?“

„Především teploty. Začalo se měnit i složení atmosféry, ale největším problémem bylo oteplování v důsledku skleníkového efektu. Bylo zastaveno ještě předtím, než stačilo zajít příliš daleko. Obrátit to opačným směrem bylo jinou záležitostí. Nějakou dobu trvalo, než si lidé uvědomili, že konečným bodem nové homeostáze budou teploty tak vysoké, že se při nich vařila voda.“

Drake hleděl před sebe, přes poklidné ústí. „Přílišné sebevědomí,“ řekl v angličtině.

„Cože?“

„Příliš mnoho arogance; víry, že můžeš dělat cokoli.“

Ana mu pohlédla do očí. „Cokoli ne,“ řekla nakonec. „Hodně ano. Proces obnovení je plynulý, ale pomalý. Nejnižší teploty na rovníku jsou teď pod čtyřiceti stupni Celsia. Zvířata žijící na souši opouštějí džungle v mírných teplotních pásmech a putují za sluncem. Neboj se, vzali jsme si z toho ponaučení. Něco podobného už se nestane – nikdy.“

„Naučil jsem se nevěřit slovu nikdy.“ Drake pohlédl na sever. „Žili jsme na místě, které se jmenovalo Spring Valley. Když ti povím, jak se tam dostaneme, mohli bychom se tam podívat?“

„Žili jste vysoko v horách nebo blízko úrovně mořské hladiny?“

„Přímo na pobřeží.“ Drake nepostřehl změnu, kterou Ana učinila, od „my“ k „vy“.

„V tom případě se tam můžeš podívat, ale bylo by to ztrátou času. Nemám na mysli jenom teplo – ve skafandrech bychom to zvládli. Hladina moří se ale zvedla. Tvůj starý domov bude pod pěti až deseti metry vody. Vrať se zpátky za dalších deset tisíc let. Mořská hladina poklesne natolik, že budeš moci navštívit suchou zemi. Pokud si ale přeješ navštívit hory, mám své oblíbené.“

„Ty už jsi na Zemi někdy byla?“ Ta otázka mu připadala absurdní – jeho Ana se přece na Zemi narodila a vyrostla tam.

Ona však jen přikývla. „Už pětkrát. Je to sice nemoderní, ale najdeš ji v každém turistickém katalogu. Původní domov, rodiště, kolébka lidstva. Pokud by ale většina lidí byla upřímná, připustili by, že Země je pro ně poněkud nudná. Nic se tu neděje. Je tu ještě něco, co bys chtěl vidět?“

„Můj starý učitel, Par Leon, žil pod africkou plošinou. Bylo to vysoko nad úrovní moře. Vím, kde to místo je. Kdybychom nad ním mohli alespoň proletět…“

„Samozřejmě.“

Ana pohotově souhlasila, třebaže musela vědět, co tam najdou. Afrika, přinejmenším území v zeměpisné šířce deseti stupňů od rovníku, byla vyprahlým světem prachu a mrtvých skal. Sněhy Birhanu byly minulostí a do kouřové žluti oblohy čněl jen uhlově černý vrchol. Drake na něj pohlédl a pokývl Aně. Viděl toho dost.

Znovu se vydali na cestu a zamířili do nejvnitřnějšího systému. Ana usoudila, že by ve svém cestovním plánu neměli vynechat terraformování Venuše. Povrchový tlak byl snížen z omračujících devadesáti pozemských atmosfér na necelých dvacet. Patřičné bakterie proměnily mračna kyseliny sírové na síru, vodu a kyslík. Síra byla dopravována hluboko do nitra planety. Nevynoří se na povrch po dobu stovek milionů let. Kyanobakterie, rozptýlené v horních vrstvách atmosféry, pilně plnily svoji práci, pohlcovaly kysličník uhličitý, uvolňovaly kyslík, vázaly dusík a produkovaly déšť organických zlomků, které měly tvořit horní vrstvu půdy.

„Hlavním problémem zde nadále zůstává voda,“ vysvětlovala Ana. „Není jí tu tolik, kolik bychom si přáli. Venuše vždy bude suchá, dokud neprovedeme rozsáhlou proměnu Oortova mračna nebo planetu nezkombinujeme s jedním z velkých Jupiterových měsíců, například Callistem.“

„A to je možné?“ Zdálo se, že léčba časového šoku je účinná. Drake pomalu začínal mít pocit, že je možné naprosto všechno. Ovšem odplout s Jupiterovým měsícem a nechat ho splynout s jednou z vnitřních planet? To mu stále připadalo absurdní.

„Zatím to možné není,“ odpověděla Ana. „Náraz by Venuši zničil. Zkoumáme však způsoby, jak provést nenásilné splynutí. V současném okamžiku bych nedoporučovala přistát na Venuši. Tam dole je příliš horko – mnohem víc, než kdy bylo na Zemi, dokonce i na vrcholu jejího klimatického zvratu. Po celou dobu bychom na sobě museli mít skafandry. Jsi připraven odletět někam jinam?“

Drake přikývl.

„Dobře.“ Ana se zastavila u ovládacího panelu. „Množství voleb. Pokud na něj nejsi skutečně zvědavý, navrhuji, abychom Merkur úplně vynechali. Je tam pár výzkumných stanic, ale jinak nic, co by opravdu stálo za vidění.“

Loď letěla dál, letmo se dotýkajíc široké tváře Slunce. Zblízka byl skvrnitý povrch stejně zuřivý a démonický jako to, s čím se Drake setkal při své návštěvě Canopu. Prolétali vodíkovými protuberancemi, které řvaly a soptily marnotratně plýtvanou energií. Drake zůstal nevzrušen. Chladicí systém udržoval teplotu v nitru lodi na příjemné úrovni; v každém případě, Ana byla po jeho boku.

Slunce se za nimi rychle zmenšovalo a započala cesta ven ze středu sluneční soustavy. Drakeovi na tom, kam letí, nezáleželo. To na Anino naléhání se vydali na Mars.

„Jen tak pro legraci,“ řekla.

Drakeovi to vůbec nepřipadalo legrační. Vzpomněl si na prudké bombardování Marsu, na mraky pruhovanou oblohu špinavé šedi, na drásaný a otřásající se povrch.

Ale…

Dvacet devět a půl tisíce let byla dlouhá doba. Drakeovy vzpomínky byly dávno minulou historií. Přistáli uprostřed dopoledne, na klidném světě, s jasným, čistým vzduchem a temně modrou oblohou.

„Je tu mnohem víc atmosféry, než zde bývalo,“ řekla Ana, zatímco Drake se díval ven na zelený příkrov rostlin, na tenký koberec, z něhož vyrůstaly vlasově jemné stvoly s tlustými modrými lízátky na koncích. „Přesto tu ale není dost kyslíku, aby se tu dalo dýchat. Alespoň ne pro nás.“

„Proč přestali uprostřed toho procesu?“ Když přišlo na otázky planetární transformace, Drake se začínal stávat blazeovaným. „Domníval jsem se, že na Marsu by to mělo být snadné.“

„Mělo by. Odpověď na svou otázku se dozvíš za okamžik.“ Ana se dívala, jak Drake mizí v jeho objemném symbiotu. Pokoušela se ovládnout, ale nakonec se dala do bezmocného smíchu.

„Omlouvám se. Vím, že za chvilku budu vypadat stejně jako ty – ale jen se na sebe podívej.“

Drake to udělal. V zrcadle uviděl truchlivého vačnatce, přerostlého klokana s bimbajícím se objemným břichem a dlouhým velbloudím nosem. Z hlavy trčící obrovité uši mu dodávaly ustavičně překvapený výraz. Vyplázl jazyk. Obličej v zrcadle vyplázl černou věc přinejmenším stopu dlouhou. Zamrkal. Ze zrcadla mu jeho gesto oplatily tmavé vodnaté oči, chráněné vnitřní průhlednou membránou a vnějšími víčky s řasami tak dlouhými a hustými, že by mu je záviděla jakákoli královna krásy.

Ana se nechala obklopit svým vlastním symbiotem. „Teď můžeme jít,“ řekla, zatímco její nové tělo jako by se Drakeovi nafukovalo před očima.

Třebas do pekla, když mne o to požádáš ty. Nic takového ale dělat nemusel. Uslyšel sykot, jak v lodní kajutě klesal tlak. Průlez se otevřel. On neudělal nic, ale jeho velké břicho se začalo pohybovat sem a tam svým vlastním rytmem. Viděl, že Anino břicho dělá totéž.

„Kdybys tu chtěl žít,“ řekla, hlasem o půl oktávy vyšším než obvykle, „musel by ses rozhodnout, zda chceš přebývat na povrchu, kde není příliš mnoho kyslíku, nebo hluboko v jeskyních, kde můžeš dýchat úplně normálně. Tvůj symbiotický skafandr by zařídil všechno, co bys potřeboval. Ti, co na Marsu prodlévají na povrchu, se od svých symbskafandrů nikdy neodlučují. Jedí v nich, pijí, spí a umírají – dokonce i když sestoupí do jeskyní.“

Drake pochopil proč, když opustili loď a začali kráčet po nerovné planině venku. Vůbec neměl pocit, že by na sobě měl skafandr. Symbiot jako by byl jeho vlastním tělem. Prostě se jen ocitl v novém těle, které bylo schopné vydržet extrémní chlad a nevyžadovalo víc než čtvrtinu lidské spotřeby kyslíku.

„Jedí, pijí, spí a umírají,“ uvažoval. „A taky se v tom milují?“

„Dokážeš si představit lidi žijící celá léta v prostředí, kde by se milovat nemohli? Vidíš támhletu skupinu?“ Ana ukazovala k obzoru. „Jdi a zeptej se jich.“

V dálce před nimi se objevilo půl tuctu lidí/symbiotů. Pohybovali se skutečným klokaním způsobem, přesouvali se v nízké gravitaci Marsu patnáctimetrovými skoky.

Drake se díval, jak na ně mávají a gestikulují, zvou Anu a jeho k nim, do otevřené struktury vedle hromady kamení.

„Dobrá,“ řekl. „Pojďme si s nimi popovídat.“

Chtěl se dozvědět něco o životě na povrchu Marsu, ale o milostných aktivitách v symbskafandru s nimi rozhodně mluvit nehodlal. Co se tohoto tématu týkalo, byl docela ochoten zaexperimentovat si sám.

###

Ke změně došlo druhého dne pobytu na Marsu. Ana byla najednou zadumaná a vzdálená. Drake nevěděl, co to způsobilo – něco, co řekl nebo udělal? –, a ona o tom mluvit nechtěla.

K něčemu podobnému ve starých dnech nikdy nedocházelo. Nebylo to tím, že se spolu vůbec nehádali. Měli však zavedené pravidlo. Jak to řekla Ana: „Nikdy nechoď do postele rozčilený. Vzchop se a bojuj.“

Kdykoli měl některý z nich pocit, že bylo něčím ublíženo jeho citům, ten druhý o tom vždycky věděl. Posadili se spolu, mluvili a dohadovali se tak dlouho, jak to bylo nezbytné, dokud na povrch nevydolovali každou hryzající bolest nebo smutek. Jakmile bylo bolavé místo obnaženo, ten druhý mohl bolístku pofoukat.

Ana to však odmítla. Řekla jen: „To nic není.“ Drake ale věděl, že mu lže.

Zpáteční let na Pluto, tam, kde Drakeův Servitor trpělivě (nebo možná netrpělivě) čekal na jeho návrat, byl tichý a neuspokojivý. Podle Any byla jejich cesta velmi úspěšná. Pokud u Drakea došlo k velkému časovému šoku, ten je nyní minulostí.

Jestliže ale cestu považuje za úspěšnou, proč je tak nepřístupná?

Zjistil to onoho posledního rána letu, ve chvílích předtím, než měli přistát na stanici na Charónu. Ana byla během posledních čtyřiadvaceti hodin mnohem veselejší. Usoudil, že problém, ať to bylo cokoli, je zažehnán. Protože přestal být ostražitý, o to obtížnější pak bylo přijmout následný šok.

„Co myslíš tím, že to bylo našich posledních pár společných dnů?“ Drake sledoval automatické přistání lodi na Charónu, když tu jeho pozornost upoutala Anina tichá poznámka.

Slyšel ji správně? Copak opravdu řekla: „Přála bych si, abychom spolu mohli být déle než jen těchto posledních pár dnů.“

„Myslel jsem, že tady, ve vnějším systému, spolu můžeme zůstat tak dlouho, jak budeme chtít,“ namítl.

„Ty můžeš.“ Vstala a přešla k němu. „Já ale nemohu. Dala jsem slib. Lidé směřující k Rigel Calorans na mě čekají, ale nemohou čekat donekonečna. Musím se vydat na cestu a připojit se k nim.“

„Ale co my?“ A když Ana zavrtěla hlavou, pokračoval: „Podívej se, pokud jsi jim skutečně něco slíbila, naprosto to chápu. Nechtěl bych, abys zrušila svoje slovo. Ale já nemám nic, co by mne tady u Slunce drželo – nic než tebe. Poletím s tebou, připojím se k vaší skupině.“

„Ne, Drakeu, v tom to vůbec není.“ Vzala jeho ruku do své. „Mám tě velmi ráda a nikdy nezapomenu, že ti vděčím za svůj život. Se mnou ale letět nemůžeš. Dovol mi říct to bezohledněji: Já nechci, abys se mnou letěl. Nemiluješ mne tak, jak miluješ svoji Anu.“

„Tomu nevěřím. Všechno, co jsme jeden druhému řekli, všechno, co jsme spolu dělali –“

„Všechno, co jsi řekl ty. Byli jsme dobrými milenci, fyzicky jsme se spolu k sobě nádherně hodili, to nepopírám.“

„V čem je tedy problém? Ano, můžeme si o tom spolu popovídat, tak jako jsme si o všem říkali vždycky.“

„V tom je problém, právě v tom. Já nejsem Ana – ne tvoje Ana. Já jsem já. Ty a já jsme si spolu nikdy o žádných problémech nepovídali. Zamysli se nad tím a uvědomíš si, že mluvím pravdu.“ Pustila jeho ruku a ustoupila stranou. „Drakeu, tohle všechno je moje chyba. Nikdy jsem tě neměla oživit. Vidím, jak se na mě díváš, a vím, že vidíš někoho úplně jiného.“

„Já nechci nikoho jiného. Já chci tebe.“

„Ne. Jsi zaslepený. Ty chceš to, co si myslíš, že jsem. Je toho tolik, co jste spolu ty a tvoje Ana sdíleli. Já to nemám, ale ty si vůbec neuvědomuješ, že to chybí. Dovol mi uvést ještě jeden příklad. Myslel sis, že budu vědět, proč jsi svého Servitora nazval Milton, takže ses vůbec neobtěžoval říct mně to. Jenomže já to nevím.“

„,Slouží i ti, co jen stojí a čekají.’ To napsal prastarý básník John Milton. Byl to spíš jen vtip, když jsem to řekl, protože Servitor –“

„Drakeu. Já to nevím a nechci vědět. Chci odejít, hned teď.“

„Ty nemůžeš odejít. Co bych si bez tebe počal?“

„Staneš se tím, čím jsi byl předtím, než jsem přišla a převrátila ti život naruby: silným, odhodlaným, statečným.“ Přišla k němu, zaváhala, pak jej rychle naposledy políbila na rty, zatímco přechodová komora se začala otevírat. „Je toho mnohem víc než tohle, Drakeu. Myslela jsem si, že tě to napadne, ale očividně se tak nestalo. Jednou jsem se pokoušela říct ti to, ale tys mne přerušil, jako by ses o tom se mnou nechtěl bavit.“

Drake se otočil. V otevřeném průchodu stála Melissa Bierly. Zářivé safírové oči se smály a vítaly ho. V jejím obličeji byl jas a klid, které tam Drake nikdy předtím neviděl. Pak se Ana rozběhla kupředu a obě ženy se prudce objaly.

„Vítám tě, Drakeu Merline,“ řekla Melissa tiše, téměř plaše. „Ráda tě zas vidím.“

„Ty?… a Ana…“

„Jsme společnice. Životní družky. Vydáváme se spolu k Rigel Calorans.“ Melissa, stále držící Anu za ruku, přišla k němu. „Hodně ti toho dlužíme.“

„Všechno.“ Ana přikývla. „Ty jsi důvodem, proč jsme se Melissa a já poznaly. Ty jsi tu nebyl, Drakeu, a přesto jsi nás svedl dohromady. Vyhledala jsem ji, protože předtím znala tebe.“

Otočila se k Melisse a Drake v jejích očích opět spatřil ten bezvýhradně milující pohled. Už jednou jej viděl – když spolu o Melisse mluvili.

„Ale byli jsme přece milenci,“ zašeptal. A když Ana pouze přikývla, dodal: „Jak jsi mohla spát se mnou, když miluješ ji?“

Obě ženy na něj zmateně hleděly. „Aby ti bylo dobře,“ odpověděla Ana tiše. „Abych tě rozptýlila, když jsi byl vystrašený a smutný. Jak jsem to mohla neudělat? Melissa by na mém místě učinila totéž.“

Melissa přikývla. Objala Anu a položila si hlavu na její rameno. „Udělala bych to, Drakeu, kdybys mne potřeboval. Ale udělala to Ana. Dokáže utišit bolest takřka ještě předtím, než přijde. To je jeden z důvodů, proč ji tak miluji.“

Drake couvl o krok zpátky a klesl do křesla u ovládacího panelu. „A Ana miluje tebe, ne mě. Teď ji ztratím.“

„Ano,“ řekla Ana. „Ztratíš mne. Ale nebuď z toho smutný. Řekla jsem ti, že ztratíš Anu, ale není to tvoje Ana.“

„Zase budu sám. Jak to jenom zvládnu? Jak jen budu moci žít?“

Obě ženy popošly kupředu a natáhly se na špičky, aby jej mohly políbit na tváře.

„Nevzdávej to,“ řekla Melissa tiše. „Uchovej si svou víru, Drakeu, a pokračuj. Věříme, že to dokážeš; někdy, někde, nalezneš Anastasii. Ne moji Anu. Svoji Anu.“

Ana a Melissa ustoupily. Ruku v ruce zamířily k přechodové komoře. Drake napolo vstal, jako by měl v úmyslu jít za nimi. Pak se zhroutil zpět do křesla. Dveře přechodové komory se zavřely.

Stále tam seděl a slepě zíral na displeje zobrazující hrbolatý povrch Charónu, když se dveře otevřely znovu. Do nitra lodi tiše vjel malý Servitor, Milton. Zastavil se až u Drakeova boku. Jako by vycítil náladu svého pána, neřekl ani slovo.

Milton byl na Charónu, když přišla Melissa Bierly, a naslouchal celé konverzaci. Věděl, co bude následovat.

KAPITOLA 14.

„TITO NAŠI HERCI,

JAK JSEM TĚ UPOZORNL,

JSOU JENOM DUCHOVÉ

A ROZPLÝVAJÍ SE

DO VZDUCHU, DO NIČEHO.“

Byl v téže příjemné místnosti, se stejným výhledem na široký záliv s větrem hnanými vlnami: na Neapolský záliv a na nadčasové vody Tyrhénského moře v dáli. Ale tentokrát bylo moře břidlicově šedé a na severu se nad pradávným městem kupily zlověstné dešťové mraky; namísto snědé ženy s havraními vlasy v lehkém křesle naproti němu seděla dlouhovlasá osoba s půvabnými androgynickými rysy.

Drake otočil hlavu sem a tam. Krk měl mírně ztuhlý, jako by dlouho seděl ve stejné pozici. Absurdní povaha té myšlenky jej zarazila. „Víte, byl bych raději, kdybyste se tímhle vůbec neobtěžovali,“ řekl. „Dal bych přednost skutečnosti.“

„Já myslím, že ne.“ Bylo to muž, soudě podle jeho hlasu. Angličtina, jíž hovořil, byla dokonalá, bez jakéhokoli přízvuku. „Došlo k určitým… změnám.“

„Já změny očekávám. Potřebuju změny. V minulých érách nedošlo k ničemu, co by Aně pomohlo. Odstraňte ty simulace.“

„Obávám se, že to je nemožné.“

„Moje tělo –“

„Je zachováno. Vaše kryomrtvola, společně s Aniným původním tělem, je stále v kryohrobce. Kryohrobku již nemáme na Plutu, z důvodů, které pochopíte později. Nicméně, vaše tělo zůstalo nezměněno. Může být oživeno, i když, jak sám vidíte, již nepovažujeme za nutné oživovat je, abychom s vámi mohli konverzovat. Udržujeme přímé supravodivé spojení s vaším mozkem.“

„Kdo jste?“

„To si také žádá vysvětlení.“ Muž se usmál, příjemným a přátelským úsměvem, který bylo nemožné simulovat. „Řekněme, že jsem ,látka, ze které jsou utkány sny’. Jak vidíte, po nedorozumění při vašem posledním vzkříšení jsme si dali tu práci, že jsme se obeznámili s literárními díly vaší doby. Říkejte mi Ariel, pokud potřebujete jméno známé vám z těch časů. S vaším dovolením nyní na naše setkání přivedu ještě někoho.“

„Melissu a Anin klon…“

Drake požádal, tak naléhavě, jak jen člověk bez skutečné moci může požádat, aby zůstal zmražen, dokud nebude možné učinit něco, aby mohla být oživena jeho původní Ana; ale po svém posledním probuzení pochopil, že i jiní mají svoje potřeby, často naléhavější.

Ariel zavrtěl hlavou s dlouhými světlými vlasy. „Ne Melissu Bierly ani Anin klon.“

„Jsou naživu?“

„Řekl bych, že ano; ovšem ne ve formě, která by vám byla povědomá. Trpělivost, Drakeu Merline. Stalo se toho hodně a je třeba hodně říci a udělat. Ale nejdříve…“

Muž se nepohnul, ale po jeho boku se zhmotnila známá koule se smetáčkem stříbrných vláken na vrcholku kovového výčnělku.

„Hluboce se omlouvám.“ Servitor pokývl hlavou bez očí směrem k Drakeovi. „Před zmrazením jste vydal velmi specifické instrukce: přál jste si být oživen pouze tehdy, až budou k dispozici nové informace týkající se Anina stavu. Po zralé úvaze jsem ovšem usoudil, že je nezbytné zkontaktovat se s vámi, než podniknu jisté jiné požadované kroky. Uznávám, že byste mohl vyslovit námitku, že ve skutečnosti jste oživen nebyl, a tudíž k neuposlechnutí vašich instrukcí nedošlo. Já ji však odmítám jako formu zvláštní prosby z mojí strany.“

„Ty jsi Milton? Mluvíš jinak než kdysi.“

„Jsem Milton, ale ve skutečnosti jsem mnohem víc než Milton. V této podobě se objevuji jen kvůli vašemu dobrému pocitu. Třebaže uplynulo hodně času, zůstávám vaším Servitorem a dál plním vaše příkazy.“

„Kolik času?“ Drake se v křesle napřímil, vědomý si skutečnosti, že jeho pravé tělo hluboko v kryospánku není schopné pohnout se ani o mikrometr. Jakým zázrakem vědy mu byla dána kontrola nad jeho jiným tělem, v odvozené realitě? Jaké kouzlo dovoluje jeho superpodchlazenému mozku myslet? „Nenabízej mi stejné vytáčky jako posledně. Jak dlouho je to od té doby, co jsem se naposledy vrátil do kryohrobky?“

Než Milton odpověděl, viditelně zaváhal. „Nebudu se vymlouvat. Podle vašich měřítek je to zajisté velmi dlouho; ale také došlo ke změnám ve vnímání a měření času. A vyskytly se… nespojitosti… v lidské historii a vývoji.“

„Chceš říct, že došlo ke kolapsu lidské civilizace? Toho jsem se vždycky obával, dokonce ještě předtím, než jsem se nechal zmrazit poprvé.“

„Nedošlo ke kolapsu ve smyslu, který naznačujete, s totální ztrátou technologie. Nicméně, při třech příležitostech vývoj lidstva pokračoval jinými směry – nyní si uvědomujeme, že byly nesprávné. Během dvou z těch období technologie nehrála žádnou roli.“

„O tom si můžeme pohovořit později. Jak dlouho je to od té doby, co jsem naposledy upadl do kryospánku? Řekneš mi to, nebo ne? Zapomeň na ty nesmysly s ,časovým šokem’ a pověz mi to. Říkáš, že plníš moje příkazy. Tohle je příkaz.“

„Dokonce i bez posílení od kompozitu jsem povinen odmítnout jakýkoli příkaz mně vydaný, který by vám mohl uškodit. Přesto vám odpovím. Vaše tělo leží v kryohrobce po dobu, která se ve vašich nejznámějších jednotkách oběhů Země kolem Slunce rovná čtrnácti milionům let.“ Servitor se odmlčel.

Když Drake nepromluvil ani se nepohnul, Servitor pokračoval: „Čtrnáct milionů let. Což je doba rovnající se –“

„Já vím, co je to čtrnáct milionů let.“ Drake se zasmál, suchým vyštěknutím bez humoru, v nevíře, zatímco jeho mysl se snažila představit si tak dlouhou dobu. Ve své původní naivitě si myslel, že bude zmražen nanejvýš tisíc let. Považoval to za velmi dlouhou dobu.

Byla to dlouhá doba, dost dlouhá na to, aby mohly vzkvést a padnout civilizace, aby se města mohla zvednout z hlíny a proměnit se zpátky v prach. Řím vydržel a vládl tisíc let. Kdysi byl považován za vzor lidské stability. Ale zatímco on spal, mohlo se objevit čtrnáct tisíc římských impérií, jedno po druhém. Sto tisíc Cézarů, dost na to, aby zaplnili fotbalový stadion, mohlo dobývat, vládnout a být zavražděno. Čtrnáct tisíc Gibbonů mohlo prožít svůj vzestup a krvavý pád.

„Nebo možná máš pravdu,“ hlesl nakonec. „Nevím, co to znamená čtrnáct milionů let. A myslím, že jsem se mýlil. Nejsem vůči časovému šoku imunní. Jsem v časovém šoku. Dej mi minutu či dvě, Miltone.“

„Jak dlouho si přejete.“ Servitor poodjel o pár stop dál a světlovlasý muž v křesle pokračoval: „Předpokládáme, že máte na mysli subjektivní minuty. Jednou z výhod supravodivého spojení je rychlost. Toto setkání se odehrává v subjektivním časovém poměru rovnajícím se necelé tisícině skutečného času –“

„Potřebuju vědět,“ přerušil ho Drake. „Potřebuju vědět, co se stalo se slunečním systémem – proč jste mě probudili – a zda došlo k pokroku v souvislosti s Aniným problémem.“ Napadla jej vzrušující myšlenka. „Je možné setkat se s jejím mozkem, tak jako jste to učinili s mým?“

„Bohužel není. Už dávno jsme navázali kontakt s tím, co z jejího mozku zbylo. Je v něm mnoho nedotčených buněk, ale pojivost, celek, který umožňuje tvorbu myšlenek, byla zničena.“

„Dovolte mi pokusit se o to sám.“ Drake zjistil, že se chvěje dychtivostí. „Já ji znám lépe než kdokoli jiný. Spojte mě s ní, nechte mne provést moje vlastní zhodnocení.“

„Usuzujeme, že to by bylo nanejvýš nemoudré.“ Arielův obličej byl klidný, ale soucitný. „Nemoudré s ohledem na vás samotného. Stejně jako je nemoudré seznamovat vás bezprostředně s lidstvem, jaké existuje dnes. Musíte projít obdobím přizpůsobování. Vaše síla a mentální odolnost jsou výjimečné podle jakýchkoli měřítek, ale přesto se neodvažujeme postrčit vás najednou příliš daleko v čase. Obávali jsme se, že byste okamžitě po navázání kontaktu mohl zešílet. Nestalo se tak. Ovšem setkání se smutným, zakaleným zbytkem mysli, která nyní sídlí v Anastasiině mozku, by váš střízlivý rozum vtáhlo za hranice snesitelnosti.“

„Nebylo ale dosaženo pokroku v jiných oblastech? Pokud nelze opravit její původní poškozený mozek –“

„K otázce vědeckého pokroku se dostaneme časem. Nyní se domníváme, že by pro vás bylo nejlepší začít s něčím známějším. Váš Servitor vás provede slunečním systémem. Pak si spolu opět promluvíme.“

„Já o žádnou stupidní cestu po slunečním systému nestojím. Posledně jsem se po ní cítil hůř než předtím. Mě zajímají lidé, ne planety. Chci vědět, co se v uplynulých čtrnácti milionech let změnilo, co by mohlo ovlivnit Anin návrat.“

Drake se naklonil kupředu, připravený argumentovat. Nedostal k tomu příležitost. S posledním zamáváním Ariel zmizel a ve stejném okamžiku se Drake ocitl na palubě lodi.

###

Třebaže Drakeovo zmrazené tělo zůstalo v kryohrobce, iluze, že byl oživen, byla dokonale realistická. Společně s Miltonem jako by spolu cestovali ve skutečné lodi, jejíž pohyb a postup byly omezeny zákony dynamiky a konfigurace slunečního systému. Pociťoval skutečný hlad a únavu. Po osmnácti či dvaceti hodinách subjektivního bdění začal zívat a cítil potřebu odebrat se na lůžko.

Byl to nový sluneční systém, který zdánlivě postrádal logiku.

Začali blízko Slunce, známého majáku světla, který nabízel pocit stálosti a útěchu. Pár milionů let nebylo ve srovnání s délkou života této hvězdy třídy G ničím. Shlížela na Drakeovo narození a pravděpodobně se bude nezměněna dívat i na jeho konečnou smrt, ať k ní dojde kdykoli.

Ale na rozdíl od jeho narození k jeho definitivní smrti nedojde na Zemi. Drake se bez hnutí díval z okének lodi, zatímco prolétali kolem horkého škvarku Merkuru a zahradního světa Venuše, s její modrobílou atmosférou, poklidnými moři a umělecky vytesanými kontinenty. Transformace druhé planety by se možná zdála překvapující a úžasná těm z Drakeovy doby, ale předvídali ji od časů Par Leona; během jeho posledního oživení proces transformace již probíhal.

Jeho zájem se soustředil na Zemi dlouho předtím, než k ní dorazili. Takřka katastrofální zvrat životního prostředí, jehož následky viděl během své poslední návštěvy na Zemi, trval pár desítek tisíc let, ale z hlediska dlouhé historie planety to byl jen nepatrný úlet. Ana jej ujistila, že došlo k nápravě. Byla si jistá, že lidé už nikdy nedopustí, aby došlo k podobné chybě.

Jakým se tedy domovský svět stal po tolika milionech let osídlení a vývoje?

Když se k němu blížili, Drake se zas a znovu díval ven. Něco nebylo v pořádku, ale co to bylo?

Na lodních displejích narůstala dvojice Země-Měsíc. Proporce byly správné, pozemský disk více než desetinásobně přesahoval velikostí rozměry svého satelitu; ale jejich barvy byly divné. Menší svět byl temně červený, tečkovaný žlutými skvrnami. Ten větší místo známé modravé šedi Země svítil matnou a skvrnitou bělobou, která byla až bolestně sugestivní a povědomá.

Upřeně zíral na bledé těleso, dokud v jeho mysli nedošlo k perspektivnímu posunu.

„To velké, to je Měsíc, skvrny jsou jiné, ale má správnou barvu! Ale kde je v tom případě Země? Pokud ji nezměnili, aby vypadala jako Měsíc a Měsíc jako…, Miltone. Vím, že tohle je pouhá simulace. Představuje to realitu, nebo si se mnou jen zahráváš?“

Servitor stál po jeho boku. Od té doby, co jejich cesta začala, toho řekl málo, ale nyní odpověděl okamžitě. „Není to simulace v obvyklém slova smyslu. Je to znázornění. Čímž chci říct, že třebaže celá naše cesta je odvozenou realitou, vidíte to, co přesně odpovídá fyzickému slunečnímu systému v podobě, jakou má dnes.“

„Co se stalo se Zemí?“

„Snazší je vysvětlit proč než co. Jak jsme vám řekli, zatímco jste byl v kryospánku, lidstvo se třikrát vydalo zcestným směrem. Dvakrát přitom ignorovali technologii. Potřetí došlo k vývojovému skoku, kterému nyní nerozumíme. Centrem nové technologie byla Země. Jednoho dne se Země bez varování zbortila do zlomku své původní velikosti, třebaže její hmotnost zůstala nezměněna. Její povrch se uzavřel.“

„Zhroutila se do sebe a byla přitom obydlená lidmi?“

„Přesně tak.“

Drake s hrůzou hleděl na zborcené červenožluté těleso. „Takže všichni a všechno na Zemi bylo zahubeno?“

„Myslíme si, že ne. Věříme, že v nějaké formě všechno na Zemi přežilo. Vnitřní prostor se svinul a my se domníváme, že v nitru ke zborcení nedošlo. Nemáme o tom žádné přímé důkazy, protože ani po milionu pozemských let se nikomu nepodařilo proniknout skrze vrstvu, kterou vidíte. Vydává svoje vlastní záření, ale pro cokoli zvenčí zůstává neproniknutelná. Někdy pozorujeme změny, příležitostně dochází k něčemu, co vypadá jako světelná bouře kolem celé planety. Podle naší nejlepší teorie je celá planeta udržována jedinou entitou v jejím nitru, supermyslí, kombinací veškeré organické a anorganické inteligence.

Mnohem závažnějším důsledkem pro zbytek slunečního systému v čase zhroucení Země a uzavření planety bylo zničení všech databank slunečního systému. Jejich ztráta významně ovlivnila další vývoj lidstva – dokonce i lidskou příčetnost. Všichni byli najednou zbaveni vitální skupinové paměti a soudržné síly. S použitím částečných databází z jiných míst byl zahájen proces rekonstrukce, ale byl pomalý, nejistý a nedokonalý. Po zborcení Země byl oživen každý člověk z kryohrobek na Plutu. Jejich vzpomínky posloužily při obnově nejstarších historických záznamů.“

V Drakeovi tato informace vyvolala pocit hořké ironie. Mýlil se, naprosto a beznadějně se mýlil. Hádal se, tehdy v tom tichém předměstském domě, zatímco děti povykovaly nahoře a Tom Lambert s bledým obličejem seděl proti němu, že jeho vlastní oběť je nezbytná, že bez jeho pomoci by Anu nikdy neoživili. Ve skutečnosti se vyplatily všechny peníze vložené do Druhé šance; dokonce i těm „nejméně potřebným“, těm, o kterých si nikdy nemyslel, že by se někdo namáhal oživovat je.

Místo aby se sám nechal zmrazit, měl dát na radu Toma Lamberta a žít si svůj vlastní život. Ba ještě lépe, místo aby odletěl z Pluta s Aniným kryotankem, měl ho nechat v bezpečí tamní kryohrobky. Byli by oživeni spolu, aby zbytek svých životů prožili jeden s druhým.

Místo toho…

„Řekl jsem, že každý byl oživen,“ pokračoval Servitor. „To samozřejmě není tak docela pravda. Vy sám, protože jsem dostal svoje vlastní specifické instrukce týkající se vašeho vzkříšení, jste byl jedinou výjimkou.“

„Nyní jsem při vědomí, a dokonce ani nejsem oživen.“

„To je pravda. K této otázce se dostaneme časem. Přejete si nyní letět k Zemi ze sentimentálních důvodů?“ Servitorův drátěný kartáč senzorů se otočil směrem k Drakeovi. „Dokonce i kdybychom se nenalézali v odvozené realitě, vydat se k Zemi je zcela bezpečné. Nikdy nedošlo ke střetu s přibližující se lodí, ani s těmi, které přistály na neproniknutelné vnější vrstvě. Jsou prostě ignorovány.“

„Tohle už není Země, bez ohledu na to, jak jí říkáte.“ Drake se otočil zády k displejům. „Odvez mne odsud. To není nic pro mě.“

Nic pro něj, možná nikde v celém slunečním systému. Letěli pryč od Slunce a ta myšlenka v něm stále sílila. Nešlo jen o problém reálných fyzických proměn: Jupiter matně žhnul jako skomírající žhavý oharek, zaplavoval svoje měsíce bohatým infračerveným zářením; prstence Saturnu se ztratily; Uran se stal miniaturním druhým sluncem osvětlujícím vnější systém; Neptun zmizel; Pluto se vyhříval v novém žáru, až do té míry, že kryohrobka, obsahující Drakea a Anu – pouze Drakea a Anu –, musela být přestěhována mnohem dál, na chladnější místo.

Důležitější než tohle všechno byly změny, které nebylo vidět. Když Drake uslyšel slova „čtrnáct milionů let“, zpočátku se nijak nezamýšlel nad důsledky. Po vyslechnutí zprávy, že všichni ostatní v kryohrobkách byli oživeni, pochopil, že se stal tím, čeho se kdysi obával nejvíc: živou fosilií, tvorem z pradávné minulosti. Nic, co věděl nebo čím byl, nemohlo nikoho v této vzdálené budoucnosti zajímat. Dokonce i kryohrobka sama zde byla přežitkem. Drake vděčil za svoji vlastní a Aninu pokračující existenci pouze Miltonově věrné, neústupné a svědomité mysli.

A že to byla mysl. Drake již déle nedokázal smýšlet o Servitorovi jako o typu mechanického pomocníka. Posuzován individuálně, Milton oplýval mentálními schopnostmi, které daleko převyšovaly schopnosti jakéhokoli člověka z Drakeových časů; posuzován jako součást nějakého stále ještě nepoznaného kompozitu, Servitor o hodně převyšoval jakoukoli lidskou inteligenci.

Loď plula dál, za hranice Drakeovi známého slunečního systému. Slunce se zmenšilo v jasnou tečku. Souhvězdí, která nyní plnila oblohu, byla seskupena v nové, neznámé tvary. Čtrnáct milionů let nepochybně bylo dostatečně dlouhou dobou k tomu, aby „nehybné hvězdy“ svým pomalým pohybem změnily tvář nebes.

„V době vašeho posledního oživení,“ řekl Milton, „probíhalo první zkoumání Oortova mračna. Hodně se od té doby změnilo. Nyní je seskupením stovek milionů malých světů a inteligencí. Navrhujeme vám nezdržovat se zde, protože ve vaší současné formě to přesahuje vaše chápání. Nejzajímavější vám bude připadat toto.“

Servitor nevydal žádný viditelný signál, ale loď najednou zmizela. Drake visel v otevřeném prostoru před nakloněným zploštělým diskem, složeným z tisícovek jasných jiskřiček světla.

„Díváme se na lidmi osídlený hvězdný prostor.“ Milton pokračoval ve svém výkladu. „Toto je část Galaxie, kam dorazili, proměnili ji a kolonizovali lidé a stroje ve všech jejich kompozitních a komplementárních formách. Slunce, které jste znal, se nachází přibližně uprostřed. Třebaže tvoří necelou milióntinu celé naší Galaxie, lidmi osídlený prostor zahrnuje osmdesát tisíc sluncí. Obvodové hranice se zvětšují nepřetržitě, asymetricky a podstatným zlomkem rychlosti světla.“

„Narazili jste na nějaké cizí životní formy?“ Zdálo se, že velký disk má několik stovek světelných let v průměru. Lidé se určitě setkali s jinými cestovateli prostorem a časem. Hlava s drátěným kartáčem se však nesouhlasně zavrtěla.

„Zatím ne. Na hojnost života, to ano. Dokonce mnohobuněčného živočišného života, s párovou genetikou a reprodukcí na bázi nukleotidů. Avšak na žádnou inteligenci.“ Milton hovořil klidně a fatalisticky. „Hledání pokračuje. Jednoho dne určitě dojde ke kontaktu.

Nicméně, toto je konec naší krátké cesty po Galaxii. Nyní se musíme vrátit do blízkosti vašeho kryotanku; tam budeme čelit naléhavějšímu problému.“

KAPITOLA 15.

ZKOPÍROVÁNÍ

Odvozená realita měla oproti normálnímu prostoru a času přinejmenším jednu výhodu. Cestování bylo dílem okamžiku. Milton sice hovořil o „návratu“ k místu Drakeova kryotanku, ale to bylo jenom kvůli Drakeovu dobrému pocitu. K žádnému fyzickému cestování nedošlo. V jednom okamžiku viseli v prostoru za hranicemi sluneční soustavy, hovořili o rozlehlé oblasti spirálního ramene, které bylo osídlené lidmi a jejich stroji; a pak najednou opět přehlíželi Neapolský záliv, kde se stále kupily temné mraky.

Ariel pokývl Drakeovi a začal mluvit.

„Viděl jste něco, čeho jsou schopni a co dokáží lidé a naši anorganičtí společníci. Nyní je načase promluvit si o tom, co nedokážeme. Naše omezení vysvětlí, proč jsme považovali za nezbytné spojit se s vámi. Důvod lze shrnout jednoduše: Nemůžete v kryohrobce zůstat po nekonečnou budoucnost.“

Drake tento okamžik předvídal před mnoha miliony lety, ještě než se nechal zmrazit poprvé. Někdy se všechny jeho znalosti stanou bezcennými. Kdo pak zaplatí za pokračující údržbu kryotanku?

Doufal, že tento problém je vyřešen, když jej Par Leon informoval, že pouze u aktivit vyžadujících použití lidského času má smysl hovořit o ceně. Nyní se zřejmě pravidla opět změnila.

On se však naučil nepřijímat negativní odpovědi. „Existuje nějaký způsob, jakým bych po oživení mohl splatit svůj dluh? Vše, co vím, je nyní možná bezcenné, ale já se rád zhostím jakéhokoli úkolu, který mně a Aně umožní dál zůstat v kryohrobce.“

„Vy mě nechápete. Údržba kryohrobky bude brzy ukončena, ale ne kvůli problémům týkajícím se nákladů. Každý tank má svůj vlastní dlouhodobý zdroj energie, schopný udržovat kryomrtvolu po extrémně dlouhou dobu bez zásahu zvenčí. Ve skutečnosti tak dlouho, že jeho celkovou životnost neznáme, až na to, že ji lze měřit v miliardách let. Kryohrobka se svými kryotanky je již na samém okraji Oortova mračna a bez ustání se vzdaluje do mezihvězdného prostoru. To ale není důvodem, proč pro nás kryohrobka stále víc pozbývá významu. Problém je jinde. Podívejte se na tohle.“

Okno se nepohnulo, ale výjev venku se změnil. Drake zjistil, že se přes sklo dívá na nahé tělo – na svoje tělo, tak jak bylo uloženo v kryotanku.

„Opět jsme v odvozené realitě,“ řekl Ariel. „Tentokrát z jiného důvodu. Dívejte se pozorně.“

Drakeova kryomrtvola se nepohnula, ale maso a kosti postupně zprůsvitněly. Drake, hledící s nepříjemným pocitem na svoje vlastní mizející tělo, viděl jiskřičky světla blikající uvnitř. Objevovaly se nahodile a nepravidelně, jedna během každých pár sekund.

„Jednou z věcí, které nedokážeme,“ pokračoval Ariel, „je ovládat pravděpodobnosti, které podmiňují kvantový proces. To, co vidíte, jsou změny atomů a molekul ve vašem skutečném těle a mozku, důsledek kvantových přesunů. Abychom toto dění minimalizovali, před dávnou dobou jsme snížili teplotu v kryotancích z původního prostředí tekutého helia až na zlomek mikrokelvinu. V důsledku toho ke změnám atomických a molekulárních stavů dochází mnohem řidčeji. Neustaly však docela. Ani neustanou, bez ohledu na to, jak blízko k absolutní nule snížíme teplotu. Příčinou jsou výkyvy ve vakuu. Neexistuje způsob, jak tyto kvantové jevy zastavit nebo je usměrňovat.“

Drake uviděl další dvě jiskřičky světla, jednu v břiše své kryomrtvoly, druhou ve spodní části mozku. „Chcete tím říct, že se měním, dokonce i v kryotanku; a že neexistuje způsob, jak to zastavit?“

„Měníte se – třebaže velmi pomalu. My vám kvantové změny ukazujeme ve značném zrychlení. Ve skutečném čase uplynulo padesát let během každé vteřiny zobrazené na tomto displeji. Nicméně, váš všeobecný závěr je správný. Neexistuje způsob, jak těmto změnám zabránit. Ponecháno v kryotanku, bez ohledu na to, při jak nízké teplotě, vaše tělo se nevyhnutelně musí změnit. Posuny kvantového stavu nakonec ovlivní vaši paměť a vaši mysl.“

Výjev před oknem zešedl, pak se opět vrátila Neapol a zatažená obloha nad zálivem. Milton po celou dobu v tichosti vyčkával po Arielově boku. Nyní Servitor přejel blíž k Drakeovi. „Určitě pochopíte moje dilema. Na jedné straně jste vydal výslovný příkaz ponechat vás nezměněného v kryotanku, dokud nové znalosti nějak neovlivní schopnost oživit Anu, takovou, jaká byla ve vaší době. Na druhé straně vyšlo najevo, že je nemožné ponechat vás v kryotanku nezměněného, protože sama vaše přítomnost v něm je příčinou nevyhnutelných změn. Proto jsem, ať už jsem přistoupil k činu, nebo neudělal vůbec nic, nebyl schopen uposlechnout vašeho příkazu. Rozhodli jsme se spojit s vaší kryomrtvolou, což činíme nyní, a prozkoumat další řešení.“

„Vy nějaké máte?“

„Samozřejmě: zkopírování. Převedení kompletního obsahu vašeho mozku do elektronické podoby.“

„Chcete říct, že se stanu druhem počítačové paměti? Na to zapomeňte.“

„Poslouchejte mě ještě chvíli, než odmítnete. Pokud vás zkopírujeme a někdy v budoucnu si opět budete přát fungovat v tělesné formě, bude to snadno proveditelné. Je k tomu zapotřebí pouze uložení v podobě určité somatické informace, společně s obsahem vašeho mozku. Taková informace je obsažena v jádru každé buňky vašeho těla. Na základě vašeho genetického plánu bude možné vypěstovat celé vaše tělo. Váš mozek by pak do tohoto nového těla byl zkopírován z elektronické paměti.“

„Tohle všechno skutečně dokážete?“

„Dokážeme a už jsme to provedli v miliardách případů. Je to standardní postup při sestavování výzkumných týmů na planetách jiných hvězd.“

„Ale nepodléhá elektronické uložení změně stejně jako informace uložené v mém zmrazeném mozku? Ten vůči kvantovým procesům imunní není. Před chvílí jste řekl, že neexistuje způsob, jak kvantové jevy zastavit nebo je řídit.“

„To je pravda; existuje však způsob, jak je napravit. Děje se tak prostřednictvím prostého zmnožení a srovnávání. Poté, co mozek převedeme do elektronické podoby, vytvoříme tři identické kopie. Každá z těchto kopií, jak jste správně poznamenal, podléhá statistickým změnám v důsledku kvantových jevů. Periodicky provádíme kompletní a důkladné porovnání všech tří kopií. Tu a tam se jedna kopie liší od druhých dvou. Připíšeme tuto změnu kvantovému výkyvu a opravíme lišící se kopii až do té míry, aby odpovídala zbývajícím dvěma. Matematicky je samozřejmě možné, aby došlo ke dvěma kvantovým změnám v uskladněné mozkové mapě, na stejné úrovni informace a ve stejnou dobu. Tím by vznikly tři rozdílné verze a neexistoval by způsob, jak rozhodnout, která je skutečným originálem. Šance výskytu něčeho podobného je naštěstí tak malá, že se jí nemusíme zabývat.“

„Předpokládám, že tohle všechno už jste na někom prováděli?“

„Víc než to.“ Servitor postrádal prostředky, jak fyzicky vyjádřit rozpaky, ale jeho hlas zpomalil a změnil se. „Po celých čtrnáct milionů let jsem tuto techniku uplatňoval na vás. Jakmile mi technologie umožnila kompletní zkopírování, vytvořil jsem vaši kopii. Protože byla udržována v naprosto nečinném stavu a protože vy jste stále prodléval v kryohrobce, měl jsem pocit, že tím nenarušuji vaše instrukce.“

„Chceš říct, že jsi mě již zkopíroval, aniž ses mě zeptal? Ty ale máš drzost.“

„Jakou jinou možnost jsem měl? Nařídil jste mi ponechat vás nezměněného v kryotanku, ale kdybych vás tam ponechal, znamenalo by to, že se změníte. Jediným způsobem, jak zajistit, že zůstanete v nezměněném stavu, bylo monitorovat změny ve vašem zmrzlém mozku prostřednictvím sledování okopírovaných verzí a pak na vás provádět patřičné úpravy v kryotanku. Mohu se zaručit za účinnost a spolehlivost této metody, protože se těsně blíží té, kterou sám používám ve vztahu ke svému vlastnímu kompozitu.“

„Jak víš, že ty sám se neměníš, Miltone? Možná jsi jiný, než jsi byl včera!“

„A vy možná nejste tentýž Drake Merlin, co se nechal zmrazit, nebo stejný člověk, který se setkal s Trismonem Sorelem. Nikdo nemůže dokázat, že je takový, jaký býval. Já mohu říci jedině toto: zkopírování je vaší jedinou šancí, chcete-li zůstat nezměněn do daleké budoucnosti.“

„A co moje tělo?“

„Vaše původní tělo?“ Na jeho otázku odpověděl Ariel. „Přestává pro nás být zajímavé. Jeho výkonnost bez elektronického vylepšení bude postupně klesat. Navrhujeme vám, abyste je ponechal v kryohrobce.“

„Moje tělo pro vás není zajímavé?“

„Jistěže ne. Vy sám jste své tělo ztrácel, buňku po buňce, každou hodinu a minutu svého života. Zeptejte se sám sebe, kde je tělo, které jste nosil, když vám bylo pět? Kde je tělo, v němž jste byl, když jste se seznámil se svou milovanou Anastasií? Jsou pryč, uvízlá daleko v sítích a propastech času. Pouze vaše mysl, podstata ducha Drakea Merlina, nezměněna pluje k nezmapovanému oceánu budoucnosti.“

„Arieli, já vás vůbec neznám, ale kdybyste žil v mé době, dělal bych si starosti. Měl jsem jednou učitele, který mi řekl: ,Dávejte si pozor, když se hovor stane moko legato’ – příliš snadným. Příliš uhlazeným a květnatým. Co přede mnou zamlčujete?“

„Měl jste podezřívavého učitele, Drakeu Merline. Dobrá tedy. Je tu několik dalších věcí, se kterými je třeba vás obeznámit. Ta první se týká Any. Její plný genom je již v elektronické paměti, takže budoucí klonování bude triviální. Není to však „kompletní“ Ana, dostupná pro elektronické zkopírování. Její mozek není schopen vydat víc než nesouvislý chaos zmatených prvků. Jejich přenos by byl bezvýznamný.“

„Pokud do elektronické podoby přejdu já, cokoli zůstává z Any, musí přejít se mnou.“

„Tuto odpověď jsem očekával. Ve skutečnosti je to ale celkem nelogické. Pokud její osobnost bude možné někdy obnovit, na existenci primitivních zbytků mozku nebude záležet.“

„To říkáte vy – teď. Ale já už tak často slyšel, že pro Anu nejde nic udělat. Buď zkopírujete nás oba, nebo ani jednoho.“

„Slyšíme vás.“ Ariel rezignovaně přikývl. „Miltone?“

„Zařídím to.“

Servitor zmizel. Ariel najednou vypadal zamyšleněji. „Hovořili jsme spolu o tom, zda je moudré zmínit se před vámi o další věci,“ řekl. „Nechceme ve vás probouzet falešné a nerealizovatelné naděje. Pravda je taková, že kdyby nebylo nezbytné zkontaktovat se s vámi kvůli vašemu zkopírování, nechali bychom vás na pokoji. Když už jsem ale zašel tak daleko, budu pokračovat. Vaším cílem, po celých těch čtrnáct milionů let, bylo oživit Anu ve formě, jakou jste znal – ne pouze její tělo, ale celou její osobnost.“

„A bylo mi řečeno, zas a znovu, že to je zhola nemožné. Chcete mně i vy říct, že to nikdy nepůjde?“

Je to nemožné, dnes i ve známé budoucnosti. Otázkou zůstává, bude to nemožné vždycky? Já vám mohu říci jen toto: ať je Anino oživení proveditelné či nikoli, v principu to nezáleží na vašich činech ani na mých. Záleží to na celkové povaze vesmíru. A pouze kvůli tomu, že naše pojetí budoucnosti vesmíru se mění, jsem ochoten prodiskutovat to nyní s vámi.“

„Přestal jsem to chápat. Naprosto.“

„Obával jsem se, že k tomu dojde. Není snadné vysvětlit to tak, abyste to pochopil. Ani nevím, kde začít, abych maximalizoval možnost, že mi porozumíte. Začněme ale otázkou: Víte, jaký je rozdíl mezi otevřeným vesmírem a zavřeným?“

„Vím, co ten rozdíl znamenal kdysi, v době, kdy jsem byl zmražen poprvé.“

„Význam se nezměnil, možná s výjimkou drobných detailů. Vzdálené galaxie se od nás vzdalují, čím jsou vzdálenější, tím se vzdalují rychleji.“

„Tohle věděli lidé dokonce i v mé vlastní době.“

„V tom případě stále platí definice, které jste znal. V otevřeném vesmíru se galaxie vzdalují jedna od druhé donekonečna. V zavřeném vesmíru jednoho dne ustanou ve svém pohybu a začnou se jedna ke druhé přibližovat. Závěrečným bodem tohoto postupu v zavřeném vesmíru bude zborcení do nekonečné hustoty, tlaku a teploty. Je vám to jasné?“

„Jasné a naprosto lhostejné. Mě zajímá oživení Any, ne diskuse o kosmologii.“

„To chápu. Nedá se však říci, že tyto dvě věci spolu nesouvisejí. Dovolte mi pokračovat. Skutečnost, zda je vesmír otevřený, nebo zavřený, závisí na jediné věci: na celkové hustotě hmoty v něm. Pokud je hustota příliš nízká, vesmír musí být otevřený. Pokud je však hustota hmoty dostatečně vysoká, pokud přesáhne kritickou hodnotu, vesmír se stává zavřeným. To, co hodlám říct dál, vám možná bude připadat velmi složité, a mysli mého kompozitu si nejsou jisté, zda to vůbec kdy můžete plně pochopit, ale možnost oživení Any – vaší původní Any – záleží na tom, zda je vesmír otevřený, nebo zavřený. Což znamená, že závisí na hustotě hmoty, nebo přesněji řečeno, na hustotě hmoty a energie vesmíru.“

„Máte pravdu, nerozumím tomu. Ale i kdybych to pochopil, záleželo by na tom? Buď je vesmír otevřený, nebo je zavřený.“ Drake nedokázal skrývat svoji netrpělivost. Uvědomil si, že do světa Ariela a Miltona nezapadá. Byl příliš soustředěný, příliš přímý, příliš impulzivní a emocionální, živoucí fosilie, atavismus v mnohem jemnější a vyrovnanější společnosti. Nevěděl, nakolik se změnila fyzická podoba lidí, ale tušil, že nehty a zuby zmizely. Jedině on pravděpodobně stále měl drápy a tesáky.

„Musíme být trpěliví.“ Ariel nedával najevo ani hněv, ani netrpělivost. „Kdybyste se původně byl vzdělával spíš v matematice či fyzice, ne v hudbě, mohlo to být jednodušší. My však budeme vycházet z toho, co máme.“ Bez jakéhokoli kritického podtónu v hlase Ariel pokračoval: „V zavřeném vesmíru se stávají možnými určité další věci. Takový vesmír má, jak jsem řekl, jediný, finální bod: eschaton. V eschatonu, v tomto konečném stadiu splynutí všech věcí, se vesmír smršťuje v singularitu. Všechno spolu splývá, všechno se setkává. Tohle věděli vědci a filozofové již v čase vašeho narození a někdy se o tom zmiňovali jako o takzvaném bodu Omega.

A nyní přicházíme k tomu nejvýznamnějšímu. Těsně předtím, než bude dosaženo eschatonu, stane se dostupným vše, co kdy bylo známo, všechny věci minulé nebo přítomné, každá částečka informací o lidech, kteří zemřeli před tisíci lety – nebo čtrnácti miliony lety. V eschatonu lze v principu znovu stvořit každého člověka, který kdy existoval, do dokonalých detailů.“

„Včetně Any! Chápu to, chápu to dokonale.“

Drake ale byl pln hněvu, nikoli vzrušení. „Pokud tohle bylo známo před miliony lety, proč mně o tom k čertu nikdo nikdy neřekl?“

„Protože se to zdálo být naprosto irelevantní. Možnost dosažení eschatonu existuje pouze tehdy, jeli vesmír zavřený. Ve vaší době měření hustoty hmoty a energie vesmíru vykazovala příliš nízkou hodnotu, byla desetinásobně až dvacetinásobně nižší než kritická hodnota. To bylo jasným důkazem otevřeného vesmíru. Později vědci na teoretických základech usoudili, že vesmír by se měl nacházet přesně na rozhraní mezi otevřeným a zavřeným prostorem. Hledali experimentální důkazy pro chybějící hmotu a nakonec je našli. V tomto ohledu však stále panovala nejistota a vědci se povětšinou přikláněli k názoru, že vesmír se bude rozpínat donekonečna, ale stále pomaleji a pomaleji. V takovém případě by bodu Omega nikdy dosaženo nebylo.

To se ale přece jen nakonec změnilo. Z důvodů, které stále ještě nechápeme, bylo při nedávných měřeních zjištěno, že hustota hmoty a energie vesmíru přesahuje kritickou hodnotu, což je známkou zavřeného vesmíru. K eschatonu dojde. Jednoho dne, za mnoho miliard let ode dneška, jej bude dosaženo.“

„A Ana se ke mně bude moci vrátit. Kdy? Kdy k tomu dojde?“

„Pokud to někdy bude možné, stane se to ve vzdálené, velmi vzdálené budoucnosti. Podle našich odhadů bude eschatonu dosaženo za padesát miliard let ode dneška, což je časové období tak dlouhé, že interval od vašeho prvního okamžiku kryospánku po dnešek je v porovnání s ním jen pouhým oka mrknutím. Vesmír sám je pouze patnáct miliard let starý. Radím vám, nedovolte, aby tato konverzace ovlivnila vaše následné činy. Vaše přání jsou pro nás ale důležitá. Rád bych věděl, co nyní chcete.“

„Vy jste blázen!“ Drake v nevíře hleděl na Ariela. „Vy dobře víte, co chci. Proč myslíte, že jsem se vůbec nechal zmrazit? Chci být s Anou. Budu čekat donekonečna, bude-li to nutné. Nezáleží mně na tom, jak dlouho budu muset zůstat uložen v elektronické paměti.“

„Takové odpovědi jsme se obávali. Považujeme ji za nerozumnou. Přesto si vážíme vaší rozhodnosti a síly vaší vůle. Je tu ještě jedna věc.“

„Vždycky je tu ještě něco. Další problém?“

„To vůbec ne. Doporučení. Jsem si jistý, že budete chtít pochopit tak dokonale, jak jen to bude možné, myšlenku uzavřeného vesmíru a její důsledky pro bod Omega. To bude značnou měrou usnadněno, pokud se stanete součástí kompozitní mysli. Měl byste přístup ke všemu, co kdy kdokoli věděl a ví, ve vědě, matematice, jazycích a filozofii.“

Znělo to lákavě. Jistě, čím víc toho bude vědět ohledně Anina konečného vzkříšení, tím lépe. Drake se však naučil opatrnosti. Mohla by z toho vyplývat také negativa, maskovaná tak dobře, že kompozit představovaný Arielem a Miltonem si je neuvědomuje?

Drake byl schopen jedno vycítit, tak sotva postřehnu telné, že bylo obtížné definovat je. Pro tento věk byla typická měkkost, laskavost, ochota ustupovat a uchylovat se ke kompromisům. Na první pohled to pro lidský druh (pokud tento název ještě platí) vypadalo jako skutečný pokrok. Ale jako součást kompozitu by Drake zjistil, že jeho anachronické drápy a tesáky mizejí, rozpuštěny v pacifismu a něžném altruismu skupinové mysli.

Změna k lepšímu? Ne nevyhnutelně. Co je dobré pro dnešek, může se ukázat osudovým zítra. Nemohla by přijít nová budoucnost, kdy se vytříbenost a diplomacie stanou zbytečnými, kdy k oživení Any bude zapotřebí bezohledné rozhodnosti a surové energie?

Splynutí ve skupinu bylo příliš velkým rizikem, než aby se ho odvážil.

„Nepřeji si stát se součástí kompozitu,“ odpověděl nakonec Drake trpělivě vyčkávajícímu Arielovi. „Přeji si být zkopírován do databáze. Nechci však v elektronické paměti bdít. Nechte mne spát, dokud nebudu moci něco udělat.“

„Toto přání vám můžeme splnit. Jsou tu ale jiná, mnohem příjemnější řešení. Bylo by velmi snadné vytvořit pro vás odvozenou realitu, takovou, ve které byste vy a Ana byli nepřetržitě spolu. Před vznikem kompozitu mnoho lidí prožilo celý svůj život v takovém prostředí.“

„Jak bych mohl být s Anou? Vždyť neexistuje.“

„Vytvořili bychom simulaci. Ale ujišťuji vás, že nanejvýš věrohodnou.“

„Ne.“ Drake mu nepověděl o představě zombie, která najednou vznikla v jeho hlavě: ve vlhkých, lepkavých rukou jej drželo Anino mrtvé tělo, nějak oživené, ale bez skutečného života, a tisklo své chladné rty k jeho. „Ne, Arieli. To by byla ta nejhorší věc, kterou si dokážu představit. Nechte mne spát. Oživte mne pouze tehdy, až budete mít nové důležité informace o bodu Omega, týkající se Anina oživení.“

Ariel sklonil hlavu. „Mrzí mne, že se k nám nepřipojíte a je mi líto, že jste odmítl odvozenou realitu. Věřil jsem, že bychom tím mohli zmírnit vaši bolest.“

„Na mě a na moji bolest zapomeňte. Na světě jsou horší věci než bolest. Jakmile to bude možné, chtěl bych opět usnout.“

Drake se odmlčel. Řekl všechno, co potřeboval říci, a přesto měl pocit, že to všechno není. Něco zvláštního bylo třeba dodat k jeho velkému osobnímu dluhu: k této epoše, k jeho věrnému Servitorovi, k Arielovi a k lidem, kteří mu konečně nabídli slabou a vzdálenou naději, že by se mu to mohlo podařit. Bylo nepravděpodobné, že by se kdy mohl odvděčit Arielovi, Miltonovi a jejich potomkům, ale musí jim to alespoň nabídnout.

„Vzbuďte mě ještě v jednom případě.“ Drake cítil, jak jeho pozornost ochabuje. Ariel ho poslechl a již ho uváděl do spánku.

„Probuďte mne, pokud někdy budete mít problémy“ – musel se snažit myslet, snažit se dokončit to, co chtěl říci – „velké problémy, při jejichž řešení bych vám mohl pomoci. Probuďte mne ze spánku a já pro vás udělám, co budu moci.

Nevkládejte do mne však příliš mnoho naděje. Za celých čtrnáct milionů let mne nic nenapadlo, ale kdoví? Možná budu mít během dalších čtrnácti milionů let štěstí a na něco přijdu.“

###

Láska se mění ne se svými krátkými hodinami a týdny, ale trvá věčně, dokonce až na okraj zkázy.

MEZIHRA: UMÍRÁNÍ

ANO, ALE ZEMŘÍT A ODEJÍT NEZÁMO KAM;

LEŽET V CHLADNÉM HROBU SEVŘENÍ A HNÍT;

TOTO CITLIVÉ TEPLÉ TĚLO ABY SE HNĚTENOU HROUDOU STALO A DUCHEM POVZNESENÝM.

VE ŽHAVÝCH ZÁPLAVÁCH ABY SE VYHŘÍVALO ČI PRODLÉVALO VE SVÍRAJÍCÍCH ŘÍŠÍCH VRSTEV LEDU;

UVĚZNĚNO BYLO V NEVIDITELNÝCH VĚTRECH, A S NEPOKOJNOU PRUDROSTÍ SE NARODILO ZNOVU NA TENTO SVĚTA DRAHOKAM.

Na světě existují horší věci než bolest.

Bylo tak snadné říci to, tak těžké uvěřit tomu. Každé vlákno každého svalu bylo v plné kontrakcí. Šlachy se napínaly, kosti praskaly a prohýbaly se.

Něco se stalo; něco strašného. To vědomí plnilo Drakeovu mysl, zatímco agónie bez konce pokračovala. Pokud tohle bylo cenou za elektronické zkopírování do nového těla, kdykoli by dal přednost primitivnímu dávnému procesu oživení.

Jedna věc, pouze jedna jediná věc jej uchovávala v příčetném stavu: pokud je kříšen, určitě je to proto, že existuje nějaká naděje na oživení Any. S tímto příslibem se dala vydržet jakákoli bolest.

Svalové křeče konečně začínaly polevovat. Byly nahrazeny strašlivou únavou a malátností. Otevřel oči.

Příliš brzy. Viděl jen temnotu probleskovanou pruhy světélkující běloby. Znovu zavřel oči a čekal.

Už slyšel i cítil. Odněkud velmi blízko zazněly série pronikavých klapavých zvuků. Pokožka jeho hrudníku a břicha pálila a svědila jej, což bylo znepokojivé, ale ne bolestivé.

Vracel se mu zrak. Ležel na zádech, s hlavou otočenou na stranu. Před očima viděl mléčný, průhledný povlak prohýbající se pod jeho vahou v mělkou prohlubeninu. Byl chladivý a lepil se mu na pokožku tváře. Pokusil se zvednout hlavu, a dokonce i v tak zesláblém stavu se mu to podařilo. Tento úspěch jej přesvědčil, že není na Zemi ani v přitažlivosti simulované tak, aby se přibližovala pozemské. Byl velmi lehký.

Znovu Pluto? Asteroid nebo měsíc některé větší planety? Nebo něco naprosto nového, daleko v Oortově mračnu či ještě dál? Nebo je snad v odvozené realitě, kde je možné všechno? Skutečnou otázkou jako vždy zůstává kdy. Jak dlouho byl uložen v elektronické paměti a spal, než vstoupil do nového těla?

Něco se objevilo v jeho zorném poli. Bylo to černé, lesklé, vypouklého povrchu, žebrované paprsky, které vybíhaly z centrálního tělesa jako jehlice rozevřeného deštníku. Bylo to malé, ne o moc větší než rozevřená dlaň. A pohybovalo se to, zvolna to postupovalo podél jeho těla.

Pokoušel se promluvit, položit otázku v univerzálním. Jediné, co z něj vyšlo, bylo bublavé zachrčení. Hrdlo měl plné hlenů. Pokusil se o to znovu, zvedl hlavu a zakašlal jediné slovo: Kdy?

Nikde neviděl žádného člověka, který by mu odpověděl. Když pohlédl dolů podél svého nahého těla, spatřil čtyři další černé deštníkovité objekty shluklé opodál a také pochopil zdroj jemného štípání na hrudníku a břiše. Po jeho těle se jako malý hmyz hemžily desítky drobných, tyrkysově zbarvených věcí s tvrdými krunýři a členitými končetinami. Jeho pohyb a absurdní pokus promluvit je podnítily do horečné aktivity. Rychle sklouzly dolů po stranách jeho těla a zmizely pod vyklenutými deštníčky. Samy deštníčky začaly vydávat o něco hlasitější sekvence vzrušeného sykotu a klapavých zvuků. Všechny se zvedly a na koncích svých paprsků odkráčely pryč přes bílou, lepkavou membránu, na níž ležel. Tyrkysový hmyz odešel s nimi, přilepený k jejich spodním stranám nebo možná uložený uvnitř jejich paprsků.

Drake si uvědomil, že povrch, na kterém leží, má dohromady jen pár metrů v průměru. Jeho tělo bylo obklopeno hemisférickou kupolí. Deštníčky se přesunuly k okraji kupole, zatlačily proti její stěně a proklouzly ven.

Drake byl sám. A nikdy se necítil osamělejší.

Sebral všechny své síly a podařilo se mu posadit se. Bolest nezmizela, ale stala se lokalizovanější. Dlaně a chodidla jej pálily v důsledku obnovujícího se krevního oběhu. Zvedl pravou dlaň blízko k obličeji a prohlížel si ji. Byla to jeho ruka, poznával známé linie na své dlani. Ale pokožka byla svraštělá, jako by byl dlouhou dobu ponořený ve vodě. Konečky prstů měl modrobílé a vypadaly mrtvě. Když si stiskl ukazováček mezi palcem a prsty levé ruky, necítil nic. Cítil pouze svými dlaněmi a zápěstími – a cítil jen bolest.

Vstát nedokázal, ale byl schopen plazit se. Po dlaních a kolenou se mu podařilo přelézt k okraji malé hemisférické místnosti. Zjistil, že může prostrčit ruku skrze zeď. Možná se stejně snadno protlačí ven celý.

A půjde kam?

Opět se jej začala zmocňovat slabost. Lehl si břichem na lepkavou podlahu. Jeho mysl naplnilo strašlivé přesvědčení. Nic z toho, co viděl, mu žádným způsobem nepřipadalo povědomé. Tím nejpodivnějším na jeho předchozím oživení, čtrnáct milionů let po okamžiku jeho prvotního zrození, bylo možná to, že se toho moc nezměnilo. Tolik toho zůstalo stejného, protože stále přežívali lidé. V době jeho prvního zmrazení bylo lidstvo necelé tři miliony let staré. Kolik milionů let je daný druh schopen existovat, a to v jakékoli formě? A po lidech, co pak? Možná, že nástupci lidstva se staly stroje – ovšem stroje tak odlišné od toho, co viděl kdysi, že by ani nepoznal, čím jsou. Možná stroji podobnými těm, které viděl hemžit se po svém těle.

Nejraději by zůstal ležet tam, kde byl, zavřel oči a vzdal to. Slova Melissy Bierly z dávné doby mu to ale nedovolila: „Uchovej si svou víru, Drakeu, a pokračuj… Někde, někdy, nalezneš Anastasii.“

Tato slova měla i svou temnou stránku, tu, o které dosud nikdy nepřemýšlel. Dejme tomu, že byl zkopírován do nového těla, protože byl objeven způsob, jak vzkřísit jeho Anu. Do jakého světa budoucnosti by ji to přivedl? Bylo by nanejvýš sobecké vytrhnout Anu z její fermaty nekonečného spánku, pokud by vesmír, který by jí mohl nabídnout, byl tak cizí a neznámý, že radost a štěstí by v něm byly holou nemožností.

Jeho úkolem tudíž bude zjistit to. A nepomůže mu, když bude pesimistou. Protože byl zkopírován, bez ohledu na to, jak daleko do budoucnosti se dostal, stále musí existovat lidská informační síť z dřívějších časů. Určitě také existují jiní lidé, ať z masa a kostí, nebo v elektronické podobě. Stejně jako on by mohli být umístěni do klonovaných forem svých původních těl, jejichž genetický plán byl uložen spolu s obsahem jejich myslí a vzpomínkami. Jeho úkolem je nyní zkontaktovat se s těmito lidmi, ať už přežívají v jakékoli formě.

Drake se posadil, proklínaje svou fyzickou slabost. Srdce mu hlasitě bušilo. Pravděpodobně to bylo vzduchem. Byl divně cítit a Drake musel dýchat rychleji než obvykle. Znovu zamířil ke stěně místnosti, tentokrát odhodlaný dostat se skrze ni a podívat se, co je na druhé straně. Tlačil hlavou proti stěně, když tu zpoza druhé strany membrány přispěchal tucet malých deštníkovitých tvorů. Když uviděli, co dělá, v jejich sykotu a klapání zazněla nová úroveň vzrušení. Shlukli se před ním, začali tlačit do jeho rukou a předloktí. Zpočátku se jim vzpíral, ale skrze stěnu přispěchaly na pomoc posily a přidaly se k ostatním. Každý z tvorů nesl úzký proužek průsvitné pružné hmoty. Jeden z nich svým kouskem naléhavě mával na Drakea.

Pokoušeli se mu něco sdělit. A protože ho vzkřísili, pravděpodobně neměli v úmyslu ublížit mu. Nechal se jimi odvést do středu hemisféry a položit na záda. Z deštníčků se vyrojily stovky modrozelených, hmyz připomínajících objektů. Vzaly kousky pružné hmoty a začaly je sestavovat kolem jeho těla. V místech, kde se okraje kousků hmoty setkávaly, vytvářely těsně přiléhající a neviditelné švy.

Když modrozelení dělníci začali sestavovat povlak před jeho obličejem, Drake konečně pochopil, co dělají. Zvedl ruku, aby si jej strhl z úst a nosu, a pak si uvědomil, že tam nechali pár palců volného prostoru.

„Skafandr!“ zachroptěl. „Vy mně děláte skafandr?“

Neočekával odpověď. Nyní chápal důvod jejich vzrušení, když se pokoušel protlačit si cestu ven z místnosti, kde ležel. Cokoli bylo venku, nemohl tomu být vystaven bez patřičné ochrany. Tvorové to věděli. Buď byli sami inteligentní, nebo byli nějakou inteligencí ovládáni. Tato inteligence mu nakonec řekne, kde je a jak daleko do budoucnosti se dostal.

Začal s nimi spolupracovat aktivněji, zvedal ruce a nohy, aby plátky mohly být kladeny na místo. Tyrkysoví dělníci se pohybovali rychleji, hemžili se kolem něj a vytvářeli kompletní obal kolem celého jeho těla. Když dávali na místo poslední velký kus, pocítil nervozitu. Zapečetili zadní část jeho hlavy a znemožnili mu přístup ke vzduchu v místnosti. Kyslík uvnitř mu vydrží jen několik minut. Říkal si, že se musí uvolnit. Pokud jej nechtějí živého, proč by ho vůbec oživovali?

Nezaznamenal ve svém dýchání žádnou změnu. Znovu zkusil promluvit, hlasivkami plnými chuchvalců a hlenů: „Dobrá, a co ted?“

Zvuk zřejmě procházel obalem kolem jeho těla. Deštníky zasyčely a zacvakaly v odpověď a ustoupily od něj. Modrozelení dělníci se k nim vrátili a zmizeli v malých otvůrcích na koncích jejich paprsků. Všechny deštníčky pak v roji zamířily ke stěně místnosti a tam se zastavily.

Drake je následoval. Když zatlačil proti lepkavé membráně, nikdo neprotestoval. Protlačil si cestu ven.

Nyní již chápal, proč jeho předchozímu pokusu bránili. Skrze membránu se protlačil na povrch měsíce nebo planetky. Byla malá, s horizontem přibližně jen kilometr vzdáleným. Ostré a neměnné světlo hvězd nad ním naznačovalo, že pokud tam existuje nějaká atmosféra, je příliš řídká, než aby v ní mohl dýchat.

Další záhada. Membránová stěna pod jeho tlakem povolila a propustila ho, ale z nitra kupole přitom žádný vzduch nevyšel. Ani se nezdálo, že by na místě, kudy prošel, byl nějaký otvor. Technologie zkrátka byla stále na postupu.

Opatrně vstal. Cítil bolest v kotnících a chodidla pod nimi byla necitlivá. Bylo nesnadné udržet na nich rovnováhu. Pohlédl vzhůru. Při posledním oživení pro něj vzorce souhvězdí byly neznámé, takže si nedělal příliš velké naděje, že je pozná tentokrát. Jednou věcí si byl jistý: Bylo tam mnohem víc hvězd, tisíce a tisíce. Na tak přeplněné obloze by pro lidskou mysl bylo obtížné vytvořit si staré tvary medvědů, draků, labutí či křížů.

Kde je? Drakeovo přesvědčení, že cestoval daleko v čase a prostoru, stále sílilo. Takto přeplněná hvězdami by obloha měla být jen v oblasti blízko středu Galaxie, třicet tisíc světelných let od Země.

Nebo dokonce ani tam ne. Hvězdy nad jeho hlavou byly hustě roztroušeny jedna vedle druhé, ale ne tak hustě, aby nebyly vidět ostatní objekty za nimi. Vysoko po své pravici, jako stín za hvězdami, rozlišil velkou mlhavou spirálu světla. Díval se na ni mírně stranou od její osy rotace.

Přemýšlel, kde by mohl být. Nevěděl to, ale mohl se alespoň dohadovat. Jeho první myšlenkou bylo, že je někde v hustém středu své vlastní Galaxie a dívá se z ní na nějakou galaktickou spirálu. Tak blízko domovské Galaxii ale žádná jiná spirální galaxie nebyla – ta, na kterou se díval, jasně zářila a táhla se přes čtvrtinu oblohy. Pokud není někde v nepředstavitelně vzdálené budoucnosti, pak ten objekt nad hlavou musí být jeho Galaxií, tou, která byla domovem Zemi a Slunci. Díval se na ni z hustého seskupení hvězd, které jí bylo v mezigalaktickém pojetí blízkým sousedem, z jednoho z Magellanových mračen – těsně sevřených skupin miliard hvězd, které k jeho Galaxii byly připoutány gravitačními silami a byly od ní pár stovek tisíců světelných let vzdálené.

Z toho by vyplývala částečná odpověď i na jeho další otázku: Kdy? Pokud nebyla objevena nějaká metoda, jak cestovat rychleji než světlo, existoval nyní přinejmenším stovky tisíc let od okamžiku svého zkopírování. To by však představovalo tu nejnižší možnou hranici. Jeho vlastní pocity, iracionálně zkombinované s pocitem nekonečného stáří a tělesné únavy, mu napovídaly, že se přesunul o mnoho desítek milionů let do budoucnosti.

Jeho společníci, stroje nebo možná biologické stroje, trpělivě čekali po jeho boku. Nečinilo jim žádné potíže prodlévat v prostředí, které bylo takřka nebo naprosto vzduchoprázdně. Možná to byli „lidé“ budoucnosti, vtělení do dokonalé fyzické podoby. Dokud nepřijde na způsob, jak s nimi hovořit, nedozví se to.

Neměli žádné končetiny, žádné oči, žádným viditelným způsobem nepřijímali ani nevysílali informace. A přesto byli schopni komunikovat jedni s druhými. Veškeré jejich pokusy udržet jej za membránou, když na sobě neměl skafandr, byly dokonale sehrané.

Sklonil se dolů a uchopil jeden z malých, pohyblivých deštníčků. Doufal, že si jeho motivy nevyloží špatně.

Při pohybu dolů se mu zhoupla hlava. S jeho novým tělem nebylo něco v pořádku. Místo aby se cítil stále lépe, každým okamžikem zakoušel větší bolest a nepříjemné pocity. Čekal, dokud se mu nepodařilo obnovit rovnováhu, a pak si začal prohlížet deštníček.

Skládal se ze sedmi symetrických částí. Z centrálního tělesa vyrůstalo sedm tenkých „paprsků“. Na černozelené koncové části každého paprsku se leskl malý tmavší bod, který měl kulatou strukturu oka, fotoelektrické buňky. Deštníčky jej pravděpodobně viděly a také jedny druhé. To by zjednodušovalo koordinaci jejich činnosti.

Pod každým paprskem byl malý otvor, ne větší než nehet. V poloze, v níž tvora držel, na otvory moc dobře neviděl, ale deštníček se nijak nevzpíral, a tak ho zkusil převrátit. Nereagoval. Spodek byl naprosto hladký a jednolitý, stejně černý jako horní povrch. Uprostřed uviděl další a větší otvor, široký jako jeho palec. Tento byl prázdný, ale při otevření každého z dalších otvorů viděl modrozelené zablesknutí. Když deštníček naklonil, aby lépe viděl, zpozoroval, že se tam cosi hýbe. Po každých pár vteřinách se v ústí otvoru částečně ukázal jeden z oněch tyrkysových hmyzích strojů.

Natáhl ruku a upustil jej. Měl pocit, že ten pohyb vykonal z posledních sil. Bylo mu mnohem hůř, než si uvědomoval při svém prvním probuzení. V prstech vůbec neměl cit a zdálo se, že bolest v jeho rukou a nohou postupuje vzhůru. Také pociťoval nucení na zvracení. Když si říhl, z jeho žaludku zavanul kyselý puch a zaplnil jeho skafandr. Byl to zápach hnijícího masa, jeho vlastních rozkládajících se vnitřností.

Zvedl ke svému obličeji malého modrozeleného korýše, ale jeho zrak slábl, stejně jako zbytek jeho těla. Bez ohledu na to, jak usilovně se snažil prohlédnout skrze tenkou vrstvu svého skafandru, viděl pouze rozmazanou barevnou změť droboučkých končetin a těla. Po pár vteřinách to vzdal. Sklonil se dolů a opatrně hmyz položil na kamenitý povrch před sebou. Napolo očekával, že uteče a schová se do jednoho z černých deštníčků, ale on místo toho půl minuty bezcílně běhal v kruzích kolem něj, až nakonec znehybněl.

„Vysílá každý modrozelený robot, pokud se tak dá oněm věcem říkat, signály svému domovskému deštníčku?“ Drake se sehnul, neschopný zaostřit zrak a zmítaný závratí, a umístil deštníček pár stop od nehybné tyrkysové skvrnky. Okamžitě se ozvalo ostré zaklapání a sykot. Ztracený brouk pospíchal zpátky k deštníčku a po chvíli v něm zmizel. Vypadalo to, jako by jeden hostil druhého, alespoň po většinu času; pokud se jednalo o bioinženýrské formy, musely být symbiotické.

Deštníčky se opět pohybovaly, všechny společně po hladkém terénu. Drake je následoval. Povrch byl tak jednolitý a bez rysů, že přemýšlel, zda celý ten svět není umělým výtvorem. Zakřivení horizontu naznačovalo, že objekt nemá víc než pár desítek kilometrů v průměru. Vyrobit takovou věc by pro technologii, která dávno předtím byla schopná proměnit Uran v nové slunce a změnit celou tvář slunečního systému, bylo triviální.

Popotáhl nosem a opět si uvědomil mrtvolný pach svého těla uvnitř skafandru. Hnusil se sám sobě – a nejenom kvůli pachu. Měl se během staletí a tisíciletí naučit nečinit žádné unáhlené závěry. Jaký má důkaz, že rozvoj technologie byl uniformní, vždy v souladu s vyvíjejícími se schopnostmi? Již věděl o třech érách, kdy se definice „pokroku“ změnila a od té doby mohlo dojít ke stovce či tisíci takových zvratů. Nic, co dosud viděl kolem sebe, zajisté nebylo známkou řádného pokroku civilizace od Arielových časů k těmto. Všechno kromě základní astronomie mu připadalo mimo jeho vědomosti a chápání.

A kde je Milton? Drake si poprvé od okamžiku, kdy se probral, vzpomněl na svého Servitora. Nedokázal si představit, že by jej Milton, pokud ovšem sám byl při vědomí, opustil. Byl to pro něj další důkaz skutečnosti, jak závratné množství času uplynulo, zatímco dřímal v elektronické paměti.

Deštníčky neúnavně směřovaly ke křivce obzoru. Na horizontu se začal vynořovat vrcholek budovy. Když přišel blíž, Drake viděl, že tvoří zploštělou komolou pyramidu, jejíž lesklé zlaté stěny čněly vzhůru k hvězdami poseté obloze. Deštníčky jej vedly k otevřeným dveřím, asi dvě stopy širokým, umístěným v základně pyramidy. Byly stěží dost velké, aby se Drake ležící na břiše mohl protáhnout dovnitř a pak následovat deštníčky vzhůru mírně spirálovitým tunelem. Na konci byla další průhledná stěna. Protlačil se jí a zjistil, že se nachází ve spoře osvětlené místnosti zhruba dvacet stop dlouhé a široké a šest stop vysoké. Podlahu tvořil stejně lepkavý, mléčný povrch, na kterém předtím procitl. Ve stěnách byly rozmístěny stopu široké kulaté otvory, okna, z nichž byl výhled na hladký povrch planetky a zářící hvězdné pole. Uprostřed místnosti čněl průhledný válec naplněný růžovou bublající tekutinou. Desítky černých deštníčků zaplnily podlahu, zatímco půltuctů jich propadlo do řady úzkých, dopisní schránky připomínajících štěrbin, vertikálně vsazených do jedné ze stěn.

Drake vstal, jeho hlava ve skafandru se dotkla nízkého stropu. Nebylo snadné balancovat na povrchu, který se mu prohýbal pod nohama jako velký, vzduchem naplněný balon, a snažit se na něm stát rozhodně nebylo dobrým nápadem. Deštníčky okamžitě začaly povykovat. Drake slyšel změť klapání, cvrlikání a sykotu. Ty nejbližší se přesunuly k němu, vylezly vzhůru po jeho těle a svými tenkými paprsky se snažily stlačit jej dolů. Stačilo to k tomu, aby ztratil již tak nejistou rovnováhu a převrátil se na pružnou podlahu. Deštníčky zůstaly po jeho boku, klidné, pokud se nepokoušel vstát.

Chtěl prozkoumat jiné části budovy a vyřešit obtížný problém komunikace s deštníčky. Pokud stále existují lidé, doveďte mě k nim. Jak jim ale má říci tohle nebo cokoli jiného, když tu leží bezmocný jako kláda? Musí najít společnou posunkovou řeč. Nehledě na protesty deštníčků, znovu se snažil vstát, když tu celá místnost začala jemně vibrovat.

Lehl si zpátky na podlahu, s myšlenkou, že pyramida by mohla být nějakým druhem pozemního dopravního prostředku. Přepravuje je na jinou část planetky, kde se konečně dozví, co se děje. Otočil hlavu a nejbližším otvorem ve stěně se podíval ven.

Vnější povrch se měnil. Necestovali po něm, ale pryč od něj. Viděl dál za křivku obzoru a víc hvězdného pole.

Málem to uhodl: nebylo to sice zařízení pro pozemní přepravu, ale přesto to byl dopravní prostředek. Drake ležel klidně, přitisknutý k pružné podlaze. Zploštělá pyramida se stále větší rychlostí vzdalovala od povrchu a mířila do otevřeného prostoru.

###

Loď byla dalším důkazem, pokud vůbec bylo nějakého důkazu zapotřebí, hluboké změny, kterou sotva šlo popsat jako pokrok. Techniku inerčního shozu, kterou lidstvo používalo, když před více než čtrnácti miliony lety prchal ke Canopu, nikdy nepochopil. To tajemství pro něj bylo navždy ztracené, nebo spíš ignorované. Nyní podle změny své vlastní váhy naplno cítil každou změnu v akceleraci lodi.

Stále ležel s hlavou na stranu, čelem k nejbližšímu průzoru. Po prvních pár sekundách letu se okénko vyplnilo nesnesitelným modrobílým jasem, který jej přiměl zavřít své zakalené, bolavé oči. Drake si uvědomil, co to musí být. Vzletěli tak vysoko nad povrch planetky, že byli vystaveni záři blízké hvězdy.

Mysli pozitivně. To by mohlo znamenat dobré zprávy. Ruku v ruce s hvězdami přicházejí planety a možná i lidé. Trpělivě čekal, dokud se světelná záře nezhoupla kolem něj a neosvětlila zbytek místnosti. Studoval její barvu. Hvězda, která produkovala takovou záři, musela být žhavější, jasnější a mladší než Slunce. Bohužel se z toho nedozvěděl nic o její poloze – v Galaxii a Magellanových mračnech musí být miliardy takových hvězd.

Akcelerace lodi dramaticky poklesla. To byl signál pro deštníčky, aby se daly do pohybu. Asi dvacet se jich přemístilo k jeho boku a vypustilo stovky toho, co Drake považoval za „dělníky“. Tento malý tyrkysový hmyz vyšplhal na jeho tělo a začal systematicky odstraňovat skafandr. Další dobré zprávy. Míří z takřka vakua oné malé planetky pravděpodobně na místo, kde bude dýchatelný vzduch. To naznačovalo planetu.

Uvědomil si však také špatné zprávy. Když dělníci odstraňovali průhlednou pokrývku skafandru, Drake si prohlížel svoje obnažené tělo. Bylo viditelným důkazem toho, co již věděl na základě svých pocitů. Místo aby jej vzkřísili do těla, ve kterém by byl silnější, zdatnější a žil by déle než ve svém starém, přebýval nyní v chátrající trosce. Viděl zčernalou zeleň gangrény na svých prstech u rukou a nohou. Neměl v nich žádný cit a měkká tkáň již začínala odpadávat. Zbytek jeho dlaní a chodidel byl chladný a namodralý. Předloktí a lýtka měl zarudlá a cítil v nich teplo. Byla to předběžná stadia gangrény.

Vnitřní změny byly ještě horší. Od té doby, co byl vzkříšen, neviděl nic podobného jídlu, ale v každém případě věděl, že i tak by nebyl schopen nic pozřít. Cítil, jak se mu viklají zuby v dásních. Břicho měl vzedmuté plyny a v ústech cítil nedefinovatelnou pachuť. Jeho plíce s každým nadechnutím víc a víc bojovaly o vzduch. Oči viděly stále kalněji a míhaly se mu před nimi rozptýlené tmavé skvrnky.

Nebylo obtížné pochopit, co se stalo. Byl zkopírován do takřka mrtvoly a celým jeho tělem se rozlézala nekróza. Pokud má přežít, musí se dostat na místo, kde budou technici schopní provést na něm onen druh medicínských zázraků, který byl možný kdysi. A musí se tam dostat rychle.

Zvedl se na dlaně a kolena a přeplazil se k okénku. Tentokrát deštníčky nic nenamítaly, jen tři z nich přelezly k němu. Přitiskl nos na sklo. Povrch byl lepkavý a páchl jako aceton.

Podíval se ven. Planetka, kde byl vzkříšen, zmizela daleko vzadu. Po jeho levici nebesům kralovala modrobílá hvězda, přezařující všechny roztroušené miliony objektů oblačného seskupení. Hvězda visela na obloze, třikrát tak velká jako Slunce pozorované ze Země. Byli jí příliš blízko. Planety, na kterých by mohl být život, pokud tam vůbec nějaké existovaly, by musely být dál.

Díval se po nich, ale byl to nesnadný úkol. Planeta by byla pouhou jiskřičkou světla mezi miliony. Počítač připojený k teleskopu a pozorující mnoho dnů by rozlišil planetu od hvězdného pozadí porovnáváním obrazů a zaznamenáváním pohybu planety v průběhu času na pozadí pomalu se pohybujících hvězd. Drake ale počítač neměl; neměl ani teleskop a byl si jistý, že je nebude mít po mnoho dnů.

Právě když došel k závěru, že najít planetu je nemožné, uviděl tmavý tvar zakusující se do okraje modrobílého slunce. Pomyslel si, že opravdu vidí planetu, ale o vteřinu později si uvědomil, že planeta to být nemůže. Ten tvar byl jiný – spíš obdélník s ostrými hranami než kruh – a příliš rychle nabýval na velikosti. Loď od něj nemohla být dál než pár kilometrů. Objekt byl mnohem menší než planetoid, ze kterého vyletěli před pár minutami. Pravděpodobně neměří víc než sto metrů na své nejdelší straně.

Loď připlula blíž, snížila energetický příkon a zpomalila. Když plula podél tmavého obdélníku, Drake se na něj mohl podívat zblízka. Povrch byl drsný a černý jako uhel, vůbec nepřipomínal leskle zlaté stěny jeho lodi. Vypadal dokonale plochý a bez rysů, ale deštníčky o něm pravděpodobně věděly svoje. Půltuctů se jich přesunulo k vstupnímu tunelu. Seskupily se tam, jako by čekaly na něho. Tentokrát se nesnažily uzavřít ho do nějakého skafandru.

Nebyl si zcela jistý, kolik fyzického úsilí se mu podaří vyvinout, ale jinou možnost neměl. Ležel na podlaze a po centimetrech se bolestně plazil skrze bílou membránu a do spirálovitého tunelu. Cítil uhnívající pokožku svého nahého hrudníku, která se lepila k podlaze tunelu, a když se ji snažil odtáhnout, trhala se. V jednom okamžiku již nemohl dál, dokud jej deštníčky samy, za ním a vedle něj a před ním, neprotáhly skrze malý otvor.

Vynořili se do prostorné, jeskyni připomínající místnosti. Byla uzavřená, hrobově temná a ledově chladná. Dovnitř nepronikalo dokonce ani světlo hvězd. Drake, chvějící se a naslouchající zvuku svého vlastního namáhavého dechu, nevěděl, co má dělat. Nakonec začaly deštníčky, které jej provázely, světélkovat. Podél každého z jejich sedmi paprsků se jako přízračná bioluminiscence rozzářila čára zeleného světla. Jak světlo nabývalo na intenzitě a Drakeovy oči se přizpůsobovaly, byl schopen rozlišit něco ze svého okolí.

Zařízení velké komory naznačovalo, že kdysi se v ní nacházely desítky či stovky identických objektů, seřazených v zástupech a táhnoucích se do dáli. To bylo dávno, velmi dávno. Ty objekty teď byly pryč. Jen prach vyplňoval prohlubně, kde kdysi cosi spočívalo. Všechno bylo pokryté silnou prašnou vrstvou.

Drake se zhroutil slabostí a zklamáním. Neviděl žádný důvod, proč jej deštníčky přivedly tak daleko a s takovým úsilím. Ty se však neúnavně pohybovaly dál, až se nakonec zastavily, jako by čekaly, že je bude následovat.

Stěží se dokázal pohnout, dokonce i v tak zanedbatelné gravitaci. Pomalu se uplazil dalších pár yardů, rukama se brodil ve vrstvě prachu, každou chvíli byl nucen zastavit se a odpočívat. Deštníčky se shlukly po obou jeho stranách, nadzvedly jeho tělo a dál jej nesly. Pomáhaly mu, ale proč?

Kam jej odnášejí? Co si myslí, že by mohl chtít vidět, at se nachází kdekoli?

Nebránil se jim, ale také jim nijak nepomáhal. Prostě jim jen dovolil nechat ho nést, s očima skoro zavřenýma, dokud deštníčky nakonec neuvolnily svoje sevření a nevzdálily se od jeho těla.

Jsi na tahu, jako by říkaly. On si ale žádný svůj tah nedokázal představit.

Přiměl se otevřít svoje unavené oči. Před jeho obličejem, ne dál než pár palců od něj, se tyčila kolmá stěna z temného kovu. Zvedl hlavu a vleže uviděl, že končí zhruba dvě stopy nad úrovní jeho očí. Z posledních sil zvedl ruku na vrchol stěny a nadzvedl se. Nahlédl přes její okraj.

Nebyla to stěna. Byl to okraj rozměrného tanku. Ale ne jakéhokoli tanku. Poznal to, byl to kryotank. Pečetě byly porušené, vnější a vnitřní víka odstraněná.

Nahlédl dovnitř. Byl prázdný. Stál tam, zmatený a udivený. Kryotank.

Pár yardů od něj byl další. Jen ty dva. Opíraje se o boční stěnu tanku, plazil se směrem ke druhému.

I jeho pečetě byly narušené a obě víka sundaná.

Prázdný ale nebyl. Drake se díval, s očima selhávajícíma a službu vypovídající pamětí. Uvnitř leželo tělo. Vyschlé a mumifikované tělo, které poznával.

Bylo to Anino tělo. Poznal barvu jejích vlasů, tvar té milované hlavy, jejíž kosti byly patrné pod seschlou žlutou kůží. Anino tělo.

Chtěl zasténat, ale hrdlo měl bolestně vyschlé. Ne, nebyla to skutečná Ana, jen prázdná skořápka toho, čím bývala kdysi. Byl to konec veškeré naděje, konec všeho.

Pak se mu vrátily zbytky rozumu. Tady přece nemá co pohledávat, nemá stát vedle prastarého kryotanku. Byl zkopírován do elektronické podoby. Slíbili mu, že z elektronické paměti jej převedou do nového, klonovaného těla. A Ana také byla převedena do elektronické paměti.

Co v tom případě znamenají tyhle kryotanky a proč je tady?

Dokonce i ve chvíli, kdy si kladl tuto otázku, znal na ni odpověď. Šlo o původní kryotanky, ty, ve kterých kdysi ležel on a Ana.

„Každý tank má svůj vlastní dlouhodobý zdroj energie, schopný udržovat kryomrtvolu po extrémně dlouhou dobu bez zásahu zvenčí… Kryohrobka se svými kryotanky je již na samém okraji Oortova mračna a bez ustání se vzdaluje do mezihvězdného prostoru. Vy a Ana jste jejími jedinými obyvateli.“

Drake si nikdy nepomyslel, že původní kryotanky by mohly navěky putovat tam, kam si je zamanou odnést větry vesmíru, ale proč ne? Ariela a jeho kompozit by nikdy nenapadlo zničit kryohrobku a její rakve, protože podle jejich názoru byly jedinými důležitými verzemi Drakea a Any ty v elektronické paměti.

Bez ustání se vzdaluje do mezihvězdného prostoru – a ještě dál. Kolik milionů či spíš kolik miliard let to plujícím troskám kryohrobky trvalo, než našly cestu za hranice Galaxie, až k Magellanovu mračnu? Kolik dalších milionů let to trvalo, než ji nalezly průzkumné deštníčky?

Nebylo divu, že Drake všude kolem viděl nespojitost technologického vývoje. Nebyla to nespojitost – byl to samostatný, odlišný vývoj. Deštníčky byly cizí rasou. Mezi nimi a lidskou civilizací neexistovalo žádné spojení. Drake pro ně pravděpodobně byl prvním důkazem existence lidí.

A tak není divu, že při pokusu oživit jej deštníčky a jejich dělníci vytvořili tak žalostný, nesnesitelný a nedokonalý výsledek. Bez předchozích znalostí lidské fyziologie a náležité oživovací procedury bylo zázrakem, že se jim to podařilo alespoň takto. Drake byl oživen, i kdyby jen na krátký čas.

Nebo se jim to možná podařilo tak dobře, jak jen to šlo. Byl přece zkopírován k elektronickému uskladnění proto, že existence v kryotanku na dlouhé časové období byla nespolehlivá. Neměl ponětí, jak dlouho to bylo, co se připojil k Aně v kryohrobce. Dost dlouho, aby jeho oživení bylo naprosto nespolehlivé? Dost dlouho, aby byl nevyhnutelný jeho současný rozklad?

Skvělou věcí bylo, že na tom nezáleželo. Neznamenalo to konec vší naděje, konec všeho. Ta prázdná skořápka vedle něho nebyla jedinou Anou, stejně jako on nebyl jediným Drakem. On i Ana někde stále existují v elektronické podobě. Někde, v jiném čase, se možná zas sejdou. Ne. Sejdou se.

Drake ignoroval svou bolest a slabost. Nahlas se zasmál.

To byla chyba. Tlející tkáň jeho plic se pod tlakem roztrhla jako mokrý papír. Jeho hrdlo se zaplnilo krví a on zemřel.

ČÁST DRUHÁ

ILIAS

KAPITOLA 16.

„RYTÍŘEM DUCHŮ A STÍNŮ

VYZVÁN JSEM NA CESTU.“

Na světě jsou horší věci než bolest.

Bolest lze odvést a soustředit, přesměrovat a hníst, usměrnit tak, aby byl do jasného, konkrétního ohniska převeden nějaký jiný prvek okolního světa. Čím krutější bolest, tím ostřejší ohnisko.

Ovšem paniku, srdce zastavující, útroby překrucující paniku, tu nelze zmírnit ničím. Místo aby destilovala, rozhání. Když řve a běsní surová panika, je veta po veškeré koncentraci.

Drake procitl do takového stavu. Hrůza a zděšení na něj dorážely ze všech stran. Neměl ponětí o jejich příčině. Ba co hůř, netušil, jak tuto příčinu zjistit. Byl ke všemu slepý a hluchý, všemu kromě výkřiků zděšené mysli. Pokoušel se utřídit chaos kolem sebe a srovnat myšlenky, na které chtěl znát odpovědi:

Kde jsem? Kdy jsem? Jak dlouho jsem spal? Jak daleko do budoucnosti jsem se tentokrát dostal? Jakého pokroku bylo dosaženo v možnosti oživit Anu?

Bylo to beznadějné. Dokázal formulovat otázky, ale bezprostředně na něj útočily miliardy odpovědí. Říkaly všechno a neříkaly nic, nesčetně individuálních vektorů kombinujících se v nulový výsledek.

Pokoušel se formulovat jiné otázky: Proč se tak bojíš? Co je zdrojem tvého strachu?

V unisonu se ozvala stovka miliard odpovědí. Síla toho signálu byla příliš obrovská, než aby si s ní poradil. Drake učinil ten nejzoufalejší pokus ze všech. Nedbal na příval odpovědí od nesčetných miliard myslí a pohlédl do svého nitra, ve snaze zkontaktovat se sám se sebou.

Sluncem zalitá místnost, s okny, příjemná. Známá vyhlídka na větrem hnané vlny Neapolského zálivu.

A v křesle naproti němu, připravená odpovídat na jeho otázky – Drake sebou škubl. Instinktivně pomyslel na Anu, a ona tam seděla a čekala. Byla to ta nejhorší možnost ze všech. V Anině přítomnosti, dokonce i s Anou, kterou si sám vytvořil, nemohl hledat odpovědi. Jako fantasta by celou dobu prosnil.

Kdo?

V křesle se jeden po druhém střídali lidé. Par Leon, Ariel, Melissa Bierly, Trismon Sorel, Milton, Cass Leemu…

Nikdo tam nevydržel. Objevili se a stejně rychle zmizeli.

Kdo?

Tom Lambert. Ano, ano, ano. Neodcházej!

Zpočátku byl obrys lékaře slabý a chvěl se, ale pak se začal ustalovat a zpevňovat. Káravě potřásl hlavou. „Hloupí, velice hloupí. Nemám na mysli, tebe, Drakeu. Nás. Ne tvoji chybu, ale naši – kompozitů. Měli jsme to zvážit.“

„Co jste měli zvážit?“ Drake viděl, že to je Tom ve třiceti, štíhlejší než ta břichatá a plešatějící verze z jejich posledního setkání.

„Zda tě zcela náhle vystavíme současné situaci.“ Muž v druhém křesle byl tak skutečný, tak hmatatelný, že bylo nemožné považovat jej za přízračnou a prchavou změť elektronů. „Nebesa vědí, že o časovém šoku jsme toho namluvili už dost. Máme s ním spoustu zkušeností. Člověk by málem řekl, že jsme se naučili věřit v něj.“

„Já žádný časový šok nepociťuji.“

„Pocítíš ho. Mimochodem, trváš na této formě interakce? Značnou měrou to omezí rozsah informačního přenosu.“

„Já si s tím poradím. Jinak bych to asi nesnesl.“

„V tom případě to budeme muset zvládnout i takto. Právě tohle je časový šok, dokonce i když ten výraz odmítáš použít. Po čase si na novou realitu zvykneš. Navrhuju ti, abys vše vstřebával pomalu, možná absolvoval malá praktická sezení, než se naučíš, jak přijímat a třídit všechny vstupy.“

„Některé informace jsem schopen třídit i nyní, Tome, bez jakékoli praxe. Pověz mi tři věci. Je možné navrátit mi moji Anu? Kdy jsem? Kde jsem? A neříkej mi, že budu mít problémy s pochopením nebo přijetím pravdy, ať je jakákoli. Tyhle řeči jsem slyšel pokaždé, když mě oživili, a vždycky jsem to nějak zvládl.“

„Uvidíme, co se dá dělat.“ Tom se pohodlně opřel v křesle, dýmku se zapálenou sirkou v ruce. Byla to jeho podobizna z doby, kdy byl závislý na tabáku, krátce předtím, než se u něj projevily akutní zdravotní problémy a absurdita lékaře praktikujícího opak toho, co zdůrazňoval svým pacientům, jej přiměla vzdát se kouření. „Víš, Drakeu, odpovědět na některé z otázek, které ses ptal, je zatraceně těžké.“

„Já myslel, že jednodušší už být nemohou.“

„Nu, znovu ses ptal na čas. Vím, co tím myslíš: Kolik let uplynulo od doby, co jsi byl zkopírován do databank? Musíš ale pochopit, že s lidmi žijícími po celé Galaxii, operujícími v elektronické podobě nebo sídlícími v silných gravitačních polích běží pro každého hodiny jinou rychlostí. V dnešní době používáme pro měření času zcela odlišnou techniku. I kdybych ti řekl, na jakém principu funguje, nic by to pro tebe neznamenalo. Slibuju ti ale, že ti odpovím. Najdu způsob, jak ti to vysvětlit. Ale prozatím se musíš spokojit s odpovědí, že ve srovnání s tvými předchozími obdobími spánku uplynula velmi dlouhá doba.“

Velmi dlouhá doba – ve srovnání se čtrnácti miliony let? Drakea napadlo, že Tomova odpověď se mu nebude zamlouvat, až mu ji zformuluje v jeho starobylém pojetí.

„Co Ana?“

„Bohužel. Od posledního vzkříšení se nic nezměnilo. Potvrdili jsme uzavřenou povahu vesmíru, takže je zde možnost konečného vzkříšení blízko bodu Omega ve vzdálené, velmi vzdálené budoucnosti. Dnes pro ni ale nemůžeme udělat vůbec nic.“

„Proč jsem tedy vzhůru, místo abych spal v elektronické paměti? Copak jste zapomněli, oč jsem žádal?“

„To vůbec ne. Respektovali jsme tvé přání po dlouhou dobu… možná až příliš dlouhou. Jenomže i my máme starosti. Naše vlastní potřeby nakonec dosáhly bodu, kdy je nelze ignorovat. Abych byl konkrétnější, pokud nevyřešíme náš problém, čistě akademickými se stanou i tvoje vlastní potřeby a přání. Máme-li pomoci tobě, potřebujeme pomoci především sobě.“

Tom Lambert jen prohluboval jeho zmatek. Drake si dokázal představit, že kompozit by mohl mít problémy; jenomže na druhé straně musí mít i nesmírné možnosti a zdroje. Nechápal, co by na tom mohlo změnit jeho vlastní vzkříšení a účast. Pokud byl živou fosilií před dávnými věky, tím víc je jí nyní.

„Není mi jasné, jak váš problém souvisí se mnou, Tome. A nechápu, co s ním já mohu udělat. Asi bude lepší, když mi o tom povíš víc.“

„To mám v úmyslu. A věř mi, je to problém, velmi zapeklitý problém, který nemá nic společného s tebou a Anou. Dostali jsme se až za hranice zoufalství. Budu k tobě upřímný, jsi naší poslední nadějí a i tak je to riskantní podnik, zatraceně riskantní. Potřebujeme novou myšlenku. Nebo možná starou myšlenku.“ Tomova ústa se zachvěla a prsty svírající dýmku se křečovitě zkroutily. Na okrajích své mysli Drake znovu uslyšel výkřiky a sténání bezpočtu vyděšených duší. Bez milosti je potlačil, vybudoval si ve svém vědomí bránu, která dovnitř vpouštěla jen ty nejklidnější komponenty.

„Díky. Takhle je to mnohem lepší.“ Tom vyndal dýmku z úst a položil ji na široký okenní parapet. Zašmátral v kapse po pytlíku s tabákem. Drake si všiml, aniž ho to překvapilo, že to je ten černý, kožený, který mu kdysi darovala Ana.

„Nejlepší možná bude, když ti to rovnou ukážu,“ pokračoval Tom, zatímco si plnil a upěchovával dýmku. „Podíváš se na to hezky sám, viď? Znáš přece starou radu, kterou ti vdoukal do hlavy profesor Bonvissuto: ,Neříkej, ukaž’.“

„Udělej to, jak chceš. Dám ti vědět, až toho na mě bude příliš.“

„Dobrá. Začnu slunečním systémem. Je relevantní, dokonce i když si zpočátku možná budeš myslet, že není. Drž si klobouk, Drakeu. Jdeme na to, presto.“ Tom zatleskal. Vnitřní světla pohasla. Výjev za oknem se změnil. Neapolský záliv zmizel. Venku najednou byla tma a ani stopy po moři či obloze. Místnost jako by se vznášela na okraji bezútěšné, nekonečné prázdnoty, osvětlené pouze třpytícími se hvězdami.

Zatímco se Drake díval, scéna na pravé straně se začínala pozvolna měnit, jako by se celá místnost otáčela v prostoru. Před očima se mu objevila rozměrná koule. Byla nafouklá a oranžově červená a její žhavý povrch byl posetý tmavšími skvrnami.

„Slunce,“ řekl Tom Lambert jednoduše.

Drake hleděl na těžkopádné, obrovité nebeské těleso. „Chceš říct Slunce takové, jak vypadá dnes!“

„Přesně tak. Prezentace ve skutečném čase. Samozřejmě nejsme tak blízko, jak se zdá. Takhle Slunce vidíme prostřednictvím zobrazovacího systému. Nicméně, díváš se na Slunce, tak jak opravdu vypadá, s realistickými barvami a povrchovými rysy.“

Na Slunce změněné – přírodou nebo lidskými aktivitami?

„To vy jste je takovým udělali?“

„Ne, to vůbec ne.“ Tom si znovu zapaloval svoji dýmku a o jeho přítomnosti vypovídala pouze slabá červená záře, která střídavě sílila a ztrácela se. „Mohli jsme to udělat, ale neudělali jsme to. O změnu se zasloužila přirozená stelární evoluce.“

Slunce se za tu dobu změnilo z horké hvězdy, kterou Drake znával, v opuchlé neznámé těleso. Dozvěděl se toho během tisíciletí dost, aby pochopil některé z důsledků. Aniž by si to uvědomoval, Tom Lambert odpověděl na jednu z Drakeových otázek. Změna Slunce z trpasličí hvězdy třídy G-2 v rudého obra vyžadovala přinejmenším pět miliard let dlouhé období stelární evoluce. Slunce vyčerpalo většinu svých zásob vodíku a bylo odkázáno na energii pocházející z nukleosyntézy helia a těžších prvků.

„Co se stalo s planetami? Žádné tu nevidím.“

„Není tu dost přirozeného odraženého světla. Ale mohu je pro tebe zdůraznit.“ Zatímco Tom mluvil, scéna se opět změnila, ustoupila do větší vzdálenosti od Slunce. Z každé strany žhnoucí oranžové koule se objevily světlejší jiskřičky. „To je Jupiter.“ Jedno světlo začalo blikat zřetelněji. „A to je Saturn, Uran a Neptun.“

„Na Uranu probíhala jeho vlastní termonukleární syntéza. Na Jupiteru taky.“

Hlavička žhnoucí dýmky se ve tmě pohnula, jak Tom zavrtěl hlavou. „To už je dávno. V případě těchto planet nešlo o víc než o časově ohraničené projekty využívající omezených zdrojů.“

„Co vnitřní planety? Co Země? Můžeš mi je ukázat?“

„Ne. Fáze červeného obra u Slunce činí stonásobek jeho starého záření a má dvatisíckrát větší svítivost. Kdyby Země byla zůstala ve své původní oběžné dráze, byla by sežehnuta na škvarek, stejně jako Venuše. Merkur byl kompletně pohlcen. O Zemi se ale neboj, ta stále existuje. Ta podivná tuhá skořápka z ní byla odstraněna a nyní víc připomíná Zemi, jakou jsi znal ty. Avšak společně s Marsem jsme ji odstěhovali daleko odsud. Nemá smysl hledat ji, – Drake začal podvědomě otáčet hlavu a zkoumat oblohu –, z místa, kde se nalézáme, ji neuvidíš. Jestli chceš, ukážu ti Měsíc. Ten jsme nechali na místě.“

Daleko. Jak daleko? Co by člověk (pokud stále ještě existuje něco takového jako živý člověk z masa a krve) uviděl dnes, kdyby se podíval vzhůru z povrchu přestěhované Země?

„Měl jsem sen, který vůbec nebyl snem.“ Drake mumlal slova deroucí se do jeho mysli. „Jasné slunce bylo vyhaslé a hvězdy se potmě potulovaly ve věčném prostoru, mrtvé a bez cíle a ledem pokrytá Země visela slepá a zčernalá v prostoru bez Měsíce.“

„Promiň?“ Tomův hlas byl najednou zmatený. „Nechápu moc dobře, kam tím míříš.“

„To nejsou moje myšlenky. Autorem je spisovatel, který zemřel, ještě než jsme se narodili. Buď bez obav, Tome, jsem v pořádku. Pokračujme.“

„Jsi si jistý? Nerad bych tě opět zahltil příliš mnoha dojmy najednou. Nezapomeň, že tohle je naše první sezení.“

„Já to zvládnu. Pokračuj.“

„Když myslíš. Chtěl jsem začít blízko domova, nabídnout ti místní perspektivu, dá-li se to tak říci, a pak teprve nás kousek po kousku posouvat. Takže pokračujeme.“

Slunce se začalo zmenšovat. Místnost, ve které Drake seděl, začala ustupovat v prostoru a zvedat se vysoko nad ekliptiku. Slunce se stalo drobným diskem. Blikající vnější planety s ním postupně splývaly, až se celá sluneční soustava stala jediným bodem.

Vzdálenost od Slunce byla stále větší a větší. Během další půlminuty se objevila vnitřní oblast rozptýleného glóbu Oortova mračna. Miliardy oddělených slabých bodů světla v dálce splývaly v lesknoucí se opar. „Každý byl kvůli názornějšímu zobrazení zvýrazněn,“ poznamenal Tom nenuceně. „Musel jsem to udělat, jinak bys neviděl vůbec nic. V takové vzdálenosti už není dostatek slunečního světla. A samozřejmě si ukazujeme pouze obydlená tělesa. To, co bys ty mohl nazvat ,starými koloniemi slunečního systému’ z doby, než začalo skutečné osídlování vesmíru. Chtěl jsem, abys to viděl, ale teď, pokud ti to nevadí, zrychlím trochu tempo. Nechceme přece, aby to trvalo celý den.“

Hvězdné putování o poznání zrychlilo, provázeno ledabylým komentářem Toma Lamberta (Drake si uvědomil, že kompozit hovořící Tomovými ústy zvládá veškerý výklad velmi nenuceně; to jeho vlastní potřeby strukturalizovaly formu příjmu informací). Na chvíli se objevilo celé Oortovo mračno, pak se pro změnu rychle scvrklo z rozměrného glóbu v maličký disk plný drobných bodů světla. Ve volném prostoru se v podobě zářivých jisker modrobílé a fuchsinové barvy jedna po druhé objevovaly další hvězdy s osídlenými planetami.

Konečně se objevilo celé galaktické spirální rameno. Bylo plné blikajících světýlek obydlených světů. V mezerách mezi rameny nebylo vidět nic než nahodile rozptýlené body, ale prostory mezi Sagittariem a Perseem byly hustě osídleny, stejně jako místní Orionovo rameno. Nakonec před sebou uviděl celý disk Galaxie. Barevné skvrny světla byly všude, od hustého galaktického středu až k jejím rozplývajícím se vnějším okrajům. Lidé a jejich výtvory osídlili celou Galaxii.

Pak se obraz konečně zastavil.

„Ve všech našich formách,“ řekl Tom, „jsme přežili. Víc než přežili: vzkvétali jsme. Tak tomu alespoň bývalo ještě před jednou desetinou galaktické otočky – před dvaceti pěti miliony lety, ve starém pojetí času. Vývoj v organické, anorganické a kompozitní formě byl v průběhu třiceti plných oběhů Slunce kolem vlastního galaktického středu stálý a poklidný. Docela působivé, co?“

Velmi působivé. Drake si uvědomil, že jedna galaktická otočka trvá kolem dvou set milionů let. Lidstvo tedy přežilo a prosperovalo po více než šest miliard let.

„Bohužel už tomu tak není,“ pokračoval Tom. „Ukážu ti vývoj z nejnovější doby – v pojmech tobě známých ti vysvětlím, k čemu došlo v průběhu posledních pár desítek milionů pozemských let.“

Vjeho hlase se opět ozvalo zachvění, známka nesčetného množství myslí prodlévajících za zdmi a bránou, které Drake vztyčil. Nehybný obraz za oknem se začal měnit.

Zpočátku to nebylo víc než nepatrná asymetrie ve velkém spirálním vzorci. Na jedné straně Galaxie se objevila skvrna o něco tmavší než její zbytek. Po chvíli začaly být změny jasnější a výraznější. Na jedné straně galaktického disku narůstal tmavý sektor. Jasné jiskřičky světla na nejvzdálenějším spirálním rameni, daleko od Slunce, jedna po druhé zhasínaly. Drake si zpočátku myslel, že by to mohlo být zatmění, jako by celý galaktický disk byl zastíněn nějakým nepředstavitelně velkým a temným světem. Pak si uvědomil, že to není dobrá analogie. Černý sektor na okraji Galaxie neměl konstantní průměr. Jeho velikost stále narůstala. Do nitra galaktického disku se posouval nějaký vnější vliv, který se bez ustání zvětšoval.

„Nyní před sebou vidíš Galaxii v její dnešní podobě,“ řekl Tom tiše. Světlo v místnosti se opět rozsvítilo, výjev za oknem vybledl. Drake nevěděl, zda to způsobil on nebo Tom, ale Tom pokračoval: „Samozřejmě až na to, že to dosud neskončilo. Změny pokračují, a to rychleji než kdykoli předtím.“

Do Galaxie se zařezával srpovitý klín, vymazávající nezanedbatelnou část jejího disku.

„Kolonie mizejí. Bez signálu, bez varování,“ řekl Tom zmateně. „Vycházíme-li z předpokladu, že všechny kompozity ve zmizelé zóně byly zničeny, jak vyplývá z jejich mlčení, pak každou chvíli během našeho rozhovoru umírají miliardy inteligentních bytostí.“

Byla to tragédie nad tragédie. Drake už byl zvyklý na to, že při každém vzkříšení jej čekají extravagance v měnícím se slunečním systému, dokud z jejich množství neotupěl, ovšem smrt, to bylo něco docela jiného.

V jeho vlastním životě se jej smrt zatím dotkla jen pětkrát: jeho rodiče, Aniny rodiče, a smrt Any samé. Každá z těch událostí jím nesmírně otřásla, ale došlo k nim ve století mnohem větších katastrof – válek, hladu a nemocí. Třicet milionů lidí bylo zabito ve dvou světových válkách, dvacet milionů jich v jediném roce zemřelo na chřipku, dvacet milionů vyhladovělo k smrti úmyslným aktem jednoho mocného muže.

Byla to strašlivá, nepředstavitelná množství, ale stále to byly pouhé miliony, ne miliardy. Nebyly ničím ve srovnání s tím, čemu lidstvo čelí nyní.

„Naše Galaxie byla napadena něčím zvenčí,“ řekl Tom tiše. „Ničí nás to rychleji, než jsme schopni před tím utíkat.“

Drake to věděl. Také věděl, že se tomu nehodlá postavit. „Váš problém je strašný, ale se mnou to přece nijak nesouvisí. Ba co víc, neexistuje nic, čím bych vám v tomto ohledu mohl být nápomocný.“

„To nemůžeš vědět, dokud se o to nepokusíš.“

„Nepokusím o co? Jaké divné věci mi tu říkáš?“

„Kdybychom věděli o co, už dávno bychom to sami vyzkoušeli. Drakeu, nevzbudili jsme tě ze spánku z čirého vrtochu nebo bez předchozích úvah. Pocházíš ze starého věku, víš toho mnohem víc o agresi. Pokud někdo dokáže přijít na způsob, jak nás ochránit, budeš to ty.“

„Proč já? V kryotancích bylo na padesát tisíc jiných lidí, kteří všichni pocházeli z mé doby. Byli oživeni, všichni do jednoho. Předpokládám, že alespoň někteří z nich stále jsou myslícími entitami.“

„Většina jich tu je. Už ale neexistují jako izolované inteligence. Všichni kromě tebe jsou součástí kompozitu. Výsledné formy postrádají – nevylož si to prosím špatně – tvůj primitivní pud a agresivitu.“

„Vy mě potřebujete, protože jsem barbar.“

„Přesně tak.“

„Abych se pokusil udělat to, co vy odmítáte udělat.“

„Ne. Co nejsme schopni udělat. Jak jsem řekl, jsi naší poslední nadějí a je to naděje skutečně zoufalá. Drakeu, dovol mi vysvětlit ti, že jinou možnost nemáš. Pokud chceš, aby se k tobě Ana někdy vrátila, musíš nám teď pomoci.“

„Ty mě vydíráš.“

„To vůbec ne. Zamysli se nad tím. Pokud nebude v tvých silách pomoci nám a pokud lidská civilizace zahyne, budou zničeny i elektronické databanky, takže přestaneš existovat i ty a stejně tak jakákoli možnost oživit Anu. Tohle není, v jazyce teorie hry, hra kdo s koho mezi tebou a zbytkem lidstva. Pouze když lidstvo zvítězí, můžeš zvítězit i ty. K tomu, abychom dosáhli tohoto nanejvýš žádoucího výsledku, je nezbytné, abys vynaložil co nejvíc úsilí, i když bez záruky, že toto úsilí nebude marné. Dokonce i bez záruky, že tvého úsilí je skutečně zapotřebí. Je možné, že bez tebe bychom na odpověď na náš problém přišli někdy v budoucnu sami. Ale také bychom nemuseli. Zkoušeli jsme už všechno, co bylo v našich silách. Nu, Drakeu?“

S očima upřenýma na znetvořený disk Galaxie Drake zavrtěl hlavou. „Vůbec mi nepřipomínáš starého Toma Lamberta. Tom by nehovořil o tom, že by mu měla zachránit život hra kdo s koho.“

„To ty o tom takto smýšlíš, ne my. Kompozit, který k tobě promlouvá, je čistě elektronický. A řečí o hrách možná bude zapotřebí k tomu, aby zachránily život nám všem.“

Výjev za oknem se změnil. Opět se z vily na pobřeží dívali na záliv, nyní okrajkovaný čepičkami bílé pěny pod uhánějícími bouřkovými mračny.

„Vidíš,“ řekl Tom. „Názorně to dokazuješ. Tohle je tvoje vize, ne naše. Nepopíráme však její příhodnost jako možného zvěstovatele věcí, co mají přijít.“

Drake se zachmuřeně otočil tváří k jihu, kde do úkrytu prchala jediná plachetnice. Zatímco se díval, do malého plavidla uhodil blesk a ohnul jeho růžové plachty daleko přes pravobok.

„Myslím, že bychom měli začít znovu,“ řekl nakonec. „Pověz mi to od samého začátku a všechno mi ještě jednou ukaž. Pak budu mít tisíc otázek.“

KAPITOLA 17.

HVĚZDNÉ VÁLKY

„VÍM TOHO VÍC NEŽ APOLLO,

PROTOŽE ČASTO, KDYŽ LEŽÍ SPÍCÍ,

VÍDÁM HVĚZDY V KRVAVÝCH VÁLKÁCH,

V MÍRU NEBES DRÁSANÝCH.“

Drake ten problém mohl předvídat. Kompozity přicházely ve všech velikostech a typech, vzdálené i blízké, moudré a pošetilé, planetární a z volného prostoru, organické a anorganické. Jejich neutuchající konfrontace rozmazávaly jejich identitu, dokud nepřestávalo být zřejmé, které elementy mluví nebo které převzaly vládu nad situací. Protože ten problém viděl u ostatních, přišel k závěru, že stejná věc by se mohla přihodit i jemu, když s nimi pracoval. On si ale musel za každou cenu udržet svůj individuální charakter a postup.

Rozhodl se, že si musí vytvořit soukromý záznam svých vlastních myšlenek a činů. Nebyl to žádný přepych nebo osobní poshovění, ale čirá nezbytnost.

Po celou dobu neztrácel ze zřetele skutečnost, jak ironická celá situace je. Byl celoživotním a odhodlaným pacifistou, který nesnášel vše, co souviselo s armádou – až do té míry, že dokud Ana neodešla do kryohrobky a kdy on zoufale potřeboval peníze, nikdy neuvažoval o tom, že by komponoval skladby pro vojenskou hudbu, bez ohledu na to, kolik nabízeli. A nyní, tak daleko v budoucnosti, že na to nechtěl ani pomýšlet, se stal poradcem v otázkách agrese pro celou Galaxii.

V duchu vrtěl hlavou nad tím, že tak neschopný ignorant má stát v čele nevinných; ale s nikým jiným se o tento postřeh raději nedělil.

„Co už jste zkoušeli?“ Drake měl pracovní sezení s Tomem Lambertem. Byl si jistý, že ve skutečnosti jim pomoci nemůže, ale také s jistotou věděl, že kompozity by se s jeho negativní odpovědí nesmířily. Ba co víc, kvůli Aně se s ní nemůže smířit ani on. Musí předstírat, víc sám sobě než komukoli jinému, že ví, co dělá.

„Drakeu, vyzkoušeli jsme mnoho věcí. Vyslali jsme do toho sektoru Galaxie S-vlnové signály. Nikdy jsme nedostali odpověď –“

„Počkej, Tome. S-vlnové signály?“

„Rychlé signály. Superluminální signály, které využívají S-vlnový nosič k dosažení vysokých násobků rychlosti světla.“

„Vy dokážete cestovat nadsvětelnou rychlostí? Myslel jsem, že to je nemožné.“

„To ano, ale jen pro materiální objekty. Superluminální jsou pouze signály. A to je dobře, protože je opravdu potřebujeme. Jak jinak by kompozit s tolika rozšířenými jednotkami mohl operovat jako jedna entita? Nicméně, abych pokračoval. Vyslali jsme do tichého sektoru superluminální signály, ale neobdrželi jsme žádnou odpověď. Říkali jsme si, že problém možná spočívá v tom, že jiné entity nedokáží superluminální zprávy rozluštit. A tak jsme tam poslali subluminální signály a anorganické sondy. Čekali jsme miliony let, vědouce, že po celou tu dobu se stávají hluchými a němými další z našich hvězdných systémů. Nic se nevrátilo. Poslali jsme tam lodě s organickými jednotkami na palubě a lodě nesoucí celé kompozity. Nikdy se odtamtud nic nevrátilo.“

„Byly vaše lodě… vyzbrojené?“ Kvůli onomu poslednímu slovu Drake musel pátrat v databankách, ale tím zjevně přivodil Tomovi ještě větší problémy. Následovalo dlouhé ticho.

„Vyzbrojené?“ opakoval nakonec Tom zmateným hlasem.

„Vybavené zbraněmi,“ odpověděl Drake udiveně. Copak byly agresivní impulsy zcela vymýceny, protože představovaly překážku k plynulému pokroku a kolonizaci Galaxie? Když Tom neodpovídal, dodal: „Zbraně jsou věci, které jsou schopné ublížit a poškodit. Zbraně by lodím umožnily bránit se v případě, že by byly napadeny.“

Ani to se Tomovi Lambertovi nelíbilo. Jeho podoba světélkovala a ztrácela se, jako by cokoli, s čím komunikoval, procházelo stavem přechodného zhroucení. Z hlučícího množství myslí v pozadí zazníval jen zmatek.

„Neměly žádné ,zbraně’.“ Tomova podoba se opět ustalovala. „Žádné ,zbraně’ neexistují. Detaily tohoto konceptu byly odsunuty ke vzdálenému uložení na třetí úrovni, a dokonce i tam jsou definovány velmi povrchně. Co navrhuješ?“

„Něco velmi jednoduchého. Tato Galaxie byla –“ Nyní se Drake musel odmlčet. Chtěl říci ,napadena’, ale to slovo také patrně před dávnými věky z jazyka zmizelo.

„Něco zpoza hranic Galaxie vstupuje do jejího nitra,“ řekl nakonec. „Souhlasíš?“

„Vypadá to tak.“

„A toto něco nahrazuje lidskou civilizaci.“

„Ano. Toho se obáváme, ačkoli žádný přímý důkaz o tom nemáme. Co by to mohlo způsobovat?“

„Nemám ponětí. Budeme to muset zjistit. Činíte příliš mnoho unáhlených závěrů, Tome. Jedním je to, že se jedná o něco inteligentního; o něco s vyvinutou technologií.“

„K žádnému takovému závěru jsme nepřišli.“

„Samozřejmě, že přišli. Sice jste jej nevyslovili, ale přišli jste k němu. Řekl jsi, že jste vyslali signály, ale nedostali jste na ně žádnou odpověď – ale dokonce i očekávat odpověď znamená, že tam podle vás je něco, co signál zachytí, porozumí mu a odpoví na něj. Co když entita přesouvající se do naší Galaxie žádnou inteligenci nemá?“

„V tom případě nikdy nebudeme schopni komunikovat s ní. Jsme odsouzeni k záhubě.“

„Proč?“ Drakeovi, navzdory jeho vlastním výhradám ohledně své schopnosti pomoci jim, začínaly jít kompozity pomalu na nervy. Proč je to taková bezpáteřná cháska, ochotná lehnout si a zemřít, aniž se jich něco dokonce jen dotklo? „Proč byste měli být odsouzeni k záhubě? Víš, vy nepotřebujete komunikovat. Pouze musíte zastavit tu – tu – tu…“ Slovo, které potřeboval, opět neexistovalo. Kompozity daný problém nepojmenovaly. „Zhoubu,“ řekl nakonec. „Záškodníka, Šivu, ničitele, jakkoli tomu sami chcete říkat. Já nevím, jestli to je inteligentní nebo ne, ale mění to Galaxii způsobem, který je pro lidstvo smrtící. Dokonce i kdyby Šiva nechtěl zabíjet, umlčuje hvězdné systémy po miliardách. Možná tomu, co se děje, vůbec nerozumí. To by sice bylo pěkné, ale hlavní věcí je, že se těm silám musíme bránit.“

„Jenomže my nemáme ponětí jak.“

„Já vám to řeknu.“ Bylo to zvláštní a ohromující, ale Drake svým slovům pomalu začínal věřit. Při tom pomyšlení ho zamrazilo, protože to vypovídalo cosi o lidech dřívějších dob. Nikdo, bez ohledu na to, jaký byl pacifista, nemohl ve své vlastní době vyrůst z dítěte v dospělého a neobeznámit se přitom se slovní zásobou, myšlenkami a procedurami války. Dokonce i hry byly formou zápasu, používající jazyk válečného konfliktu. Drake toho o teorii a praxi válečného umění věděl mnohem víc, než si uvědomoval.

„Než budeme moci uvažovat o jakékoli akci,“ pokračoval, „musíme zařídit pár věcí. Za prvé, musíme vytvořit nový jazyk a důkladně se s ním obeznámit. Musíte se naučit mluvit jazykem války.“ To poslední slovo Drake řekl v angličtině. „Musíte být schopni válečně myslet, a než tak dokážete myslet, musíte se tak naučit mluvit. Vytvořím pro vás nové pojmy, vy si poradíte s mechanikou tvorby jazyka. Je to jasné?“

Tom mlčel. Drake, který si to vyložil jako neochotný souhlas, pokračoval. „Za druhé, musíme mít něco, čemu se říká řetězec velení. Měl jsi pravdu, když jsi říkal, že tato forma komunikace mezi námi omezuje přenos informací. Musíme ten systém změnit. Jsem si jistý, že s miliardami kompozitů najednou komunikovat nedokážu, takže potřebujeme novou strukturu. Neporadím si s víc než – s kolika? Dejme tomu s šesti – budu pracovat s půltuctem kompozitů, jako jsi ty. Každý z vás bude pracovat s šesti dalšími a tak dále v posloupném pořadí. Kolik úrovní bude zapotřebí, aby byl každý kompozit zařazen do této organizační struktury?“

„Devatenáct úrovní bude stačit.“

Tomova odpověď byla okamžitá. Drake se pokusil provést zpětný výpočet, ale nepodařilo se mu to. Šest na devatenáctou. Kolik je to miliard, kolik bilionů? Asi to bude mysl zatemňující číslo.

A od něho se očekává, že bude řídit akce každého z nich. Jak? O tom neměl ponětí. Od skladatelů se neočekávalo, že budou někomu velet. Podařilo se někdy nějakému hudebníkovi v historii zvládnout skupinu větší než orchestr? Jediným, na koho si vzpomněl, byl pianista Paderewski, který na začátku dvacátého století přerušil svoji koncertní kariéru, aby se stal polským ministerským předsedou. Velký pianista, průměrný politik.

Přinutil se pokračovat, než se jej opět zmocní starosti a bezvýznamné myšlenky.

„Za třetí, musím si osvojit vaši vědu a technologii. Tím nechci říct, že je musím pochopit, protože jsem si jistý, že to bych nezvládl. Potřebuju ale vědět, čeho je vaše technologie schopná. Na oplátku vám povím, co jsou to zbraně, a vy musíte pochopit, co zbraně dokáží a jak je vyrábět. Varuju vás, to, co uslyšíte, se vám líbit nebude – o nic víc, než mě bude těšit vyprávět vám o tom.“

„Zvládneme to.“ Tom byl nyní klidný. Dokonce pokrčil rameny a prohrábl si prsty svoji čupřinu rezavých vlasů. „Víš, když jsme se rozhodli požádat tě o pomoc, nepředpokládali jsme, že my přitom budeme sedět s rukama v klíně. Ani jsme neočekávali, že se nám bude zamlouvat být součástí toho všeho.“

„Pokračovat dál budu já. Vy ne. Začněme definováním první úrovně velitelského řetězce. Jak jsem řekl, nemohu být neustále ve styku s tebou a zajisté pak nemohu být v přímém kontaktu s nesčetnými miliardami kompozitů.“

„Šesti sty biliony.“

„Díky.“ Šest set bilionů. Bylo to horší, než si Drake představoval. „Takže zřídíme velitelský řetězec, pak si promluvíme o sebeobraně. Měl bys tu informaci neprodleně vyslat do té sekce Galaxie, která je pravděpodobně příští ohroženou. Mohlo by jim to pomoct a rozhodně jim to nemůže uškodit.“

Ukáže se, že v tomto ohledu se příšerně mýlil, ale to samozřejmě nemohl tušit.

„Sebeobrana?“ hlesl Tom.

„S tím si hlavu nelámej. Nebudete muset ublížit ničemu, co se nepokusí uškodit vám. Zjistíte, že sebeobrana je snadná. Potom to ale možná začne být zlé.“

Jak by se planeta nebo vesmírná kolonie mohla bránit proti útoku zvenčí? Jakým způsobem mohou lidé provést protiútok nebo učinit ochromující obranný výpad? Jak má člověk bojovat proti něčemu neznámému? Drake pátral v paměti po dávno pohřbených myšlenkách, po věcech, které četl, když byl mladý, a neočekával, že je někdy využije nebo je bude potřebovat. Jeho mysl jimi byla překvapivě dobře zásobená. To si jen namlouval, jakým je pacifistou.

Dokud Ana neodešla do kryohrobky a on nezačal shánět peníze, odmítal myšlenku vytváření jakýchkoli forem profesionálních popisů. Stavěl se k tomu zcela arogantně. Co by slova mohla vypovědět, říkával vždycky sám sobě a komukoli, kdo zrovna naslouchal, o schopnosti psát zajímavou hudbu?

Časy se změnily. Nyní byl schopen popsat sám sebe docela stručným životopisem: Drake Merlin; skladatel; koncertní umělec; rádoby pacifista; vrchní velitel Spojených galaktických sil.

###

Zdálo se, že nejsnazší částí je vytvoření velitelského řetězce. Sám měl na starosti jen jeho první úroveň. Dokonce i tak během pár okamžiků pochopil, že ve styku s kompozitem může být pouze tehdy, když kompozit simuluje jedince, kterého zná nebo je mu s ním dobře. To nesmírně zúžilo množství voleb; především proto, že jakákoli simulace Any byla předem vyloučena.

Ačkoli, jako první si musel vybrat velitelské ústředí. To nebylo obtížné; tak často se v průběhu věků vracel k vědomí v malé vile s výhledem na Neapolský záliv a Tyrhénské moře, že si tam začal připadat jako doma. Pevně to prostředí usadil ve své mysli, zařídil si je ke svému pohodlí.

Pak bylo načase jmenovat své hlavní asistenty. Tom Lambert jej ujistil, že jediné, co musí udělat, je pomyslet na určitou osobu a s ostatním si poradí kompozit. Tom neřekl jak a Drake se jej na to neptal. Bez výhrad se pustil do práce.

Samozřejmě Tom a Milton. Servitor opustil svůj starý tvar jezdící koule a košťátka ze stříbrných vláken zpřed mnoha miliard let, ale byla to forma Drakeovi nejznámější. Milton klidně mohl zůstat ve svém původním stavu. Cass Leemu, která se tak dávno pokoušela naučit jej vědě – a nepodařilo se jí to –, bude jeho hlavním vědeckým poradcem. A Melissa Bierly. Přemýšlel o této volbě, dokud se neobjevila u stolu. Nebyla to žena, se kterou se setkal posledně, rozumná a spokojená milenka a společnice jeho klonované Any, ale rtuťovitá a šílená Melissa, taková, jaká byla v době svého prvního stvoření. Válka byla formou šílenství. Drake potřeboval element šílenství. Nyní jej viděl v Melissiných zářících safírových očích.

Rychle se před ním mihli Trismon Sorel a Ariel, ale jejich tvary nenabyly pevnosti. Odmítala je Drakeova vlastní mysl, a sice z jeho osobních důvodů: buď je neznal dost dobře, nebo neodpovídali jeho současným potřebám.

Příliš spokojený nebyl ani se dvěma, kteří jeho šestici doplnili. Jako první se objevil Par Leon, tak mírumilovný, jak jen člověk může být. Možná to znamenalo, že je povahou stejný jako Drake, který jej právě z toho důvodu potřeboval. Ale musel mít rovnováhu.

Jako posledního proto vyvolal někoho, koho nenáviděl. Mel Bradley byl pohromou jeho dětství; malý, hyperaktivní, horkokrevný, připravený hádat se kvůli hloupostem. Posmíval se Drakeovi, nadával mu do holek a zbabělých padavek, kterým se líbí pitomá poezie. Z jednoho z jejich střetů, když mu bylo jedenáct, Drake vyšel s černou modřinou pod okem. Od té doby se Melovi vyhýbal, aniž si kdy otevřeně přiznal, že z něho má strach. Nyní si Mel, dospělý a obezřetný, měřil Drakea žhnoucím pohledem z opačného konce místnosti.

Šest pobočníků. Rozhlédl se kolem naleštěného stolu a zvažoval výsledek svého úsilí. Kolik reality je v každém z nich? Byli stvořeni z jeho vlastních vzpomínek a z kombinovaného obsahu databank. Každý z nich (včetně Drakea samého!) nebyl složen z ničeho jiného než z nahodilého pohybu elektronů. Ale neplatilo to snad vždy o myšlenkách v každém mozku, ať organickém či anorganickém, tvořeném měkkou hmotou mozkovou nebo elektronkami?

A pokud Drake nebyl plně spokojen se svými pobočníky, neplatívalo to snad o všech velitelích? Vzpomněl si, co řekl vévoda z Wellingtonu poté, co přehlédl svoje vlastní špatně vycvičené a vyzbrojené oddíly, se kterými měl jít do bitvy: „Nevím, jaký účinek budou tito muži mít na nepřítele, ale přísahám bohu, mne z nich jímá hrůza.“

Drake neočekával, že by někdy uviděl zbytek svých vlastních „oddílů“. Všechny instrukce budou vysílány a všechna hlášení budou přijímána prostřednictvím oněch vybraných šesti. To možná bude problém. Ve starých časech se války hemžily důstojníky, kteří omezovali přístup informací ke svým generálům a říkali jim jen to, co chtěli slyšet:

„Pevnost je nedobytná…“

„Morálka mužů je nadále vynikající….“

„Strategické bombardování oslabí nepřítele v místě, kde jeho odpor bude nemožný…“

„Ztráty nepřítele mnohonásobně převyšují naše vlastní…“

„Ještě jedno zvýšení naší početní síly převrátí vývoj událostí v náš prospěch.“

A krveprolévání zatím pokračovalo.

Nu, s trochou štěstí kompozity zapomněly, jak lhát. Neměly by mít zájem na tom, aby Drakeovi říkaly jen to, co by ho podle nich mohlo potěšit.

Ve skutečnosti jej z toho nikdy nic těšit nemůže. Sám sebe se stále dokola ptal, proč to všechno vůbec dělá: jen proto, aby jednoho dne on a Ana mohli zase být spolu.

###

Další úlohou bylo rozdělit mezi jeho vybrané pobočníky pracovní činnost.

„Vy, Cass.“ Drake přemýšlel, jak dlouho to asi potrvá, než se pro něj udílení příkazů stane rutinní záležitostí. Momentálně to nesnášel.

„Chci, abyste pro mne vypracovala souhrnný přehled současné vědy a technologie. Potřebuju vědět, co máme k dispozici, protože to bude základem pro vývoj našich zbraní. Miltone, ty budeš odborníkem na cizí životní formy, kdekoli v Galaxii. Par Leone, chci, abyste přesně zjistil, které hvězdy byly napadeny a které jsou nyní nejvíc ohroženy. Mele, ty budeš mít na starosti obranu. To znamená, že budeš plánovat protiútok. Myslím, že se ti to bude líbit. Ty, Melisso, budeš mým expertem na Šivu samotného – chci vědět všechno, co je nám o něm známo. Tome, ty jako moje největší opora, zůstaň v pohotovosti, připravený poradit si se vším, co se naskytne.

Nějaké otázky?“

„Ano.“ Byla to Melissa. Při její odpovědi Drakeovi ztuhla krev v žilách. Všechno mu připadalo dokonale jasné a žádné dotazy neočekával. Zamračil se na ni. „V čem je problém?“

„Jsem zmatená. Mám dojem, že moje úloha již byla splněna.“

„Chceš říct, že máš nějaké zprávy o Šivovi?“ Dokonce i s neuvěřitelnou počítačovou rychlostí, typickou pro kompozity, mu to připadalo nemožné.

„Dalo by se to tak říci. A ty taky. Víme všechno, co je o něm známo.“

Vůbec nezněla zmateně. Zdálo se, že si je jistá sama sebou: sebejistá, soupeřivá, vševědoucí Melissa, kterou Drake znal ze starých časů. V duchu zasténal. Stěží začali a on už cítil problém.

###

Melissa měla pravdu. Její zpráva trvala mnoho minut, ale závěr šel shrnout během pár sekund.

Před třiatřiceti miliony lety přestal jeden hvězdný systém nalézající se daleko na samém okraji Galaxie komunikovat se všemi ostatními. Ten byl první. Změna sice byla zaznamenána, ale nikdo jí nevěnoval pozornost. Kompozity a civilizace se často rozhodovaly ubírat se svou vlastní cestou a vracely se v slunečním systému zpět k tomu, co nyní bylo považováno za úsvit historie.

Během příštích několika tisíc let podobně umlklo půltuctů dalších hvězdných systémů. Nacházely se ve stejně odlehlé oblasti Galaxie jako ten první. Stále si nikdo nedělal starosti. Lidé předpokládali, že jde o součást stejného společenského experimentu.

Sto, tisíc, deset tisíc; teprve když umlklo sto tisíc kolonií, lidstvo tomu začalo věnovat pozornost. Než něco podnikli, číslo vyrostlo přes milion.

Dokonce i tehdy pátrání prostřednictvím superluminálních S-vln stále probíhalo spíš ve znamení zvědavosti než obav. Byly to zdvořilé žádosti o odpověď: „Jste v pořádku? Můžeme pro vás něco udělat?“

Na tuto otázku a na každou jinou formu přímé a nepřímé komunikace kolonie reagovaly stejnou odpovědí: mlčením. Lidé, kompozity, lodě, sub a superluminální signály: cokoli tam poslali, nic se nevrátilo. Mnoho milionů let trvající ticho se začalo rozlézat po Galaxii.

Melissa do detailů popisovala jeho postup, systém po systému, tisíciletí za tisíciletím, dokud ji Drake nepřerušil.

„Dobrá, souhlasím s tebou. Role, kterou jsem tě pověřil nemá smysl. Změňme ji tedy na tuhle: Protože o Šivovi nevíme nic, tvým a mým úkolem bude zjistit to.“

Věděl, že je na správné koleji. Nějakým způsobem, schopnostmi či lstí nebo zradou, či dokonce vraždou musí shromáždit informace o Šivovi. Byl rád, že Melissa jej ušetřila zřejmé otázky: Jak?

###

Drake již neměl organické tělo. Jeho vědomí nepotřebovalo jídlo ani spánek. Neexistoval důvod, proč by nemohl pracovat bez přestání, každou vteřinu každého dne. Byla to tudíž jen jeho vlastní tvrdohlavost, s níž pro sebe stanovil čtyřiadvacetihodinový rytmus činnosti včetně „dne“, „noci“, „spánku“ a „jídel“?

Nemyslel si to. Měl pro své chování logické důvody. Protože současná éra nebyla schopná vyřešit problém Šivy, jeho vlastní hodnota, pokud vůbec nějakou má, musí spočívat ve faktu, že je divochem vrženým do budoucnosti z pradávných časů; čím víc oněch archaických pozůstatků si dokáže uchovat, tím lépe bude schopen nabídnout něco nového (starého) a odlišného.

Stanovil si pro sebe svůj vlastní pracovní režim. Pořádal „schůzky při snídani“, „pracovní obědy“, každé odpoledne pak „sezení strategického plánování“ a večer „celodenní shrnutí“. Upřednostňoval malé skupinky, ne více než dva tři účastníky najednou. Trval na tom, aby každý dbal o pravidelný odpočinek, kdy bude moci o samotě nikým nerušen přemýšlet o vývoji situace.

Rozsáhlé mase kompozitů, devatenáct vrstev hluboké, se tento přístup nelíbil. Cítil jejich netrpělivost ve formě neviditelného tlaku vyzařovaného prostřednictvím zvolených šesti. Odpověď, kterou jim poslal, zněla takto: Buď to budu dělat po svém, nebo vůbec.

Držet se svého přístupu vyžadovalo od něj pevné nervy, zvlášť po prvním setkání s Par Leonem a Cass Leemu.

„Uplynulo třicet tři milionů let od té doby, co jsme se o Šivovi dozvěděli,“ začal Leon. „Současný počet kolonií, které umlkly, se pohybuje mezi devadesáti sedmi a devadesáti osmi miliardami. Nepočítám v to kolonie v částech Galaxie daleko od napadené oblasti, které pravděpodobně přerušily kontakt z jiných důvodů. Pokud chcete tato čísla mít naprosto přesně…“ Po Drakeově zavrtění hlavou pokračoval: „Z toho vyplývá, že je zničeno nebo alespoň umlčeno téměř tři tisíce kolonií ročně. Toto číslo je však vysoce zavádějící. Proces začal pomalu a rozrůstá se geometrickou řadou. Minulý rok, podle vašeho oblíbeného měření času, byl přerušen kontakt s téměř sedmdesáti pěti tisíci koloniemi. Dvě stě denně. Jedna každých sedm minut. Nacházejí se zde.“

Ve vzduchu před nimi se rozzářila velká spirála Galaxie. Chyběl z ní oblý kousanec. Na okraji tmavého sektoru oranžově světélkovaly tisíce teček, které vyznačovaly tenkou hranici mezi světlem a tmou.

„A teď se podívejte sem.“ Oranžové tečky zmizely a byly nahrazeny další řadou, o nepatrný krok blíž galaktickému jádru. „Toto jsou podle našich nejpřesnějších propočtů kolonie, které by Šiva měl napadnout jako další.“

Vypadalo to jako nepatrná změna. Měřeno v poměru k celé Galaxii byla malá, ale Drake se nenechal splést. Znamenalo to sedmdesát pět stovek hvězdných systémů nebo vesmírných kolonií ve volném prostoru, odříznutých od ostatního lidstva.

„Co ohledně toho dělají kompozity?“

Neočekával užitečnou odpověď a také ji nedostal.

Par Leon se jen poškrábal na bradě a zatvářil se zkormouceně. „Co dělají? Co můžeme dělat?“

„Nu, přinejmenším můžete kolonie varovat.“

„Ale ony už to přece vědí. Vědí to po stovky, či dokonce tisíce let.“

„A to tam jenom čekají a nic nedělají?“

„To ne. Mnohé se přestěhovaly blíž ke galaktickému středu.“

„Výborně. Tak ať se stěhují dál – do té doby než za několik milionů let ode dneška Šiva pohltí celou Galaxii. Kam půjdete potom?“

Drake se otočil ke Cass Leemu. „Vím, že to bude nějaký čas trvat, než vypracujete inventář dostupné technologie, ale my nemůžeme otálet. Musíme něco dělat hned. Vezměte seznam, který jste vypracovala doposud a vyberte z něj zařízení s nejvyšší energetickou hustotou. Osobně si chci projít celý seznam, ale nečekejte na mě. Sežeňte mi Mela Bradleyho a vyšlete superluminální S-vlnové zprávy koloniím, které jsou uvedeny jako další na Leonově seznamu. Povězte jim, aby tak rychle, jak je to jen možné, zkonstruovaly prvních deset zařízení z vašeho seznamu a měly je připravená k použití. Řekněte jim, že neprodleně pošleme další S-vlnovou zprávu, kde jim vysvědíme, jak s těmito zařízeními zacházet jako s obrannými zbraněmi proti vesmírné invazi.“

Cass neváhala. „Seznam leží na stole před vámi.“ Najednou tam byl. „Je připravený k vašemu zhodnocení v interaktivní formě. Můžete se ptát na detaily ohledně kterékoli položky.“

Cass Leemu i Par Leon zmizeli. Nařídil jim Drake, aby tak učinili? Na tom nezáleželo. Když měl člověk co do činění s kompozity, nikdy nevěděl, na čem je.

Otočil se k seznamu upotřebitelné technologie, který pro něj Cass vypracovala. Poskytl jí pár základních vodítek, na základě kterých měla technologii roztřídit podle možné hodnoty: cokoli, co pracovalo s velkým množstvím energie v jakékoli formě; cokoli, co dokázalo ve velkém manipulovat časem a prostorem; cokoli, co by mohlo být použito jako štít k odvrácení objektů nebo záření; cokoli schopné uskutečnit planetární nebo hvězdnou modifikaci. A nakonec – uvědomil si, že v důsledku vlastního ignorantství by mohl zapomenout na nejdůležitější obranu ze všech – požádal Cass, aby začlenila všechno, o čem si myslí, že to pro něj bude naprosto nepochopitelné.

Zdálo se, že v té poslední kategorii je toho mnohem víc než v kterékoli jiné. Lidé, v kompozitní formě a pracující se svými anorganickými pomocníky nebo bez nich, se podle měřítek předchozí doby stali nadlidmi. Zdálo se, že neexistuje nic, co by nedokázali. Znali způsoby, jak zhasínat a rozsvěcovat světlo hvězd. Dokázali tvořit černé díry ve volném prostoru nebo využívat ty již existující jako energetické zdroje. Byli schopni budovat ve vesmírném prostoru kolonie velikosti celého slunečního systému. Během hodin dokázali vysílat zprávy do vzdálenosti stovek tisíců světelných let, z jedné strany Galaxie na druhou. Dokázali zaštítit jakýkoli objekt před jakýmkoli útokem, od jaderných bomb k neutrinovým paprskům.

Před jakýmkoli útokem. Proč se nedokázali zaštítit proti útoku Šivy? Během těch milionů let od příchodu Šivy do Galaxie se o to některé kolonie z nesčetných miliard, co umlkly, nepochybně pokoušely, jako o přirozený obranný tah. Zřejmě to selhalo. Drake opět přemýšlel o povaze neznámého nepřítele.

Nejzáhadnější technologií, na kterou lidé přišli, bylo vytváření typu časoprostorových singularit, nikde v přírodě nevídaných. Neexistovalo pro ně slovo, které by Drake znal, ale překládány byly jako césury. Podle popisu se jednalo o přerývky v Riemannově štítu čtvrtého řádu, ale to Drakeovi nic neříkalo. Představoval si je jako štěrbiny, jako otvory poštovních schránek v hladkém časoprostoru, schopné přijímat materiální objekty. Ve skutečnosti byly vyvinuty v rámci pokusu překročit hranici světla pro pevnou hmotu. Z tohoto hlediska jako technologie „selhaly“. Lidé nikdy nebyli schopni ovládat je tak, jak by chtěli. Pouze jedenkrát za milion (jedenkrát za 969 119 pokusů, aby byl přesný) neprodleně přenesly objekt na místo určení, dokonce i když se nacházel v nejvzdálenějších končinách Galaxie. Podle jiné teoretické možnosti, dokonce ještě méně pravděpodobné, byly objekty přenášeny na nějaké neznámé místo mnohem vzdálenější v čase a prostoru; ve všech ostatních případech césura objekt vyvrhla pryč z vesmíru.

„Chceš říct z Galaxie?“ divil se Drake, zda špatně nepochopil, co vidí a slyší.

„Ne. Z vesmíru.“ Interaktivní seznam odpověděl Drakeovým vlastním hlasem.

„Vyhazuje je z vesmíru kam?“

„To nevíme. S největší pravděpodobností do vesmíru, jako je náš, možná do nějakého s odlišnými fyzikálními vlastnostmi. Tyto dohady jsou založeny na čistě teoretických analýzách. Přes césury bylo vysláno mnoho sond, ale nikdy se žádná nevrátila.“

„Je možné, že Šiva posílá naše kolonie pryč césurami?“

„To je zcela vyloučeno. Z četných pozorování víme, že slunce a planety v mlčící zóně zůstávají přesně tam, kde se nacházely předtím. Pouze nám odmítají jakýmkoli způsobem odpovědět. Když k nim vyšleme sondu, zůstává aktivní a po celou dobu vysílá signály. Po svém příletu na planetu zmlkne.“

Drake zmlkl taky. Byl přesvědčen: Šiva césury nepoužívá. Ale co se týče césur samých…

Nerozuměl jim, ale nebyl schopen přestat na ně myslet. Zavolal si Mela Bradleyho. V brzké době bude třeba chránit kolonie čímkoli, co bude po ruce. Nebyl v tomto směru optimistou, když se štíty neosvědčily. Co se jen mohlo dostat přes neproniknutelný štít?

Bude o té otázce přemítat. A mezitím – což může být velmi dlouho – bude společně s Melem pracovat na jiném řešení.

KAPITOLA 18.

„PÁN NAŠÍ VZDÁLENÉ

BITEVNÍ LINIE“

Čekání.

Drake sám sebe považoval za odborníka v čekání. Co jiného dělal po uplynulých šest miliard let, než jen čekal a doufal?

Tentokrát to však bylo jiné. Tentokrát nemohl ve spánku proplouvat věky; tentokrát musel zůstat při vědomí, den za dnem čekat, být ve střehu a přemýšlet.

Cass Leemu a Mel Bradley se za pomoci Drakeových rad a pod jeho vedením zaměřili na dostupnou technologii a začali ji přizpůsobovat tak, aby bylo možné použít ji za účelem planetární ochrany. Do kolonií byly vyslány superluminální signály; nejenom do těch, které byly podle Par Leona nejohroženější, ale také těm v další linii.

Hlavním ohniskem se měla stát právě druhá linie. Drake dospěl k rozhodnutí, které si nechával pro sebe, protože se neodvažoval probrat je s ostatními. Jeho krok měl odsoudit miliardy inteligentních bytostí k záhubě. Kompozity by nikdy nebyly schopné poradit si s takovou představou. Drake ale jinou možnost neměl. Pokud měl pravdu, bude to válka velmi dlouhého trvání. Než bude schopen naplánovat dlouhodobou strategii, musí přesně vědět, co se děje, když Šiva začne působit v dané oblasti; pak potřebuje čas k vybudování obranného valu, pozorovatelen a komunikační linie. Planety, které měly podle propočtů padnout během příštího roku či dvou, poslouží pouze jako informační zdroje, jinak je musí odepsat.

Zprávy odesílané do kolonií obsahovaly přesné instrukce týkající se výroby a instalace obranných systémů. Během pár měsíců začaly přicházet zpátky superluminální S-vlnové signály. Na tisících světů byla postavena a otestována obranná zařízení. Štíty byly na místě. Jaderné, štěpné, kavitační a elementární paprsky byly připraveny k okamžitému použití. Kolonie byly nervózní, ale prohlašovaly, že jsou připravené na cokoli.

Drakeovi to dělalo spíš starosti, než aby jej to povzbudilo. Při každém vzkříšení věřil, že je na to či ono připravený, a pokaždé byl děním kolem sebe ohromen.

Co jiného mohl dělat, zatímco čekal? Malá vila se stala ústředím galaktického dění. Chodil po ní sem a tam, dnem a nocí. Obývací pokoj byl nyní velitelstvím celé Galaxie, kde početné vrstvy kompozitů přijímaly, analyzovaly a sumarizovaly zprávy z miliard sluncí. Poklidný výhled na Neapolský záliv dávno zmizel. Jeho místo zaujala stále se měnící scéna „bitevní linie“. Drake o tom takto smýšlel, třebaže stále nikde nebylo známky po konfliktu; jenom zprávy z kolonií a pravidelná hlášení sond, které vše pozorovaly z bezpečné vzdálenosti. Na každé z těchto sond byla kopie Par Leona, vyslaná v podobě S-vlnového signálu a zkopírovaná k permanentnímu uložení do palubního kompozitu.

Všechno bylo připraveno. Připraveno na co? Drake se díval a přemýšlel.

A pak opět začalo ticho. Jedna z planet v přední linii přestala vysílat.

Pro kopii Par Leona na vzdálené sondě to bylo příliš. Zprávy přicházející z jeho sondy na sebe vzaly hysterický podtón. „Vidíme planetu, vypadá zcela stejně jako vždy. Nikde není známky po poškození či změně. Ale neodpovídají! Dál vysíláme signály a oni mlčí!“

Pod Par Leonovými slovy zaznívala jako nosná vlna potlačená hrůza miliardy dalších hlasů. Drake pociťoval nutkání sám se stát součástí kompozitu sondy, vidět vše z první ruky. To by ale znamenalo porušení jednoho z jeho zásadních pravidel: musí zůstat stranou, stále nezávislý, primitivní příchozí ze starých časů, nenakažený mírumilovnou současností. Jinak by jim nebyl o nic víc platný než sto bilionů ostatních.

„To je v pořádku, Par Leone. Uklidněte se. Jak daleko od planety se nacházíte?“

„Dvě a půl světelné hodiny.“

Drake si to nechal převést do míry, která mu byla známější: téměř tři miliardy kilometrů. „Pravděpodobně jste v bezpečí. To je to nejlepší zobrazení, které nám můžete nabídnout?“ Na displeji na velitelství viděli jen zrnitý a rozkolísaný obraz šedozelené skvrny.

„Nejlepší, které jsme schopni pořídit z této vzdálenosti. Pozorujeme planetu v maximálním zvětšení.“

„Není to moc dobré. Nevidím žádné detaily. Musíte se se sondou dostat blíž. Ale neriskujte. Obraťte se a prchejte, jakmile vycítíte jakýkoli problém.“

„Problém? Myslíte, že je bezpečné odvážit se blíž? Poslali jsme jim stovky zpráv a oni neodpovídají.“

„Sám jste říkal, že planeta vypadá stejně jako předtím, než zmlkla.“

Znělo to jako odpověď na Par Leonovu otázku, ale nebylo to tak. Kdyby Drake měl mluvit za sebe, řekl by, že jakákoli sonda přibližující se ke ztichlé planetě vůbec není bezpečná. Bylo to strašně nebezpečné. O tom se však nemohl před nikým zmínit. Pokud má zachránit biliony, možná bude muset obětovat miliardy. Musí získat informace.

Přesvědčoval sám sebe, že nikoho na zbytečnou smrt neposílá. Kompozit představovaný Par Leonem bude stále existovat, i když jeho kopie na každé sondě budou zničeny. A přesto v tom viděl falešnou logiku. Smrt klonu byla skutečnou smrtí – pro klon určitě.

Drake požádal, aby byl informován, jakmile se sonda ocitne ve vzdálenosti světelných minut od svého planetárního cíle, a mezitím obrátil pozornost jinam. Z jiných míst se hrnuly další zprávy. Byly stejně špatné: planety a jejich kolonie, vzhledově nezměněné, mizely z komunikačního vesmíru. Stávaly se součástí velkého a rozšiřujícího se ticha.

Měřil celkový čas, během kterého umlklo padesát dalších světů: bylo to necelých šest hodin. S rezervou pro statistickou chybu byl Par Leonův odhad dvou set ztracených světů denně zcela přesný.

Drake se nesnažil zkoumat každou situaci do detailů. O to se postarají Melissa a Tom, kteří za ním se svou analýzou přijdou později. Obrátil pozornost zpátky k prvnímu světu. Sonda od něj byla vzdálená deset světelných minut. Zatímco se přibližovala, Drake si vyvolal planetární údaje.

Byl to jeden z více než stovky světů v systému trojice hvězdných trpaslíků. A byl jediný, který byl dokonce i vzdáleně obyvatelný, s původními životními formami a kyslíkovou atmosférou. To jej určitým způsobem odlišovalo: planetární oběžnice v mnohačetných systémech byly obvykle příliš variabilní, než aby se na nich mohl vyvinout život, někdy se přibližovaly do ničivé blízkosti některé z hvězd, jindy celá léta putovaly vzdáleny v nekonečném chladu a temnotě. Tomuto světu byla štěstěna nakloněna – jeho jméno bylo Drakeovi přeloženo jako „Felicity“. Nacházel se uprostřed dané oblasti, ani příliš blízko, ani příliš daleko pro miliardy let potřebných k vývoji života.

Právě tam jeho nárok na odlišnost končil. Původní život se ve svém vývoji nedostal za kyanobakterie, povlak modři, zeleně a nepříjemné žluti, který pokrýval povrch jediného oceánu a většinu souše. Pro lidi zajímající se o transformaci planety však Felicity se svým povrchovým vodstvem a řídkou kyslíkovou atmosférou znamenala 99 procent uražené cesty. Jediné, co zbývalo udělat, byla stabilizace oběžné dráhy, posílení gravitačního pole, mírný zásah do atmosféry a nasazení mnohobuněčných organismů. Triviální. Práce byla dokončena před půlmiliardou let. Felicity se stala typickým členem rozmnožující se galaktické rodiny obydlených světů.

A ted?

Obraz ze sondy, jejíž vzdálenost od planety se zmenšovala, byl stále zřetelnější. Drake napolo očekával, že uvidí opuchlou červenou planetu potřísněnou žlutí, podobnou Zemi, když se zbortila na desetinu své původní velikosti a izolovala sama sebe od zbytku slunečního systému. Na Felicity ale viděl povrchové detaily. Obrysy jediného oceánu, tvarovaného do zevrubné podoby koňské hlavy a zalitého odrážejícím se světlem trojitého slunce, odpovídaly tvaru uloženému v databance. Všiml si zjemnění obrysů, které naznačovalo přítomnost atmosféry, a příležitostných vysokých mraků, které tuto skutečnost potvrzovaly.

„Vypadá naprosto stejně.“ Byl to Par Leon, překvapeně si mumlající pro sebe. „Zdá se, že se s ní vůbec nic nestalo. Je to jeden ze světů, který instaloval naše obranné systémy. Právě před měsícem nám oznámili, že byly dokončeny a fungují. Proč nám teď neodpovídají?“

Drake mu mohl nabídnout celou řadu odpovědí:

– Štít kolem planety znemožňuje průchod všech vyslaných signálů a materiálu; ale to očividně nemohlo být příčinou. Od povrchu se odráželo záření viditelných vlnových délek, protože sonda ji viděla. V případě nutnosti by kdokoli na povrchu planety mohl použít stejné vlnové délky k vyslání signálu.

– Štít zastavuje všechny příchozí signály nebo materiály; ale to by bylo ještě horší. Celý svět pod štítem by se ocitl v naprosté tmě. Tak tomu být nemohlo, protože sluneční světlo skrze štít procházelo. Kromě toho, ostatní světy a kolonie vybavené tímto štítem již před delší dobou by si určitě všimly, že nedostávají žádné zprávy a nepochybně by se ozvaly, aby se zeptaly, co se děje.

– Něco, ať už smrtící paprsek nebo toxický oblak plynu, zahubilo všechen život na Felicity. Pokud došlo k něčemu takovému, planeta by svůj vzhled nezměnila okamžitě.

– Něco smetlo z povrchu planety všechen inteligentní život. Nemuselo to být fatální; pokud inteligence lidí a jejich anorganických součástí byla zredukována na myšlenkovou úroveň chytrého psa, žádná část komunikačního zařízení – nebo jakékoli jiné technologie – by pro ně neznamenala vůbec nic.

(Ana, když odcházeli z domu jedněch lidí, kteří tvrdili, že jejich pes je chytrý jako člověk, řekla: „Žádný pes, bez ohledu na to, jak dobře vychovaný nebo vycvičený, vám neřekne, jestli přišel od špatných nebo dobrých rodičů.“

Postrádal ji tisícem způsobů, ale nejvíc mu chyběl její smysl pro humor a její odmítání nahrazovat rozum sentimentem.)

Drake se násilím přiměl vrátit k momentálním povinnostem:

– Populace si ze svých vlastních důvodů zvolila politiku naprosté izolace. Kdyby byl zasažen jen jeden svět, bylo by to věrohodné. Pokud ale ze stejné příčiny umlkly tisíce okolních světů, věrohodnost byla vyloučena.

Co když však je tato politika nakažlivým, izolacionistickým memorandem, které se šíří od světa ke světu ve formě poselství neodolatelné síly? Proč by ovšem v tom případě necestovalo superluminální rychlostí a již dávno neovládlo celou Galaxii? A proč se první zasažený svět nalézal daleko na samém okraji Galaxie? To naznačovalo vliv vnesený do lidské říše zvenčí, z velmi daleka.

Brzy se to dozvědí.

Felicity visela v prostoru přímo před nimi.

„Stále žádná odpověď.“ Par Leon přestával být nervózní. Drake nechápal proč. Copak si Leon neuvědomuje, že tento scénář se musel opakovat miliónkrát nebo miliardkrát předtím, kdykoli se nějaká loď shodou okolností přiblížila ke světu, který právě utichl?

„Navrhujeme přistát,“ řekl Leon. „Máte nějaké námitky?“ Sonda se vhoupla na sestupnou oběžnou dráhu kolem rovníku Felicity. Na noční straně byla vidět rozptýlená světýlka. Města a funkční energetický systém. Planeta stále vykazovala všechny známky nedotčené civilizace.

„Žádné. Pokračujte v přistání.“ A hodně štěstí, Leone.

Něco se určitě stane, a to brzy. Žádná loď ještě nikdy neodeslala signál z některého ze ztichlých světů. Buď se nikdy nedostala na povrch, nebo se jí to podařilo, ale už nebyla schopná vysílat zprávy.

Na druhé straně, podle Drakeových znalostí, žádný svět nikdy předtím neměl k dispozici svůj vlastní obranný systém. Že by to skutečně bylo tak jednoduché? Že by se to obrannému systému podařilo? Byla pro Galaxii bitva již vyhraná?

Nevěřil tomu. Příliš snadné a bylo by to velkou záhadou. Kdo a co jsou agresoři?

„Stále nemáme při sestupu problémy,“ hlásil Leon. „Ale z povrchu nepřichází žádný navigační paprsek. Zahajujeme závěrečnou fázi vstupu do atmosféry.“

Drake hleděl na výjev zprostředkovaný zobrazovacím zařízením sondy. Žádná zmizelá planeta. Žádné záhadné štíty. Všechno bylo normální jako obvykle.

Zatímco se mu tato myšlenka formovala v hlavě, vpředu na linii rovníku se objevila jasná jiskřička fialové barvy. Rychle narůstala, rozkvétala z jediného bodu do modrobílého chocholu s rozplizlými okraji.

V závěrečném okamžiku, než plameny dosáhly tak vysoko, že pohltily sondu a S-vlnový příval zpráv na velitelství ustal, Drake pochopil několik věcí najednou.

Za prvé, o současném dění na povrchu Felicity se nyní už nedozví nic, protože sonda s Par Leonem a kompozitem na palubě byla odepsaná. Byla zničena plamenem horkým jako střed hvězdy.

Horší než to byla skutečnost, že lidstvo se nedozví nic o důvodu, proč umlkly miliardy světů. Cokoli se s nimi stalo, bylo to jiné než to, co se nyní děje na Felicity.

Protože strůjcem zničení sondy nebyla žádná vetřelecká, neznámá síla. Byla to součást lidského obranného systému; systému, který obyvatelům Felicity navrhli, definovali a popsali Cass Leemu, Mel Bradley a Drake Merlin.

Nebyl čas na schůzky ve dvou nebo ve třech. Drake znovu cítil ten tlak, nesčetné vyděšené mysli lomozící u bran vily. Když byly instalovány obranné systémy, byly klidné, slepě doufaly, že problém je vyřešen. Copak byl jediným, kdo očekával, že padne další sektor Galaxie? Třebaže dokonce i on byl šokován zjištěním, že výzkumné sondy byly zničeny obranným systémem, který sám nechal instalovat.

Celý jeho tým byl shromážděn na velitelství v obývacím pokoji vily. Byli vyděšení a zamlklí. Scéna, kterou Drake sledoval do detailů u jedné sondy, se opakovala zas a znovu, v tisíci variantách. Planety zůstávaly zdánlivě nedotčené a nezměněné, ale žádná sonda nebyla schopná přistát na nich.

Par Leon byl v tom nejhorším stavu, což jen potvrdilo Drakeovu myšlenku, že smrt klonu je skutečná a nejenom pro klon. Leon byl otřesen. Viděl sám sebe umírat nesčetněkrát po sobě. Žádná z jeho kopií se nesnažila udělat s tím něco. Každá se fatalisticky poddala svému osudu. Bylo chybou poslat tam Leona a příště už to Drake neudělá.

Úmyslně změnil stěnu velitelství z pohledu na nově umlčené světy na starý mořský výjev s čepičkami bílé pěny.

„Z této zkušenosti jsme hodně pochopili.“ Snažil se, aby jeho hlas zněl živě a nenuceně. „Samozřejmě, provedeme plnou analýzu každého jednotlivého případu, ale chci, aby se tím zabýval jenom Tom. Vy ostatní budete pověřeni jinými úkoly. Miltone, zatím jsme se k tomu stavěli jako k problému týkajícímu se výlučně lidstva. Není tomu tak. Je zasažena každá životní forma na umlčeném světě. Chci se s tebou sejít a projít si seznam všech cizích životních forem v Galaxii. Možná se z toho dozvíme něco o Šivovi.“

„My se ale domníváme, že původ Šivy je mimo Galaxii.“

Servitor byl stejně uctivý jako vždy – a stejně neústupný. Drake si uvědomil, že Milton bude k vyslání na budoucích sondách mnohem lepší volbou než Par Leon. Ale dokonce ani Milton nebude ideální. Bylo zapotřebí někoho, kdo by se nebál nebezpečí, kdo by se směle odvážil velkého rizika, kdyby bylo ospravedlnitelné.

Kdo?

Drake tu otázku zatím odsunul.

„Ano, domnívám se, že Šiva vznikl mimo Galaxii,“ řekl. „Ale dokonce i když z přehledu cizích životních forem nezjistíme nic o Šivovi, tyto formy samé nám mohou být užitečné. Leone, chci abyste na tom pracoval společně s Miltonem.

Melisso, víme, že to, co jsme zkoušeli posledně, nezabralo. Pokud máme zastavit postup Šivy, musíme toho vědět víc o tom, jak to dělá. Může se pohybovat otevřeným prostorem nebo k postupu potřebuje planety? Ty nám pomůžeš zjistit odpověď na tuto otázku. Budeš mít za úkol vytvoření ochranného průseku.“ Drake byl nucen použít anglický výraz. „Víš, co to je? Je to prázdný pruh přes celou Galaxii, oddělující oblasti zasažené Šivou. Pokud ke svému postupu potřebuje planety, prázdný prostor by ho měl zpomalit nebo jeho postup úplně překazit.“

Melissa otevřela oči doširoka, pak pochybovačně zavrtěla hlavou. „Vynasnažím se. Uvědomuješ si ale, o jak náročný úkol se jedná?“

„Bude náročný. Chci karanténní zónu, nejméně dvacet světelných let širokou, mezi okrajem zasaženého sektoru a nejbližším osídleným světem.“

„Ty chceš, abychom kolonie přestěhovali?“

„Chci víc než to. Chci, aby kolonie byly přestěhovány na bezpečnější místo. Pak chci, aby prostor v dané oblasti byl kompletně vyprázdněn. Žádné planety, žádné hvězdy. Dokonce ani prachové částice, pokud je to možné. Chci, aby tam nezbylo nic než vakuum.“

„To je nemožné.“

„Já si to nemyslím.“ Drake se otočil k Melovi Bradleymu. „Ty a Cass jste měli zvážit možnost použití césur jako možných útočných zbraní. Máte představu, s jak velkými objekty mohou nakládat?“

„V principu žádné omezení neexistuje.“ Mel přišel k týmu jako poslední, ale byla to skvělá volba. Zatímco ostatní se krčili při pouhém pomyšlení na násilí, on se v tom vyžíval. „Zdá se, že césury se živí svou vlastní aktivitou,“ pokračoval. „Čím víc toho do nich vložíš, tím jsou větší.“

„Vešla by se do césury celá planeta?“

„Ne!“ Žhavé, hněvivé oči se ale zaleskly dychtivostí. „Zatím ne, v žádném případě. Jsme co do velikosti řádově velmi vzdálení. Nyní bych do césury mohl vložit malý asteroid. Ty chceš, abych tam vecpal celou planetu? Možná, když budeme pokračovat…“

„Pracujte na tom.“

„A říkal jsi také hvězdy?“

„Hezky postupně. Až se dostanete do bodu, kdy si césura poradí s planetou, chci vidět ukázku.“

„Dalším problémem bude jejich mobilnost. Buď budeme muset vytvořit césuru tam, kde ji budeme potřebovat, nebo budeme muset nějakou přestěhovat. To nebude snadné.“

„Nic nebude snadné. Vezmi si na pomoc Cass.“ Drake se rozhlédl kolem stolu. „To bychom měli, myslím, že jsme na nic nezapomněli. Každý máte co dělat. Pusťte se do práce.“

Samozřejmě až na to, že na něco přece jen zapomněli. Drake to věděl, třebaže nikdo jiný si to neuvědomil. Vyhnul se té nejdůležitější otázce ze všech: Kdo nahradí Par Leona jako pozorovatele a hlavního aktéra při příštím střetu s Šivou?

Věděl, že k dalšímu střetu dojde. Víc než to, očekával jich nesčetné množství, v průběhu mnoha tisíciletí, ba dokonce eónů, než bude problém vyřešen (tím způsobem či oním; také by to mohlo skončit tím, že Šiva se zmocní celé Galaxie, což by znamenalo konec lidstva).

Par Leon nevyhovuje. Jednoho dne by se mohl naučit nezúčastněně pozorovat, ale v tísňové situaci by nikdy nevěděl, co dělat, aniž by ho někdo neusměrňoval.

Potíž byla v tom, že Drake již znal odpověď na svou otázku. Bylo to zřejmé od okamžiku, kdy ji jasně formuloval ve své mysli: Kdo by byl ochoten použít zbraně? Kdo by se odvážil rizika, kdyby bylo ospravedlnitelné? Kdo toho měl nejvíc co ztratit? Kdo měl motivaci přežít mnohem silnější než kompozity?

Když planeta zmlkla, ostatní byli zděšení, ale jakékoli planetární vědomí pravděpodobně formovalo součást většího kompozitu, jehož početné komponenty se nacházely jinde. Zmizení planety z komunikační sítě, ba dokonce její naprosté zničení pro ně neznamenalo totální smrt. Bylo to spíš jako amputace, ztráta prstů na rukou a nohou – vysoce nepříjemná a traumatická, ale ne fatální.

Takže to musí být Drake sám. Bude muset souhlasit s tím, čemu se dosud vzpíral, a dovolit, aby byl mnohonásobně zkopírován a jeho dvojníci byli vysláni kamkoli to bude třeba, a použiti buď v organické, nebo anorganické podobě. A musí zůstat individuální, nespojený s kompozitem. Musí myslet na smrt a musí se jí bát, soustředit se na své přežití, ochotný použít jakoukoli zbraň, která mu umožní žít. Mnohonásobná replikace zněla jako záruka nesmrtelnosti; pro něj však byla příslibem mnohonásobné smrti.

Pravděpodobně bude umírat, zas a znovu, na mnoha místech Galaxie. Existuje jiná alternativa? Pokud ano, nebyl dost chytrý na to, aby o ní věděl.

Takže to musí být on. Nechtěl to udělat, ale udělá to.

Udělá to kvůli Aně a kvůli jejich společné budoucnosti.

KAPITOLA 19.

BĚLOTVOŘÍ LOV

Drake se nikdy předtím necítil lépe; zdravý, silný a sebejistý. Znovu zúžil chřípí proti poryvu prašného větru a pokývl Miltonovi. „Já jsem připraven, pokud jsi ty.“

Servitor stál po jeho boku. Opět prodléval ve známém tvaru koule s kolečky, se smetáčkem pohyblivých drátků nahoře. Drátky se zavlnily a zkroutily a Milton řekl: „Jste si jistý? Nepotřebujete k přizpůsobení víc času?“

„Jsem připraven. Dokonale.“

„Víte, pro mne bylo snadné převzít svou původní podobu. Ale ve vašem případě…“

Drake věděl, na co Servitor naráží. Když se nad tím usilovně zamyslel, uvědomoval si, že Slunce je divné, září zeleně a na obloze je o polovinu menší než to, co znal kdysi. Krajina planety, Graybillu, se koupala v prizmatické stříbrné a modré záři. V dáli se země stáčela vzhůru k zamlženému obzoru. Měl pocit, jako by stál v obří míse, která se pod jeho chodidly chvěla a otřásala jako kůže natažená přes viskózní želatinu.

Žádný problém. Graybill obíhal daleko od hvězdy typu K, jejíž fotosféra v sobě měla nezvykle vysoké množství kovů. Mísový efekt byl výsledkem velmi vysokého atmosférického tlaku. Ve skutečnosti, když se nad tím zamyslel, dokázal vysvětlit všechny věci, které viděl a cítil – a rovněž věděl, že přebývá v menším těle se silnýma nohama a že daleko, daleko od něj existují jeho další verze, v celkovém počtu tisíců či milionů.

Na ničem z toho nezáleželo. Věděl, že on je Drakem Merlinem, jediným a pravým. Přizpůsobil se tomuto tělu a stejně tak i tomuto světu.

„Ve vašem případě,“ pokračoval Milton, „jsem nemohl použít přesně odpovídající klon. Vaše původní tělo by zde bez modifikací nepřežilo. Bylo nutné zkopírovat vaši somatickou DNA, provést s ní určité změny, a jakmile byl tělesný růst hotov, převést do těla vaši rozšířenou myšlenkovou databázi. Takže i když si myslím, že osobně byste raději dal přednost svému původnímu tělu, takovému, jaké bylo na Zemi –“

„Můžeš se přestat omlouvat.“ Drake se cítil euforicky – až nebezpečně. Je možné, že Milton mírně neodhadl požadovanou rovnováhu plynů v jeho těle? Poškrábal se na svém šupinatém boku. „Pustíme se do práce. Kde je ten tvor?“

„Tvorové. Je jich mnoho. Daleko odsud. Přistáli jsme v oblasti rovníku a oni obývají izolovaný kontinent blízko jižního pólu. Chtěl jsem se ubezpečit, že než budeme vystaveni nebezpečí, jste plně funkční a přizpůsobený.“

„To je tak zlé?“

„Nebo dobré. Záleží na definici. Dovolte mi říct to takto: prozkoumal jsem přes čtrnáct tisíc cizích životních forem, které lze považovat za více či méně rozumné. Nikdy jsem se ale nesetkal s něčím tak agresivním a útočným.“

„A inteligentním?“

„Ne v technologickém slova smyslu. Bělotvorové nepoužívají žádná nářadí. Nezvládli umění ohně. Okolí svým potřebám přizpůsobují pouze těmi nejjednoduššími způsoby. Zdá se, že neovládají žádný jazyk.“

„Přesto ale tvrdíš, že jsou nebezpeční?“

„Vím, že jsou.“ Milton je vedl od hlavní lodi k menšímu plavidlu bez křídel, které spočívalo na lesklém, chvějícím se povrchu. „Toto je vaše třetí vtělení na této planetě.“

„Co se stalo s předchozími dvěma?“

Byla to hloupá otázka a Milton na ni ani nemusel odpovídat. Tohle pravidlo stanovil sám Drake: každé z jeho střetnutí s cizími tvory bude posuzováno podle své vlastní prospěšnosti. Milton o předchozích neúspěšných pokusech věděl, ale Drake ne. Stejně tomu bylo ve čtrnácti tisících ostatních případech. Drake – nebo některé z jeho vtělení – se musel setkat s každou z oněch čtrnácti tisíc cizích životních forem, ale jediné, co kromě všeobecných závěrů věděl, bylo to, že proti Šivovi se nic neosvědčilo.

Nyní Servitor řekl jen: „Tentokrát jsme podnikli zvláštní opatření. Patřilo mezi ně přistání daleko od polárního kontinentu a všech Bělotvorů, dokud jsem si nebyl jistý, že jste se dokonale sžil se svým tělem.“

Žádné další informace; kromě vědomí, že selhání dvou předchozích výprav bylo samo o sobě informací. Během dvacetiminutového suborbitálního letu směrem k pólu Graybillu Drake seděl a přemýšlel. Co dělal při těch předchozích příležitostech, že se nechal zabít? Bude zabit znovu? Pokud ano, nebude to o nic méně bolestivé jen proto, že se to stalo už předtím.

Loď přistála na pobřeží porostlém teplomilnými aktivními rostlinami. Drake zaregistroval slabý pokles teploty, ale ve svém těle se nadále cítil pohodlně. Pouze se mu zdálo, že jeho vnější vrstvy se stáhly, protože byla uvedena v činnost zdokonalená termální izolace. Vydal se k vodě, nevěda, že ve skutečnosti to voda není. Jakákoli voda v pevné formě ležela na dně. Povrchová tekutina byla směsicí alkoholů a uhlovodíků, heptanu, éteru a propanolu, prvků lehčích než vodní led.

Sklonil se a zvedl jí plnou dlaň ke svým ústům olemovaným výrůstky. Chutnala dobře.

„Tudy.“ Zatímco se Drake napřimoval, Milton ukázal před sebe. „Přibližně sedm kilometrů směrem do vnitrozemí naleznete první hnízda Bělotvorů. Přejete si, abych vás doprovodil?“

Miltonův hlas byl plný naděje. Drake zavrtěl svou šupinatou hlavou s čenichem. Servitor byl chytrý, ale některé věci nikdy nepochopí. Neexistoval způsob, jak Miltona přimět zůstat v klidu, kdyby Drake mířil do nebezpečí. Nejenom to, bez ohledu na to, jak by se mu v tom snažil zabránit, Servitor prostě musel používat vše, co mohl, aby ho před nebezpečím ochránil. Nebyla to Miltonova chyba. Servitor byl navržen tak, aby Drakeovi Merlinovi pomáhal a ochraňoval ho. Jeho současná role nezúčastněného diváka byla víc, než dokázal snést.

Drake své gesto zdůraznil slovy. „Ty zůstaneš přesně tady, dokud se sem nevrátím. Neodcházej od plavidla.“

Drátěný kartáč se zavlnil a neochotně se odvrátil. „Přesně to jste říkal i posledně, když jsme tu byli.“

Další informace, kterou se Drake zřejmě nikdy neměl dozvědět. „Tak ti to říkám znovu. Když se nevrátím do setmění, můžeš mě jít hledat.“

„To je velmi dlouhá doba. Nacházíme se v polární oblasti a je léto.“

„Pak tedy čtvrtina planetárního oběhu. Pokud se nevrátím do té doby, jdi a posbírej, co ze mě zbude. Ale ne předtím. Až budu u hnízd, nechci tě tam vidět. Pamatuj, že slouží i ti, co jen stojí a čekají.“ Drake zamířil do vnitrozemí. Milton byl neúnavný, starostlivý a svědomitý, ale někdy dokázal být pěkně otravný.

Sedm kilometrů: zdálo se, že to je bezpečná vzdálenost, až na to, že neměl tušení, jakými smysly Bělotvorové oplývají. Vidění v krátkovlnném světle bylo tím nejpoužívanějším smyslem v Galaxii, byl to důkaz skutečnosti, že průměrná hvězda hlavní sekvence vyzařuje vrcholovou energii ve vlnových délkách mezi půl a jedním mikronem. Nicméně, kdykoli na daném místě nebyla atmosféra, obvykle byl používán tucet dalších smyslů: sluch, termální infračervená detekce, přímé monitorování magnetických a elektrických polí, echolokace, čich. Bělotvorové možná používají některý z nich, nebo dokonce všechny. Kdysi na pradávné Zemi polární medvěd vycítil mrtvou velrybu třicet kilometrů vzdálenou. Můra v období páření rozpoznala svého partnera podle jediné molekuly feromonu. Bělotvorové o Drakeovi možná už vědí.

Půda byla stále hustěji pokryta štěrkovou drtí, úlomky velkých balvanů a valy plochých oblázků pokrytých zvolna se pohybujícími modrými kapradinami. Při značce dva kilometry Drake zmírnil tempo a pak znovu, když poprvé spatřil to, co podle něj byla hnízda. Byla od sebe oddělená, každé bylo dlouhé, tenké a duté jako náustek obří hliněné dýmky položené na boční stranu. Nikde neviděl známky života, ale přesto se zastavil, skrčil se na svých silných kyčlích a čekal. Jakmile se přestal hýbat, teplomilné rostliny se pátravě připlížily k jeho chodidlům, jejich výčnělky se jako něžné modré prsty natáhly, dotkly se jeho nohou, ale nakonec rostliny zřejmě usoudily, že coby zdroj výživy je bezcenný. Teplé prsty jej pustily. Rostliny se odplazily.

Konečně Drake uviděl, že blízko hliněných dýmek se cosi pohybuje. Byl by tak trpělivý, kdyby jej Milton nevaroval a neupozornil na problémy při předchozích výpravách? Určitě ne. Šel by dál, protože ty věci, které viděl před sebou, se nepohybovaly o mnoho rychleji než rostliny.

Byly jich tam celé hordy. Bělotvorové byli silné bílé válce na desítkách tenkých bílých panožek. Jejich těla byla kolem pěti stop dlouhá a stopu a půl široká. Hlavový konec, jak usuzoval podle směru, kterým se pohybovali, postrádal jakékoli rozlišovací znaky. Nad jejich zády se v oblouku vzpínal zahnutý ocas v barvě tmavší krémové běloby, zakončený ostrou špičkou. Špičatý konec se pomalu pohyboval ze strany na stranu. Že by právě ten, spíš než „hlava“, byl sídlem smyslových orgánů? Možná je to hlava a Bělotvor chodí pozpátku.

Zdálo se, že Bělotvorové si vůbec nevšímají jeden druhého ani svého okolí, ale zatímco se díval, čtyři z nich se pomalu zvedli ze svých horizontálních pozic. Každá slepá hlava se zvrátila dozadu, dokud se nesetkala s ocasem a nevytvořila s ním kompletní smyčku. Ocas ustal ve své pomalé oscilaci. V této pozici zůstali Bělotvorové jako sochy několik minut, pak se rozvinuli a opět si lehli na bažinatou půdu. Potom už se nepohnuli. Zdálo se, že jejich krátké úsilí vzdorovat gravitaci je naprosto vyčerpalo.

Drake se k nim odvážil blíž. Viděl, že každý z dlouhých hnědých válců hnízd se na jednom konci stáčí dolů a mění se v tunel vedoucí do houbovitého povrchu. Vedle každé trubice byly nakupeny vysoké stohy rostlin s vyrvanými kořeny. Rostliny na vrcholu hromady se stále mírně svíjely, snažily se nalézt cestu zpátky na zem.

Materiál ke stavbě hnízd nebo potrava? Pokud jsou Bělotvorové býložravci, pak byl zdroj možného nebezpecí pro Drakea ještě obtížněji vysvětlitelný. Jeden z Bělotvorů právě vyrval rostlinu ze štěrkovitého povrchu párem svých předních panožek. Byl otočený přímo k Drakeovi, který konečně spatřil úzkou horizontální štěrbinu táhnoucí se jako temná jizva přes celý dolní okraj „obličeje“.

Drake se připlížil ještě blíž. Kradl se kupředu po centimetrech, protože se chtěl podívat, co Bělotvor udělá se svíjející se kapradinou. Nejedl ji. Panožky jako by odlupovaly vnější vrstvu, ale nezvedly rostlinu k obličejové štěrbině. Cpaly ji dozadu, k dalšímu páru zavalitých končetin. Drake se znovu podivil, zda si nespletl přední a zadní část. Zatočený ocas se pomalu komíhal dozadu a dopředu, jako líná anténa radaru.

Usilovně se soustředil na Bělotvora a ignoroval přitom rostliny u svých chodidel. Začal si jich všímat teprve tehdy, když se teplé prsty znovu jaly šplhat po jeho nohou.

Odvážily se k němu proto, že se nehýbal. Pohlédl dolů a zatřepal chodidlem, aby úponky vystrašil. Odpadly z něj.

„Kššš!“ zasyčel tiše. Rostliny měly teplou krev, dokázaly regulovat svou teplotu a mohly se pohybovat. Je možné, že jednoho dne by se mohly stát rozumnými bytostmi? Začnou létat do vesmíru? Znovu zatřepal chodidlem. „Jděte pryč, tady není nic pro vás. Vypadněte odsud!“

Když to konečně všechny vzdaly a odpadly, znovu pohlédl před sebe k hnízdům. Všechno bylo stejné jako předtím. Bělotvor dál letargicky zápasil se svou kapradinou.

Pak si Drake uvědomil, že nikde nevidí žádného jiného Bělotvora. Zatímco pozoroval toho s kapradinou, všichni ostatní v tichosti zmizeli.

Zřejmě zalezli do hnízd, do trubic a možná pod zem. Mohl by jít blíž nebo hnízda obejít a podívat se do otevřeného konce některé z trubic.

Tak jak to jeho předchozí verze udělaly již dvakrát předtím? A nikdy se jim nepodařilo dostat se zpátky tam, kde čekal Milton.

Drake si pomyslel, že na jeden den toho už viděl dost. Vždycky se sem může vrátit zítra. Otočil se a vydal se zpátky krajinou posetou balvany. Jasné zelené slunce stálo vysoko na obloze, on však cítil chladný vánek v zádech. To jej pohánělo ke spěchu. Než urazil polovinu cesty k pobřeží, utíkal tak rychle, jak mu to jen jeho zavalité končetiny dovolily.

Měl pocit, že to přehání – dokud nedoběhl na místo, kde mu pás štěrkovitého povrchu bez kamenů umožnil bezpečně na chvíli otočit hlavu.

Zřetelně viděl kamenitý terén za sebou. Ale z každé strany se k trase, po níž běžel, sbíhal tucet bledých tvarů. Byly uspořádány do vějíře a on byl v jeho středu. Nejbližší Bělotvorové byli na kraji vějíře. Po celou dobu, co si prohlížel hnízda, zřejmě vytvářeli široký kruh. Měl štěstí, že se rozhodl odejít, když jejich obchvatný manévr byl teprve zpola dokončený.

Neměl čas na víc než jen na rychlý pohled, pak musel opět věnovat pozornost kamenitému terénu, kudy běžel. Ten jediný pohled stačil k tomu, že se snažil co nejvíc zrychlit tempo. Bělotvorové, pomalí jako slimáci, když je spatřil poprvé, se proměnili. Panožky se pohybovaly příliš rychle, než aby je šlo rozlišit, až na bledé mihotání pod článkovitými těly. Bělotvorové sami se stali delšími a tenčími. Zatočené ocasy se již nekomíhaly ze strany na stranu, ale byly srovnány podél zad.

Nejhorší na tom byla skutečnost, že snižovali jeho náskok. Byl si tím jistý, dokonce i když se neodvážil znovu ohlédnout. Začal riskovat ještě víc, přeskakoval kameny střední velikosti, místo aby je obíhal. Proklínal svoje zavalité, těžkopádné tělo. Byl příliš nízko u země, takže neviděl, co je z druhé strany balvanů. Pokud dopadne na skálu a převrátí se nebo si zlomí nohu…

Uviděl před sebou svoje plavidlo. Necelý kilometr. Kde jsou Bělotvorové? Musí to vědět.

Nedělej to. Pamatuj na běžce, který prohraje závod, protože se ohlíží, aby viděl, jak velký náskok má před ostatními.

Na tom nezáleželo. On to musel vědět. Otočil se a spatřil dva Bělotvory, ne víc než dvacet kroků za sebou.

S očima upřenýma rovnou před sebe se z posledních sil snažil uniknout jim. Věděl, že se mu to nepodaří. Ještě pár stovek metrů, ale potřeboval by přinejmenším vteřinu navíc, až přiběhne k plavidlu. Než do něj skočí a zabouchne za sebou dveře, chvíli to potrvá. Právě tehdy jej Bělotvorové dostanou. Chytí ho a stáhnou zpátky na zem v okamžiku, kdy se zastaví u dveří plavidla.

„Miltone!“ vykřikl, aniž by něco čekal. Přikázal Servitorovi, aby zůstal u plavidla. Dokonce i kdyby jej Milton slyšel, zareagoval by příliš pozdě.

Ale malá koule s kolečky najednou byla tam, kde být neměla – přímo před ním. Rychlým cikcakovitým pohybem vyjela z Drakeovy dráhy, pak zajela zpátky za něj. Drake slyšel hlasité zadunění.

Plavidlo stálo tucet kroků daleko, dveře byly otevřené a zvoucí. Drake skočil dovnitř a ve stejném okamžiku popadl rukojeť, zhoupl ji dovnitř a zabouchl dvířka průlezu. Ozvalo se hlasité plesk, jak něco velkého, gumovitého a pohybujícího se velkou rychlostí narazilo do dveří zvenčí.

Ten zvuk se ozval zas a pak znovu. Drake vyhlédl ven průzorem plavidla. Tucet Bělotvorů se jako šílenci jeden po druhém vrhali proti zavřeným dveřím. Plavidlo se houpalo pod jejich nárazy.

Za nimi, dvacet metrů daleko, se další Bělotvor kymácel vysoko na svých nejzadnějších panožkách. Prodělal dramatickou změnu tvaru a velikosti. Najednou byl okolo sedmi stop vysoký a v dolní části byl nafouklý jako obrovitá hruška. Bílá pokožka byla pevně napjatá. Zatímco se Drake díval, dál se nadouvala, napínala se a kroutila. Po Miltonovi nebylo nikde památky.

Drake pochopil, jaký by byl jeho vlastní osud. Kdyby Servitor nezasáhl a neupoutal pozornost Bělotvorů, tou velkou hruškou by teď byl on sám. Také by se v břiše Bělotvora možná zmítal, ale ne příliš dlouho.

Po dalších třiceti sekundách se napuchlý Bělotvor převrátil ze své vzpřímené pozice. Štěrbina na slepém obličeji zůstala zavřená, ale její temná jizva se roztahovala a byla stále delší a delší. Bělotvor znovu měnil tvar. Jeho nejširší část se přesouvala z jednoho konce na druhý, putovala v něm jako vlna tuku od ocasu k hlavě.

Bílá kůže se střídavě vraštila, napínala a každou chvíli nahodile a chaoticky v izolovaných místech praskala. Jeden Bělotvor po druhém zanechávali svého marného útoku na plavidlo a přecházeli ke svému napuchlému druhovi, kolem kterého vytvářeli kruh.

Na obličeji bez rysů nebyl patrný žádný výraz, ale svíjení a kroucení naznačovalo, že Bělotvorovi se to, co se v něm děje, nelíbí. Tělem probíhaly další vlny muskulárních stahů. Nakonec pomalu a neochotně štěrbina úst začala měnit tvar. Proměnila se z pouhé čáry v úzkou elipsu, pak se plynule rozšiřovala, dokud to nebyl kulatý otvor o průměru tří stop. Přišel poslední záchvěv peristaltiky. Najednou vypadl ven Milton, drátěným kartáčem napřed.

Servitor byl pokrytý temně zeleným slizem. Milton se začal překulovat do vzpřímené pozice, ale než svůj manévr stačil dokončit, zmocnil se jej další Bělotvor. Panožky sevřely okartáčovanou hlavu a táhly jej směrem k ústům, která se rozšiřovala do stále větší velikosti.

Milton se nijak nebránil. Během minuty Bělotvor Servitora pozřel, zatímco jeho tělo se natahovalo, aby se do něj vešlo něco, co přesahovalo jeho obvyklé rozměry.

Tentokrát Drake celý proces sledoval. Od Miltonova pozření k jeho znovuzrození to trvalo přibližně čtyři minuty. Bělotvorové se nevzdávali snadno. Pět dalších se pokusilo pohltit Miltona. Ještě pětkrát byl Servitor spolknut a vyvržen, než konečně nedotčený vyjel z kruhu Bělotvorů.

Malý tvar na kolečkách přejel k plavidlu a okartáčovaná hlava pohlédla vzhůru na Drakea. Pusťte mě dovnitř. Ta zpráva nevyžadovala slov. Jenomže Drake začal během uplynulé půlhodiny pociťovat k Bělotvorům značný respekt.

„Počkej chvíli.“

Vysunul z podvozku plavidla nákladní plošinu a počkal, dokud na ni Milton neyjel. Jakmile byl Servitor na místě, Drake se s nimi vznesl do výše sta stop nad povrch. To by mělo stačit, aby měl pokoj od Bělotvorů, vyskakujících samostatně i ve skupinkách. Přesto se s plavidlem raději přesunul o kus dál, až nad modré moře a teprve tam otevřel dveře a umožnil Miltonovi vjet dovnitř.

Servitor byl pokrytý hustou vrstvou slizu. Vypadal strašně a páchl ještě hůř. Drake nečekal, aby se dozvěděl, co budou Bělotvorové dělat dál, ale nařídil plavidlu, aby je neprodleně dopravilo zpátky k hlavní lodi.

„Předpokládám, že s Bělotvory jsme skoncovali,“ řekl Milton. Bylo to to nejbližší, co by se kdy Servitor odvážil zeptat, otázce: „Můžeme už jít domů?“

Drake pociťoval nutkání říci mu ano. Lidé potřebovali veškerou pomoc, které se jim v souboji s Šivou mohlo dostat, ale slepá zuřivost nestačí. Musí být provázena odpovídající inteligencí. Bělotvorové byli vynalézaví a měli vražedné úmysly, ale poté, co je viděl, jak se jeden po druhém vrhají proti plavidlu, Drake s jistotou cítil, že operují především na základě instinktu. Umějí lovit ve smečkách, dokonce na svou kořist nastražovat působivé pasti. Ale to dělala i stovka pozemských druhů, které nikdy nebyly obdařeny inteligencí.

Na druhé straně, pokud by obrovská agresivita Bělotvorů byla zkombinována s vysokou inteligencí…

Drake se v plavidle posadil a pohlédl dolů na své vlastní zavalité tělo. „Chtěl bych zkusit ještě jednu věc.“

„Jak si přejete.“ Milton si nepovzdechl. Servitoři nevzdychali.

„Ty jsi vzal moji somatickou DNA a začlenil jsi do ní změny, aby vzniklo tělo přizpůsobené této planetě. Odkud jsi na tyto změny přišel?“

„Z genetických kódů jistých životních forem žijících na této planetě – samozřejmě ne Bělotvorů.“

„Takže by mělo být snadné provést malou odchylku této procedury. Použij můj genetický materiál. Máme o tom kompletní záznamy. Především pak ze mne použij prvky, které odpovídají za inteligenci. Zkombinuj je s genetickým materiálem Bělotvorů – a vytvoř inteligentního Bělotvora.“

Milton jeho návrh přijal se vším nadšením bytosti, která byla během uplynulé hodiny půltuctukrát pozřena a vyvrácena. Po pár sekundách Servitor řekl: „Myslím, že to je nemožné.“

„Proč? Technologie by měla být zcela rutinní. Ne obtížnější, než když jsi mne obdařil tímto tělem.“

„Technologie možná. Jenomže neznáme genetický kód Bělotvorů.“

„Zatím ne. Ale brzy to zjistíme.“

„Jak?“

„To na tom bude nejsnazší.“ Drake luskl prsty své šupinaté tlapy. „Zítra se vrátím zpátky k hnízdům a unesu jednoho.“

KAPITOLA 20.

„KDYŽ ODEJDOU POLOBOZI,

PŘICHÁZEJÍ BOHOVÉ.“

Synkarpální syntéza byla pro Drakea překvapením. Splynutí lidského a bělotvořího genetického materiálu nabízelo mnoho možných výsledků: housenku se čtyřmi končetinami a žihadlem na ocase, která chodila vzpřímeně; článkovitý válec bez obličeje, s vlasy a rukama; nebo lidského červa s jasnýma očima, používajícího tucty šupinatých chápavých protokončetin sloužících ke zvedání předmětů a k chůzi.

Tvor na obrazovce před nimi nepřipomínal žádného z nich. Synkarpální syntéza – zkrácená Drakem a Miltonem na „karp“ nebo prostě jenom Karp – by mohla vejít mezi dav lidí a nikdo by si jí nevšiml. Drake, který se usilovně díval, zpozoroval pár rozdílů. Spánky, jenom částečně zakryté dlouhými hnědými vlasy, se příliš vydouvaly. Něco divného bylo na bocích, jako by se důlek pro horní konec stehenní kosti nacházel mimo pánev. Holá pokožka byla drsná a pevná, chráněná hustou vrstvou šedivých štětin (Drake však již viděl zarostlejší jedince). Vhodný oděv všechno zakryje, stejně jako schová neobvyklé genitálie. Byly vtažené do pánevní dutiny, takže pouhým pozorováním nebylo možné určit pohlaví. Drake o Karpovi uvažoval jako o „něm“, ale to pravděpodobně odráželo jeho vlastní pocit ztotožnění s nahou bytostí na obrazovce.

„A samozřejmě, vy rozdíly hledáte,“ připomněl mu Milton. Drake Karpa viděl v akci poprvé a Servitor jako by se mu omlouval. Většinou to bylo čistě Miltonovo dílo. „V každém případě, vnější vzhled není tak podstatný jako modifikované vnitřní vlastnosti. A ty jsou pro vás neviditelné.“

Servitor nebyl přítomen osobně. Drake, vtělený do šupinaté bytosti navržené k pobytu na Graybillu, trval na tom, aby se rozdělili. Věděl, oč požádal: o extrémní agresivitu zkombinovanou s vysokou inteligencí; ale žádný z nich, ani nikdo jiný zatím netušil, co získali.

Takže Drake a jediná loď, která je mohla vynést na oběžnou dráhu, setrvávali na pozici blízko rovníku Graybillu. Milton a vzdušné plavidlo byli na druhé pozici, na dlouhém poloostrově na jihu polárního kontinentu; a Karpovi dali svobodu a vysadili ho na třetím místě, na břehu blízko hnízd, kde Drake jen tak tak unikl Bělotvorům.

Karp byl nezávisle na sobě pozorován jak Drakem, tak Miltonem. Drake zaostřil na blízký záběr obličeje Karpa, který neúnavně kráčel směrem k hnízdům. Hrubé rysy tváře měly klidný a uvolněný výraz. Široká ústa si tiše a bez melodie cosi pobrukovala a oči přelétaly ze strany na stranu, jako u turisty na příjemné letní vycházce.

Možná, že právě tak si Karp připadal. Polární léto na Graybillu končilo dlouhým soumrakem a teplota na ostrově Bělotvorů rychle klesala. Sněhový poprašek na balvanech a štěrku byl tvořen pevným kysličníkem uhličitým. Karpova fyzická struktura však byla optimalizována pro místní podmínky. Navzdory holé pokožce se doma pravděpodobně cítil dobře.

Kdyby Drake jen mohl číst v těch temných očích ukrytých pod výraznými kostnatými oblouky obočí! Co Karp ví? Jak se cítí? V mnoha ohledech byl Karp Drake sám, všechen genetický materiál pocházel od něj. V biologickém pojetí to bylo jeho dítě.

Jeho jediné dítě, za tolik miliard let. Tak daleko od jejich snů, když si koupili ten starý cihlový dům v koloniálním stylu, s jeho čtyřmi ložnicemi a stíněnou zahradou za živým plotem, a spřádali si své šťastné plány. Jediný okamžik v pustině zkázy. Jediný okamžik ze studnice života k ochutnání. Ale jediný okamžik spolu. Nyní kráčel věčností sám. Ach, Ano…

Karp neúnavně šel dál do vnitrozemí, ve směru, kde se nacházela hnízda Bělotvorů. Šel domů. Bělotvor, ze kterého Milton extrahoval nelidskou část Karpova genetického materiálu, byl unesen právě z této skupiny hnízd. Když toho Bělotvora pustili na svobodu a vrátili na místo, aniž mu bylo ublíženo a zjevně beze změny, ostatní jej roztrhali na kusy. Možná si Karp jako migrující pták nese hnízdící instinkt v každé buňce svého těla; možná se mu to ukáže osudným, až přijde domů.

Brzy se to dozvědí. Karp neúnavně kráčel po koberci modrozelené vegetace, která vsakovala poslední paprsky slunečního světla, než se zahrabe do země, kde přespí až do jara. Hnízdiště s jeho širokými vodorovnými trubicemi bylo na dohled. Stejně jako předtím se kolem trubic, pohybovaly desítky Bělotvorů, kupících podél jejich stran hromady kapradin.

Karp kráčel přímo do jejich středu. Neodvrátili se, nezaútočili, ani neutekli. Chovali se stejně jako předtím, nevšímali si ani jeho, ani jeden druhého. Skrčil se na bobek vedle jedné z hromad mrtvých rostlin a dlouho se nehýbal.

„Nikde nevidím známky toho, že by na něj chtěli zaútočit,“ řekl Milton nakonec. „Ve vašem případě vás za takovou dobu měli již téměř obklíčeného. A když jste se k hnízdům přiblížil sám, jak jste to udělal v jednom z předchozích případů, napadli vás. Zdá se, že navzdory jeho vzhledu Karpa přijali jako jednoho ze svých. Co teď?“

Byla to dobrá otázka. Drake pátral po důkazu, že Karp je prototypem bojového stroje, který lidstvo tak zoufale potřebuje. Všechno, co proti Šivovi doposud vyzkoušel, se minulo účinkem; každý den se Tichá zóna rozrůstala jako rakovina, prožírající si cestu ve zvětšujícím se oblouku skrze Galaxii.

Bělotvorové sami mu připadali jako dobrá první zkouška. K akci dojde na odlehlém místě, příliš daleko od Miltonovy pozice, než aby Servitor mohl zasáhnout nebo pomoci. Pokud to Karp přežil až sem, povede si mnohem lépe než Drake. Ve skutečnosti si tak už vedl.

Drake zvětšil přiblížení a prohlížel si Karpův obličej. Byl zamyšlený, stejně zamyšlený, jako býval Drake sám. A jeho výraz byl zcela nečitelný.

„Miltone, poznáš, zda se Bělotvorové rozhodují, že na něco zaútočí, nebo to nechají na pokoji?“

„Ne ze svého pozorování. Nicméně, pokud jsou jako většina zvířat, která si zakládají kolonie hnízd, hlavním smyslem a signálem je u nich čich. Zdá se, že Karp jim voní přesně tak, jak má.“

Právě tak jako jim Drake páchl špatně. Stále neměl odpověď na svou starou otázku: Z jaké vzdálenosti Bělotvor vycítí cizího tvora podle jeho pachu? Ale dokonce i když Karp voní Bělotvorům dobře, vypadá přece jinak než oni. A Milton, který pravděpodobně vůbec nepáchl jako cokoli organického, byl napaden a bezmyšlenkovitě pozřen. Proč se o to Bělotvorové alespoň nepokusili i u Karpa?

Ze stejného důvodu, proč bez ustání nepožírali jeden druhého. Možná že zkouška přece jen neselhala. Možná ji Karp složil – a prošel jí tím, že změnil svůj pach tak, aby byl pro Bělotvory přijatelný.

A co udělá ted? Stále seděl na bobku u hromady rostlin, zjevně zabraný do myšlenek.

Drake si všiml, že Bělotvorové zahájili jakousi společnou aktivitu. Přenášeli rostliny ze stávajících hromad a tahali je na jednu velkou kupu kousek stranou. V prvním náznaku mírumilovné spolupráce, kterou viděl, čtyři z nich svými panožkami formovali hromadu. Srpovitě tvarovanými ocasy uplácávali a uhlazovali její okraje, zaoblovali je a výsledkem byla kompaktní struktura s plochým vrcholem.

Drake pochopil, co dělali, teprve tehdy, když byli hotovi a Karp přešel k nim a na hromadu si lehl.

„Miltone! Oni pro něj udělali postel.“

„Vypadá to tak.“

„Ale jak jim řekl, aby to udělali? Tvrdil jsi přece, že Bělotvorové žádný jazyk nemají.“

„Zřejmě jsem se mýlil. Přejete si, abych – upustil od experimentu?“

Servitor, stejně jako ostatní kompozity, si neuměl poradit s určitými pojmy. Milton tím chtěl říci toto: „Přejete si, abych Karpa zničil?“

„Samozřejmě že ne. Našel odpověď, která je účinnější než agresivita: přiměl Bělotvory, aby pro něj pracovali. Chci, abys pokračoval v další zkoušce. Probuď ho – jakmile se trochu vyspí.“

Pokud Karp měl v úmyslu skutečně spát. Ležel pohodlně natažený na zádech na posteli z rostlin, ruce založene pod hlavou, hlavu položenou na otevřených dlaních. Temné oči bez výrazu byly otevřené, hleděly vzhůru do jemného padajícího poprašku sněhu z kysličníku uhličitého.

Bdí, uvědomil si Drake. A přemýšlí… o čem asi?

###

Bělotvorové byli nejničivějšími a nejnebezpečnějšími tvory na Graybillu, ale zdaleka nebyli jediným predátorem planety. Zvukobrouci byli velcí šediví bezobratlí živočichové s mohutnými exoskeletony. Vládli v „tropech“, kde slunce Graybillu někdy v zenitu tavilo rtuť.

Zvukobrouci byli osamělými lovci. „Nepřipomínají Bělotvory zjevem, tvarem ani zvyklostmi,“ ujistil Drakea Milton. „Také loví v noci a používají přitom především zvuku a echolokaci jako netopýři ve vašem domovském světě. Je nepravděpodobné, že pach by měl hrát jakoukoli roli v Karpově přežití.“

„Pokud přežije.“ Drake viděl blízký záběr jednoho zvukobrouka a při představě, že by se s ním měl utkat, se zachvěl. To zvíře bylo jako škorpion s tvrdým krunýřem, zhruba dva metry dlouhé, na tuctu silných, kožnatých nohou. Vážilo tři sta nebo čtyři sta liber a většinu této váhy tvořila silná vrstva pevného brnění na jeho zádech a břiše. Stejně jako Bělotvorové polykal kořist celou; na rozdíl od nich nemohl roztáhnout tělo a ústa kvůli masivnímu exoskeletonu, který byl k tělu pevně přirostlý. Místo toho dva drticí prstence v přední části tlamy kořist rozmačkaly, živou či mrtvou, na takovou velikost, aby ji zvukobrouk mohl pozřít.

„Podle mého mínění náš Karp dokáže víc než jen přežít. On zvítězí.“ Milton zpočátku o perspektivě jakékoli kombinace Bělotvora a člověka pochyboval. Myšlenka, že takový tvor by mohl mít hodnotu v bitvě s Šivou, se mu zdála nesmyslná. Nyní se Servitorův názor měnil. Milton se stal jeho zastáncem, dychtivým tvořit další a hotovým věřit, že Karp dokáže cokoli.

Servitor byl připraven nařídit Karpovo vypuštění. Na Drakeovo naléhání budou všechny aktivity nadále řízeny prostřednictvím dálkového ovládacího zařízení. Ke zvýšení bezpečnosti bezpilotní plavidlo, které Karpa odneslo z kolonie Bělotvorů k rovníku, neobsahovalo žádné inteligentní komponenty. Milton a Drake řídili operace ze stanice několik stovek kilometrů vzdálené a všechno monitorovali pozemními, vzdušnými a vesmírnými sledovacími systémy.

Na Graybillu právě začínal dlouhý soumrak, když se dveře plavidla automaticky otevřely a Karp mohl svobodně vykročit na štěrkovitý, oranžovošedý povrch.

Atmosféra planety byla tak hustá, že většina hvězd ji neprosvítila. Noční pozorování muselo spoléhat na termální a mikrovlnné signály a obrazy jimi zprostředkované byly zrnité a jednobarevné. Milton, který si také stěžoval na jejich špatnou kvalitu, vylepšoval výsledky sonickým zobrazením. Drake si dělal starosti, že tyto vysokofrekvenční zvukové paprsky by se mohly křížit se sonickými pulsy zvukobrouků.

Milton jej ujistil, že to nebude vadit. „Jedná se o odlišný frekvenční režim. Nejhorší, co se může stát, je občasné zdvojení signálu, ale interpretační systém zvukobrouka má dostatečnou redundanci, aby si s tím dokázal poradit. Nedělejte si starosti. Zvukobrouk Karpa uvidí.“

Milton to poněkud nadhodnotil. Pokud Karp nevyjde ven, neuvidí ho nikdo; a v daném okamžiku se na planině, kde plavidlo stálo, nic nehýbalo.

„Co tam dělá?“ zeptal se Drake nakonec.

„Bohužel na vaši otázku nejsem schopen odpovědět. Zobrazovací systémy jsou nasměrovány k pozorování dění vně plavidla. Možná bychom to v budoucnosti měli změnit. Ale to je v pořádku. Už jde.“

Z otevřených dveří plavidla se vynořila stínová postava. Karp se zastavil jen pár stop od plavidla a pomalu otáčel hlavou ze strany na stranu.

„Teď už nevidí zřetelně. A až bude úplná tma, bude postrádat naše noční senzory.“ Milton zvýšil intenzitu obrazu. Scéna se vyjasnila, ale zrnění zůstalo. „Co to dělá?“

Postava na obrazovce se skláněla, dotýkala se země.

„Hrabe,“ řekl Drake. „Netuším proč, ale jsem si jistý, že právě to dělá. Nezapomínej, že jeho vzpomínky jsou odvozeny z prožitků na povrchu Graybillu. Také má instinkty, které pro něj pracují a o kterých my nic nevíme. Dokáže vycítit nebezpečí, aniž by mu o něm kdokoli řekl. Ví o zvukobroucích a možná zná způsob, jak si s nimi poradit.“

Velká část Karpa byla však odvozena také z Drakea Merlina. Co by Drake udělal, kdyby byl venku a sám v temnotě?

Drake měl informace, které Karp postrádal. Věděl, že velký zvukobrouk má svou noru pár kilometrů směrem na západ, za úzkým, ale hlubokým uhlovodíkovým potokem, který tekl přibližně třicet metrů od planiny. Co bylo ještě horší, noční lovecká trasa zvukobrouka vedla přes potok a rovnou přes planinu. Vybrali si to místo, aby měli jistotu, že dojde ke střetu.

Drake si pomyslel, že zná odpověď na svoji otázku: Kdyby byl venku a stmívalo se, zalezl by zpátky do plavidla, zamkl by dveře a přečkal by uvnitř celých čtrnáct hodin až do svítání. Bylo to zvláštní, ale zdálo se, že právě to Karp dělá. Zvedl se ze své ohnuté pozice a odešel zpět do plavidla. Dveře plavidla však zůstaly otevřené.

Nyní Drake viděl výsledek Karpova hrabání. Půda na planině byla měkká a poddajná jenom prvních pár palců na povrchu, pak se měnila v tvrdou směsici kořenů a kamení.

„Vychází znovu ven,“ upozornil jej Milton tiše.

Drake to viděl. Karp se vynořil z plavidla. Ignoroval své předchozí hrabání a zamířil na západ, k potoku. Zdálo se, že sleduje nezřetelné stopy na zemi. Když přišel k potoku, zůstal chvíli stát na jeho břehu a rozhlížel se nejdříve proti proudu, pak po proudu. Rostlinný život na Graybillu nikdy nevytvořil dřevnaté kmeny a co do výšky byl omezen na pár stop. Karp měl dobrý výhled na obě strany. Proti proudu, na severu, se země příkře zvedala a ve svém nejužším bodě se potok měnil v sérii prudkých peřejí. Po proudu potok zpomaloval a rozšiřoval se v řadu jezírek a mělčin.

Karp vstoupil do potoka a začal se brodit na sever. Divoký proud do něj narážel, tekutina mu sahala nad kolena. V jednom bodě byl potok užší a hlubší a Karp v něm byl téměř po pás. Poté, co chvíli zůstal stát na nejhlubším místě, otočil se a nechal se tekutinou tlačit dolů po proudu. Brodil se zpátky až k místu, kde do potoka vstoupil, a pak ještě dál až na místo, kde byl tok pomalejší. Byla tam klidná, hluboká jezírka a potok byl v těch místech mnohem širší.

„Co to dělá?“ divil se Milton.

Drake neodpověděl. Třebaže její počínání bylo záhadné, z každého pohybu bělotvoro-lidské syntézy po celou dobu vyzařoval smysl definitivního účelu.

Karp vystoupil z potoka a zamířil zpátky k plavidlu. Znovu vešel dovnitř a následovalo další dlouhé a frustrující čekání. Když se opět vynořil ven, nesl velký balík měkkého materiálu.

„Strhal to v přední kabině,“ řekl Drake tiše. „Je to materiál a potah řídicího křesla. Jsi si jistý, že neexistuje způsob, jak by plavidlo mohl sám ovládat?“

„Zcela jistý.“ Milton oplýval sebedůvěrou, kterou s ním Drake nesdílel. „Musel by změnit mikročipové nastavení z dálkového na manuální a k tomu je zapotřebí mikronářadí a znalost obvodových systémů. Nic z toho nemá. Také ale zajistil, že s plavidlem nemůžeme nic udělat ani my. Pomocí kabelů, které nese, se ovládá letová poloha a energetický příkon. Myslíte, že se pouze snaží zajistit si plavidlo jako místo, kam se bude moci v případě potřeby schovat?“

„Ne. To by mohl udělat, aniž by zničil křeslo.“

Drake ale žádné lepší vysvětlení neměl. Pozoroval Karpa, který nyní takřka ve tmě šel po svých stopách znovu k potoku. Syntéza si pečlivě vybrala místo a vytvořila na břehu potoka zhruba válec z materiálu, který nesla. Pak kolem něj Karp udělal z kabelu smyčku, jejíž volný konec držel v ruce. Potom udělal další smyčku, metr vzdálenou od válce na každou stranu. I její konec uchopil do ruky. V posledních zbytcích světla oba kabely rozvinul a vstoupil s nimi do potoka. Postupoval proti proudu, až přišel do nejhlubšího místa v rychle tekoucích peřejích. Tam se přikrčil, dokud nebyla vidět jen jeho hlava.

„Myslím, že už to chápu,“ řekl Drake. „Viděl zvukobroukovy stopy a zřejmě si umí představit, jaký tvor je tam zanechal. Pokoušel se zahrabat, aby ho nebylo vidět, ale měkkých je jen prvních pár palců půdy. A tak se místo toho snaží využít potok a schovat se ve vodě.“

„Ve vodě?“

„Promiň, chtěl jsem říct v tekutém uhlovodíku.“ A přesto to Drakeovi v jeho současném těle připadalo jako voda. Jak jinak měl nazvat čirou, chladnou tekutinu, která tekla v průzračných potocích, která se vypařovala z povrchových jezírek a kterou mohl pít, kdykoli pocítil žízeň? On a Karp toho měli hodně společného, i přesto, že Drake nemohl sledovat myšlenkové pochody toho druhého. Právě rozdíl v myšlenkových pochodech však byl důvodem Karpovy existence.

Ta existence teď byla ohrožena. Milton zabručel a nasměroval Drakeovu pozornost k jinému displeji. Byla už dost tma na to, aby se zvukobrouk probral ze své denní strnulosti a dal se do pohybu. Vynořil se ze své nory a zamířil si to dolů po svahu. Výjev na obrazovce nebyl provázen žádným zvukovým signálem a plynulý, jakoby valivý postup tvora přes nerovný povrch působil strašidelným dojmem.

Ten se potvrdil, když zvukobrouk té noci narazil na svou první kořist. To zvíře bylo krátkou, vypasenou verzí polárního Bělotvora. Zaujatě hrabalo v zemi, ocas vysoko vztyčený. Zvukobrouk je popadl, než si stačilo uvědomit, že je v nebezpečí. Kožnaté nohy zvukobrouka zvedly oběť k předním prstencům a drcení začalo. Do čekajícího chřtánu zvukobrouka prýštila krev ze slepého hlavového konce, ale tučný Bělotvor nezemřel ihned. Dál bojoval a vzpíral se, dokud nebyl pohlcen poslední svíjející se koneček ocasu.

Na Miltona se Drake raději nedíval. Snadno si dokázal představit Servitorovu reakci, protože ji sdílel taky. Původní myšlenka byla formulovaná čistě a jednoduše: zkombinovat bělotvoří útočnost s lidskou inteligencí, vytvořit organismus efektivnější než kterýkoli jiný pro souboj s Šivou. O otázce testování výsledku spolu však nehovořili.

V retrospektivě to bylo zřejmé: on a Milton budou muset vystavovat Karpa stále nebezpečnějším situacím, dokud se jedna z nich neukáže být fatální. Byla to velmi krutá forma mučení, s tím, že Karpa nakonec nečeká nic než smrt.

Drake se rozhodl. Možná by byl ochoten obětovat sám sebe, aby Galaxii zachránil před Šivou, ale nedokáže vytvářet inteligentní bytosti jen proto, aby byly zabíjeny. Pokud se Karpovi nějak podaří přežít noc, bude to konec experimentu. Bělotvoro-lidská syntéza si bude moci pokojně zůstat žít na Graybillu. Samo o sobě bylo dostatečně krutým trestem přinutit rozumně myslící bytost existovat bez ostatních svého druhu, ale i to Drake mohl změnit. Bude snadné vytvořit v laboratoři tucet Karpových kopií a vypustit je na povrchu planety.

Bylo však víc než pravděpodobné, že něco takového nebude zapotřebí. Každý pohyb zvukobrouka jako by vypovídal o jeho nezranitelnosti. Nic v plavidle by neproniklo jeho masivním brněním. Nic nedokázalo přeseknout jeho tuhé končetiny. Pokud se Drake ihned nerozletí na to vzdálené místo a nezachrání Karpa, šance syntézy přečkat noc jsou nulové.

Drake pohlédl z jedné obrazovky na druhou. Vypasený Bělotvor zřejmě byl pro zvukobrouka pouhým předkrmem. Opět se pohyboval, křížem krážem pročesával terén. Nad opancéřovanými zády se rozvinula dlouhá tykadla, která přijímala odražené zvukové signály a převáděla je v obrazy.

Zvukobrouk se blížil k potoku. Již brzy výjevy z obou obrazovek splynou a budou ukazovat tutéž scénu. Drake, který přesně věděl, kam se dívat, snadno rozlišil Karpovu hlavu. Byla světlejší šedí rýsující se na pozadí temného divokého proudu. Otázkou bylo, zda zvukobrouk rozpozná tento rys v potoce jako nový a odlišný, když jak po proudu, tak proti proudu vyčnívaly nad povrch tekutiny kameny a narušovaly tok.

Brzy se to dozvědí. Dalších třicet metrů a zvukobrouk byl na vzdálenějším břehu. Přišel k nejužšímu místu proudu a tam zaváhal. Plavidlo stálo za potokem, uprostřed mýtiny. To bylo pro zvukobrouka něco nového; ale nový a mnohem bližší byl také silný válec ležící na druhém břehu. Když se zvukobrouk zastavil, válec sebou trhl a poskočil na zemi o pár stop.

Zvukobrouk přebrodil potok a zaútočil jediným pohybem. Když popadl srolovaný válec materiálu ze sedadla, Karp se uprostřed proudu napřímil. Prudce zatáhl za druhý kabel, čímž utáhl smyčku kolem zvukobroukových nohou a vrchního krunýře.

Predátor okamžitě ucítil tlak a sklonil hlavu, aby uchopil kabel. Chřtán chňapl po stažené smyčce.

Drát měl vnější izolační vrstvu, ale jeho jádro bylo vyrobeno tak, aby odolalo jak přeseknutí, tak tahu. Zatímco zvukobrouk upínal veškerou svou pozornost na to, aby se vyprostil ze smyčky, Karp začal zmítajícího se tvora stahovat přes okraj břehu do prudce tekoucího potoka. Tažen dolů svým silným krunýřem, zvukobrouk spadl do středu koryta, kde zůstal stát v proudu vířícím kolem jeho širokých zad.

Drake předpokládal, že nyní se Karp bude snažit táhnout zvukobrouka proti proudu a nepodaří se mu to. Tah proudu v protisměru byl příliš silný. Bělotvoro-lidská syntéza se ale místo toho začala brodit kupředu a povolila tah kabelu. Se smyčkou stále pevně utaženou kolem končetin a bránící mu v pohybu, zvukobrouk se zmítal a cákal kolem sebe, unášen dolů po proudu.

Karp šel za ním. S kabelem v rukou se přiblížil nebezpečně blízko predátorovi. Až na to, že ten již nebyl zas tak nebezpečný. Tykadla prosáklá naskrz ležela schlíple podél zad. Když Karp zatlačil do okraje krunýře, čímž k síle proudu na okamžik přidal svou a pak rychle uskočil, Drake si uvědomil, že zvukobrouk je slepý. Jeho zvuk vydávající zařízení bylo potopeno a jeho mokré přijímací zařízení nemělo žádný signál, který by zachytilo.

Přesto však zvíře stále bylo schopné zabít cokoli ve svém dosahu. Mnohačetné končetiny zuřivě chňapaly všemi směry, zatímco drticí prstence se v reflexu zloby každých pár vteřin roztahovaly a těsně stahovaly.

Pak již horní část kožnatých nohou nebylo vidět. Nad hladinou potoka se rýsovala stále menší část kupole krunýře. Proud unášel zvukobrouka stále dál, k jednomu z hlubokých jezírek.

Jakmile celá vrstva exoskeletonu zmizela pod povrchem, Karp utáhl kabel, aby potopenému tělu znemožnil přesunout se do mělčích míst. Pak stál a čekal.

Vlny na povrchu vypovídaly o zoufalé aktivitě pod vodou. Čtyřikrát se zvukobrouk vztyčil a nad hladinou se objevil okraj krunýře. Než se ale stačila vynořit hlava, Karp tělo vychýlil z rovnováhy. Než brouk zmizel počtvrté, převrátil se na záda. Následoval poslední výbuch zuřivého cákání, které postupně sláblo. Nakonec se na hladině jezírka už neobjevila ani vlnka.

Karp čekal další minutu či dvě, než se konečně přebrodil na břeh a vytáhl se na něj. Chvíli tam seděl, shrbený, s nohama v proudu. Stále držel kabel, který zvukobrouka svíral ve smyčce.

Vypadal vyčerpaně. To nebylo překvapující. Porazil tvora, kterého Drake považoval za nezranitelného; bojoval na místě, které si sám nezvolil; a vyhrál nad ním beze zbraní.

Tehdy si Drake uvědomil tu nejúžasnější věc ze všech. On a Milton sledovali celý souboj prostřednictvím mikrovlnných a vysokofrekvenčních zobrazovacích senzorů. Viděli úplně všechno. Zvukobrouk, dokud proud nepromáčel jeho smyslové orgány, také viděl dokonale; ale Karp neviděl nic. Venku panovala příliš velká tma.

Bojoval proti zvukobroukovi naprosto poslepu. A přesto nad ním zvítězil. Bylo lákavé položit si otázku, kam až sahají hranice Karpových schopností jako bojovníka. Jak daleko jej lze postrčit, než bude poražen?

Byla to nemorální otázka. Drake se rozhodl již předtím, než boj začal. Nyní své rozhodnutí nebude měnit.

„Je po všem,“ řekl Miltonovi, který hleděl na obrazovku, kde se Karp konečně probral a vytáhl mrtvé tělo zvukobrouka na břeh potoka. „Počkáme do svítání. Hned ráno zaletíme na místo a vyzvedneme plavidlo.“

„A Karp?“

„Ten je teď volný. Nemyslíš, že si to zasloužil?“

„Víc než jen zasloužil. Ale co Šiva?“

„Budeme muset přijít na jiný způsob.“ Drake naposledy pohlédl na Karpa, který nyní měl zvukobrouka položeného na zádech a snažil se dostat pod skořápku jeho spodního krunýře. Vše naznačovalo tomu, že při svém posledním jídle zvukobrouk nebude večeřícím, ale chodem. Jakými smysly se Karp nechal vést? Mohl to být pouze hmat a čich. Pokud to bylo něco jiného, nějaký smysl, o kterém se lidem ani nesnilo, Drake nikdy nezjistí, co to je. Stejně tak se nikdy nedozví, jaké myšlenky se honí tou dlouhovlasou hlavou.

„Hned ráno,“ opakoval. „Pak se s Karpem rozloučíme. Některé prostředky nikdy nelze ospravedlnit, bez ohledu na to, k čemu slouží.“

###

Zdálo se přirozené, že Drake bude ke Karpovi, s nímž měl společné genetické kořeny, pociťovat určité pouto. O to překvapivější bylo, že Milton měl podobné pocity.

A proč ne? To Milton zvládl veškerou genetickou stránku a náročné spojení lidských a bělotvořích nukleotidových kódů. Milton také nechal Karpovo tělo narůst a zkopíroval do jeho mozku data, která přesahovala základní instinkty nutné k přežití. Pokud Drake byl otcem a jeden z Bělotvorů byl Karpovou matkou, pak si

Servitor zajisté mohl činit nárok na Karpovu porodní bábu.

Milton o ničem z toho s Drakem nehovořil. Servitor pouze, což pro něj bylo netypické, souhlasil s tím, že se vydají zpátky k mýtině a vyzvednou plavidlo. Milton potvrdil, že plavidlo už nelze řídit dálkovým ovládáním, a podotkl, že by jim mohlo být k užitku dozvědět se, co s ním Karp udělal.

„Můžeš jít, za dvou podmínek.“ Drake byl zaneprázdněn jiným úkolem. Přísahal si, že Karp bude mít co možná nejdříve za společníky skupinu tvorů vlastního druhu. Bude-li vycházet z Karpova chemického složení, bude to krátký a rutinní úkol. Z oběžné dráhy byl vypuštěn zárodek potřebné laboratoře, která posléze sama vyrostla a jejíž výrobní linka již byla hotová a plně funkční.

„Za prvé,“ pokračoval Drake, „musíš použít plavidlo pro manipulaci s těžkými náklady, které nepřetržitě zůstane ve vzduchu. S jeho pomocí vyzvedneš Karpův stroj, ale na povrchu nepřistane žádná část zvedače – včetně tebe. Za druhé, budeš se přitom muset ujistit, že Karp se nezdržuje nikde poblíž. Prohlédni jeho plavidlo skenerem, zvenčí i zevnitř. Pokud zpozoruješ sebemenší náznak, že Karp se zdržuje nablízku, neprodleně přeruš záchrannou operaci a vrať se na základnu.“

„Přesně to bych udělal i bez vašich instrukcí.“ Servitora se bylo možné dotknout jen ohledně pár věcí, spolehlivost a rozumný úsudek byly dvěma z nich. Milton na svých kolečkách odjel a nechal Drakea pokračovat v práci na Karpových duplikátech. Původní buňky byly nepřetržitě ponořeny do proudící nutriční lázně a jejich konstantní duplikační čas činil 820 sekund. Růst z primární buňky v plně vyspělý organismus, připravený vystoupit na povrch Graybillu, byl dvanáctihodinovou operací. Do konce zbývaly necelé čtyři hodiny.

Zatímco růstový proces pokračoval, Drake rozdělil svou pozornost třemi směry. Jeho hlavní zájem se soustředil na vývoj Karpových klonů, ale zároveň dělal plány, jak dovést do konce operace na Graybillu. Mateřská loď na oběžné dráze již přijala instrukce. Byla připravená odeslat Drakea a Miltona S-vlnovým spojením zpět na velitelství, jakmile se nalodí.

Každých pár minut Drake kontroloval Miltonův postup. Stejně jako Karpovo plavidlo i létající nákladní zvedač byl vypěstován na Graybillu. Zatímco Drake a Milton budou vyneseni na oběžnou dráhu, obě plavidla zůstanou na planetě. Dlouho nevydrží. S plánovaným časem rozkladu kratším než měsíc budou jejich molekulární vazby stále slabší, až se nakonec stroje rozdrolí v prach.

Plavidla také byla zkonstruována spíš se zřetelem na co největší jednoduchost než na dokonalost výkonu. To vyšlo najevo i během operace. Nákladní zvedač se sice držel ve vzduchu, ale měl mírnou tendenci naklánět se přitom kupředu. Drake se díval, dokud při druhém pokusu magnetické čelisti zvedače nezajistily plavidlo a nezvedly je do výše nad mýtinou; pak se vrátil ke svým úkolům. Na zemi neviděl žádné známky po Karpovi a ani Miltonova pozorování po něm nikde neodhalila stopy. Tělo zvukobrouka leželo otevřené na břehu potoka, částečně snědené. Bez přistání a bližšího prozkoumání bylo těžké říci, kolik toho měl na svědomí Karp. Snídaně na zvukobroukův účet se pravděpodobně s radostí zúčastnilo množství zástupců dalších domorodých životních forem.

Drake zkontroloval stav všech biotanků. Podle plánu se každá kopie Karpa vyvíjela na základě mírně odlišného schématu a výsledky se budou maličko lišit jedny od druhých. Celou příští hodinu Drake strávil monitorováním a schvalováním pokroku každé varianty.

Nakonec vzhlédl a podivil se, kde se zdržel nákladní zvedač. Nedosahoval sice přílišné rychlosti, ale třistakilometrová zpáteční cesta neměla trvat déle než hodinu. Zřejmě byla zpomalena plavidlem pod ním a odporem husté atmosféry Graybillu. K žádnému jinému problému dojít nemohlo, jinak by bylo uvedeno v činnost poplašné signalizační zařízení zvedače.

Drake se vrátil k displejům biotanků. Téměř bezprostředně byl vyrušen. Nákladní zvedač konečně dorazil. Spustil poničené plavidlo a uvolnil je na přistávací plošině, pak sám přistál. Drake, pozorující je z okna, viděl, jak se dveře nákladního zvedače otevřely. Milton vyjel ven a zamířil ke stanici. Hlava s drátěným kartáčem se otočila vzhůru. Drake zamával a dostalo se mu odpovědi pokývnutím spletených vláken.

Drake potvrdil, že loď na oběžné dráze zaregistrovala přílet zvedače a je připravená vyzvednout jeho a Miltona. Provedl poslední kontrolu biotanků. Všechno pokračovalo podle plánu. Během příštích pár hodin budou biologické růstové operace probíhající uvnitř tanků dokončeny. Než se tanky otevřou, Drake s Miltonem opustí planetu. Každá kopie Karpa se probudí v biotanku, který se kolem ní již začne rozpouštět. Do všech kopií byly vloženy genetické informace, které ji přivedou k místu Karpova pobytu, společně s všeobecnými informacemi o Graybillu. Jakmile budou Drake a Milton přetransferováni na velitelství, mateřská loď zůstane vysoko nad povrchem planety a po nekonečnou budoucnost bude monitorovat aktivitu na planetě pod sebou.

Drake uslyšel, jak se otevírají dveře stanice. Pokud Milton již skončil, není důvodu, proč by neměli ihned odletět. Věděl, že jeho vlastní přání, zůstat tak dlouho, aby se ujistil, že kopie se bezpečně dostaly z biotanků, je pošetilé, ba dokonce nebezpečné. Jakmile budou kopie moci vyjít, on a Milton musejí neprodleně odletět.

Vstal. V okamžiku, kdy to udělal, vstoupil Karp. Drakeovi se nezdálo, že by se nějak rychle pohnul, ale najednou seděl zpátky ve svém křesle a Karp se skláněl nad ním. Zarostlým předloktím přitisknutým přes jeho hrdlo jej držel na místě, stěží mu dovoloval dýchat.

Drakeovy oči hleděly do jeho. Byly to jenom panenky, kulaté a černé a nekonečně hluboké. Drake v nich viděl svou vlastní pošetilost a hloupost. Byl šílený, když si myslel, že si může hrát na Boha, stvořit dokonalého válečníka, který mu pomůže bojovat s Šivou. Pokud by selhal, selhal by a celý pokus by byl zbytečný. Ale úspěch byl daleko horší. Proč by taková věc měla čekat, než se bude moci utkat s Šivou, když lidé byli mnohem blíž? Jaké šílenství dovedlo Drakea k víře, že takovou bytost, jednou přivedenou k životu, lze ovládat a dá se jí důvěřovat?

Stovka příběhů starých jako lidstvo samo vyprávěla o tom, co se stalo, když si člověk přivolal na pomoc síly, kterým nedokázal vládnout.

A největší bláznovství nakonec. Proč dovolil Miltonovi, aby šel vyzvednout plavidlo? Pokud se tam někdo měl vydat, měl to být Drake sám. Nevěděl, co Karp udělal, aby Miltona přesvědčil nebo přelstil, ani netušil, zda Milton vůbec ještě existuje. Na tom teď nezáleželo.

„Je mi to líto.“ Tlak na jeho krku byl stále silnější. Stěží ta slova dokázal říci. Karpovy ruce změnily svou pozici na jeho hrdle a začaly jím kroutit. Drake věděl, že zemře a že to nebude zardoušením.

„Je mi to líto,“ zašeptal znovu, když síla otáčení narostla. Je mi líto, že jsem ti to udělal, přivedl tě do takového života a s takovým účelem.

V Karpových očích se najednou objevil jiný pohled. Překvapení, že bytost, kterou hodlá zabít, mu neodporuje? Překvapení nad Drakeovými slovy, kterým Karp v žádném případě nemohl rozumět? Nebo zmatený údiv, když Karp, stejně jako Drake, hleděl do očí toho druhého a poznal v nich kousek sebe sama?

V Karpovi však prodlévala i jiná bytost; nemilosrdný a bezcitný tvor, který si nepřipouštěl ani rozum, ani lítost. Stejně jako Bělotvorové Karp zabíjel, protože jinou možnost neměl. Zabíjel, protože zabíjet musel.

Líto. Žádná jiná slova z Drakeova hrdla již nevyšla. Jeho krk byl otočen dokola až k bodu, kdy páteřní obratel byl hotov rozštěpit se a prasknout. Je mi líto, že jsem ti to udělal. A je mi líto to, co ti musím udělat teď.

Drake byl blázen, ale nebyl úplný a nenapravitelný blázen. Mateřská loď na oběžné dráze monitorovala všechno, co se s ním dělo. Bez ustání byly v pohotovosti jisté bezpečnostní mechanismy.

Drake cítil, jak se kosti jeho krku lámou. V posledním okamžiku, než mu svět zčernal před očima, viděl Karpův obličej, zmatený a ostražitý. Karp si uvědomoval, že se děje něco nového, něco, co bylo mimo jeho kontrolu. Posledním Drakeovým pocitem bylo, že se začíná rozpouštět. Ruce, které svíraly jeho hrdlo, stejně jako Drake sám, jako by slábly a drolily se.

Drakeova smrt vyslala signál. V něm, v Karpově těle, ve stanici, ve všech biotancích, v plavidlech, v každé lidské přítomnosti nebo artefaktu na Graybillu, započaly změny. Molekulární vazby ztratily svou pevnost.

V posledních okamžicích Karp pustil Drakeovo mrtvé tělo na podlahu. Stál tam vzpřímený a bez hnutí, cítil v sobě chaos smrti. Jeho poslední zavytí, první zvuk, který z něj kdy vyšel, byl výkřikem vzteku. Když klesal k zemi, žehral na nespravedlnost vesmíru, který stvořil dokonalý bojový stroj, a pak jej zničil předtím, než dostal šanci naplnit svůj osud.

KAPITOLA 21.

„TAM VENKU DOCELA PŘÁTELSKY

KRÁČELI JSME VSTŘÍC SMRTI.“

Drake visel v otevřeném prostoru, šest světelných hodin od nejbližší hvězdy. Mel Bradley byl po jeho boku. Zatímco Drake by se docela spokojil se zhodnocením situace z displeje na velitelství, Mel trval na tom, že chce vše vidět z první ruky.

Drake přesně věděl, kde se nacházejí: ve vesmírném prostoru na vzdálené straně Galaxie, v bezpečné vzdálenosti od rozšiřující se Tiché zóny ovládané (nebo ničené) Šivou. Nejbližší hvězda zóny byla přibližně šedesát světelných let od nich.

Méně si byl jistý tím, co je. Byl sem přenesen superluminální rychlostí, ale v žádné rozpoznatelné formě či vtělení. Dokázal se pohybovat v prostoru a dívat se kterýmkoli směrem, ale nebyl si vědom povahy svého těla.

„Na to by ses měl zeptat Cass Leemu,“ řekl mu Mel. Zdálo se, že ten si podobné starosti nedělá a svou pozornost upírá jinam. „O tomhle vždycky snila.“

„Jsme stvořeni z plazmy?“ Drake se pokusil soustředit do svého nitra, ale neviděl nic.

„Ne z obvyklého druhu. Jsme shlukem Bose-Einsteinových kondenzátů. Cass říká, že BEK má dvě velké výhody. Až tu skončíme, bez jakékoli modifikace můžeme být přetransformováni zpět.“

„A ta druhá výhoda?“

Mel se neuměl usmívat, ale vyzařovalo z něj cosi na způsob divoké, škodolibé vlčí radosti. „Pokud se něco stane, Cass mne ujistila, že rozpuštění z BEK formy je bezbolestné. Samozřejmě, ona sama to nikdy nezkoušela. Člověk přitom musí myslet na staré kněze, co kázali o slastech nebeských a mukách pekelných, čekajících na tebe po smrti. Vždycky jsem byl v pokušení zeptat se jich: ,Vy už jste někdy zemřeli? Jak můžete vědět, co se s člověkem po smrti stane, když jste si to sami nikdy nevyzkoušeli?’“

Drake ho poslouchal, ale jen na půl ucha. Opět se díval vně sebe. Mel předtím řekl, že něco je připraveno ke spuštění, ale Drake vůbec netušil, co by se mělo začít dít.

Dílem tam byli kvůli Melovi. Jako člověk, který dostal za úkol vyvinout nové zbraně, byl dokonalý, ale zároveň byl zvláštní, divoký a nezávislý a všechno chtěl dělat po svém. A částečně to bylo Drakeovo dílo. Během tisíciletí pochopil, že se musí buď naučit uplatňovat autoritu, nebo utone v detailech. Co bylo ještě horší, pokud se daným procesem opravdu nechá pohltit, ztratí schopnost objektivně posoudit výsledek. Drakeovým úkolem bylo prověřit vše, co udělal Mel, a pak to buď schválit, nebo pozastavit další krok.

Bylo to ale těžké. Nutkání plést se do všeho bylo v lidech příliš hluboce zakořeněné.

Blízká hvězda byla bílým typem FO, podobně jako žhnoucí obr Canopus, který Drakea tolik rozrušil před mnoha eóny. Z této vzdálenosti byl vidět celý disk, o něco menší a bělejší než Slunce pozorované ze Země.

Drake si všiml mírné asymetrie. Přes okraj hvězdy jako by byla narýsována přímá čára. Za touto čarou, ale stále v imaginárním kruhu hvězdy, rozpoznával slabé, roztroušené body světla. Byly to jiné hvězdy.

„Césura?“

„Díváš se na ni,“ řekl Mel. „Začalo to.“ Dokonce i on mluvil tišeji než obvykle. Hvězda, kterou pozorovali, z této vzdálenosti možná vypadala malá, ale měla třicet milionů mil v průměru.

A byla požírána. Dělicí čára se neúnavně posouvala na pravou stranu. Drake upřeně hleděl na zbývající část hvězdy. Zdálo se, že je nezměněna, nedotčena.

„Jsi si jistý, že se to opravdu děje, Mele? Pokud césura posílá část hvězdy do jiného vesmíru, proč její zbytek není zmítán v bouři? Pokud gravitační efekt nějakým způsobem nezůstává zachován…“

„Podle Cass tomu tak není. Do césury jde všechno – hmotnost, hmota, gravitační a magnetická pole, prostě všechno. Potvrdili jsme to při menších testech s asteroidy a planetami. Nemám důvod myslet si, že tentokrát by se měla mýlit.“

„Proč tedy kolem hvězdy není naprostý chaos?“

„Efekt cheshirské kočky. Cass tomu tak neříká – ta používá řetězce žvástů ve vědeckém jazyce. Než silová pole zmizí z našeho vesmíru, je tam určitá časová prodleva, dostatečně dlouhá, aby hvězda zůstala při přesunu do césury zdánlivě nedotčená. Pokud by na planetách kolem hvězdy byly kolonie – samozřejmě tam nejsou, byly dávno vysídleny – a pokud by je césura nepohltila, kolonie by viděly, jak hvězda mizí, ale stále by naměřily její zbytkové gravitační pole. To pak vyprchá během osmi hodin.“

„Dejme tomu, že césura se pohybuje pomalu a trvá jí to déle než osm hodin?“

„Pak se část hvězdy, která nebyla absorbována, zbortí. Pokud jí zůstane polovina, dojde k explozi s takovým množstvím energie jako u supernovy. Skvělé je, že tohle lze provést s jakýmkoli typem hvězdy a můžeš to udělat, kdy budeš chtít. A tím, že u césury nastavíš správnou konfiguraci, můžeš vysílanou energii nasměrovat, kam chceš. Můžeš paprsek udržovat kolimovaný do určitého směru, takže se cestou přes mezihvězdné vzdálenosti nerozšiřuje. Může urazit i mezigalaktické vzdálenosti, když si s tím dáš práci. Taková je tvoje zbraň.“

Zbraň, skutečně. Dokonalá zbraň. Drake hleděl na hvězdu odsouzenou k záhubě, nyní zredukovanou na pouhý zářivý srpek. Zůstal jen úzký sektor na pravé straně. Pak se otočil a pohlédl směrem k okraji Galaxie. Hvězdy tam zářily, nezměněné v počtu, ale byly tiché. Nekomunikující, ovládané Šivou.

Znal nyní moc, která spočívala v jeho rukou. Původně hodlal césury použít k vytvoření země nikoho, prázdné zóny na okraji Šivova teritoria. Dokonce i kdyby Šiva dokázal překročit ochranný průsek, doba, po kterou by to trvalo, by lidstvu pověděla něco víc o způsobu a rychlosti jeho postupu.

Nyní Mel naznačoval, že s nimi mohou dělat mnohem víc.

Vybrat si za cíl hvězdu v Tiché zóně. Zvolit si jakoukoli postradatelnou hvězdu bez planet v této oblasti nebo jakékoli jiné vhodné místo v Galaxii. Vytvořit césuru správných dimenzí a konfigurace.

Kdyby pak manipuloval césurou tak, aby správnou rychlostí pohltila jím zvolenou hvězdu, do prostoru by po hvězdném kolapsu byl vržen jazyk energie. Cestoval by nezanedbatelným zlomkem rychlosti světla. Až by dosáhl cílové hvězdy, jakékoli planety obíhající tuto hvězdu by byly sežehnuty ve škvarky bez života. Vnější vrstva hvězdy na jedné straně by byla sloupnuta. Možná by hvězda sama explodovala.

V lidmi osídleném sektoru Galaxie bylo víc než dost hvězd odpovídajících počtem hvězdám v Tiché zóně. Šivu, ať je to cokoli, by bylo možné zničit.

Ať je to cokoli. Právě v tom byl problém. Bylo snadné přijít na způsob, jímž Šiva vstoupil zvenčí do Galaxie a rozšiřoval se po ní, a dospět na základě dlouhého ticha starých lidských kolonií k závěru, že Šiva je nemilosrdným ničitelem, nepřátelským ke všemu kromě svého vlastního druhu.

A tudíž propagovat staré lidské řešení, vyřčené Římem, ale nepochybně mnohem starší: Shiva delenda est; „Šiva musí býti zničen“.

Závěr ovšem neznamenal důkaz. Co když kolonie v Tiché zóně stále přežívají? Dejme tomu, že jejich mlčení má nějaký jiný důvod. Existence Šivy a mlčení kolonií spolu nemusely souviset. Nesčítaly se v důkaz, že kolonie již neexistují.

Drake přemýšlel o tom, co by bylo zapotřebí k tomu, aby jej přesvědčilo o nutnosti použít césury. Chce snad tvrdit, že kompozity se zmýlily, když jej přivedly zpátky k životu? Možná byl stejný jako ony, neschopný rozhodnout, co je třeba udělat.

Znovu pohlédl na oblohu, ale na místě, kde předtím byla hvězda a césura, už neviděl nic. Otočil se k Melovi Bradleymu.

„Co se stane, když césura dokončí svou práci?“

„Prostě tam zůstane, jako permanentní rys časoprostoru s nulovou hmotou a energií. Nikdy se nerozpadne ani nezmizí. S tím si ale starosti nedělej. Stejnou otázku jsem položil Cass Leemu. Pokud není aktivována řádným způsobem, nic jiného pohltit nemůže. Není tu nebezpečí, že césura bude pokračovat a požírat vesmír.“

„Tohle jsem na mysli neměl. Přemýšlel jsem, jestli je možné césuru přemístit, aby pohltila další hvězdu.“

„Libovolný počet. Na základě našich poznatků neexistuje limit, kolik hmoty nebo energie můžeš do césury vložit a vyhodit z našeho vesmíru. Ale spíš než bychom césuru stěhovali z místa na místo, je snazší vytvořit novou. Cass a já tu techniku máme v malíčku. Můžeme udělat césuru pro každou hvězdu v Galaxii – když to po nás budeš chtít.“

V Melových slovech se skrýval návrh. Což znamená, že bychom mohli vytvořit jednu pro každou hvězdu v Tiché zóně, kdybys to po nás chtěl, a ještě by nám spousta Galaxie zůstala.

Bylo to řešení, ale takové, ke kterému se Drake nemohl uchýlit. Možná jednoho dne, až vyčerpá všechny ostatní naděje, nebo získá nevyvratitelný důkaz, že Šiva skutečně je takovým ničitelem, jakým se zdá být. Ale zatím…

„Zůstaň tady. Vytvoř tolik césur, kolik potřebuješ pro vytvoření ochranného průseku. Jakmile budou všechny kolonie přemístěny do bezpečné oblasti, odstraň hvězdy a vytvoř průsek.“

„Když myslíš,“ zabručel Mel zklamaně. „A jak mám césury použít? Rychle nebo pomalu?“

„Dostatečně rychle, abys zabránil zborcení hvězd.“

„Když to říkáš. A Tichá zóna?“

„Zůstane tichá a nedotčená.“ Drake naposledy pohlédl k vnějšímu okraji Galaxie, věda, že zatímco se dívá, z lidského společenství mizejí další kolonie. Cítil nesouhlas Mela Bradleyho, zdůrazněný postojem stovek bilionů dalších kompozitů po celé Galaxii.

„Mám v úmyslu provést s Tichou zónou něco jiného,“ pokračoval Drake. „Můžeš kdykoli zahájit zpětnou transmisi. Jakmile se vrátím zpátky na velitelství, vyzkouším nový postup.“

Byla to jedna ze zřídkavých příležitostí, kdy myšlenka na jeho vlastní zánik byla přijatelnější než pomyšlení, co bude muset udělat jako další krok. Zemřít jednou nebylo tak zlé. Všichni nakonec musejí zemřít a bylo to součástí osobní budoucnosti každého, i když nevěděl, kdy to bude a jak.

Zemřít miliardkrát bylo méně přitažlivé.

###

Poloha každého z tichých světů byla dobře známá. Drake si vybral jeden z těch, které umlkly teprve nedávno, zmizely z lidské komunikační sítě již v době, kdy se celého projektu účastnil.

On a Tom Lambert spolu byli na palubě sondy, zkopírovaní do anorganické formy, která se sondou sdílela její zrak, sluch a komunikační jednotku.

Tom se ujal řízení lodi. „Podle našich záznamů z jiných podobných míst,“ hlásil, „se blížíme k nebezpečné zóně. Planeta je před námi.“

V tichosti hleděli na obraz poklidného světa. Vypadal jako dvojče jiné planety, přibližně tři sta světelných let vzdálené: místní slunce bylo stejného K-typu hlavní sekvence; hmotnost, velikost, orbitální parametry a náklon osy spolu souhlasily až na několik málo procent; atmosféra byla velmi mírně, pokud vůbec, uzpůsobená pozemskému analogu. Oba světy byly kolonizovány lidským společenstvím organických a anorganických forem do dvou milionů let po sobě. Byly to sesterské planety, nebeská dvojčata s pouze jedním rozdílem: tento svět, Argentil, po miliardách let aktivní přítomnosti v lidském společenství přerušil veškerý kontakt a odmítal reagovat na jakékoli signály.

Tom konečně přerušil ticho. „Mám udržovat naši vzdálenost?“

„Je všechno, co vidíme, odesíláno na velitelství?“

„Všechno.“

„Udržuj naši pozici po celý argentilský den, a ujisti se, že jsme viděli úplně všechno. Pak se vydáme blíž.“

Drake měl podezření, že už viděli všechno, co tam k vidění bylo. Cokoli Šiva provedl s touto planetou, nezničil ji ani ji neučinil neobyvatelnou pro lidi. Na Argentilu došlo ke změnám, především k nárůstu atmosférického kysličníku uhličitého a vodních par, ale ty mohly být výsledkem dlouhodobých klimatických změn. Docela dobře mohly být dílem lidí. V každém případě byla planeta stále pohodlně obyvatelná.

Vznášeli se v prostoru vysoko nad stranou přivrácenou ke slunci. Jak se svět pod lodí pomalu otáčel, Drake si najednou představil sám sebe s Anou, oživenou v lidském těle, procházející se bez skafandru a prostovlasí temně zelenými lesy Argentilu.

Ta myšlenka přišla jako šok. Tak dlouho dokázal nemyslet na Anu. Kdysi si přísahal, že k něčemu takovému nemůže nikdy dojít, že nemůže uplynout hodina, aniž by na ni nemyslel.

„Tak, Tome.“ Drake musel jednat. Cítil, že je podivně vyvedený z rovnováhy. Možná Argentil sledoval příliš dlouho. „Jdeme na to. Zahaj sestup blíž k povrchu. Pak loď naveď na přistání.“

Jak je možné, že na Anu bez ustání nemyslí, když vlastně ona je jediným důvodem, proč bloudí tady, na samém okraji Galaxie?

Slyšel Toma vykřiknout, ale jeho mysl byla v tu chvíli příliš vzdálená. V okamžiku, kdy loď zahájila závěrečnou fázi sestupu, Argentil neviděl. Když se z povrchu zvedly jaderné plameny, aby klesající loď proměnily v páru, viděl jen Anu. Stála před ním, říkala mu, aby se nebál: stále je čeká společná budoucnost, kdy všechny tyto události nebudou ničím víc než jen nejasným bodem na vzdáleném horizontu času. Komunikační jednotka lodi nebyla ovládána Drakeovým bloudícím vědomím. V podobě S-vlnového signálu byla na velitelství odeslána krátká závěrečná zpráva, spuštěná útokem: pravilo se v ní, že loď, stejně jako mnoho ostatních, byla zničena – systémem instalovaným na Argentilu, aby planetu chránil před Šivou.

###

Ještě jeden pokus. Po kolika?

Drake o tom ztratil přehled.

Studoval obrazovku. Byla to určitá informace, dokonce i když jen potvrzovala to, co již věděl. Tam, kde se kdysi ve volném prostoru vznášela obří umělá kolonie, senzory nyní neukazovaly vůbec nic. Nicméně, vnější vrstvy nejbližší hvězdy, jenom čtyři světelné minuty vzdálené, vykazovaly jemné změny v jejím spektru. Nacházelo se v něm víc kov absorbujících čar, než bylo zadokumentováno ve starých záznamech. A blízká planeta, která kdysi podporovala lidskou kolonii, byla tichá, třebaže zjevně nedotčená.

Zdálo se, jako by Šiva ničil vesmírné kolonie ve volném prostoru, zatímco planety, které dobyl, ponechával nedotčené, aby na nich dál mohl existovat život. Drake přemýšlel o této skutečnosti, zatímco jeho loď se opatrně natáčela směrem k planetě. Místo Toma Lamberta, který by jej provázel, byl Drake zkopírován do obou lodí. Jeho dvě elektronické verze se spolu cestou z velitelství dohodly na strategii. Lodní kombinace byly vysílány již předtím, bezúspěšně. Po milionech marných pokusů už nikdo nedoufal, že se podaří získat definitivní odpověď. On se spokojí s jakýmkoli malým útržkem informací, kterým obohatí to, co už vědí.

Když se první loď nacházela ve vzdálenosti světelných sekund od planety, druhá vypustila malé pouzdro.

Postrádalo pohonný systém, ale obsahovalo miniaturní senzory, zkopírovanou verzi Drakea a vysílač.

Pouzdro viselo tiché a nehybné v prostoru, zatímco Drake sledoval přiblížení dvou lodí k planetě. První zmizela ve změti vysokofrekvenčních částic a radiace. Druhá se obrátila na úprk, ale valící se torus plamenů ji z místa, kde byla zničena první loď, dostihl.

Drake došel k závěru, že transmisní spojení je Achillovou patou. Myslel si, že druhá loď je v bezpečné vzdálenosti, ale poté, co Šiva zničil první loď, byl schopen sledovat drobné pulsy komunikace mezi zničenou první a dosud existující druhou.

Byl to další drobeček informací o Šivovi. Vypovídal o tom, že Drake musí být extrémně opatrný při svém vlastním vysílání. Začal odesílat data, opatrně a pomalu, a měnil přitom sílu a směr signálu. Každá z tisíců přijímacích stanic po celé Galaxii dostane nesouvislý útržek informací. Až s tím bude hotov, velitelství si bude muset poradit s časovým seřazením sekvencí slabých signálů s přihlédnutím k cestovním časům a sestavit vše do jediné zprávy.

Tisíckrát Drake vyslal pulsy a měnil přitom pořadí míst určení signálů. Než skončil, uplynulo dvanáct tisíc let a on byl unášen daleko od hvězdy, kde byly obě lodě zničeny.

Neměl žádný pohonný systém. Dokonce ani teď se neodvažoval vyslat tísňový signál.

Také ti slouží, co jenom stojí a čekají.

Čekal. Po dalších sto čtyřicet tisíc neukončitelných let čekal. Pouzdro obsahovalo minimum počítačových zařízení či jiných věcí, kterými by si mohl zkrátit dlouhou chvíli. Neexistovalo nic, čím by se mohl zabývat.

Nakonec vydal příkaz vypnout všechny systémy v pouzdru.

„Všechny systémy?“ Inteligence pouzdra byla omezená, ale dostatečně vysoká, aby stroj pochopil důsledek příkazu.

„Takový je můj příkaz.“

„Tento příkaz bohužel nemohu vykonat.“

„Chápu. Dobrá tedy. Uděl mi moc anulovat instrukce.“

„To je povoleno.“

Konečná autorita pro veškeré operace pouzdra byla převedena na Drakea.

Vypnul všechny systémy; byl vymazán; stal se ničím.

KAPITOLA 22.

„JEJÍ RTY BYLY RUDÉ,

POHLED NESPOUTANÝ,

KADEŘE ZÁŘILY JÍ JAK ZLATO;

JEJÍ PLEŤ BYLA BÍLÁ JAK LEPRA,

NOČNÍ MŮROU, ŽIVOTEM

VE SMRTI BYLA, TVOREM,

CO ČLOVĚKU ZMRAZUJE

KREV V ŽILÁCH.“

Bylo to marné. Drake si pomyslel, že člověk chytřejší než on by si pravdu uvědomil už dávno. Navzdory všemu vynaloženému úsilí se toho dozvěděli velmi málo.

Ten nejhmatatelnější kousek informací jim poskytl Mel Bradley: rychlost postupu Šivova vlivu se pohybovala mezi polovinou až třemi kilometry za sekundu. Jinými slovy, Šivova říše se rozšiřovala přes jeden světelný rok prostoru za dobu mezi sty tisíci a šesti sty tisíci pozemských let. Mělo to svoje vlastní důsledky. Ochranný průsek, který Mel zbudoval prostřednictvím césur, byl čtyřicet světelných let široký. Čtyři miliony let to trvalo, než byl ztracen první svět na „bezpečné“ straně; o dvacet pět milionů let později mlčely všechny světy podél velkého oblouku ochranného průseku.

Další věc, na kterou poukázala Cass Leemu, byla podivnější: Šiva se zřejmě rozšiřoval rychleji v oblastech, kde lidé měli kolonie. Logicky by to mělo být naopak, odpor kolonií měl Šivu zpomalit. Místo toho jeho postup urychloval. Jako nejlepší ochrana pro kolonie se osvědčila politika útěku, kdy civilizace opouštěla svět, než na něj podle propočtů Šiva stačil dorazit.

To bylo všechno; všechno, co se dozvěděli během padesáti milionů let úsilí a milionů ztracených hvězdných systémů. Dobrou zprávou, pokud se tomu tak dalo říkat, bylo, že než se součástí Tiché zóny stane celá Galaxie, potrvá to dalších pár miliard let.

Drake přemýšlel, co navrhnout kompozitům jako další krok. Že by lidstvo, ve všech svých formách, mělo zavčas uprchnout do jiné galaxie?

Univerzální útěk mu připadal nerozumný, přestože psychologicky byl přijatelný.

Soustředil všechnu svou pozornost na jedinou otázku: Existuje něco, cokoli, o co se ještě nepokusili? Nedokázal přijít na jedinou věc. Poslali speciálně vyškolené organismy na světy, které během příštích pár století nebo tisíciletí měly padnout za oběť Šivovi. Provedli to s jednoduchými organickými entitami, s anorganickými i s kompozity a vždy se stejným výsledkem: kolonie hlásily, že všechno je v pořádku, že si vedou dobře, že nemají žádné problémy. A pak jednoho dne umlkly.

Byla tu ale jedna zvláštnost: vzdálené světy zasaženy nebyly. Šivův vliv byl místním úkazem. Kdyby existoval způsob, jak se dostat tak blízko, aby mohli pozorovat svět, když je napaden, a přesto tak daleko, aby pozorovatel nebyl tichem pohlcen, snad by se lidstvo mohlo ještě něco dozvědět.

To vedlo k další myšlence: Je možné, že se na ohrožené světy nevydali včas? Co když existují dlouhodobé změny, jemná upozornění na Šivův příchod, kterých si Drakeovi pozorovatelé nevšimli, protože na planetě nežili dostatečně dlouho?

O jaké indikátory by se mohlo jednat? To nebyl schopen říci. Doby ledové, odchylky v době trvání jednotlivých období, pohyb polárních čepiček, převrácení polarity magnetických polí, zemětřesení, změny fyziologie jedinců na buněčné úrovni, homeostatický posun – mohlo to být cokoli nebo všechno. Navzdory veškerému studiu nebyl a nikdy nemohl být vědcem.

Byl však schopen přijít na způsob, jak svou myšlenku prověřit. Vtělit ho do životní formy s dlouhodobou životností. Vyrobit tisíce kopií sebe sama, organických a anorganických. Poslat je na každý svět, dlouho předtím, než je na něm očekáván příchod Šivy. Požádat je, aby čekaly, pozorovaly a připravovaly se. Nabádat je k trpělivosti. Říci jim, aby ohlásily každou anomálii, bez ohledu na to, jak malou.

Drake přišel k ještě jednomu závěru. Pomýšlel na „sebe“ a nebylo těžké pochopit proč. Jak by mohl žádat po někom jiném, aby vydržel mnohaleté čekání, takové, které pravděpodobně nakonec skončí smrtí?

Může to být Drake a jenom Drake. On musí jít. Připraví se a vyšle kopie sebe sama. Také ale zůstane na velitelství a bude monitorovat všechny přicházející zprávy. A jednoho dne, než umlkne celá Galaxie, možná se Drake, který odejde, a Drake, který zůstane, konečně dozvědí něco užitečného.

A ještě jednu věc je třeba udělat. Před každou z kopií Drakea, které sestoupí na jednotlivé planety, bude nutné zatajit jistou životně důležitou informaci.

Bude se muset poradit s Cass, aby zjistil, jak to udělat.

###

Drake rozplácl svá chodidla na bažinatém povrchu a podíval se vzhůru, aby naposledy pohledem zachytil vesmírné plavidlo. Bylo to obtížné, nejenom proto, že loď již byla značně daleko, ale také proto, že jak byla stále výš, rychlost jejího pohybu přes oblohu se zdánlivě snižovala. Drake byl vtělen do domorodé životní formy známé jako mander. Jeho oči připomínaly oči žáby, dobře viděly rychle se pohybující objekty, ale méně výkonné byly při pozorování čehokoli, co setrvávalo na místě.

Ještě jeden pohled a loď byla pryč. Člověk by ji možná stále viděl, ale Drake to již nedokázal. Na tom nezáleželo. Věděl, kde loď je a kde zůstane, daleko za hranicí atmosféry na polární pozorovací oběžné dráze.

Rozhlédl se kolem sebe. Tato planeta, Lukoris, byla nyní jeho domoyem. Měl by si na tuto novou skutečnost co nejrychleji zvyknout, protože tu zůstane hodně dlouho. Půl milionu let neznělo jako příliš dlouhá doba – když si to řekl rychle. Tři sta až pět set tisíc let mělo uplynout, než sem dorazí Šiva. Půl milionu let čekání, než se tento svět stane součástí rozšiřující se Tiché zóny.

Prvním úkolem bylo pochopit své nové tělo a sžít se s ním. Byl oživen před necelými deseti minutami, zatímco loď se připravovala k odletu. Drake si prohlížel tělo mandera s patřičnou dávkou zvědavosti. Měl takto žít, v bdělém stavu či spící, po tisíc lidských životů. Podle kompozitu toto tělo nikdy nezestárne ani se neobnosí. Dokonce i kdyby měl zůstat bez ustání při vědomí, což neměl v úmyslu, mander bude za milion let stejně živý a zdravý jako prvního dne.

Jak je to možné? Lepší otázkou by snad bylo, proč ne? Proč vůbec organismy stárnou?

Odpověď na tuto otázku byla odhalena před dlouhými, dlouhými věky a brzy poté následovala ujednání o dlouhověkosti. Smrt sešlostí věkem byla dávno přežitým anachronismem. Nic z toho ale nevysvětlovalo způsobem, který by Drake chápal, proč lidé stárli, nebo jak současná věda dokáže stáří pozdržet donekonečna.

Bylo to jako většina vědy: důležité, užitečné a naprosto záhadné.

Drake se vrátil k prohlídce svého těla. Podle specialisty na cizí životní organismy, Miltona, to byla forma nejbližší člověku na celé planetě. Bylo těžké uvěřit tomu.

Drake si prohlížel manderova chodidla. Byla široká a s plovacími blánami. Nohy nad nimi byly dlouhé, s mohutně vyvinutými svaly, stvořené pro mocné, vyvážené skoky. Pokud to plave jako žába a skáče jako žába a vidí jako žába…

Vyplázl jeden ze svých dvou jazyků. Byl krátký a ne lepkavý ani ztluštělý na konci. To věděl již předtím, ale potřeboval se o tom ujistit.

V jiných ohledech manderovo tělo vůbec nepřipomínalo žábu. Jeho pokožka byla suchá a měkká na dotek, pokrytá materiálem připomínajícím hebkou krtčí srst. Jeho dvoje ústa nebyla v hlavě, která byla sídlem smyslových orgánů, ale každá na jedné straně trupu pod dýchacími otvory. Mozek byl uložen ve středu mezi nimi, hluboko v dutině hrudníku, chráněný prstenci kostěných plátů. Nedosáhlo by na něj nic, co by ho předtím nezabilo.

Jeho vtělení nebylo podle Miltona nejinteligentnější životní formou na planetě Lukoris. Toto postavení náleželo monstróznímu létajícímu predátorovi známému jako sfexbat, tvorovi, jehož rozum již hraničil se sebeuvědoměním a který se nechával unášet na neutuchajících vzestupných proudech teplého vzduchu kolem skalních útesů a kolmých stěn Lukorisu, aniž se snášel k zemi kvůli potravě nebo hnízdění. Mláďata sfexbata se vyvíjela v tělní dutině rodiče, dokud jednoho dne nebyla vypuzena a buď letěla, nebo se zřítila na zem a zahynula. Počet mutací byl na Lukorisu vysoký. Šance přežít nepřesahovala u mláďat sfexbatů třicet procent.

Drake se o ty tvory zajímal jen proto, že oni se zajímali o něj – mandeři byli jednou z oblíbených forem potravy sfexbatů. Nesmrtelné tělo bylo nesmrtelné jenom vůči stárnutí. Stále bylo možné zabít je. Jeho by samozřejmě mohli převést do nového těla, ale smrt přivozená sfexbatem mu připadala krajně nepříjemná. Sfexbati se na rozdíl od pozemských dravců nevrhali na kořist střemhlav z výše, aby si ji odnesli. Nejdříve letěli nízko nad povrchem a ze žláz na spodní straně svých křídel vypuzovali jemný oblak neurotoxických plynů. Vegetační porost nemohl poskytnout žádnou ochranu. Jakýkoli mander po vdechnutí par nezemřel, ale cítil potřebu vylézt na otevřené prostranství, kde ochrnul. Sfexbat vracející se na konci dne při svém druhém nízkém přeletu nalezl svou kořist živou a při vědomí, ovšem neschopnou pohybu. Oběť byla sebrána z povrchu, ale nebyla sežrána ihned. Sfexbati si udržovali živé zásobárny na vysokých skalních římsách a mander – nebo Drake – by tam mohl čekat při vědomí a znehybněn mnoho dní.

Nebezpečí útoku sfexbata bylo potenciálním problémem na povrchu, ale tam Drake většinu svého času trávit nehodlal. Nikdo nemůže žít sám a při vědomí milionu let, ve svém vlastním těle či jakémkoli jiném, aniž by se z toho zbláznil. Většinu času Drake stráví na dně bažiny s jinými mandery, deset metrů hluboko, spící a bezpečný před útoky. Jeho druh pravidelně trávil léto spánkem.

Dění na povrchu bude dál nepřetržitě zaznamenáváno sítí přístrojů až do doby Drakeova návratu na povrch. Tyto informace budou doplňovat pozorování prováděná lodí na oběžné dráze.

Drake očekával, že na povrch se vrátí na lukoriskou zimu, ale ne pokaždé. Jednou za každých sto nebo tisíc let stráví pár měsíců nad zemí, aby zkontroloval přístroje a provedl průzkum planety. Změny, ke kterým docházelo příliš pomalu, než aby mohly být pozorovány ve skutečném čase, se možná projeví, pokud planetu uvidí jako sérii snímků, záběrů viděných v oddělených intervalech.

Nejdříve ale potřebuje základní rozpětí, podle kterého bude měřit čas. Musí pochopit Lukoris ve všech jeho souvislostech. Bude cestovat kolem světa a pozorovat jej tak důkladně, jak to nedělal nikdy předtím.

Povzdechl si a v duchu si řekl: „Proč se vůbec namáhám? Proč tohle všechno dělám?“

Znal však odpověď na svou otázku. Pustil se do práce.

###

Ještě před Drakeovým příchodem byl Lukoris po stovky milionů pozemských let domovem prosperující lidské kolonie. Když tato směsice panikou ochromeného lidstva, počítačů, kompozitů a všech jejich cetek vyklidila Šivovi cestu, nevzali s sebou všechno. Drake se stal dědicem celé planety a technologie bývalé kolonie.

Technologie se osvědčila při jeho pozorování Lukorisu. Planetární datová síť ukazovala svět extrémních horizontál a vertikál, líných moří a bažin v kruhu obklopujících takřka kolmé horské hřebeny. Manderovo tělo by v řídkém vzduchu nejvyšších vrcholů bez patřičného vybavení nepřežilo, ale Drake musel vědět, co se tam odehrává. Kdo mohl tušit, kde a v jaké formě se Šiva objeví?

První dlouhou zimu strávil tím, že putoval po planetě. Osobně i v zastoupení prostřednictvím miniaturních dálkově ovládaných senzorických jednotek cestoval po tři tisíce mil dlouhé ledové řece na jihu, navštívil tropy, kde se vařily vody a stoupala z nich pára a byly tam schopné přežít jen síromilné bakterie. Také prozkoumal severní neúrodné planiny, kde se sfexbati věnovali svému primitivnímu umění, krví kreslili na kolmých skalních stěnách stylizované zvířecí postavy. Sfexbati kroužili nad jeho přístroji. Byli opatrní a nezaútočili hned, ale neustále volali jeden na druhého tím, co očividně bylo vyvíjejícím se jazykem.

Drake ukládal každý výjev, zvuk a pach do rozšířené paměti svého těla. Nic nevynechal a nikam nepospíchal. Měl spoustu času. Pokud něco vynechá tuto zimu, bude mít tisíc dalších příležitostí všimnout si toho příště.

Konečně nastal čas prvního letního spánku.

Jeho tělo ten proces zahájilo automaticky, začalo vylučovat průhlednou tekutinu, která ztvrdla do tuhé, poloproniknutelné membrány. Dovnitř pronikala malá množství kyslíku a vody a ven byly vylučovány odpadní produkty. Jak jeho skořápka nabývala na pevnosti, Drakeovo tělo se začínalo zahrabávat. Aniž je vědomě řídil, provrtávalo si cestu tuhým zeleným bahnem, které bylo s hloubkou stále hustší.

Tento proces byl pro mandera přirozeným, ale ne pro vědomí v něm uvězněné. Drake cítil, že tone v naprosté tmě, obklopený vazkou tekutinou, která mu znemožňovala jakékoli úsilí osvobodit se.

Když konečně pochopil, že se neutopí, že tělo, ve kterém přebývá, může zůstat ponořeno dlouhou dobu, bylo mu to pramalou útěchou. Takto si svou budoucnost nepředstavoval: polapený v bažině, v cizím těle, s nejbližším člověkem mnoho světelných let vzdáleným, s ničím, na co by se mohl těšit, jen se samotou. A bude tím muset projít mnohotisíckrát.

Jeho tělo přestávalo vnímat, začínalo se ukládat k dlouhému spánku. Drake se proti tomu vzpouzel, snažil se ovlivnit směr svých snů. Nechtěl tam být. Nejraději by si probojoval cestu zpátky na povrch a zasignalizoval lodi na oběžné dráze, aby jej vyzvedla. Chtěl se vrátit zpátky na Zemi. Chtěl vrátit čas do šťastných dnů mládí a lásky a hudby.

Chtěl Anu…

Ale vždyť tam přece byl kvůli ní. Proto bylo správné zůstat tam, kde byl. Byl na Lukorisu proto, aby jednoho dne mohl opět být s Anou.

Jednoho dne opět budu s Anou.

Drake se upnul k této myšlence, zatímco jeho tělo uzavíralo přívod kyslíku do mozku. Pak se v bahně schoulil do klubíčka a odevzdaně padl do náruče spánku.

###

Střídání ročních dob bylo na Lukorisu pomalejší než na Zemi. S malou odchylkou rotační osy byly léto a zima diktovány jen pohybem planety po její dvacetileté výstředné eliptické oběžné dráze.

Drakeovo modifikované tělo bylo naprogramováno tak, aby spalo během padesáti těchto dlouhých cyklů. Jednoho dne na počátku zimy se konečně probudil, prodral se z hlubin bažiny na povrch a čekal, až praskne jeho skořápka. Když se rozdrolila a on se opět mohl svobodně pohybovat, pokoušel se začít se svou obhlídkou. Jeho mandeří tělo mu to ale nedovolilo. Trvalo na tom, aby se nejdříve hltavě najedl a napil, aby porušil osm set let trvající půst. Teprve potom mu bylo dovoleno věnovat svou pozornost Lukorisu.

Zpočátku byl přesvědčen, že kolem sebe vidí změny. Přístroje jej ujistily, že se jedná o iluzi. Rozdíly, které podle svého přesvědčení viděl, byly čistě psychologického rázu. Přizpůsoboval se tělu mandera a lahvově zelené bažiny Lukorisu i ohnivě zbarvené svahy mu začínaly připadat krásné.

To potvrdilo moudrost jeho rozhodnutí přijít sem dlouho předtím, než lze očekávat vliv Šivy. Adaptace byla přechodným jevem, něčím, co se po několika prvních obdobích spánku vytratí.

Pokračoval v pečlivém monitorování a dokumentaci rostlinné a zvířecí populace, nočních a denních teplotních odchylek, povrchové a podpovrchové geologie, úrovní slunečního záření a deseti tisíc dalších proměnných. Všechna měření byla odesílána na loď na oběžné dráze. Z ní pak S-vlnovým dataspojením putovala na velitelství, půl Galaxie vzdálené.

Co vlastně bylo důležité? Drake to nevěděl. Možná všechno, možná nic.

Během jeho pobytu došlo k jednomu neplánovanému a nepříjemnému incidentu. Stalo se to, když se začal příliš zajímat o popínavou rosdinu, která tkala rozměrné rohože na bažinatém povrchu a lákala do nich velká zvířata. Když se úponky zlámaly, nepochybně úmyslně a všechny najednou, zvíře kleslo do bažiny, kde zemřelo a stalo se rostlině zdrojem obživy. Drake nebyl příliš těžký, aby to bylo riskantní; jenomže byl zrovna příliš daleko od jakéhokoli úkrytu, když spatřil sfexbata plachtícího na svém prvním letu toho dne.

Tvor jej uviděl a změnil kurs. Když mu prolétal nad hlavou, začal se na něj snášet oblak bílé páry. Uniknout bylo možné jedině dolů. Drake se střemhlav vrhl do bažiny, s ústy a očima pevně zavřenýma. Napadlo ho, zda to je jenom další způsob umírání. Bylo to uprostřed zimy, příliš brzy na to, aby se mander mohl uchýlit k letnímu spánku.

Slizké bahno jej chladilo na kůži. Po několika minutách si Drake uvědomil, že se nedusí. Jeho tělo dokázalo pokožkou absorbovat dostatečné množství kyslíku, aby jej udržel naživu, za předpokladu, že se nebude moc hýbat.

Čekal tam sedm hodin, téměř polovinu lukoriského dne. Musel neurotoxinovému mračnu dát čas, aby mohlo být vstřebáno do bažiny nebo se rozpustilo chemickou cestou v přítomnosti slunečního svitu.

Když se bahnem provrtal zpátky na povrch, sfexbat byl právě uprostřed svého sběrného letu, jenom pár kilometrů vzdálený. Nehlučně se snášel k Drakeovi na svých dvacetimetrových křídlech, sběrák již otevřený k vyzvednutí kořisti. Byl zhruba třicet metrů daleko, když uviděl, že Drake stojí a pohybuje se, místo aby ležel nehybný na rohoži na povrchu bažiny. Z dvojitého chřtánu zazněl dvojtónový výkřik překvapení a hněvu. Sfexbat se naklonil do zatáčky a vzdálil se.

O pár sekund později, ve větší výšce, se vrátil a proletěl Drakeovi nad hlavou. Pár černých očí před sběrákem hleděl dolů přímo na Drakea.

Co poví svým druhům po návratu na skalní útesy? Že se zrodila nová varianta mandera, ovládajícího nevídanou techniku sebeobrany?

Možná, v daleké budoucnosti Lukorisu, se kolem kmenového ohně sfexbatů budou povídat ústně tradované pověsti o době, kdy se na povrchu objevil divný tvor, imunní vůči paralyzujícímu neurotoxinu, na němž byl závislý všechen lov.

Drake si říkal, že fantazíruje. Lukoris nemá vzdálenou budoucnost, která by navazovala na minulost a přítomnost. Příchod Šivy bude jediným bodem na linii času, bodem, kdy budoucnost a minulost budou nenávratně odděleny.

Vrátil se ke svému pečlivému zkoumání Lukorisu ve všech jeho aspektech.

###

Dál a dál.

Zimy pokračovaly, jedna střídala druhou a zase další, dokud je Drake již nevnímal jako unikátní události, ale jako nepřetržitý sled bezvýznamných změn. Pokud mu léta připadala pozoruhodnější, bylo to jen tím, že zůstával vzhůru méně často. Byla to nepříjemná období, kdy na většině Lukorisu panovalo horko a sucho, které tělo mandera velmi obtížně snášelo. Drake měl pocit, že musí údaje pozorovacích přístrojů na povrchu a na oběžné dráze doplňovat prováděním průzkumu nejenom v zimě, ale i v létě, ale nebylo to snadné. Změny provedené na manderově těle mu umožňovaly zůstávat v bdělém stavu, ale tělo samo znalo hlubší pravdu. Jak teplota rostla, každá buňka jeho těla toužila být deset metrů hluboko v bažině, odpočívat v chladné a tiché tmě.

Dál a dál.

Rok po roce, zimu po zimě, léto po létu. Možný příchod Šivy na sebe bral podtóny prastarého mýtu. V jeho mysli se konečné střetnutí stalo Armageddonem, Ragnarokem, Dies Irae, Fimbulwinterem, Posledním troubením. Nikdy k němu nedojde. Šiva nepřijde.

Až nakonec, zcela náhle, přišel.

Drake jednoho rána vstal ze svého temného místa odpočinku, tak jak se vynořil již pětsetkrát nebo tisíckrát předtím. Deště skončily a vzduch byl příjemně chladný. Dokonce ještě předtím, než se rozdrolila jeho ochranná skořápka, věděl, že se něco změnilo.

Nebyla to jediná malá změna. Změny byly všude.

Vzhlédl. Pozdně letní obloha Lukorisu obvykle měla svou typickou, špinavě žlutou barvu. Dnes byla jasně modrá, přečmáraná růžovými a bílými mraky uspořádanými do jemného vzoru ve tvaru kostry sledě. Vzduch byl čistý a v blízké vzdálenosti Drake viděl kopce. Nebyly to závratné štíty, které kolmo čněly z okolní rovné planiny, ale mírné kopce porostlé světle zelenou vegetací a malými skupinkami stromů s drsnou kůrou.

Na Lukorisu nikdy předtím stromy nerostly. Jenom nízké rostliny, které pokrývaly nekonečnou bažinu a formovaly husté rohože na temných vodních plošinách.

Bažina.

Kam zmizel dotek chladivého bahna?

Drake pohlédl dolů. Měl vidět koberec z řas a rákosové rohože, ne krátkou jarní trávu a chumáčky modrých květin, které vyrůstaly před jeho chodidly. A ta chodidla měla být šedivá a s plovacími blánami, ne růžová s pěti prsty.

Drake se zhluboka nadechl. Ucítil levanduli, tymián a růže.

Vzhlédl a spatřil, jak k němu někdo přichází přes jarní koberec trav. Její vlasy zlatě zářily ve slunečním svitu a pohybovala se s tím starým půvabem dokonalého zdraví. Nemluvila, ale její rty se usmály na pozdrav. Když přišla blíž, aby ho objala, věděl, kde je.

Jeho dlouhé hledání skončilo. Byl v ráji, jediný člověk, kterého kdy potřeboval nebo po něm toužil, tam byl taky, aby jej s ním sdílel.

Manderovo tělo bylo upraveno způsoby úmyslně před Drakem zatajenými. Během všech jeho dnů a let na Lukorisu byl z rozšířeného paměťového modulu jeho mandeřího mozku bez jeho vědomí vysílán neustálý proud informací o jeho stavu a činnosti k lodi na oběžné dráze a z té pak na vzdálené velitelství.

Když na povrchu začaly anomální projevy, kopie Drakea, která existovala v elektronické podobě na lodi, se nezastavila, aby celou věc analyzovala nebo se ji snažila vysvětlit. Nepokusila se vyslat superluminální signál, který v minulosti s Šivou již tolikrát selhal. Místo toho Drake aktivoval césuru.

Stál blízko lodi, připravený a čekající na tento okamžik po více než půl milionu let. Do césury jedna po druhé až do poslední sekundy vcházely miliony samostatných kopií každého pozorování učiněného na Lukorisu.

Celá loď a její kopie Drakea také vejdou do césury. Bylo téměř nesnesitelným pokušením čekat a pokusit se dozvědět, co se stane – zdálo se, že Drake je dole na povrchu Lukorisu s Anou, zázračně mu vrácenou.

Čekání bylo příliš nebezpečné. Drake na oběžné dráze musel předpokládat, že Šiva se brzy dozví o všem, co zůstalo na planetě, a bude hotov použít to, stejně jako proti lidem použil obranné systémy na jiných planetách. On a jeho loď musejí následovat data do césury. Bezprostředně poté se césura zavře.

V milisekundách předtím, než loď vstoupila do césury, Drakea napadlo, čím Šiva možná je a co možná dělá. Nebyl čas pokusit se vyslat další zprávu. Nezbývalo mu než doufat, že Drake Merlin na velitelství dojde ke stejnému závěru.

Deset milionů informačních paketů opustilo loď – vešly nikoli do prostoru, kde by mohly být přijaty, ale kompletně ven z prostoru. Dokonce ani Šiva nebude schopen vystopovat je skrze césuru nebo zabránit jejich průchodu.

Drake znal své vyhlídky. Kompozity je vypočítaly před miliardami let. Byla zde šance jedné ku 969 119, že jednomu informačnímu paketu se podaří nalézt cestu na velitelství. Stejně malá byla šance, že se tam dostanou loď a Drake. Mnohem jistější bylo, že Drake zmizí ze známého vesmíru a zemře nějakým nepředvídatelným způsobem.

Ovšem do césury bylo posláno deset milionů samostatných paketů informací o dění na Lukorisu. To zcela měnilo poměr pravděpodobnosti. Šance, že jeden nebo víc se jich dostane na velitelství, byla dobrá: ve skutečnosti tu byla šance jedné ku třiceti tisícům, že cestu domů nenajde vůbec žádný paket s informacemi.

Byly to přijatelné vyhlídky. Jistota by byla příjemnější, jenomže jistoty jsou ve vesmíru zřídkavé.

Drake čekal, klidný a překvapivě spokojený, na to, že césura měla pohltit loď a vyslat jej do záhuby.

KAPITOLA 23.

„CÍTÍM TRABLE VE VĚTRU,

HOŠI MOJI. CÍTÍM TRABLE.

ACH, JE ROZKOŠ KRÁČET

V PŘEDNÍ LINII, PANE,

KDYŽ JSOU CÍTIT TRABLE

VE VĚTRU.“

Konečně.

Po stovkách milionů let a stovkách miliard pokusů Drake a jeho tým měli něco, čeho se mohli chytit.

Samozřejmě, to něco jim moc smyslu nedávalo. Skupina na velitelství si lámala hlavu nad osmi kopiemi identických datazáznamů, které byly doručeny prostřednictvím césury.

„Dokonale to souhlasí s našimi propočty,“ poznamenala Cass Leemu. „Byla zde desetiprocentní šance, že dostaneme přesně osm kopií, i když vysoce pravděpodobným bylo cokoli mezi šesti a čtrnácti. Obávám, se, že po lodi, která obíhala kolem Lukorisu, není nikde památky.“

Nemusela říkat „po lodi s Drakem na palubě“.

„Propočty možná dávají smysl.“ Tom Lambert studoval jeden z displejů. „Ovšem nic jiného jej nedává. Podívejte se na tohle.“

Záznam posledních minut na Lukorisu existoval ve dvou verzích. Jedna z nich ukazovala dění tak, jak je zaznamenaly senzory rozmístěné na povrchu planety.

Druhá byla svědectvím Drakeových vlastních prožitků a byla získána prostřednictvím jeho vtělení v mandera.

Podle povrchových senzorů byl Lukoris do značné míry stejný jako předchozího roku; či vlastně jako po dobu uplynulého půl milionu let. Bažiny, narušené trsy zakrslého rostlinného života, se táhly ploché a bezvýrazné až k obzoru, kde se k obloze tyčily míli vysoké skalní štíty. Obloha nad nimi měla neměnnou sírově žlutou barvu pozdního léta.

Ale v Drakeově vnímání…

„Co to vidi?“ zeptal se Milton. „A co si myslí, že dělá?“

Dívali se očima mandera, který kráčel přes svěží zelený koberec trav a jarních květin. Milton, který nikdy neviděl starou Zemi, se divil právem. Drake nebyl schopen Servitorovi odpovědět, protože se dohadoval, co přijde dál.

Manderovo tělo se změnilo v lidské. Kráčelo bosé po Sussex Downs, jednom z Drakeových a Aniných oblíbených výletních míst. Ona stála u živého plotu, obdivovala drozdí hnízdo. Pak se otočila směrem k přicházejícímu Drakeovi a usmála se na pozdrav. Spontánně, beze slov se objali.

V tom prvním extatickém okamžiku se Drake na velitelství přiměl podívat o kousek dál na druhý displej. Senzory ukazovaly, že mander stojí v nezměněné podobě bez pohybu před stopu vysokou cibulovitou rostlinou se špičatými stříbřitými listy.

„Zastavte to!“ zvolal Drake naléhavě. Pak se otočil k ostatním: „Vy znáte předchozí záznamy. Je tohle – ukázal na malou rostlinu – na Lukorisu nebo v této oblasti nové? Myslím, že nikdy předtím jsem to neviděl.“

„Zdá se, že to je nové.“ Ostatní, využívajíce schopností svých kompozitů, dokázali odpovědět téměř okamžitě a simultánně.

„Ale proč vás to zajímá?“ divil se Par Leon. „Není to nic než rostlina.“

„Nejsem si tím jistý. Pátrejte po dalších.“

Tato analýza také byla dokončena takřka ještě předtím, než byl příkaz vydán. Kdykoli o to Drake požádal, byla mu k dispozici veškerá počítačová síla Galaxie. S takovými zdroji byl problém triviální. S použitím rostliny se špičatými listy jako chemického schématu pro shodné algoritmy byla proskenována a zanalyzována globální databáze, každý den každého roku od té doby, co začala pozorování na planetě.

„Jsou tam všude,“ řekla Cass. „Této velikosti nebo menší. Ale před deseti lety tam nebyla ani jedna. Všechny vyrostly v posledních pár letech. Myslíte, že jsou skutečné?“

„Jsem si jistý, že ano. To ten druhý výjev je falešnou realitou.“ Drake to říkal velmi nerad. Chtěl, aby to, co viděl, byla pravda. Také zjistil, že je pro něj téměř nemožné odtrhnout oči od obrazu Any. „Myslím, že rostlina je schopná vytvářet iluze v mysli inteligentní bytosti.“

„Proč inteligentní?“ zeptal se Par Leon.

„Imaginace si žádá inteligenci.“ Drake opět pokynul k prvnímu výjevu. Mander stál bez hnutí před rostlinou, zatímco ostatní zvířata, pohybující se po bažinatém povrchu, si zjevně ničeho nevšímala. „Než je mysl schopná představovat si něco jiného než to, co je jí zprostředkováno smysly, musí vykazovat alespoň minimální úroveň inteligence.“

„Jako hypnóza,“ podotkla Melissa. „Subjekt vidí to, co se mu řekne, že tam je.“

Mel Bradley se zamračil. „Zhypnotizovaný rostlinou?“

„Máš snad lepší vysvětlení?“ Drake zadal přiblížení mandera. „Podívej se na mě. Cass by nám zřejmě mohla vysvětlit tisíce způsobů, jimiž elektromagnetický signál nebo pach obsahující patřičné chemikálie mohou ovlivnit činnost mozku. Uvědomte si, že rostlina Lukoris nemění. Pouze přesvědčí subjekt, aby viděl alternativní realitu.“

„Ale jakou realitu?“ Milton zněl zmateně. „Přece nemůže někomu vnutit svoji vlastní realitu.“

„Ne.“ Drakea nepřekvapilo, že ví, co se děje, zatímco ostatní to nevěděli. Jeho pochopení se rovnalo jeho bolesti.

„Ne svoji realitu,“ pokračoval. „Tvoji realitu. Dovoluje ti vidět a představovat si, v čem žiješ, realitu, po které toužíš víc než po jakékoli jiné.“

Sám, víc než kdokoli jiný v celém vesmíru, chápal lákavou moc té vize. Dal by cokoli za to, aby byl tím druhým Drakem, líbajícím Anu v poklidné krajině. Bylo to sirénní volání Šivy: Zůstaň se mnou a dostaneš to, po čem touží tvoje srdce.

Drake se to snažil vysvětlit ostatním, ale po chvíli si uvědomil, že to nejde. Neznali mysl toho druhého Drakea a žádný z nich nebyl schopen cítit to, co cítil on. Jenom mu kladli další otázky.

„Jak se ta rostlina v první řadě na planetu dostane?“ zeptal se Tom Lambert.

„Já nevím.“

„A to je ono, celá ta věc?“ ozval se Mel Bradley. „Ty si myslíš, že Šiva není nic jiného než nějaké kytky?“

„Já nevím.“

„A selhávání planetárních obranných systémů…“

„A Šivův postup mezi hvězdami, mezi galaxiemi… Jak?“

„A proč se pohybuje pomaleji tam, kde jsme neměli kolonie…“

„A co neschopnost ztracených kolonií vyslat jakoukoli zprávu…“

„Já nevím.“ Drake toužil ukončit to setkání, aby se mohl v zastoupení těšit z Any objímající jeho druhé já – toužil po tom, dokonce i když to nebylo víc než jen iluze.

„Vy nechápete hlavní věc,“ pokračoval. „Tohle není důkaz, že ta malá rostlina se špičatými stříbřitými listy je celý Šiva. Neříká nám to, jak se Šiva šíří nebo proč. Nevysvětluje to, co se stane se světem, jakmile se tam dostane. O Šivovi samém nám to říká málo. Ale učinili jsme průlom. Vůbec poprvé jsme byli přítomni na planetě, když se jí Šiva zmocnil. Získali jsme informaci o tom, co se stalo.

Tohle není konec. Jsme stěží na začátku. Povím vám, co musíme udělat jako další krok. Musíme vysadit mé organické kopie na každé planetě podél fronty Šivova postupu.“

Drake se odmlčel, protože si uvědomil, co právě řekl. Ty kopie budou ztraceny, každá z nich. On bude ztracen, miliónkrát po sobě. Nyní zde však byla naděje, že některé z jeho vtělení nezemře. Možná bude přenesen do osobního ráje – do snového života, ale do snu dokonalého, ze kterého by se kopie nikdy nemusely probrat.

„Také musíme,“ pokračoval, „instalovat řady samostatných senzorů na každé planetě. Musíme na planetách nebo blízko nich zřídit césury, připravené ke spuštění, kdykoli dojde k posunu reality, který bude znamením, že se objevil Šiva. Na lodi blízko césur musíme mít zařízení produkující miliony identických kopií všech dat a zařízení schopná vyslat tyto kopie při prvním náznaku problémů do césury.“

Zařízení. To byl jeden způsob, jak to popsat. To zařízení však bude obsahovat i kopie jeho samého a tyto kopie, na rozdíl od té na povrchu planety, budou nepochybně odsouzeny k záhubě.

„A jakmile to všechno bude hotovo“ – Drakeův pohled se bezděčně stočil zpátky k displeji; bylo na něm vidět jeho druhé já, stále držící Anu v náručí –, jakmile to všechno bude hotovo a my nahrajeme informace z tisíce nebo milionu nebo deseti milionů světů, možná získáme to, co potřebujeme. Možná konečně najdeme způsob, jak se bránit.“

###

Průlom.

Drake to tak nazval, ale bylo to nesprávné slovo. Z žádných jiných světů na stezce Šivova postupu tok informací neproudil. Žádné náhlé pochopení nepřicházelo.

Na velitelství přijímali pouze skomírající potůček izolovaných kousků a útržků, obraz tam, paradox jinde; potvrzení hypotézy, měření velikostí, poměrů a hmotností, výpočty galaktické konfigurace, křížové porovnávání dění na milionu světů, které se stávaly součástí Tiché zóny.

Drake tuto analýzu provádět nemohl. Dalece to přesahovalo jeho možnosti, vyžadovalo to kombinovanou analytickou schopnost bilionů kompozitů. Nezbývalo mu než sedět na velitelství a monitorovat zmizení každé kopie sebe sama. Vždycky tu byla možnost, že césura doručí kopii Drakea zpátky na velitelství, společně s pakety získaných dat; ale nikdy se tak nestalo.

Shromažďování údajů a analýza pokračovaly; oblouk Šivovy Tiché zóny rozšiřoval svou temnotu dál přes tvář Galaxie; zdálo se, že nic se nezměnilo. Ale jednoho dne, dne, který byl pro Drakea stejný jako kterýkoli z miliard, co mu předcházely, všichni jeho pobočníci přišli nezváni na velitelství ve vile.

„Drakeu, musíme si promluvit.“ Vybrali za svého mluvčího Miltona. Servitor nyní měl svou obvyklou fyzickou podobu, ale Drake v něm rozpoznal únavu a nepříjemný pocit, šedivou průsvitnost přítomné entity. Změť drátků v košťátku na jeho hlavě byla v neustálém pohybu.

„Poslouchám.“ Drake se rozhlédl po všech přítomných, po Cass a Miltonovi a Tomovi, Melisse, Par Leonovi a Melovi Bradleym. Ze všech vyzařovaly stejné rozpaky.

„Špatné zprávy?“

„Ano,“ přitakal Milton. „Ale ne ty, které si možná myslíte. Všechny kompozity v Galaxii byly během uplynulých pár dnů v plném superluminálním spojení. Konečně jsme získali integrovaný obraz Šivovy aktivity. Je to hypotéza, ke které jsme dospěli na základě mnoha bilionů částeček údajů, ale jsme přesvědčeni, že je správná.“

„To mně nepřipadá jako špatné zprávy. Právě naopak.“

„V mnoha ohledech máte pravdu, ale s tím vyvstávají… komplikace. Nejdříve mi dovolte shrnout pro vás náš závěr ohledně Šivovy povahy a jeho aktivity. Mnohé z toho už možná víte nebo jste se dohadoval. Některé z vašich původních závěrů však byly, mohu-li tak podotknout, mylné.“

Milton se odmlčel a Drake se zasmál.

„Neboj se, že raníš moje city. Mýlil jsem se už víckrát, než si dovedeš představit.“

„Ale oprávněně mnohem častěji než jakákoli jiná bytost v Galaxii. Dovolte mi pokračovat. Šivu tvoří živé organismy, takové, s jakými jsme se dosud nesetkali. Mají čtyři různé životní cykly. Dvě z těchto fází jsou schopné dvou odlišných forem reprodukce. První fáze, které budeme říkat dospělý Šiva, je nepohyblivá a obrovitá – jeden plně vzrostlý jedinec může v základu měřit dvě stě kilometrů v průměru a vypíná se tak vysoko, že jeho vrchol na většině planet přesahuje horní vrstvu atmosféry. Dospělý jedinec je nezranitelný vůči normálnímu útoku predátorů v důsledku své velikosti a také proto, že je chráněn druhou formou. Tuto druhou formu budeme nazývat válečníkem, třebaže jedná agresivně pouze na obranu dospělého. Válečníci jsou jednou formou potomků dospělých.

Je důležité poznamenat, že dospělý, navzdory své velikosti, může přežít jenom v určitých podmínkách. Atmosférický kyslík a vodní páry musejí odpovídat jistým hodnotám. Většina světů v Galaxii má k těmto požadavkům daleko. K této otázce se vrátíme později.

A ještě jeden bod, možná již zřejmý. Dospělý v důsledku své velikosti roste, žije a umírá na jedné planetě. Žádný dospělý jedinec nemůže cestovat na jiný svět.

Když však dosáhnou plné velikosti, dospělí mohou vysílat do vesmíru druhou formu potomků. Je nám to záhadou – rozmnožovací mechanismus sestává z velmi jednoduchého samovolného otevírání plodů a explozivního vystřelování jejich obsahu. Dovolte mi použít analogii a nazvat tuto fázi Šivovým semenem. Semeno je drobné a lehké, vůbec se nepodobá válečníkovi. Jakmile se ocitne v prostoru, jeho pohybu napomáhají dva faktory: radiační tlak vypuzující je z gravitační přitažlivosti planety a galaktické magnetické pole. Původně mohla být semena vystřelována pouze do jiných částí domovského světa; ale před miliardami let se stala meziplanetárními a mezihvězdnými cestovateli a nakonec i mezigalaktickými. Nevíme, kde Šiva vznikl, ale nebylo to v naší Galaxii.

Šivovo semeno je nesmírně odolné a trvanlivé, schopné přežít extrémní podmínky a mnoho milionů let trvající průlet prostorem. Toto je další záhada, která stále čeká na objasnění: let semene není pouhým bezcílným blouděním. Pohyb je upřednostňován směrem k jiným hvězdným systémům. V závěrečných stadiích to znamená pohyb proti radiačnímu tlaku.

Většina Šivových semen nepochybně končí svůj život na nehostinných planetách nebo shoří, když dopadnou na hvězdy; ale je jich nesmírné množství. Některá z nich se setkají se světem, kde jsou příhodné podmínky a proplují atmosférou dolů na povrch, kde se mohou transformovat do dalšího stadia životního cyklu.

Toto stadium budeme nazývat dělníkem, ačkoli v analogii s pozemským společenským hmyzem nesmíme zacházet příliš daleko. Stejně vhodné by bylo nazývat je měničem nebo připravovatelem. Dělník, stejně jako dospělý, je přirostlou formou, neschopnou pohybu. Je to ona rostlinná entita, kterou jsme před dlouhým časem viděli na Lukorisu. Stejně jako semeno je odolná a robustní. Dělníkům se daří na světech, které by dospělého brzy zahubily. Také se množí jako rostliny a dělají to velmi rychle.

Debatovali jsme o tom, zda svrchovanou formou Šivy je dělník nebo dospělý a dospěli jsme k závěru, že tato otázka je nepodstatná. Stejně jako u tajnosnubných, pozemských kapradin, jsou tyto dvě formy měnícími se dospělými fázemi komplexního životního cyklu.

Co je z lidského hlediska důležitější, je dělníkova druhá funkce. Je schopen, prostřednictvím kombinace generovaných polí a chemické difúze, ovlivňovat chování domorodých tvorů na planetě. Vy jste argumentoval, že pouze inteligentní bytosti mohou být Šivou ovlivněny, protože jenom ony jsou schopny rozpoznat alternativní realitu. Bylo tedy přirozené dojít k závěru, že dělnická forma Šivy musí být inteligentní.

Nyní se ale domníváme, že tyto dedukce jsou mylné.

V naší Galaxii se před rozšířením lidstva život vyvíjel na miliardě světů. Jenom pět z tohoto velkého množství forem dosáhlo stadia sebeuvědomění. Životní forma, která by spoléhala na přítomnost inteligence na každé planetě, kam dorazí, by nepochybně selhala. Kromě toho, dělník sám inteligentní není, a tudíž nemůže mít představu o tom, co to inteligence znamená. Neschopný pohybu musí nějak dosáhnout svého cíle, zatímco zůstává na jednom místě. Úkol je jednoduchý: planeta musí být změněna ze svého původního stavu do takového, aby na ní mohl žít dospělý Šiva. Pak a teprve pak, dělník přejde do své druhé formy rozmnožování a plodí ne další dělníky, ale nové dospělé. Ti naopak vyrostou, dospějí a umožní Šivovi dostat se na nové světy.

Dělníci využívají domorodé životní formy na planetách jako bezděčné strůjce planetárních změn. Rozmnožování, počty a chování těchto domorodých forem se mění pod vlivem dělníků, tak aby se daný svět stal vhodným pro dospělé jedince Šivy. Některé domorodé druhy vyhynou. Některým se daří dál, jiné se vyvíjejí v nové formy. Když je planeta připravena, dospělí zahájí svůj růst. Dělníci zmizejí. Životní cyklus začíná znovu.“

Milton zmlkl. Kartáček na jeho hlavě se začal vlnit mnohem prudčeji než obvykle.

„To je báječné.“ Drake přemýšlel o tom, co nebylo řečeno. „Jakmile něco pochopíte, je mnohem snazší zastavit to. Šiva je zranitelný. Můžeme semena zničit v okamžiku, kdy se dostanou na planetu, a zabít dělníky, jakmile se rostliny objeví. Pokud jsem dobře rozuměl, u lidí ke změněnému vnímání reality nedojde, dokud nezačnou operovat dělníci.“

„Tak je to správně.“

„Tak se do toho pusťme. Čeká nás spousta práce.“

Milton dál mlčel, až nakonec Tom Lambert řekl:

„Tuna práce. Je tu ale pár věcí, o kterých si musíme promluvit ze všeho nejdřív. Za prvé, my jsme o Šivovi po celou dobu uvažovali jako o něčem zlém – o úmyslném, vypočítavém ničiteli. To ale není pravda. V jeho konání není žádná zlovůle, žádný plán dosáhnout zničení. Změna lidského vnímání, dokonce i přinucení kolonií, aby použily obranné systémy, které jsme instalovali, proti nám, to vše bylo náhodné. Věříme, že dospělá forma Šivy oplývá určitou inteligencí a sebeuvědoměním, ale dělníci ne. Dělají prostě jen to, co dělají všechny životní formy – snaží se zajistit svoje vlastní přežití a rozmnožování. V případě lidí rozmnožování Šivy vyžadovalo přijetí falešné reality, která ospravedlňovala lidské počínání.“

„A dříve nebo později vedla ke smrti lidí.“

„To je pravda. Ovšem teď, když víme, co se děje, můžeme vymyslet mnoho způsobů, jak Šivu zastavit. Mírových způsobů. Už nebude žádné další ničení ve velkém našich planet nebo jeho; žádné další ochranné průseky, devastující celé oblouky Galaxie; žádné další césury, vrhající lidi a inteligentní bytosti i světy mimo hranice prostoru a času. A nebude zapotřebí ani jiných určitých věcí.“

A Drake konečně pochopil, co se tak zdráhali mu sdělit. „Chcete říct, že nebude zapotřebí mne.“

„Ano. služba, kterou jsi pro nás vykonal, je příliš velká, než aby se dala měřit. Navěky zůstaneme tvými dlužníky. Když jsme si mysleli, že Šiva je zlovolný a úmyslně se snaží zničit nás, tvoje přítomnost, odvaha a způsob myšlení byly absolutně nezbytné. Nyní je nepotřebujeme. To samozřejmě neznamená, že my nebo ty musíme v tomto ohledu něco podniknout okamžitě. Stále zde zůstává mnoho neznámých potenciálních problémů. Doufáme, že nám pomůžeš vyřešit je. Ale v konečném důsledku v tobě vidíme překážku k mírovým řešením. Příliš jsi vkročil do války, příliš ve prospěch krutosti boje.“ Tom Lambert sklopil hlavu. „Je mi to líto, Drakeu.“

„To je v pořádku.“ Nemělo smysl vysvětlovat jim, že vůbec není agresivní, že instinktivně vždycky tíhl k míru. Nepochopili by to. Po mnoho stovek milionů let vykonával funkci velitele Spojených galaktických sil. Co se kompozitů týkalo, militantní Drake byl vyzván z elektronické temnoty, aby bojoval bitvu, aby vesmír zbavil hrozby Šivy. Jakmile hrozba pominula, Drake se stal neužitečným. Ba co víc – je hanbou, zdrojem násilí, připomínkou pradávného a krutého úsvitu lidstva.

„Už mě nepotřebujete, teď když je problém vyřešen a válka skončila, co? Chápu to, Tome. Dochází k tomu zas a znovu.“

„Znovu?“ Tom se tvářil a zněl zmateně. „Ty ses s podobnou situací v minulosti už setkal?“

„Osobně ne. Ale je to staré jako lidská historie sama. Vzpomínáš na krysaře z Hamelnu a na Tommyho Atkinse?“

Nevzpomínali si a on ani neočekával, že si vzpomenou. Na každém obličeji byl prázdný, nechápavý výraz. Drake si dokázal představit bezpočet neviditelných kompozitů, prodlévajících ve čtyř a pětiúrovňových datových sférách, pokoušejících se přijít na smysl jeho poznámky. Možná na to přijdou; nebo možná jen on sám zná tu částečku dávného lidského folklóru. V každém případě na tom nezáleželo. Jeho příští krok byl jasný.

„Říkáte, že jste mými dlužníky. Souhlasím. Udělejte tedy něco pro mne. Vraťte mě do elektronické podoby a nechte mne spát. Hledejte dál nové způsoby, jimiž by bylo možné oživit pro mne Anu. A probuďte mne znovu pouze tehdy, když v tomto ohledu pokročíte.“

Drake nepředpokládal, že jeho žádost by pro ně měla být problémem. Ale znovu v očích druhých viděl váhání a rozpaky.

„Co se zase děje? No tak, Tome, ven s tím.“

„Je tu ještě jeden problém. Vždycky jsi odmítal stát se součástí kompozitu.“

„A stále na tom trvám. Sám víš, proč. Nepřežil jsem osm miliard let jen proto, abych nyní ztratil ze zřetele svůj cíl. Nemohu si dovolit stát se součástí spojeného vědomí. Chci zůstat sám sebou. Jen si představte, v jaké situaci byste se teď nalézali, kdybych se byl rozhodl jinak!“

„Toho jsme si vědomi. Víme, že tvoji posedlost změnit nemůžeme. Ale to, co po nás žádáš, je nemožné. Existuješ v mnoha četných formách. A když postup Šivy zastavíme, mnohé z těchto forem přežijí. Jednoho dne se vrátí.“

Tom měl pravdu. Drake si již zvykl na myšlenku, že byly vytvářeny miliony a miliardy kopií jeho osobnosti a v podobě S-signálů rozesílány po Galaxii. Věděl, že byl vtělen do domorodých životních forem na stovce milionů planet a ponechán jako pozorovatel na palubě miliardy lodí podél hranice Šivovy říše. Tyto nevyčíslitelné počty jeho samého se měnily, absorbovaly nové prožitky, stávaly se zcela odlišnými než Drake Merlin, který zůstal na velitelství.

Naučil se žít s myšlenkou, že umírá, dennodenně, nekonečným počtem odlišných způsobů. Nikdy ale neuvažoval nad okamžikem, kdy lidé pochopí, co je to Šiva, a všechny jeho po Galaxii rozptýlené kopie již nebudou odsouzeny k nevyhnutelnému zániku. Zatímco kompozity budou přemýšlet nad způsoby, jak se vypořádat s Šivou, jeho kopie budou ve zvyšujícím se počtu přežívat.

„Chápu to. Nestačí, když se zbavíte pouze mne. Jak si ale chcete poradit s miliardou?“

„Obáváme se, že my si s nimi neporadíme. Chceme požádat o tvoji pomoc – znovu. Mnohé z vracejících se myslí budou změněné, mnohé budou vážně poškozené. Jsi jedinou bytostí v celém vesmíru, která je může pochopit a pomoci jim. Slibujeme ti, že ti při plnění tvého úkolu nabídneme neomezené zdroje z naší strany, vše, co máme. Žádáme jen, aby ses vyhýbal kontaktu s našimi kompozity.“

„Chcete říct, že mě někam zavřete, mě a všechny moje kopie?“

„Ne. Nehodláme žádným způsobem omezovat tvou svobodu. Budeš si cestovat, kam se ti zlíbí, a chovat se, jak budeš chtít. Jedinou podmínkou, kterou po tobě žádáme, je odstup mezi námi a tebou. Možná ti to připadá divné, ale my se bojíme tvého zápalu – tvé cílevědomosti v našem vesmíru kompozitů. Pokud souhlasíš, slibujeme ti na oplátku pokračování výzkumu v oblasti, která tě zajímá nejvíc ze všech: v možnosti vrátit ti Anu.“

„Bylo dosaženo pokroku?“ Po sto milionů let Drakea stěží napadlo položit jim tuto otázku.

„Nic, co by mělo bezprostřední hodnotu. Mělo by být možné znovu Anu stvořit v eschatonu, kdy se vesmír přiblíží konečnému splynutí. To je ale v daleké budoucnosti. Slibujeme, že budeme pokračovat ve výzkumu jiných možností, pokud ty na oplátku vyhovíš nám. Jaká je tvoje odpověď? Pomůžeš kopiím Drakea Merlina, vracejícím se po miliardách z pohraničí Šivovy říše?“

Jakou měl možnost? Jak se člověk může obrátit zády sám k sobě – především k poškozenému a v nesnázích se nalézajícímu sobě?

„Pošlete ke mně své znavené, svoje chudé, svoje schoulené masy toužící svobodně se nadechnout, mizerný odpad vašeho vzkvétajícího pobřeží, pošlete je, bezdomovce, bouří zmítané, ke mně.“

Hovořil spíš sám k sobě než k ostatním a z jejich zmatených výrazů bylo patrné, že ani tentokrát mu nerozumějí. Drake se odvrátil. Kompozity se ponořily do historických databank, hledaly odkazy, divily se, co to právě řekl.

Věděl to, přestože ony ne. Souhlasil, že udělá to, oč jej požádaly. Válka s Šivou možná brzy skončí, ale jeho vlastní nejtěžší úkol teprve leží před ním.

KAPITOLA 24.

E PLURIBUS UNUM

Biliony kousků, miliardy stránek; to vše nyní bylo zbytečné. Drake přehlížel masu informací, které představovaly jeho soukromý deník a uvažoval nad podivnou ironií: vyhlídka na vítězství činila jeho práci bezvýznamnou, tak jak to nebezpečí a porážka nedokázaly.

Neměl důvod stěžovat si. Věděl, co přijde, v okamžiku, kdy řekl ano Tomovi a ostatním na velitelství.

Během všech těch let od svého prvního vzkříšení se striktně držel stranou od ostatních. Původně to bylo proto, že nikdo jiný nerozuměl jeho potřebě nebo nesdílel jeho touhu po Aně. Jeho izolovanost náhle byla ještě důležitější, když se na scéně objevil Šiva. Drake byl jediným vědomím v Galaxii ponechaným z lidstva raných dnů a neodvažoval se sblížit s jakýmkoli kompozitem – zajisté by jej pak ani nenapadlo splynout se sítěmi. Dokonce s nimi odmítl sdílet obsah jejich databank.

Jeho neústupnost byla příčinou problémů miliardkrát po sobě, ale Drake cítil, že jinou možnost nemá. Třebaže bylo neefektivní spoléhat kvůli většině informací na ostatní, musel to tak dělat. Musel zůstat nezávislý.

Někdo musel činit ta nepříjemná zásadní rozhodnutí. Někdo musel být ochoten obětovat lidi a kompozity a celé planety. Nikdo kromě Drakea to nedokázal a on se neodvažoval riskovat jakékoli oslabení své vůle.

Znovu pohlédl na dlouhý záznam událostí. Kompozity si musejí myslet, že nemá srdce a duši; rozhodně věřily, že nemá žádnou představivost. Nechápaly, jak jinak by byl schopen posílat nesčetné verze sebe sama, aby čelily nejistému konci na temných hranicích Galaxie.

Nevěděly nic o úsilí, které si to vyžadovalo. A proč by taky měly? Nic jim o tom neřekl. Udělal to a to bylo vše, na čem záleželo.

Když měl Šiva převahu, šlo o jednostranný proces. Jeho kopie byly vysílány na místa, kde jich bylo třeba, ale nikdy se nevracely. Už tomu tak ale nebylo. Před týdnem se vrátila první kopie. On se vrátil.

Kompozity na něj naléhaly, aby si kopii nejdříve řádně prohlédl, než se pokusí navázat s ní kontakt. Dělaly si starosti, protože její návrat se uskutečnil v důsledku toho, co považovaly za „traumatický prožitek“. Také jej varovaly, že na cestě je sto miliard dalších takových.

Traumatický prožitek? Dalo by se tomu tak říkat.

Drake si prověřil historii kopie. Šlo o klasický případ. Zkopírován a vyslán před osmi sty tisíci lety jako superluminální signál na loď obíhající po oběžné dráze kolem planety u slabé hvězdy na opačném konci Galaxie. Vysazen na povrchu toho světa a vtělen do vyspělé cizí životní formy s prodlouženou délkou života. Ponechán tam, aby přežíval, pozoroval a očekával příchod Šivy.

Až na to, že tento byl bez předchozího varování zachráněn. Na jeho svět měla brzy doletět Šivova semena. Kompozity tam prováděly speciální přípravy, stejně jako na stovce milionů dalších planet, a nechtěly, aby jejich plány zkřížil jakýkoli nekontrolovaný prvek. Měly strach, že tato bytost, stejně jako ostatní, které budou vyzvednuty z jiných světů, by mohla vykazovat „výraznou labilitu“.

„Traumatický prožitek“, „řádně si to prohlédni“, „výrazná labilita“. Nic neříkající, aseptická slova.

Copak nechápou, že kdokoli ponechaný miliony let o samotě, musí být labilní? Neuvědomují si, že Drake nemá zapotřebí studovat vracející se kopii, že ji už dokonale chápe? Že cokoli se vrátí z druhé strany Galaxie, nebude to to? Cokoli se vrátí, bude to on, Drake Merlin.

Jiný on, to jistě. Musí tomu tak být, protože navrátilec bude mít zcela odlišné prožitky. Přesto to ale bude Drake. A kompozity měly pravdu v jedné věci: vracející se Drake bude potřebovat pomoc.

Tak dlouho stál stranou od ostatních, že se mu to stalo hluboce zakořeněným zvykem. Jak ale dokáže stát stranou od sebe sama?

Bylo to nemožné.

A tak se nakonec Drake Merlin přece jen stane součástí kompozitu. Bude to však kompozit zcela unikátní – každý prvek v něm bude Drakem.

Neměl ponětí, jak to bude fungovat. Vracející se já byla rozptýlena daleko v nejzazších končinách prostoru a času. Dávno ztratil přehled o jejich počtu. Některá budou zmrzačenými nebo nekompletními verzemi celého Drakea Merlina; některá nepochybně budou naprosto zmatená. Možná, že vyvedou z rovnováhy celek.

Bez ohledu na to, co se stane během dlouhého času, zpočátku to bude naprostý chaos. Každé z jeho já, bez výjimky, bude odlišné. Čas a události bývají příčinou změn ve formě, v perspektivě, dokonce ve vnímání sebe sama.

Bude jeho úkolem pochopit, napravit a nakonec – pokud to dokáže – začlenit každou část do jediné bytosti. Jak? O tom neměl představu. Volal k Aně, aby mu dala sílu.

KAPITOLA 25.

„NEPOUŠTĚJ MNE KE SŇATKU

SKUTEČNÝCH MYSLÍ,

PŘIPUSŤ PŘEKÁŽKY.“

První bývá nejobtížnější.

Když si Drake v duchu opakoval tuhle větu, snažil se uvěřit jí. Jeho vrátivší se já, které bylo přivedeno zpět z osm set tisíc let trvající izolace, spalo. Stále prodlévalo v hadovité organické formě, považované za nejvhodnější pro povrch planety Zelený plášť.

Drake čelil svému prvnímu rozhodnutí: má přetransformovat mysl svého druhého já do elektronické podoby, dřív než dojde ke konfrontaci? Po technické stránce šlo o rutinní záležitost a přenos informací by nepochybně byl snazší a rychlejší, kdyby oba byli v elektronické formě. Nebyla by však tato změna příčinou o to většího šoku, se kterým by se navrátilec musel vypořádat po probuzení?

Bude lepší udělat to naopak, alespoň při prvním setkání. Elektronické zkopírování a splynutí může provést později. Drake se připravil na svůj vlastní přenos do stejné hadovité formy. Když se probudil, přebýval v těle zvířete bez nohou, se zakrnělými křídly na bocích a trojicí chápavých chobotů na hlavě tupého tvaru.

Dal signál, aby probudili toho druhého, a přemítal: Jak mu budu říkat, kdykoli nás ve své vlastní mysli budu muset rozlišit?

I tentokrát byla odpověď zřejmá. Jestliže má utrpět minimální šok, musí to být Drake Merlin. Pokud někdo má změnit svoje jméno, udělám to já.

Oči štěrbinovitého tvaru se otevřely, upřely se na něj.

„Zdravím tě.“ Pozdravil jej zamáváním svých tří pružných chobotů.

Druhý Drake jej ostražitě pozoroval, neříkal nic. Drake věděl proč. Ten ze Zeleného pláště si určitě myslel: Padla planeta za oběť Šivovi? Je toto jeden z jeho projevů, určený k tomu, aby mne zmátl a zničil?

„Drakeu, neposuzuj mne podle vzhledu. Jsi zpátky mezi lidmi. Vyzvedli jsme tě z planety dřív, než se na ni dostal Šiva.“

Následovala dlouhá, zamyšlená pauza. Odpověď, kterou nakonec uslyšel, nebyla docela taková, s jakou by přišel on. Osamocenost u navrátilce způsobila řadu změn.

„Kdo jsi?“

„Jsem ty. Jiná verze tebe.“

„Dokaž to. Řekni mi něco, co neví nikdo jiný v celém vesmíru. Něco o mně, co nemůže vědět nikdo kromě mne.“

Co nemůže vědět nikdo kromě mne. Trvalo mu pár vteřin, než na to přišel.

„Naším učitelem byl profesor Bonvissuto.“

„To vím já a stejně tak všechny databanky.“

„Jistě. Když nás učil druhý rok, zapsal nás do celostátní soutěže. Vyhráli jsme, především proto, že důležitou součástí zadání byla improvizace na dané téma.“

„Předpokládám, že i to je zaznamenáno ve stejných databankách.“ Drake Dva musel předpokládat, kam míří, ale pružné choboty na sobě nedávaly nic znát.

„Jenomže my jsme vůbec neimprovizovali. Když jsme ráno před soutěží snídali v hotelu blízko koncertní haly, přidělili nám stůl, který nebyl uklizený. Ten, kdo tam jedl před námi, napsal na ubrousek série not, pak je zaškrtal. Všimli jsme si té poslední, protože měla stejné vzestupné tóny v g-moll, kterými začíná třetí věta Mozartovy Čtyřicáté symfonie a také třetí věta Schubertovy Páté symfonie. Začali jsme přemýšlet, co by se s tím tématem dalo dělat a zabývali jsme se tím po zbytek dne.

Když nám porotce zadal téma, na které jsme měli improvizovat, uvědomili jsme si, kdo to seděl u stolu před námi. Přirozeně jsme odvedli ukázkovou práci a každého jsme ohromili. Připadali jsme si jako podvodníci, ale nikomu jsme to neřekli – dokonce ani Aně.“

Drake Dva gestikuloval na souhlas. „Přesvědčil jsi mne. A co ted? Proč jsem se vrátil?“ A pak, hlasem plným údivu, který Drake dokonale chápal, dodal: „Já jsem Drake – ale jak mám říkat tobě?“

„Říkej mi Waltře, když musíš. Sám dobře víš, jak jsme tohle jméno, co nám dali, nesnášeli. Musím tě obeznámit s vývojem událostí. Došlo k velkým změnám, většinou k dobrému, ale mám pro tebe také špatné zprávy.“

Vysvětlil mu pokrok v pochopení Šivy a důsledek, jaký to mělo na společenskou potřebu Drakea Merlina. Na konci jeho vysvětlení jeho druhé já učinilo gesto ponurého souhlasu.

„Pokud už nepotřebují tebe, ve stejné pozici se nalézám já. A stejně tak i všechny naše ostatní verze. Jsme nebezpečným atavismem – až do té doby, než nás Galaxie zase bude potřebovat.“

„Což možná nebude nikdy.“ Pozoroval svoje druhé já. Na to, co prožil, byl až překvapivě normální. Poznal to, protože reakce Drakea Dva se podobaly jeho vlastním. Z čehož vyplýval další krok. „Ze služeb zpoza hvězd se budou vracet početné miliardy bytostí stejných jako my. Všechny nebudou tak vyrovnané jako ty. Přesto je nutné uvítat je, nabídnout jim vysvětlení a obnovit je pokud možno co nejvíc k normální funkčnosti. Pomůžeš mi?“

Pokud Drake byl skutečně Drakem, o odpovědi nebylo nutné pochybovat.

„Řekni mi, co mám dělat.“

„Některé z našich vracejících se verzí budou pravděpodobně velmi otřesené. Nejsem si jistý, zda bychom já – nebo ty – dokázali při konfrontaci s nimi vydržet tak dlouhou dobu izolovaně a uchovat si přitom zdravý rozum. Potřebujeme podporovat jeden druhého. Potřebujeme zkombinovat naši sílu. Musíme –“

„– splynout. Chápu.“

„Ovšem ne v téhle formě. Nejsem si dokonce jistý, zda by to bylo možné. Ke splynutí může dojít teprve poté, co oba budeme převedeni do elektronické podoby.“

„Samozřejmě. Pokračuj.“

Nebylo zapotřebí nic vysvětlovat, nebylo zapotřebí přesvědčovat.

Jeho zrak již začínal slábnout. Zkopírování a splynutí bylo jednodušší, když mysl byla v naprostém klidu. Jeho vědomí se postupně vytrácelo a Drake přitom přemýšlel.

Jaký bude – jakým budou – až splynutí bude dokončeno? Je housenkou, připravenou zakuklit se, než se změní v motýla? Takové to nebude. Při metamorfóze housenky nedocházelo ke kombinování materiálů. Bude to spíš jako dvě gamety spojující se, aby vytvořily jedinou zygotu v oplodněném vajíčku? To byla výstižnější analogie, až na to, že jeho součásti byly – či alespoň kdysi byly – naprosto identické.

Zatímco odplouval do spánku, napadlo jej další přirovnání: byl jako identická dvojčata; narozená spolu, na dlouhou, dlouhou dobu rozdělená a nakonec znovu nalezená.

###

Drake se probudil a okamžitě si uvědomil, že jeho tápavé dohady a obavy byly zbytečné. Vůbec neměl pocit, že by s někým splynul. Nikdy by nevěřil, že kdysi byl dvěma rozdílnými jedinci, až na to, že jeho vzpomínky za určitým bodem v minulosti byly zdvojené. Jako had projížděl bažinami Zeleného pláště a současně řídil operace na velitelství. Svým duševním zrakem pohlédl vzhůru a vybavil si dvě hvězdná panoramata naprosto odlišných nebes.

Ale také měl pravdu. Jeho mentální síla, stabilita a pružnost nikdy předtím nebyly tak výrazné. Poprvé chápal, proč se lidstvo rozhodlo existovat ve formě prvků kompozitu. Pokud takto prožíval splynutí dvou, jaké by bylo splynout s množstvím? Stal by se vševědoucím a všudypřítomným?

Měl se to dozvědět. Na jeho pozornost čekalo tisíc vrácených kopií. Miliony dalších byly na cestě.

Ale dokonce, i když všechny splynou v jediného Drakea Merlina, nebude to víc než pouhý začátek.

###

První bývá nejobtížnější.

Drake si vzpomněl na své optimistické přesvědčení a přál si, aby to byla pravda. Tenhle nebyl první, ba dokonce ani stý a první. Avšak bojoval za svůj zdravý rozum a svou existenci.

Nepředcházelo tomu žádné varování. Organický navrátilec, zdánlivě se nelišící od deseti tisíců ostatních, souhlasil se splynutím do spojeného vědomí. Přetransformování do elektronické podoby bylo rutinou. Začalo splývání. Tehdy v sobě Drake pocítil doběla rozžhavený plamen šílenství.

Sám by proti němu nikdy neměl šanci. Bylo to jeho rozšířené já, chráněné omezenými vysílacími časy plynulé S-vlnové komunikace, které mu poskytlo příležitost bránit se.

Příležitost bránit se, ovšem ne záruku vítězství. Síla šílenství byla zuřivá a mocná k nevíře. Zas a znovu byl donekonečna opakován jediný příkaz, který každé části Drakea Merlina nařizoval zapomenout na vnější svět, klesnout s ním do autismu, kde nebude znát nic kromě sebe.

Ale jedna část Drakea, ta nejvzdálenější v prostoru, stále odolávala a vysílala naléhavé varování: Když se stáhneme dovnitř, nikdy se nebudeme moci vrátit zpět. Vzpomeňte si na k záhubě odsouzeného Narcise, který se zamiloval do svého vlastního odrazu. Hleďte ven. Obraťte se ven.

Zápas pokračoval. Drake se stal lhostejným k vnějšímu času a místu. Přesně to šílený komponent chtěl. Jenom neutuchající, vtíravý, vzdálený hlas – hleďte ven, obraťte se ven – byl vodítkem, které Drakea nakonec přivedlo zpátky do vnější reality.

V jednom okamžiku si myslel, že má příležitost zničit tento komponent, naprosto jej vymazat ze všech uložených paměťových forem. V poslední chvíli si uvědomil, že to je past. Byla to kopie a kopie byla Drake. Schválením jejího zničení by souhlasil s myšlenkou sebezničení a v konečném důsledku by si tím zajistil svůj vlastní rozklad.

Hleďte ven, obraťte se ven. Pokračoval v boji. Nakonec, kousek po kousíčku, se jeho rozptýlené já pevně chopilo ztracené mysli. Otočilo ji, řvoucí a vzpírající se, tváří v tvář k sjednocené síle deseti tisíců komponentů, z nichž každý k ní vysílal tutéž zprávu.

Bylo to beznadějné. Navrátilec byl zatvrzelý, nerozumný, neproniknutelný. V okamžiku, kdy Drake přišel k tomuto závěru, bylo dosaženo kritického zlomu. Bez varování došlo k fázové změně. Všechen odpor skončil a šílenství se začalo rozplývat. Pochybená mysl, zlomená a udivená svým bývalým stavem, nedokázala vysvětlit, co se stalo.

Drake ji utěšoval a vítal další já k rozšiřujícímu se společenství komponentů. Zároveň si v duchu učinil tichou přísahu: Nikdy, bez ohledu na to, o kolik komponentů bude jeho kompozitní já rozšířeno, nikdy už nebude předpokládat, že začlenění dalšího bude snadné.

###

Měl to být okamžik radosti. Drake si vedl přesné záznamy a toto byl miliontý komponent, který se vrátil, aby se stal jeho součástí.

Škoda, že právě miliontý musel být takovým případem, takovým, který jakékoli pomyšlení na oslavu znemožňoval. Možná to byli bohové ze starých časů, svým vlastním způsobem trestající aroganci. S tím, jak se počet jeho kompozitů zvětšoval, Drake cítil narůstající moc a vyhříval se v ní. Rozpínal se po milionech hvězd a neexistovalo nic, co by nemohl udělat.

Kromě tohoto.

Studoval historii nového navrátilce. Tento Drake přetrpěl výjimečně strašlivý osud. Před dávnou dobou byl vtělen do místní organické formy a byl vysazen na jednom ze světů, kde byl očekáván příchod Šivy. Zůstal tam půl milionu let a nakonec byl vyzvednut a vrácen k možné nápravě.

Někde během onoho půl milionu let vstoupil do Drakeova těla bez jeho vědomí parazit. Pro domorodé životní formy byl organismus ve skutečnosti symbiotem, který zvyšoval šance svého hostitele na přežití. Žádná domorodá forma nebyla inteligentní, takže pro ně nebyly důležité vedlejší účinky – skutečnost, že mozková tkáň v přítomnosti parazita atrofuje. Napadené zvíře bylo dál schopné rozmnožovat se. Délka jeho života a reprodukční schopnosti se do určité míry zlepšily.

Drakeova inteligence prodlévala v mozku domorodého zvířete s mírným organickým paměťovým rozšířením. Chátrání bylo příliš pomalé, než aby si ho někdo všiml a v určitém bodě už nezůstala žádná inteligence – či cokoli jiného – čím by se kdokoli mohl zabývat.

Mysl a paměť vrátivší se kopie byly převedeny do elektronické paměti, aby je Drakeův kompozit mohl do detailů prozkoumat. Stále tam něco bylo, ta nejslabší jiskřička sebeuvědomění. Podle žádných racionálních měřítek nebylo možné zvát to inteligentním. A podle žádných emocionálních měřítek nebylo možné zničit to.

Drake jej nechal splynout se sebou. Nebohá, poškozená troska navrátilce odvedla svou povinnost. Zasluhovala si to nejlepší, co jí kompozit byl schopen nabídnout. Dokonce i když ničím nepřispěla k intelektuální síle rozšířené skupinové mysli, možná ji tento miliontý komponent obohatí svým střípkem emocí a soucítění.

A možná, že miliontý a první navrátilec, nebo miliardtý, z toho bude mít prospěch.

###

Bloudě nad propastmi, Drake přemýšlel o svém rozšiřujícím se já. Rozpínal se přes milion galaxií a počet jeho já každý den každého roku narůstal. Hrozba Šivy byla pro lidstvo dávnou historií. Nikde nebylo nebezpečí, nikde nebylo konfliktů. Potenciál jeho vlastního růstu byl neomezený. Jednoho dne možná bude obývat celý vesmír.

A přesto…

A přesto měl pocit, že něco chybí.

Jak je to možné? Jeho úkol byl splněn. Každý z dlouhého seznamu komponentů, který byl vyslán na každou z planet kdysi ohrožených Šivou, byl prověřen. Každý, který nebyl zničen v bitvě, se vrátil. V průběhu dlouhých eónů byly přidávány k jeho rozšířenému kompozitu. Bylo nemožné, že by mohl zapomenout na jediného z nich.

Takže to byla pouhá iluze. Všechno bylo v pořádku. Nic nevynechal, nic nezapomněl, všechno je tak, jak má být.

Poprvé po tak dlouhé době, jakou si dokázal vybavit, se Drake cítil pokojně. Konečně si mohl odpočinout.

ČÁST TŘETÍ

ODYSSEA

KAPITOLA 26.

„Z NAŠEHO RODNÉHO ČASU A MÍSTA

POTOPA MŮŽE ODNÉST MNE DO DÁLI.“

Drakeova paměť byla v té poslední minutě jasná a živá. Stál u okénka lodi a hleděl na svět prostírající se pod ním. Uplynul téměř celý den od okamžiku, kdy byl vtělen, a nyní byl připraven nalodit se na palubu přistávacího modulu a zahájit sestup.

Planetu a místní oblohu již znal. Záplava informací o obém do něj byla převedena během vtělování. To však byly abstraktní vědomosti. Nyní toužil po skutečných věcech: chtěl cítit cizí hlínu nebo písek pod svými končetinami s klepety, chtěl se poprvé nadechnout čehokoli, co tam má funkci vzduchu, chtěl pohlédnout na slunce, měsíce a hvězdné konstelace viditelné mezi oparem a mraky noční oblohy.

Naposledy se podíval dolů. Svět byl stejného typu jako Země a jeho vtělení to odráželo: paže, nohy a hlava bez krku; dlaně se třemi prsty; tělo schopné spíš kráčet vzpřímeně než se plazit nebo zarývat či cupitat přes kamenité mořské dno.

Otočil se, aby vstoupil do modulu a v tom okamžiku promluvil kontrolní systém lodi: „Zaregistrována přitomnost Šivy. Přistání zrušeno. Aktivována césura. Konečná fáze zahájena za pět minut.“

Tak brzy? Z lodního hlášení se právě dozvěděl, že zemře. Očekával dlouhou a osamocenou pouť po povrchu planety, kde jediným, co ho bude udržovat při životě, budou vzpomínky na Anu a na samém konci pak příchod Šivy a neznámý osud. Místo toho jej čeká záhuba během příštích pár vteřin.

Protože neexistovalo nic, co by proti tomu mohl dělat, Drake tam stál naprosto klidný, díval se a naslouchal. Césura se již objevila. Viděl vlnící se spirálu temnoty s černějším okem v samém středu. Césura byla štěrbinou v časoprostoru, ale jemu připomínala spíš bezedný tunel, kónický vír inkoustu a tmavého oleje.

Loď visela v prostoru na jejím okraji. Drake, věda, že přišel jeho poslední vědomý okamžik, pomyslel na Anu. Teď už ji nikdy neuvidí.

Pevně zavřel oči…

###

A otevřel je. Následoval divoký okamžik dezorientace, ve kterém jeho na kousky rozdělené tělo vířilo a otáčelo se ve stovkách odlišných směrů najednou. Když to ale skončilo, byl stále naživu. Všechno bylo pokojné. Z okénka vedle sebe neviděl žádnou vřavu a chaos, žádnou oslňující záři ani pochmurnou temnotu, nic než poklidné hvězdy.

Znemožnil Šiva césuře zahájit činnost?

„Co se stalo? Proč to nevyšlo?“

Než se stačil dopracovat ke svým vlastním odpovědím na tyto otázky, loď odpověděla: „Nic se nestalo. Všechno pokračovalo přesně podle teorie.“

„Ty víš, co se děje?“ Ze všech nepravděpodobných možností byla tahle tou nejméně pravděpodobnou: že Drake a loď byli vymrštěni do jiného vesmíru, vyhlížejíčího stejně jako jejich vlastní. Na obloze byly vidět hvězdy, plynová oblaka a slabé rozmazané skvrny spirálních mlhovin. Ale hvězdy byly uspořádány do neznámých souhvězdí a planety zmizely docela. „Kde jsme?“

„Konkrétně? To nevím.“

„Césura nás měla zničit – přenést nás do jiného vesmíru. Tohle vypadá jako náš vesmír.“

„Je to náš vesmír. Zhodnotila jsem místní fyzické konstanty a zjistila jsem, že odpovídají daným normám. Možnost výskytu něčeho podobného v jiném vesmíru je takřka nulová. Nyní provádím měření globálních vesmírných parametrů.“

„Víš, co se s námi stalo?“

„Nemám o tom žádný důkaz, ale na základě deduktivní logiky jsem schopná vyvodit odpovídající závěr. Operace césur probíhají podle nepředvídatelného statistického vzorce, takže výsledek jakéhokoli specifického použití nelze předem určit. Pravděpodobnosti jsou však již dlouho známé. Téměř v každém případě dochází k tomu, že césura objekt vyvrhne do jiného vesmíru. Jedenkrát za milion případů césura slouží jako prostředek okamžité přepravy na zvolené místo. A někdy, tak vzácně, že jsme nikdy nepředpokládali, že by k tomu mohlo dojít v praxi, césura může objekt transponovat do neznámého místa a času v našem vlastním vesmíru. Vše naznačuje tomu, že právě to se stalo s námi. Podle záznamů byl tento výsledek operace césury teoreticky vysvětlen již dávno.“

Drake si na to vzpomínal – nejasně. Hovořilo se o tom, když myšlenka využití césur poprvé přišla na přetřes; pak ji ignoroval, protože césury považoval čistě za zbraně. Ale Bose-Einsteinův kondenzát, který tvořil ochlazovaný mozek lodi, nezapomněl na nic, ve své paměti složené z atomických mřížek měl uloženy mnohonásobky miliard informací, jaké obsahovaly všechny informační systémy staré Země. Tato loď pravděpodobně věděla všechno, co Drakeovi nikdo nikdy neřekl, a bylo to jen nepatrným komponentem její databáze.

Pohlédl na hvězdy venku novýma očima. „Jsme stále v našem vesmíru, ale daleko od místa, kde jsme se nacházeli původně. Je možné dopravit mne odtud zpátky na velitelství?“

„Možné to bude, nakonec. Nejde to provést rychle z několika důvodů. Za prvé, toto plavidlo je schopné cestovat pouze subluminální rychlostí, z čehož vyplývá, že cesta nevyhnutelné bude trvat velmi dlouho. Za druhé, césura může způsobit translaci jak v prostoru, tak v čase. Jsme nyní v galaxii starší, než byla ta, co jsme opustili. Což také naznačuje uplynutí povážlivého množství času.“

„Co myslíš tím povážlivého?“

„Zatím jsem to neurčila. Mohlo by se jednat o miliardy let. Přesněji to budu vědět, až dokončím zhodnocení globálních veličin okolního vesmíru. Za třetí, již jsem pátrala po přítomnosti superluminálních signálů. Nenašla jsem nic pohybujícího se nad úrovní rychlosti světla. Proto se nemůžeme nalézat nikde v naší vlastní Galaxii, pokud ovšem S-vlnová komunikace nebyla nahrazena něčím jiným. A nakonec, nenašla jsem žádná galaktická prostorová uspořádání, která bych poznala, kdybychom se nalézali někde v místní skupině galaxií. Urazili jsme minimálně stovky milionů světelných let. Zjistit lokalizaci naší Galaxie bude velmi problematické. Dokonce, i když se podaří vyřešit jej, problémem zůstane dostat se k ní.“

Mozek lodi byl navržen tak, aby nebyl zbytečně zatížen žádnými emocionálními obvody včetně jakékoli stopy po smyslu pro humor či strachu. Nyní si Drake přál, aby tomu bylo jinak. V daném okamžiku by se mu hodila podpora od Toma Lamberta nebo Par Leona. Ale návrh lodi byl jeho vlastním dílem. Nechtěl, aby někdo kromě něho musel čelit strachu ze zániku nebo aby trpěl. On sám takové štěstí neměl. Měl emocí na rozdávání a dostatečnou inteligenci, aby pochopil všechny důsledky toho, co se právě dozvěděl.

Shlížel na své tělo, nikdy nepoužité ke svému původnímu účelu a nyní zbytečné. Bylo utvářeno tak, že délka jeho života byla ze současného hlediska až přílišná, přinejmenším milion let. Pro jakékoli místo v jeho vlastní Galaxii to bylo víc než dost. Mohl v něm vydržet tak dlouho, dokud by nebyl navázán kontakt s nějakou civilizací nebo dokud by nedosáhl zařízení vysílajícího S-vlnové signály.

Přesun do galaktického měřítka všechno změnil. Domácí Galaxie obsahovala přibližně sto miliard hvězd, všech se nalézajících v plochém disku o průměru sto tisíc světelných let. Celý vesmír obsahoval sto miliard podobných galaxií. Droboučké mlhavé skvrnky, které viděl vně lodi, ubíhaly do ztracena ve vzdálenosti přesahující dvanáct miliard světelných let. Každá byla ostrovem sluncí, z hustého galaktického středu až k rozplývajícím se okrajům vnějších spirálních ramen.

Někde, tam někde daleko, je jeho vlastní Galaxie. Zoufalý boj zadržet Šivu pokračuje. Utrpení a hrůza bilionů rozumných bytostí byly vzdáleností zredukovány na tiché a přízračné zrníčko světla. Přemýšlel, co se asi děje teď. Dosáhly jeho kopie v jiných lodích konečně pokroku v boji proti Šivovi? Rozpíná se Šiva dál, nezastavitelný, přes celý galaktický disk? Nikdy to nezjistí. Dokonce i kdyby znal cestu do své Galaxie a mohl se neprodleně vydat domů, jeho tělo se opotřebuje a zemře, než urazí pouhý zlomek té vzdálenosti.

A kdyby pátrání po domovské Galaxii mělo pokračovat nahodile? Pak by hledač bloudil v prostoru po dalších třicet nebo čtyřicet miliard let, až do chvíle, kdy se vesmír zbortí do nevyhnutelného závěrečného bodu nekonečného tlaku a teploty. Tím hledačem by však nebyli Drake nebo jeho loď. Dlouho před tímto koncem, za méně než oka mrknutí v kosmickém měřítku, by se změnili v prach.

Byl to okamžik pro zoufalství. Logické by bylo skončit to všechno hned, než mu pokračující existence přinese ještě víc žalu a marné touhy. Díval se na své nové, dokonalé tělo s hladkou kůží a přemýšlel, jak by mohl co nejsnazším způsobem ukončit svou existenci, když tu znovu promluvila loď:

„Příkazy, které jste vydal, nepřesahují okamžik vstupu do césury. Vyžaduji nové instrukce. Mohl byste definovat povahu naší budoucnosti? Jaké aktivity plánujete?“

Okamžik pro zoufalství. Ten mu byl povolen. Nyní ale musí skončit. Někdo na něm je závislý – i když je to jenom loď. Nesmí to tak snadno vzdát.

„Znáš hlavní kritéria pro hvězdné typy a planetární oběžné dráhy, které jsou příznivé pro vznik života. Máš přístroje, pomocí kterých dokážeš určit, jaké jsou nejbližší a nejslibnější hvězdy, které tato kritéria splňují?“

„Zajisté.“

„A co vývoj inteligentního života?“

„Vpodstatě nepředvídatelný. Mohu učinit hrubé odhady, ale za výsledky se zaručit nemohu. Vývoj domorodé inteligence závisí na příliš mnoha nahodilých faktorech v evolučním procesu.“

„Právě toho jsem se obával. Dobrá tedy, chci systematický přehled a katalog všech hvězd v této galaxii, na jejichž planetách je pravděpodobnost existence vyvinutého života. Pokus se dospět k těm nejlepším odhadům, co se týče vývoje inteligence. Označ každou položku procentem pravděpodobnosti a seřaď je podle toho, jak jsme od nich vzdáleni.“

„To mohu udělat.“

„Další otázka: Na kolik let je naprogramována životnost této lodi?“

„Vycházeje z použitých surovin, životnost je prakticky neomezená. Obsahuji instrukce k veškerým opravám, údržbě, a v případě potřeby k sebereplikaci. Moje paměť existuje ve čtyřech kopiích, aby byla chráněna proti účinkům kvantových změn. Kdykoli nějaký komponent zestárne, lze jej obnovit.“

„A co já? Vím, že na palubě je laboratoř, která dokáže vytvořit tělo podle daných instrukcí a zkopírovat do něj lidskou mysl, protože právě tak jsi udělala mne, takového, jaký jsem teď. Je laboratoř stále funkční?“

„Je funkční. Protože je mojí součástí, měla by být použitelná do nekonečné budoucnosti.“

„A jde to naopak?“ Drake, navzdory svému odhodlání myslet pozitivně, cítil napětí, které nebyl schopen ignorovat. Byla to klíčová otázka. „Mohla bys mne, takového jaký jsem teď, zkopírovat z tohoto těla do elektronické podoby? A když to uděláš, dokážeš mne později zkopírovat do jiného těla, buď do stejného, nebo odlišného? A mohla bys stejnou věc dělat stále znovu a znovu?“

Pauza mu připadala dlouhá, třebaže ve skutečnosti zřejmě nepřesahovala sekundu.

„To, co po mně žádáte, není původním plánem naší mise, ale myslím, že to dokážu. Tělo pro příští vtělení byste musel specifikovat. Také bych nemohla překročit počet dvou set vtělení bez doplnění potřebných surovin. Pokud by jich bylo zapotřebí víc, bylo by nezbytné uskutečnit návštěvu některé z planet za účelem získání surových materiálů.“

„Planetární návštěvy mám v plánu. Ve skutečnosti jsem na nich závislý.“ Drake opět přešel k průzoru lodi a vyhlédl ven. Blízké hvězdy byly tím nejjasnějším, co viděl, ale byly jako pouhé buňky v lidském těle, droboučké částečky mnohem většího celku. Síla byla v galaxiích, prostírajících se bez konce v prostoru. „Jaká je průměrná vzdálenost mezi galaxiemi a jak daleko se nachází nejbližší?“

„Galaxie jsou od sebe v průměru 4 300 000 světelných let vzdálené. Samozřejmě, nejsou rozptýleny homogenně.“

„Samozřejmě.“ Loď jeho ironii nepostřehla, ale možná by ji tomu mohl naučit. Nepochybně budou mít času až až.

„A nejbližší galaxie je od nás zhruba sedm milionů světelných let vzdálená.“

Sedm životních cyklů jeho současného těla. Jenomže dlouho předtím se zblázní. Jediným způsobem, jak přežít, bude strávit čas mezi hvězdnými střetnutími spánkem v elektronické podobě. A až bude příště probuzen, bude trvat na svém lidském těle.

„Je tu další faktor, o kterém bych se měla zmínit. Když jste se ptal na průměrnou vzdálenost mezi galaxiemi, dala jsem vám odpověď, která platí dnes.“

„Právě to jsem očekával.“

„Jenomže pokud máte v úmyslu pátrat po naší domovské Galaxii, jak vyplývá z vašich otázek, je třeba vzít v úvahu ještě jeden faktor. Vesmír se rozpíná. Vzdálenost mezi galaxiemi se neustále zvětšuje. Pokud náš cílový svět leží mnoho miliard světelných let daleko, pak se od nás vzdaluje podstatným zlomkem rychlosti světla. Naše rychlost putování k němu tím pádem poklesne. Pravděpodobně o hodně poklesne.“

„Chápu ten problém; hon na Červenou královnu.“ Drake měl pocit, že tato informace ho nebezpečně vyvedla z míry. „V pořádku. Co nelze léčit, musí se přetrpět. Za jak dlouho budeš schopná vybrat preferovaný hvězdný cíl?“

„To jsem již udělala.“

„Je tam život, nebo dokonce inteligentní život?“

„Obě tabulky jsou připraveny. Jak jsem již řekla, v cokoli, co se týká vývoje inteligentního života, lze vkládat velmi malou naději.“

„Budeme muset spoléhat na náhodu. Posuzuj jenom systémy s vyšší než devadesátipětiprocentní šancí výskytu života a s vyšší než desetiprocentní šancí výskytu inteligentního života. Kolik jich je?“

„Mezi 120 a 250. Je těžké být konkrétnější.“

„Jak daleko je nejbližší kandidát?“

„Šest tisíc světelných let.“

„Odnes nás tam. A ještě jedna věc. Říkala jsi, že jsi nezachytila žádnou stopu po S-vlnových signálech. Je to proto, že jsou schopny urazit jen omezenou vzdálenost?“

„Ne. V principu mají nekonečný dosah. V praxi se řídí inverzním zákonem nepřímé úměrnosti na druhé mocnině vzdálenosti mezi zdrojem a přijímačem. Pro moje vestavěné detekční zařízení se signály stávají nerozlišitelnými od kosmického pozadí při pár desítkách tisíc světelných let. To je adekvátní pro signalizování v galaxii, ale ne mimo ni. Nicméně, dokonce i ten nejsilnější a nejpřesněji soustředěný S-vlnový paprsek by pro naše omezené detekční zařízení byl nerozlišitelný do stovky milionů světelných let. Proto jsem pevně přesvědčena, že se nenalézáme nikde v dosahu naší místní skupiny galaxií.“

„Kdybys měla výkonnější přijímač, vedla by sis lépe. Věděla bys, jak jej vyrobit?“

„Mám v paměti uložený postup výroby mnohem silnějších přijímačů – přijímačů takřka neomezené výkonnosti, které by byly schopny zachytit superluminální signály z dalekých hlubin vesmíru. Bohužel není možné vyrobit je na palubě této lodi. Bylo by zapotřebí zařízení ve volném prostoru a vydatné pomoci.“

„S tím si teď starosti nedělej.“

Šest tisíc světelných let k nejbližšímu hvězdnému systému s možnou inteligencí. Sedm milionů světelných let k další galaxii. Hezky jedno po druhém. Mají před sebou nekonečné miliardy let, dost času na cokoli.

„Mám nyní nové informace, které jsou v rozporu s mým dřívějším prohlášením. Dokončila jsem hodnocení globálních vesmírných parametrů. Především jsem měřila galaktický červený posuv. Výsledek je překvapující: Žádný červený posuv vzdálených galaxií už neprobíhá.“

Loď se odmlčela. Drake věděl, že probíhají její analytické procesy, a proto trpělivě čekal.

„Vycházím-li z předpokladu, že se stále nacházíme ve stejném vesmíru, o čemž jsem nadále přesvědčena, zmizení červeného posuvu je velmi významným jevem. Znamená to, že vesmír se dostal do poloviny své celkové životnosti a začíná fáze modrého posuvu. S přihlédnutím k omylu v pozorování moje nejpřesnější odhady současné epochy ukazují, že počáteční singularita předcházející rozpínání vesmíru existovala před třiceti třemi miliardami let. Za třicet dva miliard let ode dneška dojde ke konečné singularitě, eschatonu.“

To znamená, že před ním nejsou nekonečné miliardy let, ale třicet dva miliard. V konečné fázi leží bod Omega, jeho poslední naděje na Anino vzkříšení. Až na to, že Drake tak dlouho čekat nechtěl. A byl zaneprázdněn svými vlastními výpočty.

„My jsme poskočili o osm miliard let kupředu v čase!“

„Blížíse to spíš devíti miliardám.“

Osm miliard, devět miliard, třicet dvě miliardy – Drake ta čísla shledal příliš vysokými, než aby mu dávala smysl. Hezky jedno po druhém. „Ptala ses mne na povahu našich budoucích aktivit. Můžu ti je říct. Jakmile spolu domluvíme, ulož mne do elektronické paměti – bezbolestně, prosím, pokud je to možné. Ty budeš pokračovat v cestě k vybranému hvězdnému systému. Po příletu na místo prověříš všechny planety, na kterých existuje život. Jestliže některá z nich bude vykazovat důkazy existence inteligentní životní formy se základy pracovní technologie, probuď mne. Pokud ne, vyber další nadějný hvězdný cíl a pokračuj v cestě. Až tam dorazíš, všechny procedury zopakuj. Pokud ani tam nenajdeš žádnou inteligenci nebo jenom inteligenci bez patřičné technologie, pátrej dál. Probuď mne pouze tehdy, když objevíš technologicky vyspělou inteligenci, nebo v případě naléhavé situace, se kterou si nebudeš sama schopná poradit. Je to všechno jasné?“

„Nezmínil jste se o jednom důležitém bodu. Nařizujete mi oživit vás, až dosáhneme světa, který splňuje vaše kritéria, ale nespecifikoval jste formu vašeho vtělení.“

„To je pravda.“ Drake neochotně upustil od svého plánu strávit zbytek budoucnosti ve své staré lidské podobě. „Dej mi tělo, které bude schopné přežít na dané planetě. Ba ještě lépe, dej mi stejnou podobu, jakou bude mít daná inteligentní životní forma.“

„Co mám dělat, když jich tam bude víc než jen jedna?“

„V tom případě mi dej podobu té, která bude mít nejblíž k člověku.“ Drake si prohlížel svoje tělo, které záhy mělo být opuštěno. Existuje snad důvod setrvávat v něm? Nemohl na žádný přijít. Bude to trvat dalších šest tisíc let – což bylo absolutní minimum – než bude znovu mít důvod být při vědomí. Raději o tom nepřemýšlej. Mysli na to jako na přirozený cyklus spánku a bdění, ne jako na čas sestávající z celé psané historie lidstva před okamžikem, kdy ses narodil. „Jsem připraven k převedení do elektronické podoby. Nebudeš-li se moci rozhodnout, jaké tělo mi dát, až dorazíme na místo, protože tam nebude nic, co by ani vzdáleně připomínalo člověka, nedělej si s tím starosti. Prostě nějaké vyber.“

„Podle jakého kritéria?“

„Na tom nezáleží. Hoď si virtuální mincí, budeš-li muset – ale nebuď mě, abys mi řekla výsledek.“

KAPITOLA 27.

POSTINDUSTRIÁLNÍ

Drake procitl k vědomí pozvolna a snadno. Jakmile byl schopen myslet, věděl, že se děje něco strašně divného.

Necítil se ve svém těle špatně – naopak, bylo mu v něm příliš dobře. Krev mu proudila v žilách jako ichor mytologických bohů, náladu měl bláznivě euforickou. Věděl jen o jedné věci, která takový stav mohla způsobit.

Otevřel oči, zvedl hlavu a pohlédl dolů na svoje nahé tělo. Jak očekával, byl ve svém vlastním lidském těle, v nové a dokonalé verzi sebe sama. Také byl na palubě lodi.

„Co se stalo?“ Jeho hlasivky nebyly nikdy předtím použité, ale také ony byly dokonale funkční. Pokusil se zasmát. Cokoli jiného je možná v nepořádku, laboratoř je ve vynikajícím stavu. A tudíž i on. „Chceš říct, že jsi v jiné galaxii našla planetu plnou bytostí, které vypadají jako já?“

„Ne. Domnívám se, že jsme narazili na inteligentní životní formu, ale rozhodně není lidská.“

„Proč jsi mne tedy zkopírovala do tohoto těla?“

„Byla to špatná volba.“ Loď zněla stejně frustrovaně, jako se Drake cítil povzneseně. Musel být opatrný. Přechodné proudění v mozku, způsobené převedením do nového těla, dosud neodeznělo. Cítil prudké výkyvy nálad. Jak dlouho spal?

„Co chceš říct tím ,špatná volba’? Pověz mi, co se děje.“

„Vaše instrukce byly splněny do písmene. Letěli jsme k naší první cílové hvězdě. Na jedné z jejích planet existoval život, ale nevyvinul se za hranici jednobuněčných organismů. Neexistovala tam možnost vývoje inteligentní civilizace v průběhu několika miliard let. Proto jsem pokračovala ke druhému cíli, dvanáct tisíc světelných let vzdálenému. Ze vzdálenosti půl milionu světelného roku jsem byla schopná určit, že povaha atmosféry všech planet v systému je taková, že by v ní nemohl existovat život v žádné formě. Nicméně, pokračovala jsem v přibližování a při podrobnějším průzkumu jsem zjistila, že na jednom světě život skutečně vznikl a zanikl. Nikdy nedosáhl inteligence a vymřel, když došlo ke zvýšení teploty během zjasňování a expanze jeho hvězdy hlavní sekvence.

Na třetím světě, dalších patnáct tisíc světelných let vzdáleném, se nacházely velké artefakty a všechny příznaky toho, že někdy v minulosti tam existovala inteligence. Jejich tvůrci však byli vyhubeni, zřejmě v důsledku svého vlastního konání. Žádná jiná životní forma neměla potřebný potenciál pro vývoj inteligentního vědomí.

Na čtvrtém světě –“

„Počkej! Kolik světů jsme dosud navštívili?“

„Toto je sto dvacátý čtvrtý. Při žádné z předchozích příležitostí jsem neviděla důvod budit vás. Nezajímáte se o vyhynulé inteligence ani o možné budoucí, ale o současné inteligence. Zatím jsme žádný důkaz takové inteligence nenašli.“

„A teď ho máš?“

„Věřím, že ano.“

„A jak dlouho je to od okamžiku, kdy naše pátrání začalo?“

„Cestovali jsme po dobu o něco přesahující dva miliony let.“

„Dobrá.“ Drake si pomyslel, jak blazeovaným se stal. Dva miliony let na něj už nedokázaly zapůsobit. Aby někdo upoutal jeho pozornost, musel by hovořit o miliardách. „V čem je tedy problém?“

„Když jsme se přibližovali k současné cílové hvězdě, prozkoumala jsem ji z daleké oběžné dráhy a usoudila jsem, že jedna z jejích planet pozoruhodně připomíná Zemi. Její atmosféra vypovídala o přítomnosti kyslík dýchajících tvorů, a když jsme přiletěli blíž, zpozorovala jsem charakteristické známky inteligence. Dlouhé lineární a čtyřúhelníkovité povrchové rysy, upravené říční toky, vzorce nočního osvětlení a seskupení s omezeným nebo žádným rostlinným životem.“

„To zní dobře. Silnice, přehrady, elektrárny a města. Provedla jsi detailní skenování?“

„Učinila jsem tak, když jsme se dostali ještě blíž. Provedla jsem průzkum na vzdálenost jednoho a více metrů.“

„Takže znáš podobu těch, kdokoli to byl, kdo odvedl všechnu tu práci. Proč jsi mou mysl nepřevedla do tělesné formy zdejší inteligence?“

„Kdybych byla schopná takovou formu najít, udělala bych to. Ve stávající situaci jsem však shledala nezbytným použít ke vtělení chybnou volbu vaší původní podoby.“ Stěna před Drakem se proměnila v obrazovku displeje. „Podívejte se sám. Nejdříve se díváme z velké výšky, z naší sestupné oběžné dráhy.“

Displej před ním vyplnila planeta, pozorovaná z vesmíru. Koule zářila červenými a růžovými skvrnami, od svého rovníkového pásu až k malým kroužkům běloby kolem pólů.

„Jsou to polární čepičky z vodního ledu?“ Drakea napadla zcela iracionální myšlenka, že se dívá na gigantickou vánoční ozdobu. Překypoval nadbytečnou energií a jeho mysl byla hotova chytat se podivných představ.

„Ano. Mírné klima se podobá podmínkám na Zemi během jednoho z teplejších období planety.“

„Z takové vzdálenosti toho moc nevidím.“

„Mějte trpělivost. Záběry, které brzy uvidíte, pocházejí z nižší části sestupné oběžné dráhy.“

Růžová koule na displeji se zvětšovala. Bylo snadné představovat si temné linie na jejím povrchu, rozptýlené blízko rovníku. Drake čekal. Znal tendenci lidského oka hrát si „na spojování teček“ a rozlišovat lineární obrazce tam, kde žádné nejsou. V myšlenkách zabloudil do dávné minulosti. Kdo to byl, dlouho před jeho dobou, kdo se nechal pobláznit oním fyziologickým zákrutem lidského mozku a namaloval mapy neexistujících „kanálů“ na Marsu?

Až na to, že tohle žádná optická iluze nebyla. Lineární rysy byly skutečné, zřetelnější každým okamžikem. Jak loď byla stále blíž povrchu planety, na displej se již nevešel celý obraz světa pod nimi. Ohnisko se posunulo na jednu z čar, temnou a rovnou. Byla ohraničená barevnými čtyřúhelníky a trojúhelníky. V Drakeových očích a představivosti ta čára vypadala jako silnice přes rozlehlé pláně Kansasu. Široká pole byla tvořena odlišnými odstíny červené a připomínala dětskou patchworkovou pokrývku se zářivými kousky, které se různily od světle růžové k nejtemnější červeni. Žlutá cihlová silnice se změnila v tmavě hnědou, ale dál běžela zemědělskými pozemky pohádkových barev.

Měřítko, které zobrazení provázelo, vypovídalo o tom, jak iluzorní daný záběr je. „Silnice“ byla ve skutečnosti kilometr široká. Pokrývka sama byla monstrózní, každý z jejích čtverců měl velikost okresu na staré Zemi. Tmavší skvrny rozptýlené uvnitř čtverců byly dost velké na to, aby mohly být městy.

V zorném poli se objevilo užší černé vlákno ve středu široké stuhy silnice. Drake viděl, že okraje patchworkové pokrývky nejsou zcela pravidelné. Byly nerovné a nahodilé, hranice zasahovaly jedny do druhých. Růžová se místy rozlévala na temnější plochy, jako plevel napadající neudržovaný trávník.

Černé vlákno určitě bude vodou. Na rozdíl od Marsu byly tyto kanály skutečné. Linie břehů běžely po povrchu, rovné jako podle pravítka. Blízko vody se každých pár kilometrů tyčila k obloze pětihranná otevřená věž z nosníků. Displej přiblížil jednu z nich.

„Je to příliš vysoké, než aby to na této planetě mohlo být postaveno z přírodních materiálů. K její stavbě a pokračující trvanlivosti a stabilitě je zapotřebí uhlíkatých součástí, což poukazuje na velmi vyspělou technologii. Technologie vypovídá o inteligenci. Ale kde je tato inteligence?“

Drake si vzpomněl na „ochranný průsek“, na miliony lidských světů obětovaných a vyprázdněných na útěku před Šivou. Byly napadeny i jiné galaxie? Snažily se cizí rasy uplatnit stejnou zpomalovací taktiku, opouštěly své světy za účelem zbrždění postupu nepřítele? Kdo byl onen římský generál proslavený svou politikou spálené země a odmítnutím bojovat proti Kartagincům přímo?

„Dalo by se přijít k závěru, že zmíněná inteligence je zde.“

Na displeji se objevila světleji zabarvená oblast vedle kanálu. Byla to mýtina o průměru pár stovek metrů a nalézala se ve stínu jedné z těch velkých pentagonálních struktur. Drake byl konečně schopen rozlišit povrchové životní formy.

Plochý půlkruh sousedil na své rovné straně s vodou a na oblém obvodu byl ohraničen nevysokým plotem, proti kterému se tlačila skupina třiceti či čtyřiceti objektů, vyhlížejících z výšky jako přerostlí slimáci. Bez ustání se pohybovali podél plotu. Obklopoval je tucet jiných, o něco menších a rychleji se pohybujících.

U okraje vody se krčila skupina dvaceti dalších bytostí. Byly tmavě červené, s množstvím končetin a tísnily se kolem tmavé, mělké jámy na povrchu. Při důkladnějším pohledu si Drake všiml, že se jedná o tři typy tvorů. Ti na samém okraji jámy byli největší, čtyřikrát tak velcí než ti, co se tlačili kolem plotu.

„Ta prohloubená oblast – na displeji se uprostřed jámy objevil jasně zelený bod na růžovém a hnědém pozadí – se v infračerveném zobrazení jeví být o hodně teplejší než její okolí. Předpokládám, že se jedná o krmnou jámu, udržovanou v teple hnijící vegetací. Není dostatečně horká, aby se mohlo jednat o varnou jámu.“

Drake si pomyslel, jakou divnou věc mu loď říká – přítomnost obrovských pentagonálních věží vypovídala o zvládnutí technologie daleko přesahující použití ohně. Sám však viděl (nebo si představoval) zcela souvislý obraz toho, co se odehrávalo na mýtině: stáda zvířat, pasoucí se v ohradě, držená uvnitř plotem a chráněná i sháněná ekvivalentem ovčáckých psů. Červení tvorové mohli být ve fázi rozmnožování některého z typů.

Kde je však inteligence, která ty velké věže postavila? Primitivní pasoucí se zvířata by nikdy nemohla vyprodukovat natolik technologicky vyspělou ukázku síly.

„Zdá se, že toto sídliště je typické.“ Zobrazovací zařízení skenovalo oblast podél kanálu a nabízelo záběry dalších početných zvířecích kolonií, každé blízko některé z věží. „Tato situace se opakuje na stovkách míst. Pokaždé jsou vidět stejné organismy. Ale teď – podívejte se na tohle.“

Jedna z věží se převrátila. Její skelet celou svou délkou padl přes kanál a daleko za něj, do šachovnice otevřených polí. Zdála se po svém pádu nedotčená, což vypovídalo o pevnosti materiálů použitých k její stavbě.

„Tady žádná kolonie není. Každá jiná věž ji má. A podívejte se sem.“

Záběr na displeji se znovu pohyboval, zhoupl se od kanálu k pavouci síti sbíhajících se silnic. Ve středu pavučiny stály budovy, některé nízké a s tmavými střechami, jiné vzpínající se k obloze, podobně jako pentagonální věže. Po nízkých střechách se jako dlouhé šlahouny vinné révy šplhaly jakési rostliny a také se ovíjely kolem dolních nosníků věží. Nikde neviděl známky života.

„Stavby. Silnice. Elektrárny. Osvětlená města. Komunikační systém, pokud věže neslouží k jinému účelu. Je tu civilizace. Ale kde jsou bytosti, které to všechno vytvořily? Uvítala bych vaše vysvětlení, než nabídnu svoje.“

„Netroufám se dokonce ani dohadovat. Viděla jsi známky života nebo artefakty na nějaké jiné planetě tohoto systému?“

„Nikde.“

„To znamená, že neovládají cestování do vesmíru. Jejich vývoj musí být nesmírně odlišný od našeho. Co si myslíš, že se tam děje?“

„Mám jeden důkaz, který jste zatím neviděl. Jsou to záběry pořízené v noci.“

Jasná města zářila jako shluky šperků. Silnice, které je spojovaly, zpočátku byly neviditelné, ale jak se Drake díval, začaly po celé jejich délce probleskovat jasně modré přerušované linie.

„Zvýšila jsem délku trvání pulsu a snížila jeho rychlost na úroveň, kterou je schopno sledovat lidské oko. To, co vidíte, jsou erupce informací vysílaných optickým laserem.

Vycházíme-li z nepřítomnosti inteligentního organického života, nabízející se závěr je prostý: Tato civilizace překonala industriální fázi. Je nyní plně zaneprázdněná přenosem informací mezi svými jednotlivými prvky. Fyzický přenos materiálů je již zbytečný.“

„Co ale bytosti, které to všechno postavily?“

„Předpokládám, že nyní existují v anorganické podobě a jsou uloženy v planetární síti.“

„Takové, která by si nás nevšimla?“

„Pokud nikdy nevymysleli vesmírné plavidlo, možná dokonce popírají existenci života mimo jejich svět. Otázkou zůstává: Co teď uděláme? Potřebujeme pracovní síly k vybudování detektoru S-vlnových signálů, jenomže inteligence této planety nikdy nepracovala ve vesmíru. Také, stejně jako moje vlastní inteligence, se možná nemůže zhmotnit do fyzické podoby. Jak poznáme, zda je tomu tak?“

„Protože nereagují na naše signály, budu se muset vylodit na povrchu a přesvědčit se sám. Možná to bude k ničemu, ale pokud je to to nejlepší, co jsi viděla za sto dvacet čtyři pokusů, musíme se o tom ujistit.“

„Ne to nejlepší. Jediné.“

„Kolik hodin denního světla ještě zbývá?“

„Pokud se nerozhodneme změnit zeměpisnou délku, pak do setmění zbývá šest hodin.“

Drake pohlédl na slunce, barvou tajuplně blízké pozemskému. „Do té doby už možná budu zpátky. Pokud ne, strávím noc v plavidle. Je připravené k použití?“

„Čeká na vás.“

„Do jaké míry mne budeš muset změnit, abych na povrchu přežil?“

„Určité mírné změny byly provedeny již během vašeho vtělování. Tento svět se velmi podobá Zemi. Doporučila bych vám však, abyste byl opatrný při požívání jakýchkoli místních substancí.“

„Nejíst jídlo a nepít vodu. Jistě. Co ještě?“

„Myslím, že žádné jiné změny nejsou zapotřebí.“

„Ty jsi věděla, že se rozhodnu sestoupit dolů, že ano?“

„Tušila jsem to.“

Drakea napadlo, co asi loď dělala během dvou milionů let, zatímco on spal. Pravděpodobně ho studovala. Existuje nějaký způsob, jak se mozek lodi může v průběhu času stát chytřejším nebo alespoň zkušenějším? Pokud se zkušenostmi učí člověk, možná je tomu tak i u anorganických mozků.

„Víš, co máš dělat, když se nevrátím a přestanou ode mne přicházet signály?“

„Bohužel, pokud se nevrátíte, nebudu schopná udělat nic, abych vám pomohla. Jestliže nevyšlete žádné instrukce, budu rok čekat na oběžné dráze této planety. Pak loď bude pokračovat k další cílové hvězdě a bude dál pátrat. Pokud to bude jakýmkoli způsobem možné, pokusím se vyzvednout plavidlo.“

Drake přikývl. Nic o vyzvednutí jeho těla. Loď hovořila jen o modulu. Zatímco on…

On je zcela jistě postradatelný. Pokud se vrátí, paměť Drakea Merlina udržovaná v elektronické podobě, bude doplněna o nové informace, aby odrážela jeho prožitky. Při příštím vtělení bude cítit plnou kontinuitu vědomí.

Pokud se nevrátí, na palubě lodi dál bude existovat jeho kopie. Jeho příští vtělení, na nějakém novém cílovém světě, se bude cítit naprosto stejně, jako se nyní cítí on: jako jediný skutečný Drake Merlin. Bude prožívat kontinuitu vědomí, třebaže bez vzpomínek na návštěvu této planety.

Drakea napadlo něco ještě podivnějšího. Kdykoli by bylo možné vytvořit jeho kopii nebo stovku dalších. I teď by mohl požádat o dvojníka. Proč nepřistát na planetě s někým, na koho se může bezvýhradně spolehnout – se sebou samým?

Povzdechl si. Měl v těle příliš mnoho adrenalinu. Čím dřív se ho zbaví, tím lépe.

„V pořádku. Jsem připraven nastoupit do modulu.“

###

Drake měl ve své rozšířené paměti uloženou pracovní znalost všech známých jazyků, vizuálních, sluchových, hmatových a feromonálních.

Jak užitečná mu tato znalost nyní bude? Nebyl v tomto směru optimistou. Modul dokončoval svůj brzdný manévr a snášel se na přistání pár kilometrů západně od jednoho ze sídlišť. Bylo snadné nechat se pomýlit planetou povrchově připomínající Zemi, jenomže se nalézala možná deset miliard světelných let od ní. Každá životní forma v jeho domovské Galaxii by v porovnání se zdejší byla jeho blízkým příbuzným.

Přistál s modulem na otevřeném poli na okraji jednoho z opuštěných „měst“. Spatřil živé tvory, jenomže byli malí a rozprchli se předtím, než si je stačil prohlédnout. Drake odhadoval, že největší z nohatých červených zvířat, která pozorovali u kanálu, dosahují přibližně čtvrtiny jeho velikosti. Byl na planetě obrem.

Vystoupil z modulu. Jemný vánek dorážející mu na obličej k němu přinášel pach, který jej přinutil pokrčit nos. Vybavil si při něm nakládané cibulky a ty mu zase připomněly koncertní recitály v Německu, následované černým pivem, spoustou smíchu a pozdními večeřemi. Kolik času uplynulo od doby, co v něm něco vyvolalo tyto vzpomínky?

Přešel k silnici a tam si klekl, aby prozkoumal její povrch. „Vidíš tohle všechno?“ Cokoli zaregistroval svými smysly nebo přístroji mělo být automaticky odesíláno do lodi na stacionární oběžné dráze.

„Všechno. Pokračujte.“

„Jenom to testuju.“

Drake zkoumal povrch. Silnice byla z jemného, jakoby sklovitého štěrku, vsazeného do tuhého živičného podkladu. Byla pevná a odolná, ale na její okraj se odvážila vstoupit jemná vlákénka jasně červené vegetace. Úzký pruh uprostřed silnice byl jasnější než její zbytek, jako by jej něco bez ustání čistilo.

„Tohle nebylo jako silnice používáno už hodně dlouho. Myslím, že jsi to formulovala přesně. Vyspěli k čistě elektronické formě a materiální věci už nepoužívají. Neopravili spadlou věž, protože už ji nepotřebují.“ Drake pohlédl ke slunci. Stálo níž na obloze a posouvaly se přes ně pruhované mraky. „Pokud po nich někde bude nějaká stopa, mělo by to být ve městech.“

„Do západu slunce zbývají dvě hodiny.“ Loď zaznamenávala a interpretovala vše, co dělal. „Město, do kterého chcete vstoupit, nepatřilo při našem pozorování z oběžné dráhy mezi ta s nočním osvětlením. Od západu se přibližují dešťové mraky. Možná ztratím schopnost monitorovat vaše okolí vizuálně. Pokud trváte na detailním prozkoumání, měl byste strávit noc v modulu a počkat do rána.“

„Je to jenom pár minut chůze. Rychle se tam porozhlédnu a na noc se vrátím do modulu.“

Dvě věže uprostřed města již nebyly víc než malým zlomkem svých protějšků u kanálu, ale jak slunce klesalo, vrhaly dlouhé stíny Drakeovým směrem. Byly vyšší, než si původně myslel, sto metrů a víc. Ta větší stála v samém středu města. Drake k ní zamířil přes skeletní stíny nosníků vrhané na tmavou silnici.

„Jsem u první budovy. Stěny jsou porostlé rostlinami, které nahoře nekončí. Šlahouny vstupují otvorem dovnitř.“

Ukázal na otvor ve stěně budovy. Půlkulatý oblouk byl šest stop vysoký a dole začínal stopu nad úrovní země, plochou římsou přibližně čtyři stopy širokou. Snadno by do něj mohl vstoupit, kdyby byl ochoten vkročit na šlahouny.

„Jaká je šance, že při kontaktu mi rostliny ublíží?“

„Je to možné, ale nepravděpodobné, pokud nejsou citlivé na pohyb. Chemicky jsou dostatečně odlišné, takže na vás nebudou reagovat jako na živou formu. Varování: Během příštích deseti minut místo zacloní oblačná pokrývka, která mi znemožní sledovat vás vizuálně.“

Drake prostrčil hlavu otvorem. Chvíli mu trvalo, než se jeho oči přizpůsobily šeru. Díval se do malé místnosti s dalším půlkruhovým otvorem ve vzdálené stěně. Tmavě růžové rostliny pokrývaly jako koberec všechno kolem. Za druhým otvorem viděl šikmou rampu a vedle ní nezřetelné obrysy něčeho, co vypadalo jako šedivý stroj.

Zvedaje nohy do výše, aby se vyhnul rostlinám, opřel se rukou o boční stranu otvoru. Povrchová vrstva materiálu stěny, přibližně čtvrt palce silná, se při jeho doteku rozdrolila v bílý prach, který jej přiměl kýchnout. Pod povrchovou vrstvou byla stěna tvořena celistvým kovovým plátem.

Ve stejném okamžiku začala komunikační jednotka rachotit ve staccatovém rytmu. Vzdálený hlas lodi nezřetelně, ale naléhavě oznamoval: „Váš signál zeslabuje.“

Drake se stáhl zpátky. „Je to aktivní vměšování?“

„Myslím, že ne. Jde o přirozené zeslabení. Ve stěnách a střeše budovy zřejmě bude nějaký štít nebo izolace. Během příští čtvrt hodiny by na místě, kde jste, mělo začít pršet.“

Drake se znovu zahleděl podél silnice, která vedla k věži. Nikde se nic nepohnulo. Dokonce i slabý větřík s jeho podivným pachem odumřel v nic. Zapadající slunce se schovalo za břeh hradby z mračen.

„Jen se ještě rychle podívám dovnitř. Víš, jak vypadá střecha?“

„Už na ni přes mraky nevidím, ale podle našeho předchozího pozorování jsou v ní dva velké kruhové otvory. Nic jimi nebylo vidět. Pokud má místnost, do které jste se díval, typickou výšku, budova má nad úrovní přízemí další tři patra.“

„Rampa, kterou jsem viděl, vede dolů, ne nahoru. Podívám se, jestli existuje nějaký způsob, jak se dostat do horních pater.“

Drake se vydal kupředu. Udělal dlouhý krok přes římsu. Nedokázal zabránit došlápnutí na rostliny na druhé straně. Poddaly se pod jeho vahou, s pištivým zvukem drcených gumovitých výhonků.

„Jsme stále v kontaktu?“

Komunikační jednotka zůstala tichá. Drake pospíchal místností do další. Byl v ní šedý stroj, pevný, neznámý a nic neříkající. Viděl silný kolmý válec přibližně tři stopy vysoký, který mohl být čímkoli od zařízení k deformaci prostoru až k myčce na nádobí. Přejel prsty po vnějším povrchu. Když je sundal, měl je špinavé. Všechno bylo pokryté silnou, nedotčenou vrstvou prachu.

Rampa byla podle lidských měřítek příkrá, svažovala se v úhlu třiceti stupňů. Opatrně postupoval vpřed, prodíral se vrstvami lepkavého materiálu, tenkého jako pavučinky babího léta, které se pod jeho rukama trhaly. Najednou kolem něj byla mnohem větší tma. Na této úrovni nebyl žádný otvor vedoucí ven a slunečního světla, které tam pronikalo zvenčí, bylo stále méně a méně. Během dalších pěti minut se bude muset obrátit na zpáteční cestu. Litoval, že si s sebou z modulu nepřinesl světlo. Jakýkoli průzkum spodních úrovní bude muset počkat do rána.

Přišel na spodek rampy. Botou narazil do něčeho, co se od něj odkulilo. Přešel k tomu a sklonil se, aby se podíval, do čeho to kopl.

Po jediném pohledu ztuhl ve svém skloněném postoji. Ve tmě neviděl barvy, ale jeho chodidlo narazilo na objekt známé velikosti a tvaru. Vypadalo to jako jeden z těch růžových slimáků, kteří se pohybovali kolem plotu u kanálu. Tento byl mrtvý –

Drake jej zvedl. Byl překvapivě lehký. Vnější povrch byl hladký a gumovitý, což mu umožňovalo zachovat si svůj původní válcovitý tvar, ale útroby jako by byly vyvrženy dlouhou štěrbinou na jednom konci. Chvíli přemýšlel, zda nejde o nějaký druh mumifikace. Jeho nos mu říkal něco jiného. Bylo to mrtvé dost dlouho, aby tělo začalo hnít.

Na podlaze před sebou viděl půltuctů dalších zbytků. Jeden z nich byl větší než ostatní, bílá obří verze červeného nohatého tvora, kterého pozorovali v uzavřeném prostoru u kanálu. Ve vzpřímené pozici by byl vyšší než on. Tento se však již nikdy nad ničím nenapřímí. Byl uprostřed málem přeseknutý vpůli.

Drake se otočil a zamířil vzhůru po rampě mnohem rychleji, než sestoupil dolů. Dorážely na něj všudypřítomné lepkavé pavučiny, takže si musel držet lokty před očima. Neměl klid, dokud po svých stopách nevyšel až nahoru, nepřekročil římsu a nestál v ponurém soumraku před budovou.

„Jsme v kontaktu?“

„Přijímám váš signál zřetelně, ale vizuální kontakt nemám.“

Hlas lodi byl nesmírně ujišťující. Drake vzhlédl na temnou, zataženou oblohu, s rukama zvednutýma před obličejem na ochranu proti dešti, který stále sílil.

„Pro dnešek jsem skončil. Vracím se k modulu. Nemyslím, že tu najdeme nějaké výrobní zařízení, ale chtěl bych se zítra ještě jednou podívat do těch budov.“

Zatímco Drake mluvil, rychlým krokem se ubíral po silnici, hlavu vraženou mezi rameny, aby mu do očí nepadaly kapky studeného deště. V okamžiku, kdy hlavu zvedl, aby se podíval skrze liják, se prudce zastavil. Plavidlo mělo stát u silnice, padesát či šedesát metrů od budov. Pole před ním se táhlo do dáli. Bylo prázdné.

Otočil se snad a vyšel z města jiným směrem?

To bylo nemožné. Vyšel z budovy stejným otvorem a pohyboval se v přímce od vysoké centrální věže. Viděl zploštělé místo na poli, kde předtím stál modul.

„Udělala jsi něco s modulem?“

„To rozhodně ne. Provedl s ním někdo něco?“

„Něco horšího – je pryč.“

Pospíchal dál. Brzy byl dostatečně blízko, aby viděl další stopy v nasáklé vegetaci. Byla tam výrazná rýha vedoucí k městu. Modul byl vybaven vznášecím mechanismem a zařízením pro pohyb vpřed, ale ty nebyly použity. Něco jej odtáhlo po zemi.

„Vím, kam se ztratil. Půjdu po stopě.“

Nejenže byl odtažen, byl přímo smýkán, aniž by někomu záleželo na tom, zda modul bude poškozen nebo ne. Když Drake sledoval širokou brázdu, narazil na sloupnutý pás kovu a urvanou tyč z jedné z přistávacích nožiček modulu. Shýbl se pro ni a zvedl si ji blízko k obličeji. Kromě toho, že byla potřísněná blátem, byly na ní otisky, jako by ji něco zvedlo, chvíli drželo a pak zahodilo.

Stopa nevedla k nejbližší budově, ale k větší, stojící nalevo od ní. Uprostřed stěny byl velký černý znak. Když Drake přišel blíž, uvědomil si, že tmavá oblast je otvorem ve zdi. Brázda, kterou sledoval, vedla dovnitř, kde se ztratila, protože povrch se změnil z měkké půdy v tvrdý, neproniknutelný materiál.

„Myslím, že modul byl vtažen do budovy.“

„Jaký další postup navrhujete?“

„Nemám na výběr. Musím najít modul. Bez něj se nedostanu zpátky na oběžnou dráhu.“

„Mohl byste počkat do rána.“

„To se neodvažuju. Možná to bylo náhodou, ale modul byl poškozen.“

Zatímco Drake mluvil, dál mířil k budově. Šel opatrně a tiše, tyč z podvozku modulu držel těsně u svého hrudníku. Všude bylo ticho, až na zpomalující cupitání deště.

U zdi se zastavil. Otvor byl dost velký, aby se do něj vešel celý modul. Že by byl jen za zdí, odkud by s ním mohl proletět ven? Nebo jej odtáhli po rampě na nějakou nižší úroveň?

Udělal dva opatrné kroky dovnitř. Okamžitě pocítil prudký úder do žeber, těsně pod levou bradavku. Bez přemýšlení máchl tyčí. Narazila do něčeho, co vykřiklo a vydalo to zvuk tak vysoký, až jej z toho rozbolely uši. Cítil úder do levého stehna, pak další do pravé ruky. Mihly se kolem něj dva stěží viditelné objekty. Rychle se za nimi otočil. Bylo to právě včas, aby uviděl dva vysoké bílé tvary mizející v šeru.

Déšť polevil na pár občasných kapek. Daleko za polem něco přízračně zablikalo. O kousek dál taky.

Za Drakem se ozval skřípavý zvuk. Rychle se otočil na patě, aby proti tomu stál čelem.

Z temného otvoru dveří nevyskočil žádný vysoký bílý tvar, aby jej napadl, ale najednou se objevil další záblesk, tentokrát z nitra budovy. Osvětlil prostor natolik, že Drake spatřil modul. Byl vtažen do středu místnosti a tam položen na stranu. Pokud se mu nepodaří převrátit ho do správné pozice, nepoletí.

„Ublížili vám?“ Loď ho neviděla, ale slyšela zvuky jeho rychlých pohybů.

„Jsem v pořádku. Ale modul je poškozený.“

„Půjde opravit?“

„To nevím.“ Z nitra budovy opět zablesklo světlo, tentokrát ostrá záře, jejíž jas se měnil jako u prskajícího plamene. „Musím jít znovu dovnitř.“

Loď něco řekla v odpověď, ale on to neslyšel. Veškerou svou pozornost upíral na stěnu za otvorem. Odrážela světlo ze zdrojů, které byly dál v nitru budovy. Hořely tam pochodně, oranžově rudé a rozptýlené.

Drake postupoval dál, kovovou tyč s ostrými hranami přes rameno. Myslel si, že je připravený, ale rychlost a prudkost útoku jej překvapily.

Půltuctů se jich vynořilo z temnoty jako bílí duchové. Čekali skrčení u jedné ze stěn místnosti. Do levé paže se mu zakousla klepeta. Reflexivní ucuknutí a ostrá bolest jej zachránily. Obrovitá mačeta, která mávla po jeho břiše, mu prosekla oděv, ale zanechala jen dlouhou a mělkou povrchovou ránu.

Otočil se a mávl tyčí po hlavě s klepety. Pukla a na obličej a krk mu z ní vystříkla chladná tekutina. Dál se otáčel a bil kolem sebe tyčí, do čehokoli, co bylo na dosah. Duch s mačetou se otočil a zavřeštěl, protože Drakeova kovová tyč jej prudce udeřila do břicha. Svalil se stranou a při pádu s sebou strhl dalšího. Pak se Drake rozběhl k východu. Světlo pochodní na chvíli zjasnělo.

Uběhl třicet yardů od budovy a teprve pak se otočil, aby se podíval zpátky. Všude byl klid. Otvorem ve zdi nevyskakovaly žádné bílé tvary. Zevnitř nezářily žádné oranžové pochodně. Na chvíli byl v bezpečí.

„Slyšíš mne zřetelně?“

„Dokonale. Do dvou hodin předpokládám vyjasnění oblohy a obnovení vizuálního kontaktu.“

„To je příliš dlouho. Poslouchej pečlivě a ulož to do permanentního záznamu.“ Tento příkaz byl zbytečný, ale Drake potřeboval mít jistotu. „Tvoje domněnka, že tato planeta přešla do postindustriální fáze, je správná, ale hlavní inteligence do vyvinutější formy nepřešla. Degradovala k primitivismu. Předtím jsme tuto dominantní inteligenci nezpozorovali, protože je noční a tráví dny pod zemí v těchto budovách. Na základě toho, co jsem viděl, zde není šance, že tato planeta by nám mohla poskytnout vesmírnou technologii, kterou potřebujeme. Mnohé ze starých systémů jsou stále v provozu, ale obávám se, že současní obyvatelé nemají ponětí, na jakém principu fungují. Je docela pravděpodobné, že brzy své stroje začnou uctívat.

Zde jsou tvoje instrukce. Pokračuj v této galaxii v pátrání po civilizaci, která je schopná létat do vesmíru. Pokud se ti to podaří, oživ moji kopii a spolu vyhledejte pomoc jakýchkoli bytostí, které najdete. Jestliže prohledáš celou galaxii a nic užitečného nenajdeš, nepokračuj do další. Hledání naší domovské Galaxie bez signálu, kterým bychom se řídili, by mohlo trvat donekonečna. Místo toho zahaj průzkum této galaxie s rozdílným cílem. Hledej hvězdný systém, kde jsou snadno dostupné surové materiály. Víš, co je třeba k vytvoření detektoru S-vlnových signálů. Až přiletíš k vhodnému hvězdnému systému, oživ moje kopie, tolik, kolik jich budeš potřebovat ke konstrukčním pracím ve vesmíru. Postav detektor signálů a použij jej. Rozumíš těmto instrukcím?“

„Chápu jejich význam, ale ne důvod, proč jste je vydal. Co bude s vámi? Vy nebudete pokračovat v hledání modulu a nevrátíte se na oběžnou dráhu?“

„Kéž bych to mohl udělat.“

„Proč mi tedy dáváte instrukce, kde chybí zmínka o vašich příštích aktivitách?“

„Protože nevím, zda moje aktivity tady budou mít nějaký vliv na to, co musíš udělat ty.“ Drake zahlédl blikání pochodní v nitru budovy. „Myslím, že Morlokové jsou připraveni zkusit to znovu.“

„Nerozumím termínu ,Morlokové’.“

„To je v pořádku. Neočekával jsem, že mu porozumíš.“ Pochodně uvnitř budovy plály jasněji. Drake o pár kroků couvl. Cítil svou vlastní krev, výrazný a charakteristický pach, který dosud v životě poznal jen jednou. Mnul si svou zraněnou levou paži, pak ránu v pravém boku. Bylo to zvláštní, ale bolest téměř nevnímal. Bude to lepší tady venku nebo zády proti jedné ze zdí?

„Navrhuji, abyste postupoval s trpělivostí. Není nutné vrátit se na oběžnou dráhu v blízké budoucnosti. Místní potravinové zdroje pro vás nejsou vhodné, ale mohu vyslat informaci k jejich zpracování, která vám umožní konzumovat je. Životnost vašeho těla je naplánovaná na mnoho století. Do té doby se situace na povrchu možná změní.“

„Změní se, to ano.“ Drake se otočil. Přemýšlel, zda by nenašel nějaký úkryt podél silnice nebo venku v polích. Viděl světla, daleko, ale neúnavně se přibližující. Nejlépe bude, když zamíří k nejbližší budově a tam zaujme pozici.

„V žádném případě,“ mluvila dál loď, zatímco běžel po vodou nasáklých šlahounech, „vás nemohu opustit. Dokud budete naživu, musím zůstat tady. A to může trvat staletí.“

„Může. Bylo by pěkné myslet si, že tomu tak bude.“ Drake ztěžka oddychoval, otočen zády ke zdi. Pevně svíral svou kovovou tyč, jediné, čím se mohl bránit. Pochodně se přibližovaly, shlukovaly se, aby kolem něj vytvořily hustý prstenec, ze kterého nebude úniku. „Zůstaň, dokud nezemřu, pak se vydej na cestu.“

Byli stále blíž. V mlhavém světle pochodní třímaných v pavoukovitých horních končetinách se bledě oranžově blýskala dlouhá těla. Viděl jako břitva ostrá klepeta. Rozevírala se do takové šíře, že mu snadno mohla ucvaknout hlavu. Zvedl kovovou tyč, potěžkal ji v rukou. „Drž mi palce.“ Zhluboka se nadechl ústy. „Už to nebude trvat dlouho.“

MEZIHRA: BLUDNÝ HOLANĎAN

Monitorovací lodě byly navrženy Cass Leemu a Melem Bradleym s velkou péčí a důmyslností. Musely být schopné přežít bez vnějších zásahů či údržby miliony let na oběžné dráze, a přitom vykonávat nepřetržité analýzy a pozorování. Musely být naprosto soběstačné, schopné v případě nutnosti čerpat energii z jakéhokoli zdroje. Musely obsahovat dostatek uložených informací, aby mohly odpovědět na jakoukoli otázku, kterou by kopie Drakea Merlina, vtělená na povrchu planety a vyčkávající na příchod Šivy, mohla položit.

Kompozity představované Cass a Melem byly při své práci pečlivé a geniální, ale ničím neplýtvaly. Nezahrnuly do svých návrhů rysy, které by byly neupotřebitelné mimo jakýkoli logický scénář.

Nevymysleli tudíž žádný plán pro loď, která přežila průlet césurou. Žádná z lodí nebyla zkonstruována tak, aby fungovala v galaxiích daleko od lidského vlivu a kontroly. Mezi její klady nebyla zahrnuta žádná schopnost palubní produkce sebereplikujících strojů. Její konstrukce zaručovala, že loď bude schopná fungovat po miliony let, ale ne po nespecifikované miliardy.

Cass a Mel na Drakeovo naléhání překročili rozumné a ospravedlnitelné požadavky pouze v jednom ohledu. První lidé se před dávnými věky vynořili z jeskyní pleistocénní Země s mozky již dostatečně vyvinutými, aby byli schopni psát sonety, vymyslet a hrát šachy, komponovat fugy a řešit dílčí diferenciální rovnice. Ve skutečnosti takové schopnosti nepotřebovali, protože žili ve světě, kde jedinými pevně danými konstantami byly lov, shánění potravy, rozmnožování a výchova potomků. Ovšem větší než nezbytný mozek se ukázal být výhodou. Možná to bude nezbytné znovu. Drake chtěl, aby každá loď byla vytvořena nejenom tak, aby měla svoje vlastní vědomí, ale aby byla natolik inteligentní, aby dokázala revidovat možné důsledky jí zadaných instrukcí a jejích vlastních operací.

Tato loď dostala instrukce poněkud neobvyklé a velmi specifické: Hledej civilizaci, která ovládla cestování do vesmíru. Pak probuď Drakea ze spánku a spoj ho s kýmkoli – nebo čímkoli –, co najdeš. Jestliže v této galaxii žádnou do vesmíru cestující inteligenci nenajdeš, postav detektor superluminálních signálů. Drake měl být probuzen ze spánku a vtělen, aby pomohl, protože loď postrádala roboty k všeobecnému použití, potřebné pro velké konstrukce ve vesmíru.

Z těchto instrukcí vyplývalo několik dalších příkazů. Za prvé, loď musí přežít. Musí vykonat cokoli bude zapotřebí k tomu, aby zajistila nepřetržitý sled svých operací. Také musí být trpělivá.

Loď bloudila samotná hvězdným mořem. Neexistoval způsob, jak by mohla přistát na tělese větším než malý asteroid. Její vlastní váha by její křehkou strukturu zničila. Kopie Drakea Merlina, mnohem robustnější, mohla být uložena do organického těla, zatímco loď setrvávala na oběžné dráze kolem planety, mohla se na ní vylodit, ale bylo nemožné postavit rozměrný detektor superluminálních signálů na povrchu planety.

Zůstat ve funkčním stavu pro loď samotnou nebylo obtížné. Materiálních zdrojů k sebeobnovení byla kolem mnoha hvězd a v prachových mračnech rozptýlených ve spirálních ramenech hojnost. V žádném případě to nemělo být problémem.

Loď nalezla otevřený galaktický koridor a prolétala jím, daleko od znepokojivých úkazů sluncí a singularit a prachových mračen. Dál prováděla svoji pečlivou analýzu: v dané galaxii bylo osmdesát osm miliard hvězd; pouhé dvě stovky cílových objektů byly zdroji potenciální inteligence – pět osmin jich už bylo po přímém prozkoumání vyřazeno. Bude jednoduchým, i když zdlouhavým úkolem prověřit ostatní. Loď si s tím určitě poradí.

Ale pak, dejme tomu, že pátrání bude neúspěšné, že žádný do vesmíru cestující inteligentní život nebude nalezen, že bude nezbytné podniknout další krok. Tím se časové měřítko pro akci nesmírně rozšíří. Léta se zvětší z milionů na miliardy. Vybudovat detektor S-vlnových signálů – dostatečně velký, aby jím bylo vidět do nejhlubších propastí vesmíru – by pak bylo nesmírně obtížným úkolem. Drake Merlin ve svých posledních příkazech z mraky zataženého povrchu planety nemohl tušit, co po lodi žádá.

Loď to ale věděla.

Také věděla, že jinou možnost nemá. Na rozdíl od člověka se mozek lodi nemohl rozhodnout zničit sám sebe.

Zatímco loď vypočítávala dráhu k další cílové hvězdě, mapovala sled svých budoucích akcí, pokud při současném průzkumu nebude nalezen potřebný druh inteligentního života.

Nalézt správný typ prachového mračna, takového, které se nachází dostatečné blízko nedávno vzniklé supernovy, aby bylo bohaté potřebnými těžkými prvky. Vtělit Drakea Merlina – ne jednou, ale do stovky nebo tisíce nebo milionu kopií; (a nepřemýšlet nad jejich konečným osudem.) Použít Merliny jako jednotlivce i pracující v unisonu jako dělníky. V nepřítomnosti inteligentních robotů musí Merlinové sami těžit na prachovém mračnu, postavit vesmírné výrobní zařízení, vytvarovat svazky antén a natáhnout je v prostoru v přesné konfiguraci potřebné k detekci signálů z S-vlnových zdrojů.

To by se dalo zvládnout. Loď viděla praktické překážky – musí počítat se svou omezenou rychlostí, plavit se bez energie po tisíce let mezi cílovými hvězdami, využívat každého přirozeného silového pole a částečkového větru galaxií; ale není to nic nemožného.

Možná až na čas, po který to všechno potrvá.

Loď dokončila výpočty a prohlížela si výsledek. Nemohla si povzdechnout ani mrknout, ale přála si, aby bylo možné vrátit se zpátky k Drakeovi Merlinovi v posledních okamžicích před tím, než se na něj vrhla horda bílých duchů, aby se ho zeptala, jestli tohle, právě tohle opravdu chtěl.

Znala odpověď na tuto otázku. Z uložených informací bylo všechno jasné: Drake Merlin nic z toho nechtěl. Chtěl svoji ztracenou ženu. V porovnání se vším, k čemu loď ve svých výpočtech dospěla, se tato možnost stávala jistotou.

Příští cílová hvězda byla známá, nejúspornější letová trasa vypočítaná a nastavená. Nebyl žádný důvod otálet.

Loď se vydala na svou multimiliardovou pouť, hnána nekonečnými pasáty lhostejnou galaxií.

KAPITOLA 28.

„ZDALEKA, ZVEČERA A ZRÁNA

A TEBE, DVANÁCTIVĚTRNÁ OBLOHO.“

Koho kdy mohlo napadnout, že to bude trvat tak dlouho?

Drake se vznášel v prostoru, jeho tělo ve skafandru se pomalu otáčelo. Vyšel z lodi, aby provedl inspekci povšechného stavu struktury. Kolikrát už byl vtělen, aby tento úkol splnil, on nebo některá z mnoha jeho kopií? Kolikrát zjistil, že všechno je v pořádku a kolikrát byl vrácen do elektronické podoby?

Tisíckrát, desettisíckrát, miliónkrát. Na tom nezáleželo. Detektor k zachycování S-vlnových signálů se prostíral všude kolem, konstrukce, jejíž uzliny a pavučinová vlákna se táhla do dáli, až za bod, kde je jeho oči dokázaly rozlišit na pozadí hvězd. Toto obrovité zařízení mělo být schopné zachytit důkaz superluminální aktivity až k hranici červeného posuvu. Bylo vyrobeno tak, aby pracovalo automaticky a donekonečna, bude-li to zapotřebí, bez dozoru lidí nebo lodí. Jedna po druhé budou prohledávány galaxie, dokud nebude prozkoumán celý vesmír. Proces ustane pouze tehdy, když bude zachycen signál. Zatím přístroje nehlásily nic než nepřetržitý bílý šum.

Pokud zařízení pracuje podle instrukcí, je něco špatného na základní teorii? Teoreticky byl superluminální signál schopen přeletět vesmír během hodin; ovšem tato teorie byla ověřena pouze v domovské Galaxii, na vzdálenostech, které byly milióntinou v porovnání se současnými potřebami.

Přesunul svou pozornost za detektor, k vzdálenému třpytu hvězd a galaxií. Jeho oči změnu neviděly, ale věděl, že probíhá.

Zatím ještě ne konec, jen pouhý začátek konce. Velká prachová mračna již byla pohlcena, žhnoucí modré superobří hvězdy před dávnou dobou explodovaly do supernov nebo se zhroutily v černé díry. Každá hvězda hlavní sekvence urazila již drahnou část své životní dráhy, redukovaná z napuchlého červeného obra v bílého trpaslíka, sotva většího než stará Země. Jen pomalu doutnající hvězdy o nízké hmotnosti zůstaly, dál vydávaly ubohé drobty záření; jejich energetické zásoby jim vydrží na dalších sto miliard let.

Až na to, že tolik času nezbývá. Vesmír se vyvíjel, měnil se. Loď Drakeovi hlásila, že už dávno dosáhl kritického bodu svého vývoje. Vzdálené galaxie vykazovaly výrazný modrý posuv, světlo bylo nahrazováno kratšími vlnovými délkami. Mikrovlnné záření kosmického pozadí, rozptýlené a ochlazené během předchozího rozpínání vesmíru, nyní zvyšovalo svou teplotu.

Vesmír se zahříval. Velký třesk byl daleko v minulosti. Vše nevyhnutelně směřovalo ke kolapsu, k závěrečné singularitě.

Ale myšlenka je otrokem života a život je šaškem času; a čas, který vládne všehomíru, musí mít konec.

Drake přestal plavat prostorem, ale jeho postava ve skafandru se dál pomalu otáčela. I on, stejně jako čas, obhlížel celý svět. Měl pocit, že jeho úkol nikdy neskončí – dokud jej nezastaví vesmír sám.

Byl se svou prohlídkou hotov. Mohl zamířit zpátky do lodi. Na druhé straně neměl kam pospíchat. Až se vrátí, bude znovu uložen do elektronické paměti a další spánek může trvat milion nebo miliardu let, ale až se probudí, změny všude kolem budou stále ještě nepatrné. Přesun ke konci vesmíru bude pomalý a majestátní a bude trvat multimiliardy let. Během závěrečných měsíců a dnů to bude okázalé. Pro kohokoli, kdo bude poblíž, to bude ukázka nepředstavitelné síly.

Loď byla drobným lesklým bodem uprostřed černé sítě S-vlnového detekčního systému. Drake k ní zamířil, rozhlížeje se při svém postupu kolem sebe. Prachové mračno, které lodi poskytlo materiál pro stavbu detektoru, stále viselo v prostoru, slabě zářilo svým vnitřním světlem. Bylo příliš malé na to, aby se zhroutilo pod vlivem své vlastní přitažlivosti. Tato skutečnost, stejně jako gravitační pole instalované lodí, byla klíčem k jeho nepřetržité existenci.

Drake, zaneprázdněný svými myšlenkami, odpojil ze skafandru jednotku spojující jej s lodí. V jeho činu nebylo nic nebezpečného. Komunikace bude v případě potřeby aktivována mozkem lodi, třebaže během mnoha miliard let od vstupu do césury loď ani jednou neanulovala jeho příkazy.

Zapnul komunikátor v okamžiku, kdy byl jen pár kilometrů od lodi a šokován si vyslechl krátkou, opakovanou zprávu.

„Byla zachycena superluminální signálníaktivita. Probíhá její analýza. Byla zachycena –“

„Cože? Proč jsi mě nezavolala a neřekla mi to?“

„Zdálo se mi to… předčasné.“ Loď podivně váhala. „Jsou zde určité anomálie, které si žádají vysvětlení.“

„V tom případě mi o nich raději řekni.“ Drake rekordní rychlostí proklouzl molekulární intersticiální přechodovou komorou. Překypoval radostí a říkal si, jaké má štěstí, že právě on byl vtělen, když přišel signál! Pak si uvědomil, jak je to hloupé, protože každé vtělení bylo verzí jeho samého, a bylo tudíž nemožné, aby právě on nebyl vtělen v okamžiku zachycení S-vlnového signálu.

„Odkud signál přichází?“

„Je to mnohonásobný signál, z galaxie zhruba osm set milionů světelných let vzdálené. V kosmickém měřítku je to poměrně blízko. Leží na vzdálené straně jedné z těch velkých propastí, v galaktickém superhnízdu, které je jedním z našich sousedů.“

„Co ve zprávách stojí?“

„Právě tady začíná anomálie. Za prvé, signály postrádají standardní záhlaví, identifikující jejich zdroj a místo určení.“

„Možná byly odvysílány rozhlasem.“

„To je nemožné. S-vlnový signál je stejný jako jakýkoli jiný, musí být přesně zaměřen, aby šel přečíst i po stovkách světelných let. Ale dokonce i kdyby signály byly odvysílány, jak říkáte, byla by v nich vyznačena zdrojová identifikace. Tohle však není nejvíc znepokojivým rysem. Skutečný problém spočívá v tom, že signály jsou nerozluštitelné. Nezabýváme se tady jedním zachyceným signálem, kde by problémem bylo čistě vyřešení dvojsmyslů. Zachycujeme miliony paprsků, nesmírné množství dat. Třebaže s sebou máme všechny známé komunikační protokoly, tyto superluminální signály neodpovídají žádnému z nich.“

„Možná je to nový protokol, něco, co se začalo používat až po našem průletu césurou. Jsme pryč už tak dlouho, změny jsou nevyhnutelné.“

„To je pravda, jenomže tyto signály jsou naprosto neznámé. Změna je víc než pravděpodobná, dokonce je nezbytná, odráží nové potřeby a novou technologii. Nicméně, tak jako v sobě lidské tělo odráží prvky vaší nejranější historie, od nehtů přes tělesné ochlupení až k embryonickým žaberním štěrbinám, tak by i jakýkoli superluminální signál měl alespoň něčím připomínat staré komunikační protokoly. Tyhle takové nejsou. Jsou zcela neznámé.“

„Stále se je snažíš rozluštit?“

„Přirozeně. Nejsem ale v tomto směru optimistou. Zaměstnala jsem osmdesát procent svých analytických zdrojů, ale bez úspěchu. Nejpravděpodobnější vysvětlení je zároveň tím nejméně uspokojivým.“

Drake se na ně nepotřeboval ptát. Tuto možnost probíral s mozkem lodi během každého ze svých vtělení.

„Dejme tomu, že to je nezávislá civilizace, inteligence, která se nikdy nesetkala s lidmi, ale je dostatečně vyspělá, aby uměla používat S-vlnovou komunikaci. Jak by to ovlivnilo naši schopnost vyslat jim signál?“

„Vyslat jim signál? To by bylo velmi snadné. Náš S-vlnový detektor může vysílat stejně přesně a rychle, jako přijímá. To by problémem nebylo. Otázkou zůstává, co se stane s naším signálem, až v dané galaxii bude zachycen?“

„To už bude můj problém, ne snad?“ Drake nesnášel prázdné fráze. „Jakmile budu zpátky v elektronické podobě, jak dlouho to potrvá, než mne budeš moci superluminálně odeslat?“

„Maximálně několik hodin.“

„V tom případě jdeme na to. Říkala jsi osm set milionů světelných let?“

„Osm set osmnáct milionů, abych byla přesná.“

„Za jak dlouho bys tam doletěla ty – za předpokladu, že bys měla palivo, údržbu a všechno ostatní?“

„Většinu cesty bych musela urazit bez použití pohonné síly, protože mezi galaxiemi nejsou žádné zdroje materiálu ani energie. To by nevyhnutelně znamenalo dlouhá období nízkého nebo nulového zrychlení. Cesta by trvala miliardu let nebo víc.“

„Jsi schopná přežít to?“

„Samozřejmě. Již jsme vydrželi desetinásobky této doby. Musím se ale zmínit o dvou dalších anomálních rysech zachycených signálů. Za prvé, třebaže signálů je hodně, miliony a miliony, lze je rozdělit do dvou odlišných typů.“

„Jak to poznáš, když nevíš, co je jejich obsahem?

„Podle statistické analýzy bitových proudů. Tato analýza jasně odhaluje dva rozlišné typy, třebaže koncept každého typu zůstává neznámý. A to je ta druhá anomálie. V principu by moje analytické přístroje měly umožnit interpretaci jakéholi možného existujícího signálu. Nezáleží na tom, zda je původu lidského nebo nelidského, organického či anorganického, známého nebo naprosto cizího, vyjdeme-li ze zákonů logiky, o kterých se vždy věřilo, že jsou univerzální, signál by měl být rozluštitelný.“

„A tyhle nejsou? Velmi zvláštní. Je možné, že si s tím snáz poradíme, až se na to podíváme hezky zblízka.“ Drake ale vyjadřoval důvěru, kterou postrádal. Cítil, jak se v něm probouzejí staré vzpomínky. Dva druhy signálu, které očividně byly signály, ale žádný z nich nebylo možné interpretovat. Proč mu to připadá tak povědomé?

„Nejdřív mě převeď zpátky do elektronické podoby. Pak mne vyšli na cestu. Až budu pryč, vydej se za mnou a připoj se ke mně.“ Signály, kterým nikdo nerozumí. Algoritmy, které by měly být schopné interpretovat cokoli, ale nedařilo se jim to. Odsunul tu otázku. Bude mít čas přemýšlet nad ní, až dosáhne zdroje signálu. „Převeď mne do elektronické podoby, ať se mohu pustit do práce. Za předpokladu, že všechno bude v pořádku, nechám se vyslat zpátky k tobě a povím ti, jak to vypadá.“

Za předpokladu, že všechno bude v pořádku.

Drakea, probírajícího se k vědomí, napadlo, že nic už nebylo v pořádku po celé věky. Rozhodně to nebylo v pořádku tentokrát. Místo, aby procitl v nějaké jiné galaxii, přenesený tam ve formě S-vlny a probuzený k vědomí, stále prodléval na palubě lodi. A třebaže byl při vědomí, rozhodně nebyl v žádném těle. Místo toho se nacházel v elektronické podobě, dělil se s lodí o její senzory a procesory. Také si byl vědom stovek či více dalších verzí sebe sama, dřímajících kolem něj.

„Dobrá, nevyšlo to. Co se děje ted?“

Část odpovědi znal ještě předtím, než loď promluvila. Senzory mu odhalily pohled na disk pruhované galaxie. Ze způsobu, jakým vyplňovala oblohu před nimi, poznal, že se nacházejí pár desítek světelných let od ní – což byla v mezigalaktickém měřítku vzdálenost na dotek.

Byla to ta galaxie. Signální přijímací zařízení ukazovalo spirální ramena plná zářících jiskřiček S-vlnové komunikace. Galaxie jimi přímo žhnula, jasnými blikajícími body modré a purpurové. Byly lodí zabarveny do typu 1 a typu 2 – statisticky odlišných, ale stejně záhadných.

Pokud je loď tak blízko zdroji signálů, pak musela od té doby, co byl naposledy při vědomí, uplynout miliarda či více let.

Proč loď neodpovídá na jeho otázku? Pak si Drake uvědomil, že odpověděla. Nový blok informací byl přetransformován, jeho elektronické vědomí jej už zpracovávalo, tisíckrát nebo miliónkrát rychleji než jeho starý organický mozek. Věděl, aniž by mu bylo řečeno, že…

Po celá staletí loď zůstala v ohniskovém bodu obřího zařízení k zachycování S-vlnových signálů. Vyslala Drakea jako superluminální signál – nejednou, ale stokrát a ještě víckrát. Trpělivě čekala na zpáteční signál. K zařízení však nedorazilo nic kromě nekonečného proudu nesrozumitelné komunikace.

Nakonec loď musela učinit těžké rozhodnutí. Pokud opustí zařízení, všechny šance na obdržení intergalaktického signálu od Drakea budou ztraceny. Loď bude nucena znovu spoléhat pouze na svůj jednoduchý vestavěný detekční systém k zachycování S-vlnových signálů. Na druhé straně, zůstat na místě a čekat na signál od Drakea mohlo trvat do konce vesmíru.

Nakonec loď přece jen zařízení opustila a vydala se na svou osamělou, miliardu let trvající pouť přes mezigalaktickou propast. Tím, že tak učinila, ztratila schopnost přijímat superluminální signály z místa určení, dokud cílová galaxie nebyla dostatečně blízko, aby mohl operovat detekční systém na palubě.

Jak blízko?

Až sem. Dostatečně blízko na to, aby loď mohla použít optický systém fungující na principu aperturní syntézy, schopný zprostředkovat ve viditelných vlnových délkách záběry povrchových detailů planet velikosti Země.

Nyní však vyvstal nový problém. Byl pro loď natolik matoucí, že věděla, že potřebuje pomoc. Probudila tedy Drakea.

A protože bude zapotřebí přímého přístupu ke všem senzorickým údajům a protože v žádném případě nebyla v dosahu dvaceti světelných let planeta, kde by se mohla osvědčit vtělená organická forma, loď použila jinou proceduru. Nevtělila probuzenou inteligenci, ale vzkřísila ji v elektronické podobě.

Drake si prohlížel záběry jedné z planet, zatímco loď neúnavně dál plula prostorem. Ten svět na první pohled připomínal Zemi, byl dostatečně masivní a dost daleko od své hvězdy, aby na něm mohla existovat atmosféra.

Měla by mít vzduch, dusík nebo metan či kysličník uhličitý, nebo, pokud na něm existuje život, kyslík a vodní páry. Žádná stopa po podobných prvcích však v plynové spektrální analýze vidět nebyla. Povrch, nezatažený mraky ani příkrovem vzduchu, byl černý jako kámen. Vypadalo to jako vulkanický čedič, který vyvřel za vysoké teploty a pak vytvořil jezírka a ztvrdl do groteskních formací. Nebylo tam známky po povrchové vodě, žádné stopy po umělých objektech. Svět jako hejno světlušek obíhala stovka objektů, příliš malých, než aby je optické systémy byly schopné rozlišit. Čas od času se některý z nich zableskl, což znamenalo, že vysílá, a loď jejich S-vlnové signály zachycovala.

Zařízení, která obíhají dávno vymřelé světy?

Drake sledoval místa určení vyslaných signálů a loď mu na jeho příkaz zprostředkovávala jejich záběry: svět za světem, záběr za záběrem spálené mrtvé zkázy. Každá z planet byla zničená. Každá vypadala bez života.

„Provedla jsem přehled tak kompletní, jak je to z této vzdálenosti možné.“ Zprávy od lodi byly jasné a snadno srozumitelné, protože Drake už věděl, jak jim v elektronické podobě naslouchat. „Dané schéma se opakuje z jedné strany galaxie na druhou, z vnějšího okraje k centrálnímu disku. Tyto světy mají společné to, co jsem označila jako superluminální vysílací schopnost typu jedna. Porovnejte je se světy typu dva.“

Drakeovi byla nabídnuta k prohlédnutí další sekvence planet. Z hlediska vidění lodi zde byly velké rozdíly. Z lidského hlediska jakýkoli jiný faktor překonávala jediná podobnost mezi nimi: všechny byly bez života.

Drake si prohlížel tisíc planet typu dva, kde všechno, co se lidstvo dozvědělo o fyzice, planetologii a biologii naznačovalo, že by se tam měl vyvinout život. Slunce bylo vhodného spektrálního typu, povrchová teplota se držela v potřebném rozsahu, planety měly oběžné dráhy s nízkou výstředností, byla tam spousta povrchového vodstva a hustá atmosféra složená z vodíku, kysličníku uhličitého a dusíku.

Měl by se tam vyvinout život – musel se tam vyvinout. Důkazem byl roj aktivních zařízení kolem každého ze světů, vysílající a přijímající pulsy S-vlnových signálů. Nikdo by takové systémy neinstaloval bez účelu. Na těchto světech kdysi byl život. A tento život byl nějakým způsobem zničen, ne tak velkolepě jako na světech typu jedna, ale stejně důsledně.

„Tento problém jsme nikdy nepředpokládali.“ Mluvila to loď nebo to byly Drakeovy vlastní myšlenky? Teď, když spolu sdíleli paměť a schopnost zpracovávat data, dělicí čára mezi nimi byla nezřetelná. „Vždycky jsme se domnívali, že schopnost superluminální signalizace bude provázena fungující technologií. Nyní jsme nalezli přemíru této schopnosti, ovšem nic jiného. Přejete si navštívit tuto galaxii, i když se zdá být bez organického života?“

„Je to bezpečné?“

Ta poslední věta se v Drakeově hlavě rozhodně nezrodila. Jeho myšlenky se znovu přesouvaly ke starým vzpomínkám a nabízely mu nepříjemné závěry.

Cokoli se může stát, v nekonečném vesmíru se stane.

„Tento vesmír není nekonečný,“ namítla loď. „Je konečný v čase, jak v minulosti, tak v budoucnosti a je konečný, ale neohraničený v prostoru.“

„V pořádku. Chápej to tak, že věci, které jsi neočekávala, že se stanou, když jsi před dávnou dobou byla na jednom vzdáleném světě, se mohou stát, čekáš-li dostatečně dlouho a cestuješ dostatečně daleko.“

On sám nejenže neočekával, že něco podobného někdy uvidí – když byl mladý, vůbec tomu nevěnoval pozornost. Jeho zájem se soustředil na hudbu a na Anu a všechno tak nezáživné jako militaristická politika nebo politická strategie ignoroval. Byla to Ana, sociální aktivistka, která ho vzdělávala. Vzpomněl si na jedno líné říjnové odpoledne, kdy spolu leželi bok po boku v jediné místnosti jeho malého bytu, s žaluziemi částečně rozevřenými a pozdně odpoledním sluncem vrhajícím na zeď prodloužené, deformované stíny listoví. Drake ležel natažený na zádech. Nechtěl mluvit ani o ničem přemýšlet a docela rád by si zdřímnul. Zjistil, že je snazší nic neříkat a předstírat, že naslouchá, ale vydrželo to jen pár minut.

„Tebe to nezajímá, co?“ Ana jej strčila do levého ramene a vztyčila se na lokti, aby mu viděla do obličeje a měla jistotu, že neusne. „Říkám ti, že se to může stát znovu.“

„Ale. Vzájemně zaručená destrukce je mrtvou myšlenkou. A taky pěkně hloupou.“

„Je víc než hloupá, jenomže já jsem si jistá, že mrtvá není. Po celé dvě generace na ni bylo plýtváno mozky a zdroji. A víš proč?“

Ve skutečnosti ne. Jediné, co však Drake řekl, bylo: „Um-hmm.“

„Pokračovalo to dál, protože to byl pěkně vypasený a vysoký strom s penězi, kde bujila korupce a smluvní strany mohly snadno přijít k penězům. A protože, bez ohledu na to, jak se snažíš, paranoidních lidí je vždycky víc než dost. Když vyrobí víc zbraní, nebo když si jen myslíš, že by mohli, ty jich taky musíš vyrobit víc. Jsou stejně blázniví jako ty, takže musejí vyrábět víc a víc, a tím pádem jich musíš víc vyrábět i ty, takže musejí vyrábět víc oni, takže musíš vyrábět víc ty…“

K Drakeovu zklamání se odmlčela. Kadence té opakované věty byla uklidňující a on by jí dál naslouchal a spokojeně pokyvoval hlavou. Místo toho řekl: „Já nevím, proč si s něčím takovým pořád děláš starosti. Je to minulost. VZD se rozpadla před více než dvaceti lety, společně se Sovětským svazem!“

Vztyčila se vedle něj a položila mu dlaň na holé břicho. „To dokazuje, jak málo rozumíš militaristické politice. Já jsem tyhle věci pila už s mateřským mlékem. Čtyři z mých strýců a pět mých bratranců jsou armádními zaměstnanci nebo slouží u letectva. Měl bys slyšet ty řeči při rodinných sešlostech. Opravdu jsi mně pomohl. Oni tvůj postoj nesnášejí.“

„Já žádný nemám.“

„To je skoro ještě horší. Jenomže oni tě nechtějí vidět, což mně poskytuje záminku nestýkat se s nimi taky. Nikdy ti nedokážu dost poděkovat.“

„Můžeš mně poděkovat tím, že mě necháš odpočívat. Nicméně, mně bys děkovat neměla. Poděkuj profesorovi Bonvissutovi. To on ti dal stipendium.“

„Poděkuju vám oběma. Víš, co řekl strýček Dan? Je to plukovník letectva, ten z Baltimoru, který ti řekl, že nejlepší vokální skupinou jsou Zpívající seržanti a že Wagner byl nudným starým podivínem.“

„Pamatuju si ho. Rossini prohlásil to samé – o Wagnerovi myslím, ne o Zpívajících seržantech. Řekl, že Wagner měl krásné okamžiky, ale příšerné čtvrthodiny. Taky se nechal slyšet, že nemůže posoudit Wagnerova Lohengrina podle jediného poslechu a že zajisté nemá v úmyslu poslechnout si ho podruhé.“

„Strýček Dan říká, že militaristické myšlenky nezmizejí, nikdy.“ Ana Drakeovi nedovolila změnit téma hudebními anekdotami. „Staré myšlenky se odloží na polici, a když přijde čas, jsou oprášeny a znovu předloženy jako nové. Spoustě věcí, které mi strýček Dan říká, nevěřím, ale tomuhle ano. Rovnováha teroru nezačala s VZD. A neskončí s ní. Zlé myšlenky stále budou dřímat někde na polici.“

A někdy sedí na polici strašlivě dlouhou dobu, než konečně dosáhnou svého potenciálu.

„Myslím, že vám nerozumím,“ ozvala se loď.

Bylo to stěží překvapující – Drakeovy soukromé myšlenky nebyly určeny nikomu jinému. Nahodile bloumaly mezi minulostí a přítomností a obsahovaly osobní narážky, které rozhodně nebyly ve všeobecné databázi.

Drake adresoval svoje poznámky přímo stykové ploše lodi. „Vzájemně zaručená destrukce je velmi jednoduchá myšlenka: Já si vybuduju rozsáhlý zbrojní systém. Ty uděláš totéž. Pak se mě neodvážíš napadnout, protože kdybys to udělala, já bych na oplátku napadl tebe a ty bys zahynula taky.“ (Zabil Anu a zemřel taky. Uvažoval o svém činu jako o Vzájemně zaručené destrukci. Je v tom případě nějaký rozdíl mezi ním a šílenci posedlými VZD?) „Takže žádný z nás toho druhého nenapadne. Zní to, jako by to mohlo fungovat, jenomže VZD má jednu osudovou chybu. Vytváří rovnováhu mezi dvěma skupinami, ale je to nestabilní rovnováha. Stačí malá nehoda, nebo dokonce nedorozumění a obě strany použijí své zbraně. Musí zaútočit tak rychle, jak jen mohou, okamžitě, aby neutralizovaly co nejvíc ze zbrojní síly nepřítele. Co je ještě horší, nedorozumění může způsobit třetí strana s nepatrným množstvím zbraní a přimět ony dvě silné strany zaútočit proti sobě tím, že nafinguje útok jedné na druhou. Myslím, že se právě díváme na výsledek toho, co se stane, když je VZD použita ve velkém. Podle mne to zničilo celou galaxii.“

„To není možné. Každým okamžikem zachycuji nové superluminální zprávy. Nerozumím jim, ale dokazují, že tu stále existuje nějaká inteligence.“

„Nějaká inteligence. Někdy, když je myšlenka dost stará, může působit nově. Měl jsem se dovtípit, co se děje, už před celými věky, jakmile jsi mi řekla, že z této galaxie přicházejí dva odlišné typy signálů a že nejsi schopná rozluštit žádný z nich. Řekla jsi, že bys měla být schopná interpretovat jakýkoli signál. Co když ale nejsou určeny k tomu, aby jim porozuměl kdokoli bez náležitého klíče? Co když obě strany používají šifry, kódy, které nikdo jiný není schopen rozluštit.“

„Záměrné utajení. To je zcela jistě možné. Co vám ale dává jistotu, že tato galaxie je mrtvá? Jak to může být pravda, když její technologie stále pracuje?“

Drake si uvědomil, že dokonce i to je schopen vysvětlit. V myšlenkách se mu vybavila vzpomínka na dávné představení Haydnovy Symfonie na rozloučenou, na dirigenta stojícího čelem k tělesu hráčů. Před každým z nich stála zapálená svíce. Jeden po druhém hudebníci dokončili svůj orchestrální part, sfoukli svíčku a odešli z jeviště. Nakonec takto zmizel celý orchestr. Dirigent zůstal sám stát ve tmě.

Bylo nepravděpodobné, že loď by z této myšlenky mohla něco pochopit. „Dovol mi říct ti, co se stalo na Zemi,“ pokračoval Drake, „v letech těsně předtím, než jsem se narodil. Dvě velké mocnosti jako šílené vyráběly své nukleární zbraně. Všichni v té době předvídali, že vypukne celosvětová válka. Pokud by k ní opravdu došlo, byla by krátká. Za pár hodin by bylo po všem. Zbraně nad pólem by po odpálení zasáhly jakýkoli cíl do třiceti minut. Armáda na jedné straně – na naší straně, řekli by lidé, třebaže já o ní jako o svoji straně nesmýšlel – dospěla k závěru, že potřebuje určitý druh komunikačního systému, který by zůstal funkční dokonce i po skončení konfliktu. Představovali si velitelské stanice rozmístěné ve vesmíru, celou konstelaci speciálních satelitů na oběžné dráze kolem Země. Vesmírná plavidla by byla ovládána počítači a vytvářela by jakýsi druh centrálního nervového systému pro veškerý boj, bez ohledu na to, co by se stalo. Systém se jmenoval MILSTAR, což byla zkratka pro Militaristickostrategický, taktický a útočný systém, a předpokládalo se, že bude schopen fungovat dokonce i poté, co přejde hlavní vlna války. Militarističtí stratégové nechtěli, aby MILSTAR pomáhal v civilní rekonstrukci. To by nebylo jeho úkolem. Chtěli, aby zvládal válečnou komunikaci – aby byl schopen podporovat další boj, bude-li to nezbytné, po celé měsíce nebo léta později. Chtěli, aby MILSTAR byl připravený bojovat v další válce. Byl navržen tak, aby fungoval dokonce i v případě, že všechny velitelské struktury na povrchu Země budou zničeny, aby povolal armádu robotů, bez ohledu na to, zda kolem budou či nebudou lidé.“

Znovu se mu vybavila ta vzpomínka. Dirigent stojící před plnou sestavou orchestru. Jak by vojenské síly – pozemní, vzdušné i vodní – byly jedna po druhé zhasínány nepřátelskými aktivitami, MILSTAR by pokračoval dál, organizoval by a optimalizoval zdroje, kterých každou vteřinou ubývalo. Nakonec na jevišti nezůstalo nic než notové stojany a prázdná pouzdra od nástrojů. Dirigent mával svou taktovkou nad zmizelou armádou hráčů. Stejně tak by MILSTAR vznešeně plul prostorem, komunikační systém v plném pracovním nasazení, připravený dirigovat druhou symfonii Armageddonu.

„Satelity MILSTAR musely být velmi vyspělé. Potřebovaly dlouhou operační životnost. Musely být mobilní, aby se dokázaly vyhnout přímému raketovému útoku; trvanlivé, aby mohly celé roky operovat bez jediné lidské mysli, která by je řídila; robustní, aby přežily elektromagnetické pulsní efekty a průlety raket v těsné blízkosti; a chytré, aby byly schopné snadno komunikovat jedny s druhými za použití různorodosti zakódovaných signálů, takže nepřítel nikdy nemohl proniknout do globální komunikační sítě.

Byl to vysoce utajený projekt. Musel být. Proto byl po dlouhou dobu schopen získávat obrovské fondy, dokonce i přesto, že kdokoli se na to podíval dostatečně objektivně, musel pochopit, proč by to nefungovalo. Bylo k tomu zapotřebí desítek milionů počítačových instrukcí a programového kódu, které bylo možné vyzkoušet jenom tehdy, když byla už oficiálně vyhlášena válka. MILSTAR předpokládal statický světový stav, s jediným definovaným nepřítelem. Obcházel jakýkoli civilní velitelský řetězec. Co bylo nejhorší, předpokládalo se, že jedna nebo druhá strana by mohla nukleární válku vyhrát, a být hned připravená bojovat znovu. Žádná zmínka o stovkách milionů ztrát, o otráveném jídle a vodě, zničeném zásobování a dopravním systému, nebo o totálně zhroucené ekonomice, která by si už nemohla dovolit vydat na vojenské účely ani deset centů.

Dopadlo to dobře. MILSTAR pomalu, krůček po krůčku pozbýval svého utajení. To jej odsoudilo k záhubě. Odhalen nemohl obstát. Nakonec, po letech a letech nejistoty, kdy nikdo už nevěřil v jeho efektivnost, ale dál jej udržovali v chodu jako zdroj pracovních příležitostí a odměn za politickou podporu, bylo financování pozastaveno a celý projekt skončil. MILSTAR se nikdy nestal funkčním systémem – na Zemi. Ale něco podobného bylo vyvinuto a stále je funkční – Drake ukázal na galaxii před lodí – tady.“

Nechal se unést, v čase, prostoru i v hloubce pocitů, které pro něj byly ztracené celé eóny. Věděl, že mluvil spíš za Anu než za sebe. To byly její obavy, její zápal, její víra, její úleva nad tím, že Země se vyhnula zkáze. Také si poprvé uvědomil, že existence v čistě elektronické podobě nevylučuje emoce, vášeň a touhu.

Loď absorbovala fakta jeho výkladu, nikoli jeho intenzitu. „Takže třebaže S-vlnový signální systém v této galaxii stále funguje,“ řekla, „jeho původní tvůrci a majitelé dávno zmizeli. Proto neexistují žádné morální nebo praktické překážky, abychom si jej zabrali pro sebe. Možná se nám podaří vyřadit šifrovací systém. Jakmile s tím budeme hotovi a bude možné odesílat a přijímat naše vlastní S-vlnové signály –“

„To udělat nemůžeme.“

„Domnívám se, že disponuji potřebnými analytickými schopnostmi, o kterých možná ani nevíte.“

„V tom problém není. Problémem je jít tam.“ Drake opět ukázal na galaxii před nimi.

„Jsme pouze dvacet jedna tisíc světelných let daleko. Bez potíží jsme urazili již čtyřicetinásobek této vzdálenosti. Zbývající úsek je zanedbatelný.“

„Ne. Na tom místě se dá očekávat problém. Podívej se na ně.“ Drake ukázal na přehlídku zčernalých a tichých světů. „Nevíme, co to všechno způsobilo, a z toho, co vidíme, je patrné, že by to stále ještě mohlo být funkční. Možná to čeká na něco nového, na co by to mohlo zaútočit. Zbraním došly cíle. Nevíme, jestli jim došlo cokoli jiného. Jen proto, že galaxie je mrtvá, neznamená to, že je bezpečné vydat se tam.“

„V tom případě vás žádám, abyste navrhl alternativu.“ Loď otočila svoje zobrazovací zařízení, pomalu je přehoupla od ostrova hmoty před nimi k velkému oceánu prostoru, který jej obklopoval. „Další nejbližší galaxie je dva a čtvrt milionu světelných let vzdálená. Nevykazovala žádné stopy S-vlnové komunikace. Navrhujete, aby se stala naším příštím cílem? Jsem připravená uposlechnout vaše příkazy.“

A právě v tom byl zakopán pes. Žádná lepší alternativa neexistovala. Žádná jiná galaxie nevykazovala během pátrání, které probíhalo po celý ten čas, existenci superluminální aktivity. Rozhodnutí opustit tak velký detekční systém, který byl před mnoha lety pracně zkonstruován, bylo předčasné. Bohužel tomu tak bylo. Správně měli nejdříve prozkoumat každou galaxii ve vesmíru a pátrat po známkách S-vlnové aktivity a ne se bezhlavě vyřítit za záhadou, která ležela před nimi.

Byla to Drakeova chyba. Než jednal, měl usilovněji a déle přemýšlet. Cena za bezmyšlenkovité jednání byla vysoká: musí se vrátit k detekčnímu systému, který nechali miliardu světelných let za sebou a pokračovat v dalším pátrání.

Taková byla cena. Jenomže on nebyl ochoten zaplatit ji.

Určitě jde něco udělat se zařízeními, která leží před nimi, tak neodolatelně blízko. Ve srovnání s druhou možností bylo dvacet tisíc světelných let jako vkročení do sousedovic domu. S absolutní jistotou věděl, že tam existuje plně funkční zařízení k vysílání a zachycování superluminálních signálů. Nic takového možná nenajdou po celou tu dobu, než vesmír dospěje k eschatonu.

Pole záběru lodních senzorů se bez ustání otáčelo v prostoru a Drake sledoval velkolepé míhání galaxií. Nezměnily se. To on se změnil. Kam se poděly jeho vůle a odvaha? Kdy se stal tak opatrným?

Kdysi dávno bez rozmýšlení riskoval úplně všechno. Teď, bez ohledu na to, co dělal, riskoval jen to, co musel. Někde na vzdáleném konci vesmíru existují další verze jeho já. Nevědí, že daleko od nich stále přežívá i on – myslí si, že zemřel před patnácti miliardami let, když loď byla pohlcena césurou. Ale co na tom? Jsou tam a budou tam. Má vůbec co ztratit, když se odváží riskovat temnou hrozbu ležící před ním?

„Ano, ale zemřít a odejít neznámo kam…“

Co to všechno znamená? Obyčejný strach ze smrti?

„Míříme nadále ke galaxii?“

„Ano. Kurs zůstal nezměněn.“

„V tom případě zapomeň na alternativu. Udržujeme daný směr. Zamiř k nejbližšímu světu, kde zachycuješ zdroj S-vlnového vysílání.“

Je mnoho událostí v útrobách času, které budou zplozeny.

Jak je to dlouho od té doby, co na tohle myslel? Bylo načase pokusit se o štěstí a vyzkoušet laskavost reality.

###

Pokusit se o štěstí v jednom ohledu neznamenalo zapomenout na opatrnost všude jinde.

Drake se rozhodl zůstat při vědomí, třebaže ne vtělený, během celého pomalého letu ke galaxii. Rychlost lodi musela být subluminální. Světýlka S-vlnové komunikace před nimi blikala a zářila od jednoho ramene spirály ke druhému, stejně zlověstná jako vždy. Na Drakeův podnět mozek lodi dospěl k názoru, že zprávy jsou zakódovány úmyslně, a snažil se je dešifrovat. Toto úsilí pohltilo převážnou část počítačových schopností lodi na dobu dvanáct tisíc let. Nedospěla k žádnému užitečnému výsledku ani u zpráv typu jedna, ani u zpráv typu dva.

Zatímco tohle vše probíhalo, Drake neustále monitoroval galaxii před nimi. Neměl ponětí o množství zbraní, které tam zůstaly. V každém okamžiku mohou jejich přibližující se loď zpozorovat a nepřátelská síla ji zničí. Byl připravený vypnout všechny systémy a doufat, že ticho útok překazí, a kdyby ani to nepomohlo, otočil by se s lodí a pokusil by se před zničením uprchnout.

Třináctý tisíc světelných let přinesl změnu. Došlo k ní, když spolu Drake a loď debatovali o výhodách a omezeních svých dvou mentalit.

„Co byste v podobné situaci udělal vy?“ Loď nebyla spokojená se svým výkonem.

„Kdybych já byl lodí, s tvou historií a anorganickou inteligencí, první věcí, kterou bych udělal poté, co by mne Drake Merlin požádal, abych ho v podobě superluminálního signálu vyslal do vzdálené galaxie, by bylo říct sám sobě, že lidé mají tendenci být impulzivní a činit unáhlená rozhodnutí. Vyvinuli jsme se tak, protože staré lidské tělo zřídkakdy přežilo déle než sto let. Neustále jsme někam pospíchali, museli jsme. To znamená, že jako loď bych strávil dlouhou dobu zvažováním svých vlastních možností. Pak bych se zamýšlel nad tím, co všechno by se dalo dělat u detektoru k zachycování S-vlnových signálů, který jsme vybudovali. Až bych s tím vším byl hotov, teprve pak bych zamířil sem.“

„A co byste udělal jako člověk ve stejné situaci?“

„Kdybych pro svou existenci neviděl žádné jiné možné budoucí uplatnění –“

Drakeovy poznámky o sebevraždě, myšlence zcela cizí pro inteligenci lodi, byly přerušeny.

V-A-V-A-V-A-V-A-V-A-V-A-. S-vlnový detektor kvílel a švitořil přetížením, když do něj hlasitě burácela zpráva.

V-A-V-A-V-A-V-A-V-A-V-A-.

„Přichází to z galaxie před námi?“ Aby pronikla clonou valícího se hluku, Drake musel svou myšlenku vyslat maximální hlasitostí.

V-A-V-A-V-A-V-A-V-A-V-.

„Já nevím.“ Vlastní signál lodi byl stěží slyšitelný. „Zdroj je velmi silný. Přichází odevšad. Počkejte.“ Loď odladila svůj přijímač a hlasitost signálu náhle poklesla na přijatelnou úroveň.

VAROVÁNÍ. VSTUPUJETE DO NEBEZPEČNÉ A KARANTÉNNÍ ZÓNY. NEPOKRAČUJTE DÁL BEZ INSTRUKCÍ. OPAKUJI, VSTUPUJETE DO NEBEZPEČNÉ A KARANTÉNNÍ ZÓNY. ZASTAVTE SE A NEPOKRAČUJTE BEZ INSTRUKCÍ. PRACOVNÍ S-VLNOVÉ KOMUNIKAČNÍ PROTOKOLY JSOU OBSAŽENY V NOSNÉ VLNĚ. NÁSLEDUJE KONTAKT VIZUÁLNÍ A V REÁLNÉM ČASE.

„Posílám naši identifikaci a odpověď.“ Loď již přepisovala protokoly. „Je to bezpečné. Ten signál nepřichází z galaxie před námi.“

„Jak to víš?“

„Protože není zakódovaný. Kromě toho, signál je ve standardní formě. Musí pocházet od naší vlastní mentality.“

Tu poslední informaci Drake už nepotřeboval. Slíbený tok vizuálních informací v reálném čase již začínal, přicházely první obrazy. Objevil se před ním Drake Merlin, hledící na něco přímo před sebou. Zmateným hlasem říkal: „Prosím, vyšlete znovu vaši identifikační sekvenci. Zdá se, že došlo k transkripční chybě. Podle našich záznamů neexistujete. Neexistujete už patnáct miliard let.“

Drake nebyl vtělený, takže jim nemohl poslat obraz sebe sama v reálném čase. Tím nejlepším, co mohl udělat, bylo zůstat ve své elektronicky uložené a usmívající se ikoně, tak jak existoval v paměti lodi.

„To, co jste přijali, není transkripční chyba. My existujeme a identifikační sekvence, kterou jsme vyslali, je správná. Po celou tu dobu putujeme domů. Mrzí mne, že to trvalo tak dlouho.“ A pak se zeptal na jedinou věc, na které záleželo: „Vyvinuli jste technologii potřebnou k oživení Any? Je tam s vámi?“

Zatímco Drake čekal na odpovědi, uvědomil si, že všechno ostatní dává smysl. Zlovolná galaxie, zbavená života, ale dál vysílající S-vlnové signály a přeplněná ničivými zbraněmi, byla hrozbou pro každou inteligenci ve vesmíru. Bylo zapotřebí zřídit kolem této galaxie karanténní zónu. Každé přiblížení jakéhokoli plavidla muselo být monitorováno. Jako nebezpečný útes v poklidném moři musela být galaxie obklopena varovnými bójemi a záchytnými loděmi. Byl to maják pro celý vesmír, to nejlepší místo, kam mohli ztracení cestovatelé jako Drake a jeho loď doplout.

A oni tam dopluli. Jsou na cestě domů.

Cokoli se může stát v nekonečném vesmíru, stane se.

Jednou z těch věcí, zas a znovu, bylo prostě jen štěstí.

KAPITOLA 29.

NÁVRAT DOMŮ

S Drakeovým návratem do lidmi osídleného vesmíru se všechny jeho problémy náhle zdály být minulostí.

Pocit euforie netrval dlouho. Rozplynul se, když jeho otázka ohledně Anina oživení zůstala nezodpovězena a obraz druhého Drakea Merlina najednou zmizel z monitoru. Místo toho se na něm objevila tvář Toma Lamberta. Tomovy rysy, barva vlasů a výraz se po několik vteřin divoce měnily, pak se konečně ustálily.

„Bohužel, Ana oživena nebyla.“ Tomova ústa se scvrkla na polovinu své velikosti, pak se opět zvětšila. Drake ten efekt znal z dřívějších dob. Jakákoli silná emoce, strach, radost či hněv obraz ničily. „Na problému jejího oživení budeme nadále pracovat.“

Budeme pracovat, po tolika eónech? Drake si pomyslel, co dělali celou tu dobu. Co jenom mohli dělat?

Tom Lambert však pokračoval. „Je mi to líto.“ Jeho obličej se křivil starostmi, pak se na něm objevil zdeformovaný úsměv. „Nepoužívali jste tuto formu přenosu po více než patnáct miliard let. Nikdy nás nenapadlo, že by ještě někdy mohla být užitečná. Tvůj návrat jsme nikdy nepředvídali, třebaže teoreticky zůstával formálně možný. Nyní samozřejmě dokonale chápeme, co se stalo. Ty a tvoje loď jste zůstali v tomto vesmíru, ale prošli jste nekauzální dráhou v césuře. Než jste se vynořili, urazili jste sedm miliard světelných let v prostoru a osm miliard let kupředu v čase.“

„A pak jsem vás další spoustu miliard let nemohl najít. Teď jsem ale tady. Tak co je ti líto?“

„Je mi líto, že jsi zachytil naše varování týkající se tvého vstupu do galaxie Skrilant.“

„Myslím, že to bylo nutné.“ Drake se v duchu divil, kam Tom Lambert míří. „Předpokládám, že jinak by mě i s lodí zničili.“

„To je nanejvýš pravděpodobné. Jenomže naše varování zahrnovalo prezentaci tebe samotného.“

„No tak jsem se setkal sám se sebou. To je toho. Přežil jsem to.“

„Ale to jsi nebyl ty.“ Tom pohlédl stranou, pryč od Drakea. „Ty, takový jaký jsi nyní, jsi neviděl celou současnou podobu Drakea Merlina. Měl bych dodat, že i já tvořím menší součást onoho celku. Velmi brzy se s námi seznámíš.“

„Myslím, že bys mně raději měl říct, o co jde. Takhle jsem si svůj návrat nepředstavoval. Co jsi myslel tím, že jsem neviděl svou současnou podobu?“

„Drakeu Merline, v celém vesmíru kromě tvé lodi už nejsi jedinou entitou. Mentalita Drakea Merlina – kromě tebe – je kompozitem.“

„Tomu nevěřím.“ Drake cítil blížící se katastrofu. „Nikdy, nikdy bych nedovolil, aby k něčemu takovému došlo. Vždycky jsem věděl, že kdybych splynul v kompozit s kýmkoli jiným, mohl bych zapomenout na svůj cíl.“

„Jenomže my jsme splynuli odlišným způsobem. Nyní toho litujeme. Seď tiše, Drakeu Merline, ještě chvíli. Zahajujeme S-vlnové vysokorychlostní datové spojení s tebou a tvojí lodí. Připrav se na informační doplnění za miliardy let, od té doby, co jsi zmizel z našeho prostoru. Buď připraven na jeho sílu. Pak budeš znát odpovědi na všechny svoje dotazy. Spojení je zahájeno… teď.“

Drake byl pohlcen přívalem dat, milionem paralelních zdrojů valících se na něj…

Boj s Šivou skončil. Viděl nové kompozity, částečně lidské, částečně Šivu, řídící interakci mezi těmito dvěma životními formami. Lidé a obří přisedlé rostliny možná nikdy nepochopí jedni druhé, ale se správnými prostředníky vedle sebe mohou existovat.

S úspěchem se vynořil nový problém. Během nekonečných let bitvy Drake zůstával izolovaný. Neodvažoval se dovolit sám sobě stát se součástí jakéhokoli kompozitu, organického či anorganického, s vzájemně propojenými sítěmi vědomí. Ani se nechtěl s nikým nebo ničím dělit o svoje osobní databanky. Jenom on byl ochoten činit strašlivá rozhodnutí o smrti a destrukci, potřebná k poražení Šivy. Nemohl riskovat žádné oslabení své vůle. Také se však řídil svou osobní tajnou agendou: kdyby přestal být nezávislým jedincem, touha oživit Anu by jej možná opustila.

Po dobu, která se zdála být věčností, byly kopírovány verze jeho individuálního já a byly vysílány na palubách válečných lodí, aby nalezly svůj mrazivý nebo žhavý konec na konci Galaxie a za ní. Během Šivova postupu šlo o jednostranný proces. Ale v některých spirálních ramenech lidé konečně začali odolávat. Uskutečňovali svoje programy protiútoku a postupu do prostoru mezi galaxie, a pak dál k jiným galaxiím a lidské lodě začínaly přežívat.

A pak…

Drake Merlin se vracel, po miliardách; každý z nich byl odlišný, každý z nich měl svoje unikátní prožitky, každý však byl nepopiratelně Drakem.

Vždycky se držel stranou od ostatních. Jak ale mohl zůstat izolovaný a odmítnout přístup sám k sobě?

Nemohl. Drake se rozhodl vytvořit kompozit, neobvyklý. Každý jeho komponent bude Drake Merlin.

Zpočátku to byl naprostý chaos. Počet jeho kopií přesahoval miliardy; již dávno ztratil přehled o tom, kolikrát byl zkopírován, a to číslo se neustále zvyšovalo. Některé jeho kopie byly blízko, jiné byly odděleny od ostatních miliony světelných let; některé se vrátily částečně zničené v boji, zdeformované nebo nekompletní verze celého Drakea Merlina. Všechny bez výjimky nyní byly jiné. Čas a události byly příčinou změn ve formě, perspektivě, dokonce v chápání sebe sama. Drake se ze všech sil snažil pochopit, asimilovat, sjednotit a udržet nebo vytvořit jedinou osobnost sestávající z nesčetných hord sebe sama.

Nebylo již nutné bojovat s Šivou. Byla podepsána smlouva, nesrozumitelná jakékoli jiné entitě kromě jejích lidsko/šivovských tvůrců. Potřeba, aby na vše dohlížel Drake, pomalu mizela. Hrozba Šivy se zmenšovala a Drakeův kompozit byl stále větší měrou pohlcen introspekcí a svým vlastním procesem rekonstrukce. Nezajímaly ho žádné vnější události, pokud nebyly relevantní podstatné součásti jeho komponentů.

Tyto komponenty byly spojeny s jinými kompozity a databankami. Prostíraly se daleko přes galaktická mračna a obrovské průrvy, dál a dál až k samým okrajům dosažitelného vesmíru. Drake Merlin se stal strážcem a správcem vesmíru.

Se zvětšováním jeho kompozitu přišlo něco jiného: pomalu a nepostřehnutelně slábla jeho hnací síla. Stará přání, potřeby, které jej poháněly z nejzazších končin minulosti, pohasínaly a vytrácely se. Na dávné touze již nezáleželo…

Až nakonec jednoho dne, na monitorované hranici mrtvé, ale zlovolné galaxie Skrilant, se objevil nový, ale zároveň velmi starý Drake Merlin, který nebyl součástí nikoho jiného.

V rozsáhlém kompozitu Drakea Merlina vyvolaly zprávy o jeho příchodu podivný nepříjemný pocit. Cizinec kladl otázky. Snaha odpovědět na ně vyžadovala použití vzpomínek tak daleko ztracených v čase a prostoru, že nevyvolávaly žádné fyzické odezvy. Než nalezl odpověď, kompozit musel pátrat hluboko ve svých vlastních databankách.

Výsledek byl šokující. Drake Merlin nějak někde sešel z cesty. Zapomněl na většinu svých vlastních tichých přísah. Nyní se musí změnit – a neví, zda ještě zbývá dost času před zánikem vesmíru samého.

Když přenos informací skončil, Drake zjistil, že Tom Lambert tiše čeká. Příval dat ustal tak náhle, jako začal. Drake si uvědomil ještě něco. Už nebyl na palubě své lodi a stal se nepochopitelně jiným.

Tom Lambert přikývl. „Tvé vjemy jsou správné. Během přenosu dat jsi byl zkopírován a přenesen k nám superluminální cestou.“

„A vtělen?“ Drake uvažoval o dlouho ztraceném pocitu hmatatelného já.

„To již není nutné. Ve skutečnosti, pokud máš pochopit, co děláme, je zapotřebí dál přijímat množství paralelních informací. Za daných okolností je hmotné vtělení nemožné.“

„Něco se stalo, že ano?“

„Stalo. Sešli jsme z cesty. Rádi bychom to napravili, a proto chceme – pokud budeme moci – udělat toto.“

Pokud předchozí tok dat byl proudem, ten nový byl přílivovou vlnou. Převalila se přes Drakea a nemilosrdně jej unášela.

Nejdříve se dostavil pocit odlišného já. Drake Merlin byl zmnožen, miliónkrát, miliardkrát, nesčetně bilionkrát. Byl na každé planetě, na oběžné dráze kolem každé hvězdy, přítomný v každé galaxii (dokonce i proklatá galaxie Skrilant měla svoje mrtvoly s Drakeovou mentalitou). Na rozdílu mezi organickými a anorganickými formami už nezáleželo. Od jedné ke druhé neustále probíhaly změny. Drake cítil, jak se jeho druhé já neúnavně rozpíná přes celý vesmír. Dokonce i kdyby loď a on nic nepodnikli a po průchodu césurou jen nečinně seděli a čekali na místě, rozšířený kompozit by je nakonec objevil a zrestauroval jeho ztracené individuální já.

To individuální já se nyní nacházelo v nebezpečí zahlcení. Vyjádřilo svůj strach a slyšelo ostatní nabízející mu útěchu.

Můžeš se s námi bezpečně spojit. Nikdy nebudeš ztracen. My jsme ty.

„Co chcete dělat?“

To, co jsme měli udělat už dávno a co musíme udělat nyní. Nezabýváme se jedinci, ale vesmíry. Vzpomeň si na to, že…

Bilion hlasů se stal jedním:

…v zavřeném vesmíru se na konci času nachází bod zhroucení. Eschaton, bod Omega, c-bod – konečné hranici vesmírného času byla dána řada jmen. Jeho hlavní vlastnosti byly vypočítány již dávno. Jedna z těchto vlastností je prvořadého významu: blízko c-hranici se stanou dostupnými všechny informace – všechno, co kdy může být známo. Všechno, co kdy může být známo, a všechno, co kdy bylo známo.

Co z toho vyplývá?

Sešli jsme z cesty, ale nyní je naše úloha jasná. Musíme přežít. Tak rychle, jak je to možné, musíme získat, absorbovat a utřídit informace. Blízko ke konci, jak doufáme, naše snaha přinese ovoce. Ana, naše skutečná Ana, pro nás bude naší zásluhou vzkříšena. Díky tobě jsme si opět uvědomili, co musíme udělat. Staneš se jedním z nás a připojíš se k nám v našem úsilí?

Drake věděl, že ten cíl je nekonečně žádoucí. V principu to možné bylo. Bude to ale možné prakticky?

Mentalita, kterou se Drake Merlin stal, se prostírala po celém vesmíru. Měla takřka neomezené zdroje dat a jejich zpracování. Byla však daleko od toho, aby byla všemohoucí. Kolik informací bylo dost? Nezačalo její úsilí příliš pozdě?

Drake na tyto otázky nedokázal odpovědět. Možná, že dost informací nebude znát nikdy. Věděl však jednu věc: pokud to úsilí selže, nebude to v důsledku selhání dokonce jen jediného komponentu nebo jednodivce.

To mu rozhodování usnadnilo. Rozhodování vlastně bylo snadné, když jinou možnost neměl.

Drake si povzdechl, přikývl. „Vezměte mě mezi sebe. Spojte mne se sebou. Jsem připravený pustit se do práce.“

KAPITOLA 30.

LÁSKA A VĚČNOST

Všechny analogie, které si v duchu představoval, byly špatné. Když souhlasil se splynutím s univerzálním kompozitem Drakea Merlina, viděl sám sebe jako droboučkého mravence v kosmickém mraveništi, kde každý jeho čin bude podřízen společné potřebě.

Vůbec to takové nebylo. To on byl kompozitem. A kompozit byl jím. Neprožíval žádný pocit ztráty, ale nesmírné síly. Kráčel po koberci květin s růžovými okvětními plátky na povrchu Edenu, zahradního světa v galaxii tak vzdálené od Země, že během existence Země nikdy nebyla pojmenována, ba dokonce ani zpozorována. Zároveň udržoval neutuchající hlídku nad mrtvými, vražednými a šílenými galaxiemi – Skrilant byla pouze jednou z nich. Někdy v tom stárnoucím vesmíru viděl život, nezdolný jako vždy, kradoucí se zpět do zpuchýřovatělých mrtvých kopců nebo na rozervaná dna oceánů.

To mu bylo odměnou. Některé věci ne. Některé věci byly takřka nesnesitelné. Na jednom světě ve vzdáleném globulárním hnízdu viděl tvory mnohem inteligentnější než člověk, jak během pouhých dvou století povstali k uměleckému triumfu a technologické moci. Byl u toho, když obyvatelé Lakonu oznámili, že než by se připojili ke kombinované lidské mentalitě, což jim bylo nabídnuto, rozhodli se z důvodů pro lidstvo nepochopitelných pro sebeobětování. Bezmocně přihlížel tomu, jak se lakonští dospělí a děti vrhali do obětních plamenů. Nemluvňata, ponechaná o samotě, zahynula hlady.

Mohl zasáhnout – a udělat co? Bytost lze snáz zabít než ji přimět žít. Věděl však, že ta vzpomínka jej bude pronásledovat do konce života.

Vesmíru na tom nezáleželo. Lidem záleželo, ale vesmír byl lhostejný. Byl u toho, když se deset miliard světelných let od Lakonu srazily dvě galaxie a nemilosrdné záření vymazalo z povrchu vesmíru tisíc potenciálních inteligencí. Sledoval černou díru, neviditelně malou pro lidské oči, ale vážící víc než jedna z pozemských velehor, během její poslední sekundy vypařování. Pozorovací skupina, příliš zvědavá a příliš blízká, zahynula s ní. Po posledním výbuchu elementárních částic a smrtících rentgenových paprsků nezůstalo vůbec nic. Připadalo mu to symbolické. Pro Drakea to bylo znamením nihilistického konce vesmíru samého.

Co se onoho zuřivého konce týkalo, současné podmínky nabízely jen málo vodítek. Vesmír se zdál být poklidný, pohyboval se směrem ke svému konci, který, pokud k němu vůbec dojde, měl být ne křachem, ale slabým zasténáním. Modrý posuv byl zřetelnější, ale stále vypadal neškodně. Nikoli pozorování, ale fyzika a abstraktní matematika slibovaly konečnou zuřivou zkázu, jistou, nezměnitelnou a nevyhnutelnou.

Jak čas plynul, komunikace sama byla stále snazší. Brzy si uvědomil proč: vesmír se smršťoval. Kontakt mezi vzdálenými prvky byl snazší. Tuto výhodu nicméně rušily zvýšené problémy související s koordinací. Zjistil, že se štve, pracuje bez přestávky a tvrději než kdy jindy se snaží držet jediného ohniska a jediného cíle.

Shromažďovat, třídit, porovnávat. Dřel jako otrok a občas ho napadlo, zda tomu někdy bude konec. Bude stále sloužit jako úředník celého vesmíru, i když se všechno zastaví a splyne v jedinou pekelnou žhavou kouli?

Závěr korunuje vše a starý známý rozhodčí, Čas, to jednoho dne skončí.

Shromažďovat, třídit, porovnávat. Drake pracoval dál. Obloha se stala jasnější. Vzdálenější galaxie zářily modřeji. Neustále byl nucen vytvářet víc kopií sebe sama, aby si poradily ze zvýšeným objemem dat. Počet jeho komponentů narůstal a narůstal znovu: biliony, triliony, kvadriliony. Kolik celkem? Už se ani nesnažil udržet přehled o jejich celkovém počtu. Kontakt s některými elementy sebe sama, uhánějícími ve formě S-vln z dalekých končin cizích galaxií, pro něj často byl obtížně řešitelným hlavolamem. Neoddiskutovatelně byly Drakem. A přesto tyto komponenty jeho vlastního já byly cizejší než jakékoli cizí bytosti jako Šiva nebo Bělotvorové. Úsilí sjednotit všechny jeho odlišné osobnosti v jednu se ještě zintenzivnilo.

Jakmile se vesmír přihlíží své závěrečné konvergenci, hustota hmotnosti a energie se zvýší a rovněž tak teplota. Na konci dojde k singularitě nekonečného tepla a tlaku.

Slova, teorie, vysvědení, definice. Neměly žádný podklad v realitě. Jedinou realitou pro něj byla nekonečná dřina shromažďování informací.

Ale po době tak dlouhé, že už ani nevěřil tomu, že by k tomu vůbec někdy mohlo dojít, se konec přece jen náhle zdál být v dohledu. Dlouhá sestupná křivka se stala příkřejší. Kosmos se scvrkával rychleji – o poznání rychleji. Práce se pro Drakea stala frenetickým chaosem, horečnou změtí aktivity. Hustota energie narůstala. Informační přenos přes zkracující se vzdálenosti byl stále rychlejší. Vše postupovalo rychleji.

A pak ještě rychleji.

Mikrovlnné záření už nemělo mikrovlnné frekvence. Zkrátilo se na viditelné vlnové délky. Prostor mezi hvězdami jiskřil energií.

Zastavte se, vy, stále se pohybující báně nebes, aby čas mohl ustát a půlnoc nikdy nepřijít.

Půlnoc se však přibližovala. Čas se nezastavil, obloha padala, implodovala směrem ke konečné singularitě a nebeská klenba se stala nepřetržitou aktinickou září, když tu si Drake uvědomil novou přítomnost, odlišný hlas hovořící mezi nekonečným mořem jeho vlastních já.

Vynořil se z bílého šumu, který formoval okraj Drakeova vědomí a neustále se přibližoval k jeho centrálnímu koordinačnímu nexu. Nevěděl, odkud se vzal, ale jak se blížil, zdálo se, že se dotýká každého z jeho komponentů a splývá s ním. Narušil rytmus Drakeovy hektické činnosti a jako takový mu byl nebezpečný. Nějak musí zastavit jeho postup.

Zamířil k němu. Dokonce ještě předtím, než byl navázán plný kontakt, došlo k tápavé výměně energií, k něčemu jako pomíjivému doteku konečků prstů. Zničilo to jeho schopnost zpracovávat data. Celá jeho práce ustrnula a ve stejném okamžiku vycítil, kdo by to mohl být.

Jeho rozšířeným já se prohnala směsice emocí – naděje, radosti, strachu, touhy, lásky – a naplnila jej divokými dohady.

„Ana?“

„Kdo jiný?“

„Ale kde ses tu vzala? Jsi skutečná? Chci říct, jen tak se objevit…“

„Takhle už jsme se přestali stýkat, viď? Já si rozhodně myslím, že jsem skutečná.“ Kosmos se naplnil tichým smíchem. „Myslím, tedy jsem. Myslím, že to jsem já, Drakeu, opravdu si to myslím. Ty ale znáš teorii stejně dobře jako já; s tím, jak vesmír konverguje k eschatonu, neexistují hranice toho, co můžeš o čemkoli vědět. Jsme už blízko ke konci. Není tedy vyloučeno, že jsem tvou simulací, výplodem tvé mysli. Ty myslíš, já tedy jsem.“

„Ty nejsi simulace.“ Drake nesnesl byť jen náznak, že Ana by nemusela být skutečná, dokonce i kdyby si ji sám stvořil. „Nemůžeš být. Přece bych věděl, že si vytvářím simulaci.“

„Možná ano. Možná ale oplýváš schopnostmi, o kterých vůbec netušíš. Hmmm. To se ovšem neslučuje s vševědoucností, že ne? Řekněme to jinak, otázkou. Je možný sebeklam, dokonce i u vševědoucí bytosti?“

„Já nevím.“ Opět ucítil ten něžný dotek, bližší a intimnější. „Jediné, co mohu říct, je to, že na tom nezáleží. Když jsi se mnou, všechno ostatní pozbývá významu. Nikdy to důležité nebylo a není ani teď.“

„Dobrá tedy, vyhněme se argumentu tím, že se shodneme v tom, že jsem skutečná a jsem tady. A tak ještě předtím, než udělám cokoli jiného, dovol mi poděkovat ti. Teď mám jinou otázku: Kolik času nám zbývá?“

Vždycky byla praktická, realistka stojící nohama pevně na zemi, nastolující témata, která by Drake nejraději zametl pod koberec. A jako obvykle kladla tu správnou otázku.

Drake pohlédl vně sebe, na vesmír, který dosud ignoroval. Duněl a zářil energií. Kosmické pozadí se stalo stejně jasným jako hvězdy, kolem kterých se shlukla většina kompozitů. A tempo kolapsu se stále zrychlovalo, vše se bezhlavě řítilo dál ke konečné singularitě.

„Než dojde ke konečné singularitě, máme přinejmenším dalších pár let řádného času.“ Zjistil, že si už nedokáže dělat starosti. Ana byla s ním a už nikdy ho neopustí.

„To je všechno?“ Vzala na sebe vizuální podobu svého starého já, které se na něj teď mračilo. „Jenom pár let? Chci říct, je to víc, než jsem kdy čekala, ale tobě se ta námaha příliš nevyplatila. Jen pomysli na všechno své úsilí!“

„Dokázal jsem to. To stačí. Prodloužíme si to subjektivně. Můžeme tu dobu prožít multirychlostně v elektronickém modu a bude nám připadat tak dlouhá, jak sami budeme chtít.“

„Jenomže to nebude skutečné. To se mně nelíbí.“ Byla uvnitř jeho mysli, něžně si jí prodírala cestu. Byl to jemný dotek vědoucích prstů, prozkoumávajících jeho nejsoukromější nitro. „Pár let vůbec není dost času. My musíme znovu dokonale poznat jeden druhého. Vím, že já jsem nedělala – nic –, ale chci slyšet o všech tvých dobrodružstvích. A nepředstírej, že jsi žádná nezažil. Vím o letu na Canopus, o Melisse a o Šivovi. Dokonce vím o té druhé Aně. Ale chci to všechno slyšet přímo od tebe. A ty mně říkáš, že na to nebudeme mít čas. Nemyslíš, že bychom s tím měli něco dělat?“

„Ano, co bys chtěla dělat s koncem vesmíru?“ Drake se zasmál, povznesený štěstím. Cítil, jak v jeho nitru zaznívá hudba, poprvé za celé eóny. „Je to konec všeho. Bod Omega. Konec. V tomto notovém zápisu není žádné da capo. Je to jediné, co nám zbývá.“

„Pamatuju si jiného Drakea. Byl jsi to ty, ne snad, kdo měl kdysi úplně odlišný názor?“

Drake věděl, že to není otázka. Škádlila ho. Ana si byla dobře vědomá toho, kdo to byl. A musela být šťastná, když bloumala databankami jeho vzpomínek déle, než si uvědomoval její přítomnost, protože sám nikdy neřekl nahlas slova, která vyřkla jako další: „Věda se dostala tak daleko. Nikdo se neodváží tvrdit, že dospěla ke svému konci a dál se vyvíjet nebude. Pamatuješ si, jak sis to myslel?“

„To bylo tehdy, když ještě byl čas, když se ho zdálo být nekonečné množství. Teď čas není. Ani pro vědu, ani pro žádného z nás.“

„Kdysi jsi nevěděl skoro nic, Drakeu, a přesto jsi byl schopen konat zázraky. Kdoví, co bys dokázal teď, když máš k dispozici veškeré informace z celého kosmu. Vesmír končí, protože je zavřený, je to tak? Jemu na tom nezáleží – ale nám ano. Tak ho otevři. Znalosti, které k tomu potřebuješ, už existují. Jen se po nich musíme poohlédnout.“

Ana ho uchopila a unášela jej s sebou. Zjistil, že se jako vodopád valí prostorem všemi směry najednou a proti němu a skrze něho se řítí přízračné databanky v akumulaci znalostí nepředstavitelných v žádné předchozí epoše. Nalezl v nich milion přijatelných možností; ale ničím jiným nebyly.

„Eschatonu se vyhnout nemůžeme, Ano. Je tu. Je to charakteristický rys našeho vesmíru, globální realita.“

„Myslela jsem, že eschaton existuje pouze v zavřeném vesmíru.“

„To ano. Pokud by hustota hmoty a energie byla pod kritickou hodnotou, tento vesmír by byl otevřený. Ale hustota je příliš vysoká.“

„Tak ji zredukuj.“

„To je nemožné.“ Až na to, že ještě předtím, než se tato myšlenka úplně zformovala, Drake viděl způsob, jak to udělat. Césury, vytvořené před tak dlouhou dobou ve snaze zabránit v postupu Šivovi, stále spočívaly jako rozptýlené a zapomenuté pozůstatky v časoprostoru. Stále by bylo možné použít je tak, aby přijaly jakékoli množství hmoty a energie.

Byla uvnitř jeho mysli a zachytila tu myšlenku, která se zrodila. „Nu, Drakeu. Nač čekáš?“

Nebyl schopen odpovědět. Byl zaneprázdněn oslepující involucí výpočtů, při nichž každé z jeho já operovalo na hranici svých možností. Odpověď, když k ní konečně dospěl, nebyla taková, jakou chtěl slyšet.

„Stále je to ne, Ano. Můžeme do césur vecpat dostatečné množství hmoty a energie, abychom vytvořili otevřený vesmír. Nějaký drobný zlomek by se vynořil zpátky v tomto vesmíru, třebaže ne dost na to, aby způsobil rozdíl. Jenomže aby to bylo k něčemu dobré, museli bychom jít mnohem dál. Abychom se vyhnuli konečné singularitě, potřebujeme dostatečný strukturální návrat do původního stavu.“

„Tak to uděláme. Říkáš, že césury si dokáží poradit s jakýmkoli množstvím energie a hmoty.“

„Dokáží.“ Drake začínal chápat ironii situace. „Jenomže je tu jeden neřešitelný problém. Informace jsou ekvivalentem energie. A já – se všemi svými já a mým rozšířeným vědomím a mými kompozity – představuju takový energetický ekvivalent, že návrat do původního stavu je nemožný. Je to nepřekonatelný háček: jakýkoli vesmír, ve kterém jsem já, musí být zavřený.“

„Chceš říct s fyzikálními zákony, které platí v tomto vesmíru. Co jiné vesmíry, ty, které tvoří konečný bod pro přenos césurou? Podívej se na ně, Drakeu.“

Již se díval. V databankách byly dohady a spekulace, ale žádné pevně dané informace.

„Ano, stále je to ne. Dokonce i kdybychom měli všechny informace dostupné v tomto vesmíru, nebylo by to dost, aby nám řekly, co se nachází v jiných vesmírech. Neexistuje způsob, jak to zjistit.“

„To není pravda. Je tu jeden velice dobrý způsob. Půjdeme a uvidíme. Pojď.“

Najednou se řítili prostorem, rychleji a rychleji. Nebezpečně rychle. Relativisticky rychle. Při této rychlosti je pár subjektivních minut přenese o celé měsíce blíž k eschatonu. Ta chvíle společného času, která jim ještě zbývala, se zkracovala. Drake koordinoval svoje početná já. Všechno muselo v unisonu letět k myriádám césur, jejichž rozevřené chřtány se černaly proti planoucímu kosmickému pozadí.

Na okraji horizontu césur zpomalil a zaváhal. Hmota a energie se kolem nich valily do nekonečných tunelů, mizely z vesmíru. Ale pokud tam zůstane on, konečné singularitě nelze zabránit.

„Chceš vzít do zaječích?“ Ana na něj naléhala, postrkovala ho směrem k černi. „Na to už je trochu pozdě.“

„Ne, žádné postranní úmysly nemám. Přemýšlel jsem. Museli bychom mít z pekla štěstí, abychom se vynořili na nějakém místě, kde jsou fyzikální zákony natolik odlišné, aby umožnily život. Taky mě napadlo, že některý z nás by se mohl ocitnout zase zpátky v tomto vesmíru.“

„Co je na tom tak špatného? Když se vrátíme zpátky, nebude to do otevřeného vesmíru? Děláš si zbytečné starosti.“ Bublala uvnitř jeho mysli, s nadšením, kterému nedokázal odolat. „Život je nádherným dobrodružstvím nebo není ničím. Ty jsi byl prvním člověkem, který mi tohle kdysi řekl. To ses tak změnil?“

„Já nevím. Nesnesl bych, kdybych tě měl znovu ztratit.“

„Neztratíš mě.“ Natahovala se k němu, ovíjela ho, sebejistá tak, jako on byl nervózní. „Tento vesmír nebo jiný, kamkoli půjdeme, jdeme tam spolu. Budeš mě mít až do konce času. Pojď, Drakeu. Vždycky jsi říkal, že chceš žít nebezpečně, tak teď máš šanci.“

Byli na okraji spirálního trychtýře oleje a inkoustu, blízko bodu, odkud není návratu. Ana se zase smála, jako dítě na pouti. „Tak jdeme,“ řekla, „do Tunelu lásky. A nezapomeň si přitom něco přát.“

„Už jsem si přál.“ Bylo příliš pozdě otočit se zpátky. Před nimi ležela naprostá, neproniknutelná temnota. Za nimi si představoval záři, pohasínající, polevující s jejich odchodem z pekelného žáru konečného splynutí. Vesmír, který opouštěli, se stane otevřeným a před sebou bude mít nekonečnou budoucnost. To není špatné, na muže a ženu, kteří jenom chtěli jeden druhého a netoužili nic měnit. „Přál jsem si, aby –“

„Neříkej mi to, lásko – nebo se to nesplní!“

„Nezáleží na tom, jestli to řeknu.“ Procházeli césurou, mířili do neznáma… porodním kanálem nebo konečnou záhubou? Byla to představivost nebo ve víru před nimi zazářila sotva patrná jiskřička světla?

Drake se natáhl, aby Anu objal, přitiskl ji k sobě tak pevně, jako ona držela jeho. „Nezáleží na tom, jestli ti to řeknu, lásko. Protože už se to splnilo.“

DODATEK

VĚDA A VĚDECKÁ FANTAZIE

Příběh, který se odehrává ve zbytku času, musí nevyhnutelně být fikcí. Nicméně, mnoho částí kosmologického prospektu tohoto románu vůbec není fikcí, ale soudobou teorií.

V tomto dodatku naleznete myšlenky zabývající se strukturou a dlouhodobou budoucností vesmíru, jež hrají svou roli v mém románu. Taková diskuse si ovšem vyžaduje také analýzu minulosti vesmíru. Seznámíte se s „konvenčním“ přístupem, který předpokládá platnost většiny moderní fyziky, především pak pojetí Velkého třesku a obecné teorie relativity. Také předpokládá, že základní fyzikální zákony vesmíru, určující dění na tom nejmenším měřítku (atomy a subatomické částice) i na největším měřítku (hvězdy, galaxie a galaktická hnízda) se nezměnily od svých nejranějších dnů a nezmění se ani v daleké budoucnosti.

HVĚZDY

Lidé nepochybně studovali hvězdy dlouho před zaznamenanou historií. Vzhlíží k těm světelným bodům na obloze po desítky a možná stovky tisíců let. Nicméně, až do doby před čtyřmi sty lety nikdo neměl ponětí o jejich velikosti, vzdálenostech a o složení planet a hvězd.

Moderní názor, že hvězdy jsou obřími koulemi rozžhavených plynů, vznikl po roce 1609, kdy k nebi obrátil svůj podomácku vyrobený dalekohled Galileo. Zjistil, že Slunce není dokonale hladkou koulí, jak zdůrazňovalo tradiční učení, ale rotujícím objektem se spoustou povrchových rysů – slunečních skvrn a erupcí.

Během příštích pár stovek let byla měřena velikost a teplota Slunce. Je to koule z žhavých plynů, s přibližně milionem mil v průměru, s povrchovou teplotou kolem šesti tisíc stupňů Celsia. Co však lidé nechápali, dokonce ještě před sto lety, byla skutečnost, jak je možné, že Slunce zůstává horké.

Před rokem 1800 si tím nikdo hlavu nelámal. Lidé věřili, že vesmír je pouze několik tisíc let starý. Arcibiskup Ussher z Armaghu v roce 1654 oznámil, že přesný rok Stvoření je 4004 před Kristem. Během osmnáctého století toto biblické určení času komukoli bránilo ohledně stáří Slunce pochybovat. Pokud bylo stvořeno jako velmi horké 4004 let před Kristem, pravděpodobně ještě nemělo čas vychladnout. Pakliže se celé skládá ze žhavého uhlí, vydrží ještě víc než dost dlouho.

Kolem roku 1800 začali celou záležitost komplikovat geologové. V roce 1785 James Hutton přečetl Královské společnosti v Edinburghu svou přednášku s názvem Teorie o Zemi, ve které hlásal myšlenku uniformitarianismu v geologii. O tři roky později ji publikoval ve Zprávě Královské společnosti. Nijak zvlášť se s ní neproslavil, ale po Huttonově smrti John Playfair v roce 1802 vydal její kratší a srozumitelnější verzi.

Navzdory svému ošklivému názvu je uniformitarianismus krásnou a prostou myšlenkou. Podle Huttona a Playfaira procesy, které v minulosti vytvořily svět, jsou tytéž, co v něm fungují i dnes: výzdvih hor, přílivy, povětrnostní účinky deště, vzduchu a toku vod, to vše utváří povrch Země. To bylo v ostrém protikladu s myšlenkou, že svět byl stvořen přesně takový, jaký je dnes, až na občasné velké katastrofy jako biblická Potopa.

Velkou zásluhou Huttonovy teorie je to, že odstraňuje potřebu jakýchkoli dohadů. Účinnost čehokoli, co utvářelo minulost, lze ověřit podle pozorování dnešní účinnosti tohoto jevu.

Ovšem velkou nevýhodou této teorie, z hlediska pohledu kohokoli hloubajícího o tom, co udržuje Slunce horkým, je množství času potřebného k tomu, aby dané dění proběhlo. Již bylo nemožné tvrdit, že vesmír je několik tisíc let starý. V tak krátké době se nemohly zformovat horské hřebeny, nemohla být vytvarována dna moří, nemohly být uloženy zásoby křídy a pevné skály by nezkorodovaly tak, aby se změnily v půdu. Podle Huttona a Playfaira a později také Charlese Lyella, který hlásal tytéž myšlenky, bylo zapotřebí mnoha milionů let, aby přírodní síly mohly odvést svou práci. Bylo nanejvýš absurdní představovat si, že Slunce by mohlo být mladší než Země, která obíhá kolem něj.

Slunce stvořené z žhavého uhlí neobstálo. Hermann von Helmholtz a lord Kelvin nezávisle na sobě nabídli řešení, které geologii poskytovalo víc času. Přišli s myšlenkou, že zdrojem slunečního tepla není spalování, ale gravitační smršťování. Kdyby se hmota Slunce pomalu smršťovala do sebe, uvolňovala by se tím energie. Množství energie produkované smršťováním Slunce bylo možné přesně vypočítat. Bohužel to nestačilo. Zatímco podle lorda Kelvina stáří Slunce mohlo být 20 milionů nebo nanejvýš 100 milionů let, geologové a s nimi stále víc biologů vyžadovali stáří mnohem vyšší. V roce 1859 vyšlo dílo Charlese Darwina O původu druhů, podle kterého bylo k evoluci zapotřebí minimálně stovky milionů či spíš pár miliard let.

Takové množství času nebyl během devatenáctého století schopen nabídnout nikdo. Než se pro Zemi a Slunce stalo přijatelným mnohamiliardové stáří, musela proběhnout vědecká revoluce.

Tato revoluce začala v devadesátých letech devatenáctého století, kdy rychle po sobě Róntgen objevil rentgenové záření (1895), Becquerel objevil radioaktivitu (1896) a J. J. Thomson objevil elektron (1897). Společně tyto objevy naznačovaly, že atom, který byl do té doby považován za neviditelný, má vnitřní strukturu a lze jej rozbít na menší částice.

Během dalších třiceti let vyšlo najevo, že atomy lze štěpit, aby vytvářely menší atomy a subatomické částice, a že lehké atomy se mohou kombinovat, a vytvářet tak těžší atomy. Především pak čtyři atomy vodíku mohou splynout dohromady a vytvořit jeden atom helia; a při tomto procesu mohou být uvolňována velká množství energie.

Možná prvním člověkem, který si uvědomil, že klíčem ke stáří Slunce je nukleosyntéza, byl Arthur Eddington. Eddingtonův život tvořily astronomie, matematika a fyzika, byl to vynikající teoretik. Ale dokonce ani on nedokázal říci, jaké procesy vedou k tomu, že jeden prvek se prostřednictvím termonukleární reakce mění v jiný. Toto pochopení přišlo o deset let později, s prací Hanse Bethea a Carla von Weizsackera, kteří v roce 1938 objevili „uhlíkový cyklus“ jaderné syntézy.

Nicméně Eddington nemusel vědět, jaké procesy probíhají. Stačilo mu vypočítat množství energie uvolněné během proměny čtyř vodíkových jader v jedno heliové. Jediné, co k tomu potřeboval, byla hmotnost vodíku, hmotnost helia a Einsteinova nejslavnější rovnice E = mc^2.

Na základě toho Eddington vypočítal, kolik vodíku musí být proměněno v helium, aby byl získán známý energetický výdej Slunce. Odpověď zněla kolem 600 milionů tun za vteřinu.

To zní jako obrovské množství, ovšem celková hmotnost Slunce činí přibližně 2 x 1027 tun. Proměna 600 milionů tun v energii každou sekundu po dobu jedné miliardy let by vyžadovala pouze 1 procento sluneční hmoty. Slunce je z 65 procent tvořeno vodíkem. K tomu, aby Slunce pět miliard let mohlo zářit tak jasně jako dnes[1], je zapotřebí, aby během tohoto období bylo pouze necelých 8 procent slunečního vodíku proměněno v helium.

Období pěti miliard let nebylo vybráno nahodile. Z dalších důkazů vyplývá, že stáří Země je zhruba 4,5 miliardy let. Ke vzniku správného časového měřítka pro geologický a biologický vývoj na Zemi je zapotřebí právě a jen jaderné syntézy Slunce. Víc než to, Slunce může pokračovat v záření stejné intenzity jako dnes přinejmenším po dobu dalších pěti miliard let bez znatelného vyčerpání svého energetického zdroje.

Je na místě položit si otázku, zda Slunce je typické. Nepochybně zaujímá unikátní roli v životě člověka, ovšem je neobvyklé či unikátní v rámci vesmíru? Podle astronomických důkazů je Slunce úplně obyčejnou hvězdou. Existují hvězdy desetkrát masivnější a hvězdy desetkrát menší. Horní limit je dán stabilitou, protože smršťující se koule plynů o hmotnosti devadesáti Sluncí bude oscilovat stále prudčeji, dokud její částice nebudou metány do prostoru. Dolní limit je dán schopností zahájit jadernou syntézu. Pod určitou velikostí, odpovídající přibližně jedné dvanáctině hmoty Slunce, hvězdný objekt nemůže generovat dostatečné množství vnitřního tlaku, aby spustil proces nukleosyntézy a vůbec mohl být zván hvězdou.

Slunce se na této stupnici nachází přibližně uprostřed, označeno astronomy jako trpasličí hvězda spektrálního typu G2. Leží v rozmezí, které je označováno jako hlavní sekvence, pojmenovaném tak, protože do něj může být zařazena většina hvězd, které vidíme.

Životní historie hvězdy závisí víc než na čemkoli jiném především na její hmotnosti. Tento příběh také začal s Eddingtonem, který v roce 1942 přišel se zákonem hmotnosti-svítivosti. Čím masivnější je hvězda, tím jasněji svítí.[2] Tento zákon nevyjadřuje pouze již známou skutečnost, že masivnější hvězdy jsou větší, a tedy víc září, protože mají větší povrchovou oblast. Kdyby to byla pravda, protože hmota hvězdy narůstá s třetí mocninou jejího poloměru a její povrchová oblast s druhou mocninou jejího poloměru, mohli bychom očekávat, že svítivost bude úměrná, stejně jako hmotnost, dvěma třetinám energie. (Když hmotnost znásobíte osmi, svítivost by se podle očekávání měla zvýšit čtyřikrát). Ve skutečnosti svítivost narůstá rychleji než třetí mocnina hmotnosti. (Znásobte si hmotnost osmi a svítivost se zvětší víc než tisíckrát).

Důsledky této skutečnosti pro evoluci hvězd jsou nesmírné. Trpasličí hvězdy mohou bez přestání hořet po sto miliard let. Masivní hvězdy plýtvají svou energií velkou rychlostí a suroviny pro nukleosyntézu jim docházejí během pouhých milionů let.

Evoluci našeho vlastního Slunce lze vyjádřit matematicky. V blízké době (v tomto případě je míněno období příštích pár miliard let) nebude vývoj ničím zajímavý. Slunce je pozoruhodně stálým objektem. Prostě bude dál svítit a pomalu se stávat stále jasnějším. Za pět miliard let ode dneška bude mít dvakrát tak velký průměr jako dnes, což je milion mil, a bude dvakrát tak jasné. Nakonec mu však přece jen začnou docházet zásoby vodíku. V tomto bodě se nezačne smršťovat, jak by se dalo očekávat, ale začne se nafukovat do stále větší a větší velikosti. Za osm miliard let bude Slunce dvatisíckrát zářivější než dnes a naroste do takové velikosti (průměr 100 milionů mil), že jeho koule vyplní polovinu naší oblohy. Oceány Země se již dlouho předtím vypaří a zemský povrch, který po nich zbude, bude tak horký, že se na něm bude tavit olovo.

Při studiu dlouhodobé budoucnosti Slunce se jakoby jen mimochodem zabýváme také budoucností Země. Bude spálena nafukujícím se Sluncem, které se do té doby stane typem hvězdy známým jako červený obr. S tím jak jeho energetických zdrojů bude stále ubývat, Slunce nakonec za deset miliard let ode dneška roztrhne své povrchové plynové vrstvy a zbortí se do tělesa s hustotou bílé trpasličí hvězdy a velikostí příliš nepřesahující dnešní Zemi.

Slunce, jako hvězda střední velikosti, má dlouhou životnost. Masivní hvězdy, v jejichž jádru už není vodík, který by se měnil v helium, mají budoucnost zuřivější a v mnoha ohledech také zajímavější. Výpočet budoucnosti takových hvězd umožňují detailní modely, počínaje prací Freda Hoyleho a Williama Fowlera o hvězdné nukleosyntéze ze čtyřicátých let našeho století.

Jako nenapravitelný hráč, kterému docházejí žetony, masivní hvězdy, jimž docházejí zásoby vodíku, hledají jiné energetické zdroje. Nejdříve je nalézají prostřednictvím dalších procesů jaderné syntézy. Helium v centrálním jádru „shoří“ na čistý uhlík, uhlík shoří, aby vznikl kyslík, neon a magnézium. Tyto procesy vyžadují stále vyšší a vyšší teploty. Uhlík začíná hořet při zhruba 600 milionech stupních Celsia. Neon začíná hořet při zhruba jedné miliardě stupňů Celsia. Taková teplota je možná jenom v jádrech masivních hvězd, takže pro hvězdu o hmotnosti menší než deset Sluncí to znamená konec cesty. Mnoho takových hvězd se na stará kolena usadí jako chladnoucí hroudy husté hmoty. Hvězdy o hmotnosti větší než deset Sluncí pokračují dál, spalují svůj neon a kyslík. Nakonec, při více než třech miliardách stupňů, začíná hořet silikon, který je produkován během procesu zahrnujícího kolize kyslíkových jader, a vznikají všechny prvky až po železo. Do té doby, než získáme železo, jednotlivé prvky formují sférické skořápky kolem středu hvězdy, s nejtěžším prvkem (železem) v jádru, obklopeném vrstvami stále lehčích prvků, až se nakonec dostáváme k vodíkovému obalu z vnější strany.

Nyní přicházíme k faktu dalekosáhlého významu. Prostřednictvím jaderné syntézy ve hvězdách nemohou být produkovány žádné pr\’ky těžší než železo. Železo, prvek 26, zaujímá v tabulce prvků místo, kde jaderná vazebná energie dosahuje svého maxima. Kdybyste se snažili „spalovat“ železo, tavit jej, abyste získali těžší prvky, museli byste k tomu energii vynakládat, místo abyste ji získali. Všimněte si, že to nemá nic společného s hmotností hvězdy. Je to dáno pouze nukleárními silami.

Masivní hvězda, která na začátku byla převážně vodíková, dosáhla konce své cesty. Konečné procesy postupují rychleji a rychleji a produkují mnohem méně energie než počáteční reakce proměny vodíku v helium. Hoření vodíku u hvězdy velikosti dejme tomu tuctu Sluncí trvá miliony let. Ale hoření uhlíku proběhne během pár tisíců let a konečné stadium, hoření silikonu, trvá přibližně jenom den.

Nabízejí se další otázky: Co se s hvězdou stane pak? Uchýlí se do klidného stáří jako většina malých hvězd? Nebo se vydá na nějakou novou cestu?

Je tu ještě jedna otázka, kterou si musíme položit. Prostřednictvím nukleosyntézy hvězd umíme vysvětlit vznik každého prvku lehčího než železo. Jenomže na Zemi samé nacházíme přes šedesát prvků těžších než železo. Pokud nevznikají při nukleosyntéze během normální evoluce hvězdy, kde se tu vzaly?

Nebyly tady, jak byste si mohli myslet, „od samého začátku“. Abychom toto tvrzení dokázali, potřebujeme k tomu další fakta. A abychom tato fakta získali, je nutné pohovořit si o jiném druhu nebeských objektů: o galaxiích.

GALAXIE

Staří astronomové, pozorující oblohu bez výhod teleskopů, znali a pojmenovali mnohé z hvězd. Také si všimli rozptýlené záře, která se táhne přes velkou část oblohy, a nazvali ji Mléčnou dráhou. A konečně, ti s nejostřejším zrakem si všimli, že souhvězdí Andromedy v sobě obsahuje malou, protáhlou, jasně mlhavou skvrnu.

Pokrok od pozorování hvězd k vysvětlení těchto mlhavých skvrn na obloze probíhal ve stadiích. Galileo tento proces zahájil v roce 1610, když prozkoumal Mléčnou dráhu svým dalekohledem a zjistil, že v ní vidí nesmírná množství hvězd, mnohem víc, než jich bylo viditelných pouhým okem. Usoudil, že Mléčná dráha není ničím víc než hvězdami v obrovitém počtu. William Herschel tuto myšlenku rozvedl o stadium dál tím, že spočítal hvězdy, které viděl v odlišných částech Mléčné dráhy, a vytvořil moderní obraz velkého plochého disku čítajícího miliardy samostatných hvězd se Sluncem v ploše disku, ale poněkud stranou (kolem třiceti tisíc světelných let) od jeho středu.

Ve stejné době se viditelný počet oněch drobných rozptýlených skvrn na obloze zvyšoval a zvyšoval, protože se zdokonalovala schopnost teleskopů. Mnohé z nich vypadaly jako skvrna v Andromedě, která byla již dlouho známá jako mlhovina v Andromedě.

Nadšený lovec komet Charles Messier, popuzený tím, že lidé si stále pletou tyto mlhavé skvrny (pro něj nezajímavé) s kometami (nanejvýš žádoucími), zakreslil jejich polohu, aby se jimi už nemusel zabývat. Tak vznikl takzvaný Messierův katalog: první a vlastně neúmyslný katalog galaxií.

Čím vlastně byly tyto rozmazané plošky identifikované Messierem?

Domněnka, že mlhovina v Andromedě a jiné galaxie by mohly sestávat z hvězd, tak jako je hvězdami tvořena Mléčná dráha, pochází již z Galileových časů. Pokud v galaxiích nelze rozpoznat jednotlivé hvězdy, je to pouze v důsledku jejich vzdálenosti. Počet galaxií však pravděpodobně převyšuje cokoli, co by Galileo shledal uvěřitelným. Podle dnešních odhadů existuje ve viditelném vesmíru přibližně sto miliard galaxií – což je zhruba stejný počet jako počet individuálních hvězd v typické galaxii. Galaxie, slabší a slabší, s tím jak se jejich vzdálenost zvyšuje, vidíme tak daleko, kam až lze dohlédnout našimi teleskopy.

Ve většině ohledů nejvzdálenější galaxie vypadají trochu jinak než ty nejbližší. Jeden rozdíl je však podstatný a právě on je důvodem, proč bychom si o galaxiích měli popovídat.

Galaxie se zvyšují co do počtu s tím, jak klesá jejich zjevná jasnost, a je přirozené dojít k závěru, že tyto dvě skutečnosti spolu souvisejí. Když zdvojnásobíme vzdálenost galaxie, její jasnost klesá na čtvrtinu, ale pokud je vesmír galaxiemi naplněn rovnoměrně, měli bychom jich podle očekávání vidět čtyřikrát tolik.

Co bychom však neočekávali, dokud s tím v roce 1924 nepřišel Carl Wirtz a v roce 1929 to nepotvrdil Edwin Hubble, je skutečnost, že vzdálenější galaxie se jeví být červenějšími než ty blízké.

Abychom byli specifičtější, světelné záření vydávané galaxiemi se u slabších (a tedy pravděpodobně vzdálenějších) galaxií posouvá k delším vlnovým délkám. Otázkou je, co by takový posuv mohlo způsobovat?

Tím nejpřijatelnějším vysvětlením je pro fyzika takzvaný Dopplerův efekt. Podle Dopplerova efektu se světlo vzdalujícího se objektu posouvá k delším (červenějším) vlnovým délkám; světlo přibližujícího se objektu se mění na kratší (modřejší) vlnové délky. Totéž platí o zvuku, což je příčinou toho, proč se nám zdá, že zvuky sirény policejního vozu jako by poklesly na výšce, když nás vůz míjí.

Pokud přijmeme Dopplerův efekt jako příčinu načervenalého vzhledu galaxií, přicházíme (stejně jako Hubble) k bezprostřednímu závěru: celý vesmír se rozpíná. Pravděpodobně se tak děje takřka konstantní rychlostí, protože červený posuv galaxií odpovídá jejich jasnosti, a tudíž jejich vzdálenosti.

Uvědomte si, že to neznamená, že vesmír se rozšiřuje do nějakého jiného prostoru. Žádný jiný prostor není. To celý vesmír – všechno, co v něm je – se během času zvětšil do svých současných rozměrů.

Z toho můžeme vyvodit další závěr. Pokud tato expanze probíhala v minulosti stejně, jako probíhá dnes, musela být doba, kdy všechno v celém vesmíru splývalo dohromady v jediném bodu. Je logické nazývat čas, který uplynul od okamžiku, kdy vše existovalo v singularitě nekonečné hustoty, stářím vesmíru. Hubbleův galaktický červený posuv nám umožňuje spočítat, před jak dlouhou dobou to bylo.

Nejpřesnější dnešní odhady se různí od 8 do 20 miliard let, přičemž většina kosmologů se přiklání k hodnotám mezi 12 a 15 miliardami let.[3]

Je nanejvýš zajímavé, že pozorování slabých nakupenin hvězd známých jako galaxie nás přivádí, velmi jasně a přímočaře, k závěru, že žijeme ve vesmíru omezeného a určitelného stáří. Ještě před stoletím se nikdo neodvážil tipovat dokonce ani jen přibližný věk vesmíru. Co se týče horní hranice, většina nenábožensky založených vědců by pravděpodobně řekla, že existuje odjakživa. Co se týče dolní hranice, jediné, z čeho mohli vycházet, bylo stáří Země.

Zodpovězení jedné otázky – Jak starý je vesmír? – nevyhnutelně vede k další: Jaký byl vesmír před deseti nebo dvaceti miliardami let, když byl zhuštěn ve velmi malý obsah?

Především, je možné říci, zda v té vzdálené minulosti vzniklo šedesát či víc prvků těžších než železo, které dnes známe?

Než se zaměříme na tyto otázky, vraťme se k otázce osudu hvězd s vyčerpanými energetickými zdroji, balancujícími na okraji nukleárního vyhoření.

POČÁTKY VESMÍRU

Poté, co Albert Einstein přišel se svou teorií relativity a gravitace, on a jiní ji ve druhém desetiletí tohoto století využili k vytvoření zjednodušených teoretických modelů vesmíru.

Einstein mohl zkonstruovat jednoduchý vesmír, s hmotou rozptýlenou po celém prostoru. Co nemohl, bylo přimět tento vesmír zůstat v nečinnosti. Podle jeho rovnic se vesmír musel buď rozpínat, nebo smršťovat.

Aby svůj model vesmíru přiměl zůstat v klidu, Einstein v roce 1917 začlenil do své obecné teorie takzvanou „kosmologickou konstantu“. Myslel si, že s ní získá stálý, statický vesmír. Později uznal, že lpění na kosmologické konstantě a odmítnutí smířit se s realitou rozpínání nebo smršťování vesmíru bylo největším omylem jeho života.

Když podle Hubbleovy práce vyšlo najevo, že vesmír se rozpíná, Einstein si okamžitě uvědomil důsledky tohoto tvrzení. Nicméně nepodnikl žádné kroky, aby se vydal jiným směrem a ptal se na čas, kdy smrštěný vesmír byl mnohem kompaktnější než dnes. S odpovědí přišel Belgičan Georges Lemaítre. Na počátku třicátých let dvacátého století se Lemaítre vrátil dozadu v čase, do doby, kdy celý vesmír byl „prvotním atomem“. V tomto prvním a jediném atomu bylo vše vtěsnáno do koule jenom několikrát větší než Slunce, kde mezi atomy, nebo dokonce mezi jádry nebyl žádný prostor. Podle Lemaitreova názoru tato jednotka musela explodovat, rozpadnout se na atomy, hvězdy, galaxie a vše ostatní, co existuje ve vesmíru, jaký ho známe dnes. Mohl to zcela logicky nazvat Velkým třeskem, ale neudělal to. S tímto názvem přišel Hoyle, tentýž muž, který odvedl významnou práci v oblasti nukleosyntézy. Zvláštní na tom je, že Hoyle v realitu Velkého třesku nevěřil a dával přednost alternativní teorii, která hlásala nekonečné stáří vesmíru.

Lemaítre nepřemýšlel o složení svého prvotního atomu – o tom, z čeho se skládal. Nejsnazší bylo tvrdit, že všechno, co dnes ve vesmíru existuje, bylo v prvotním atomu stejné, jaké je to nyní. To ale nemůže být pravda, protože vracíme-li se zpátky v čase, vesmír musí být stále teplejší a také stále hustší. Před určitým bodem nemohou existovat atomy, jaké známe dnes. Byly by rozervány na kusy intenzivním zářením, které pronikalo celým vesmírem.

Mužem, který se o složení prvotního atomu zajímal, byl George Gamow. Ve čtyřicátých letech dvacátého století odhadl, že původní látka vesmíru nebyla ničím víc než hustě napakovanými neutrony. Zajisté se zdálo rozumným předpokládat, že vesmír ve svém počátku neměl žádný náboj, protože se zdá, že nemá žádný náboj ani dnes. Kromě toho, osamocený neutron má padesátiprocentní šanci, že se za zhruba třináct minut radioaktivně rozpadne a vytvoří elektron a proton.[4] Jeden elektron a jeden proton tvoří atom vodíku; a dokonce i dnes je vesmír převážnou měrou složen z atomů vodíku. Neutrony by tedy mohly objasňovat většinu, ne-li celý dnešní vesmír.

Pokud vesmír ve svých počátcích byl velmi horký, velmi hustý a složený ze samého vodíku, něco z něj by se muselo rozštěpit a stát se heliem, uhlíkem a jinými prvky. Na otázku: Kolik od každého? se rozhodli odpovědět Gamow a jeho student Ralph Alpher. Vypočítali, že přibližně čtvrtina hmoty v počátečním vesmíru se proměnila v helium, což je cifra těsně se shodující se současným složením nejstarších hvězd.

Co Gamow a Alpher nedokázali a co nedokázal nikdo po nich, bylo učinit prvky po Velkém třesku těžšími než helium.[5] Ve skutečnosti Gamow a jeho kolegové dokázali, že syntéza těžších prvků tehdy neproběhla. Podle nich k ní zpočátku dojít nemohlo, protože prvky by byly rozervány energetickým zářením. Později se vesmír rozpínal a ochlazoval příliš rychle, než aby v něm existovaly potřebné teploty.

Vznik těžších prvků mají na svědomí hvězdy, a sice během procesu známého jako stelární nukleosyntéza. Skutečnost, že při Velkém třesku těžší prvky nevznikly, potvrzuje něco, co již víme, a sice fakt, že Slunce (a s ním celý sluneční systém) je mnohem mladší než vesmír sám. Slunce, staré možná pět miliard let, je hvězdou druhé, třetí, nebo dokonce čtvrté generace. Některé z prvků, které tvoří Slunce a Zemi, pocházejí ze starších hvězd, které se ve své evoluci dostaly již tak daleko, aby prostřednictvím jaderné syntézy vyprodukovaly prvky těžší než železo. Uvědomte si ale, že prvky těžší než železo během obvyklé stelární termonukleární reakce vznikat nemohou.

Kromě toho, že vysvětlili, jak vypočítat poměr vodíku k heliu po Velkém třesku, Gamow a jeho kolegové dokázali ještě jednu věc, jejíž plný význam jim pravděpodobně unikl. V roce 1948 přišli s rovnicí, která umožňovala spočítat současnou teplotu kosmického pozadí vesmíru z jeho stáří, vyjdeme-li z předpokladu, že vesmír se od Velkého třesku rozpíná rovnoměrně. Gamow na svou vlastní rovnici zřejmě pohlížel skepticky, protože nikdy neprováděl experimenty, v nichž by se zajímal o záření kosmického pozadí. Hledané mikrovlnné záření kosmického pozadí, s teplotou 2,7 stupně nad absolutní nulou, objevili v roce 1964 radioastronomové Arno Penzias a Robert Wilson.

Ke splývání vodíku a vzniku helia došlo v okamžiku, kdy se stáří vesmíru pohybovalo mezi třemi a čtyřmi minutami. Než si začneme vysvětlovat, co se dělo ještě předtím, podíváme se na osud masivní hvězdy o hmotnosti deseti nebo více Sluncí, které došlo palivo, a zdá se, že už nemá kam jít.

STELÁRNÍ KOLAPS

Představte si hvězdu o hmotnosti deseti či více Sluncí, které dojde „palivo“. Energie poskytovaná nukleosyntézou silikonu v železo v jejím středu je téměř vyčerpána, rychle vyzařuje do prostoru. Uprostřed hvězdy se nalézá koule železného „plynu“ (technicky plazmatu), přibližně o hmotnosti jednoho a půl Slunce a teplotě několika miliard stupňů. Chová se jako plyn, protože všechna železná jádra a elektrony se v ní volně pohybují. Přesto hustota tohoto jádra je mnohomilionkrát větší než u těch nejhustších látek vyskytujících se na Zemi. Vně této centrální koule jsou jako slupky cibule rozloženy vrstvy silikonu, kyslíku a uhlíku; helia, neonu a vodíku; a menších množství všech ostatních prvků lehčích než železo.

Když je zdroj nukleogenetické energie vyčerpán, jádra železa vychytávají volné elektrony v železném plynu. Dochází ke kombinaci protonů a elektronů. Energie, která zajišťovala rozpínání hvězdy, je odsávána a jádro se bortí a stává se koulí neutronů o průměru jen několik mil.

Při tomto takřka okamžitém gravitačním kolapsu je uvolňováno obrovské množství energie dostačující k tomu, aby vnější vrstvy hvězdy mohly explodovat do vesmíru. Z neutronové hvězdy zbude jen pevná koule tvořená neutrony.

Kolik v tomto případě znamená ono „obrovské“ množství energie? Když se hvězda zhroutí a pak vybuchne v to, co známe jako supernova, září tak jasně jako celá galaxie – což znamená, že její zářivost se může přechodně zvýšit až stomiliardkrát. Kdyby se v supernovu změnila jediná zapálená svíčka v celém Chicagu, mohli byste si v jejím světle číst noviny ve Washingtonu, D.C.

Exploze supernovy vytváří tlaky a teploty tak velké, že při nich vznikají prvky těžší než železo, které nemohou vznikat během standardní nukleosyntézy hvězd. A tak jsme nakonec po dlouhém a složitém procesu hvězdné evoluce přece jen našli místo, kde vznikají kovy tak „obyčejné“ jako cín a olovo nebo tak „vzácné“ jako zlato, stříbro a platina.

Kdyby se měl v supernovu proměnit hvězdný systém, který je nám nejbližší, komplex trojhvězdy v Alfě Centauri (nejde to – alespoň podle současných teorií), příval záření a vysokoenergetických částic by pravděpodobně smetl veškerý život na Zemi.

Supernovy jsou něčím na způsob jaderných elektráren. To, co produkují, je pro nás důležité, ale jsme raději, když ve svém sousedství žádnou nemáme.

ZPÁTKY NA ZAČÁTEK

Nyní ručičku hodin otočíme zpátky směrem ke skutečnému Velkému třesku jako protikladu „malých“ explozí známých jako supernovy. Čím blíž se dostáváme k jeho počátku, tím zajímavějším se vesmír v určitých ohledech jeví být.

Čím byl vesmír menší, tím byl teplejší. Jak víme, v prostředí určité teploty atomy nemohou držet pohromadě. Vysokoenergetické záření je stačí rozmetávat tak rychle, jak se tvoří. Okamžikem, kam bychom mohli nastavit ručičku našich pomyslných hodin, by mohla být také doba, kdy se vznikající atomy dokázaly udržet jako pevné jednotky. Třebaže hvězdy a galaxie ještě neexistovaly, vesmír byl tvořen nám známými prvky, atomy vodíku a helia.

Atomy se mohly formovat, aniž by vzápětí byly rozmetány, někde mezi půlmiliónem a milionem let po Velkém třesku. Před touto dobou docházelo k neustálým střetům hmoty a záření. Po ní se hmota a záření „oddělily“, staly se takřka nezávislými a rozešly se odlišnými cestami. Teplota vesmíru se v té době pohybovala kolem tří tisíc stupňů. Od té doby rozpínání vesmíru prodlužuje vlnovou délku kosmického záření, a tím snižuje jeho teplotu. Záření kosmického pozadí, objevené Penziasem a Wilsonem, není ničím víc než zestárlým zářením z doby, kdy se oddělilo od hmoty.

Pokračujeme nazpět: Dokonce ještě předtím, než se začaly vytvářet atomy, vznikala heliová a vodíková jádra a volné elektrony; ovšem nemohly zůstat zkombinované, protože záření je trhalo od sebe. Podoba vesmíru byla ovládána energetickým zářením tak silným, že bránilo formování atomů. Tato situace trvala od tří minut do jednoho milionu let od počátku.

Postupujeme ještě dál: V období do tří minut od počátku bylo záření ještě dominantnější. Bránilo dokonce i vzniku jader helia. Jak jsme se již zmínili dříve, k nukleogenezi vodíku v helium je zapotřebí vysokých teplot, takových, jaké nalézáme ve středu hvězd. K nukleogenezi však nemůže dojít, pokud je teplota příliš vysoká, tak jako byla do tří minut po Velkém třesku. Než se mohlo začít formovat helium, vesmír se musel „ochladit“ na zhruba miliardu stupňů. Předtím existovaly jenom elektrony (a jejich pozitivně nabité formy, pozitrorty), neutrony, protony, neutrina (částice nulové hmotnosti a náboje) a záření.

Mohlo by se zdát, že v době do tří minut od počátku záření ovládalo chod veškerého dění. Jenomže ne v tomto případě. Jak postupujeme stále blíž k počátku a teplota prvotní ohnivé koule stoupá, dosahujeme bodu, kdy teplota je tak vysoká (přes deset miliard stupňů), že z čistého záření mohou vznikat velká množství elektropozitronových párů. To se dělo v době od jedné sekundy do čtrnácti sekund od počátku. Pak počet elektropozitronových párů rapidně poklesl. Vznikalo jich mnohem méně, než jich bylo ničeno sebou samými a nakonec se proměnily zpátky v čisté záření. Poté, co se vesmír ochladil na deset miliard stupňů, se od ostatních forem hmoty oddělila neutrina.

K okamžiku počátku před sebou stále máme – fyzikálně řečeno – dlouhou cestu. Jak pokračujeme dozadu, teplota dál stoupá. V jedné desetině sekundy od počátku teplota vesmíru dosahuje třiceti miliard stupňů. Vesmír je polévkou elektronů, protonů, neutronů, neutrin a záření. Kinetická energie pohybu částic je stále větší a větší a na důsledcích způsobených rozdíly v hmotnosti částic záleží stále méně. Při třiceti miliardách stupních je elektron nositelem dostatečného množství energie, aby mohl proměnit proton v o něco těžší neutron. V této době se tedy volné neutrony konstantně snaží rozpadat a tvořit protony a elektrony, ovšem v důsledku energetických kolizí protonů a elektronů zase vznikají stále nové neutrony.

Necháme hodiny dál běžet pozpátku. Významné časové intervaly jsou stále kratší a kratší. V 0,0001 sekundy od počátku teplota dosahuje 1000 miliard stupňů. Vesmír je tak malý, že hustota hmoty v něm je tak velká jako ta v jádru dnešního atomu (okolo 100 milionů tun na kubický centimetr – slušný asteroid této hustoty by se vtěsnal do krabičky od zápalek). Podle moderních teorií bychom jádro neměli považovat za protony a neutrony, ale za kvarky, elementární částice, z nichž jsou neutrony a protony tvořeny. To znamená, že v této době, v 0,0001 vteřiny od počátku, byl vesmír mořem kvarků, elektronů, neutrin a energetického záření.

Můžeme jít ještě blíž, alespoň teoreticky, do doby 1035sekundy od počátku, kdy vesmír procházel superrychlou „rozfukovací“ fází.[6] Během 5 x 10^32 sekundy narostl z velikosti protonu do velikosti basketbalového míče. Můžeme jít dokonce ještě blíž, do 10^43 sekund od počátku (tzv. Planckův čas), kdy se podle teorií o supersymetrii oddělila od všeho ostatního gravitační síla a zůstává oddělena do dnešního dne.

Jsme daleko za říší, ve které lze akceptovat – a prověřit – fyzické zákony, které by měly platit v dnešní době. Je rozumné položit si otázku: Ovlivňuje raná historie vesmíru jakkoli jeho dnešní stav?

Ač je to s podivem, ovlivňuje. Raná historie vesmíru hraje podstatnou roli v utváření celé struktury dnešního vesmíru a jeho dlouhodobé budoucnosti.

Doby, o kterých zde hovoříme, jsou shrnuty v tabulce 1. Všimněte si, že všechny tyto časy jsou měřeny od okamžiku Velkého třesku, takže t = 0 je okamžik, ve kterém se zrodil vesmír.

Z tabulky 1 je patrný jeden nevyhovující rys. Zdá se, že na začátku je všechno stěsnáno dohromady a čím víc se blížíme současnosti, významné události jsou si v čase stále vzdálenější. Tento fakt je o to zřejmější, když si uvědomíte, že zrod slunečního systému, třebaže pro nás je důležitý, nemá žádný význam pro vesmír.

Pátrejme tedy po změně v časovém měřítku, která by významné změny rovnoměrněji uspořádala na časové linii. Učiníme změnu časové souřadnice, definováním nového času T, s tím, že T = log(t/tN), kde za tn zvolíme dobu 15 miliard let, což je předpokládané stáří vesmíru.

Tím se dostáváme k tabulce 2. Všechny údaje v ní jsou negativní, protože dosud jsme se zabývali pouze minulým děním. Rovněž tak jsou údaje o významných událostech v kosmologickém pojetí v T-čase uspořádány mnohem rovnoměrněji.

K tabulce 2 se vrátíme později. Všimněte si ale, že v T-čase nemůžeme urazit celou cestu až k Velkému třesku, protože to by odpovídalo T hodnotě minusové nekonečnosti. Nicméně nemožnost dosáhnout nekonečného tlaku a teploty není zas tak zlá. V T-čase k Velkému třesku zkrátka došlo před nekonečně dlouhou dobou.

Tato časová transformace, kterou jsme učinili s T-časem, nemá žádnou fyzickou motivaci. Poskytuje nám vhodné časové měřítko k vymezení událostí, v pojmech známé funkce,[7] třebaže neexistuje důvod myslet si, že stejně tak se bude hodit k popisu budoucnosti.

Hodnota T = +60,7, která je na časové stupnici daleko před přítomností, stejně jako je Planckův čas daleko za námi, odpovídá době 7,5 x 10^70 let ode dneška.

Bude ovšem náš vesmír existovat ještě tak dlouho? Uvidíme.

POČÁTKY

Hovořili jsme o současném stavu vesmíru. Hovořili jsme o jeho dávné minulosti. Předtím, než si spolu pohovoříme o dlouhodobých vyhlídkách vesmíru, položme si tu nejzákladnější otázku ze všech: Kde se vlastně vesmír vzal?

Až do doby před dvaceti lety by se vám pravděpodobně dostalo odpovědi: To nikdo neví. Nejpopulárnější moderní odpovědí, pravděpodobně ještě méně uspokojivou, je ta, že se vzal odnikud.

Toto tvrzení je vysvědováno myšlenkou z kvantové teorie. Jedním z nejpřijatelnějších konceptů na toto téma a zároveň jedním z nejznámějších je Heisenbergova relace neurčitosti. Ve své nejpopulárnější formě hlásá, že ve stejném okamžiku nelze určit jak přesnou pozici, tak rychlost částice. Všeobecnější formulací je, že nikdo nemůže zároveň současně změřit žádný pár „sdružených proměnných“, jako jsou poloha a hybnost; nebo, abychom použili pár, o který nám jde, energie a čas.

To znamená, že může dojít k výraznému kolísání energie, a to za předpokladu, že doba trvání tohoto kolísání je dostatečně krátká. Naopak, pokud má kolísání nulovou čistou energii, pak může probíhat po nekonečně dlouhou dobu.

Prvním člověkem, který se v tisku vyslovil, že celý vesmír možná není ničím víc než energetickým kolísáním s nulovou čistou hodnotou, byl Edward Tryon, v práci publikované v roce 1973. V té době byla jeho domněnka naprosto ignorována.

Při prvním poslechu to nepochybně zní divně. Žijeme ve vesmíru, který syčí energií, kde všechno od gigantických hvězdných výhní, jako je naše vlastní Slunce, pumpujících do vesmíru každou vteřinu nesčetné gigawatty energie, až k supernovám, přechodně zářícím stomiliardkrát jasněji. Jak by kdokoli mohl tvrdit, že vesmír má nulovou energii?

Abychom to pochopili, musíme se vrátit zpátky k lordu Kelvinovi a jeho domněnce, že Slunce svítí v důsledku svého smršťování. Pokud je při kontrakci Slunce uvolňována energie, pak přesun atomů, které Slunce tvoří, dál a dál od sebe, musí energii vyžadovat.

Kolik energie by bylo zapotřebí k tomu, aby přenesla atomy Slunce z velmi blízké vzdálenosti do nekonečné? Odpověď na tuto otázku je poněkud zvláštní: celková potřebná energie přesně odpovídá množství, které by vzniklo, kdyby se všechna hmota Slunce proměnila v energii. V jazyce fyziky se klidová hmotnostní energie Slunce rovná a je protikladnájeho gravitační potenciální energii.

Tentýž argument lze uplatnit na celý vesmír, abychom si ukázali, jak celková materiální energie (hmota plus záření) se rovná a je protikladná celkové gravitační potenciální energii. Čistá energie se tudíž rovná přesně nule. A kolísání nulové energie, podle Heisenbergovy relace neurčitosti, může samo sebe udržovat po nekonečně dlouhou dobu.

Vesmír je tedy tvořen ničím, jen kolísáním nulové energie. A jednoho dne, až ustane kolísání vakua, kterým je tvořen, vesmír možná jednoduše zmizí.

BUDOUCÍ VYHLÍDKY VESMÍRU

Standardní model vesmíru začíná, jak jsme se již zmínili, obrovskou explozí. Celý vesmír – prostor sám – tehdy zahájil velkou expanzi, která pokračuje do dnešního dne. Rychlost vzdalování jakékoli dvojice galaxií je úměrná jejich vzdálenosti jedné od druhé. Rozpínání vesmíru je bez ustání zpomalováno vzájemnou gravitační přitažlivostí veškeré hmoty a energie v něm. Je to jako náboj vystřelený vzhůru z povrchu Země. V závislosti na rychlosti náboje jsou zde dva pravděpodobné výsledky. Pokud náboj letí příliš pomalu, zemská gravitace jej přitahuje, dokud nepřestane stoupat a nezačne klesat. Pokud náboj letí dostatečně rychle, podaří se mu kompletně vzdálit od Země a zamířit do nekonečna. Je zde také třetí, poněkud nepravděpodobná možnost: že rychlost náboje je přesně na dělicí čáře mezi únikem a návratem.

Ústřední otázku dnešní kosmologie lze formulovat jednoduše: Bude dnešní rozpínání vesmíru pokračovat donekonečna nebo jednoho dne přestane a začne zpětný proces?

První možnost vede k tomu, co známe jako „otevřený“ vesmír, stále se zvětšující v čase a s nekonečnou budoucností. Druhá nás vede k „zavřenému“ vesmíru, který skončí po časově omezené budoucnosti a vše se zhroutí zpátky do superžhavé, superhusté ohnivé koule, přesně takové, jaká byla u vlastního zrodu vesmíru.

Nekonečný, otevřený vesmír, nebo Velký křach?

Ve skutečnosti dává množství astronomů z důvodů čistě teoretických přednost něčemu, co se nachází mezi těmito dvěma možnostmi. O této třetí možnosti se obvykle hovoří jako o tzv. plochém vesmíru, či přesněji o asymptomaticky plochém vesmíru. Takový vesmír dál pokračuje v rozpínání, ale děje se tak mnohem a mnohem pomaleji, čili vesmír vlastně balancuje na ostří nože mezi neutuchající expanzí a eventuálním kolapsem.

Mohlo by se zdát, že budoucí charakter vesmíru je něčím, co je pro dnešní vědu naprosto nepoznatelné. Ve skutečnosti všeobecná povaha vesmíru – otevřená, zavřená či plochá – závisí na hodnotě jediného čísla, které dnes v principu dokážeme měřit. Tímto číslem je průměrná hustota hmoty ve vesmíru; nebo, protože Einstein ukázal, že hmota a energie jsou zaměnitelné, je to průměrná kombinovaná hustota hmoty a energie ve vesmíru.

Je zřejmé, že měřit množství hmoty ve vzdálených galaxiích je poněkud problematické, ovšem na základě lokálních odhadů lze tyto hodnoty odvodit. Situace je o to komplikovanější, že se zdá, že ve vesmíru existuje povážlivé množství „tmavé hmoty“, příliš chladné, než aby nám odhalila svou přítomnost na základě vysílané energie, a příliš rozptýlené, abychom ji viděli přímo podle odražené energie. Hlavní důkaz její existence spočívá ve způsobu, jakým ovlivňuje celkovou rotaci galaxií.

Vyjdeme-li z měření toho, co měřit lze, a učiníme-li další dedukce, co se týče povahy a množství tmavé hmoty, získáme poměrně definitivní odpověď: Ve vesmíru není dostatek hmoty, aby mohla vést k jeho zavření. Její hodnota je příliš nízká, přinejmenším desetinásobně. Rozpínání musí pokračovat donekonečna, a my tudíž žijeme v otevřeném vesmíru.

Tato odpověď se však mnoha kosmologům nezamlouvá. Problém spočívá v tom, že podle jednoho oblíbeného kosmologického modelu je zřejmé, že pokud je dnes hustota vesmíru jednou desetinou hustoty potřebné k jeho zavření, pak v minulosti musela být mnohem bližší kritické hodnotě. Například v jedné sekundě od počátku by hustota musela mít v jedné částečce hodnotu milionu miliard kritických hustot, aby byla 0,1 této hustoty dnes. Bylo by ohromující shodou okolností, kdyby se čistě náhodou skutečná hustota natolik blížila kritické hodnotě.

Množství hmoty potřebné k zastavení expanze není podle pozemských měřítek zas tak velké. Je k tomu zapotřebí pouze tří atomů vodíku na kubický metr.

Z toho vyvstává otázka: Pokud nějaká hmota chybí, co je to?

Nebudeme toto téma rozvádět, kromě poznámky, že existují dva předpokládané typy látky, které by mohly nabídnout dostatečné množství hmoty k zavření vesmíru. Obvykle se o nich hovoří jako o „horké tmavé hmotě“, která sestává z velkých počtů neutrin s malou klidovou hmotností; a o „studené tmavé hmotě“, sestávající z neznámých (a stále neobjevených) částic známých jako axiony, gravitina a fotina. Zdá se však, že ani studená temná hmota ani horká temná hmota nemohou poskytnout vesmír s požadovanou evolucí a vlastnostmi. Je téměř jisté, že na této teorii není něco v pořádku.

Nehledě na dnešní pozorování, množství kosmologů se přiklání k názoru, že vyjde najevo, že hustota vesmíru, se rovná přesně kritické hodnotě. V tom případě se vesmír bude rozpínat navždy, ale stále pomaleji. Této „nepravděpodobné“ možnosti přesné rovnováhy mezi příliš vysokou hustotou hmoty a energie a příliš nízkou – příklad náboje s přesně takovou rychlostí, aby jen tak tak unikl od Země – dává přednost většina teoretiků. Tato otázka však ještě zdaleka není vyřešena a my stále netušíme, zda je vesmír otevřený, zavřený nebo plochý. Nikdo neví, jaký je. Zkuste si tipnout. Vyberte si svůj vesmír.

Máte následující tři možnosti:

VELKÝ KŘACH

Začněme se zavřeným vesmírem, protože právě v takovém žijí Ana a Drake Merlinovi, kteří jej nakonec změní ve vesmír otevřený.

K Velkému křachu by mohlo dojít „už“ za 50 miliard let ode dneška, v závislosti na tom, nakolik střední hustota vesmíru převýší kritickou hodnotu. Z pozorování víme, že hustota hmoty a energie nepřesahuje polovinu kritické hustoty. V tomto hraničním případě se vesmír bude dalších zhruba 17,5 miliardy let rozpínat a následných 32,5 miliardy let se bude hroutit. Nižší hustota hmoty a energie znamená delší budoucnost.

Není překvapující, že T-čas se k popisu takové budoucnosti nehodí. Tato logaritmická funkce má singularitu v t = 0, ale nikde jinde. Vhodný čas pro zavřený vesmír obsahuje nikoli jednu singularitu (T = – , Velký třesk), ale dvě (T = –, Velký třesk a T = + ,Velký křach). S tím, jak se vesmír bude přibližovat ke svému konci, bude v obráceném pořadí docházet k událostem, které následovaly po Velkém třesku. Nastane doba, kdy zmizí atom, kdy se helium rozštěpí zpátky ve vodík, kdy se objeví elektropozitronové páry a tak dále.

Logickým časovým vyjádřením zavřeného vesmíru je:

Tc = log(t/(C – t)),

kde C je čas Velkého křachu měřený od okamžiku Velkého třesku.

Tabulka 3 ukazuje, jak tato transformace ovlivňuje významné okamžiky minulosti a budoucnosti. V tomto případě jsme si zvolili Tc = 0 za středobod evoluce vesmíru, stejně vzdálený od jeho počátku i konce. Pro minulost se hodnoty velmi podobají těm získaným s T-časem. Pro budoucnost blízko Velkého křachu jsou T-čas a Tc-čas radikálně odlišné. S tím, jak se vesmír smršťuje ke své konečné singularitě, Tc-čas pokračuje dál donekonečna, ale ručičky budíku T-času se budou sotva pohybovat.

Tc je tudíž příhodným časem k popisu evoluce zavřeného vesmíru. Když se t blíží nule, Tc se rovná minus nekonečnu, a když se t blíží k C, Tc se rovná plus nekonečnu. Tak jsou oba konečné body vesmíru v Tc-čase nedosažitelné. Transformace je symetrická kolem „středobodu“, kdy t = C/2. To neznamená, jak se někdy říká, že když se vesmír bude smršťovat, čas bude „běžet pozpátku“. Čas pokračuje kupředu, ať už v t-čase, nebo v Tc-čase, od začátku vesmíru až do jeho konce. Všimněte si také, že Tc nemá žádné skutečné hodnoty, a tudíž žádný význam pro dobu před Velkým třeskem nebo po Velkém křachu.

Protože smršťování platí pro celý vesmír, není před ním úniku – pokud by někdo nepřišel na způsob, jak tento vesmír kompletně opustit.

ROZPÍNÁNÍ DONEKONEČNA

Dejme tomu, že vesmír je spíš otevřený než zavřený.

V tom případě se bude rozpínat navždy.

Freeman Dyson tuto situaci analyzoval v roce 1979.[8] Za prvé, veškerá běžná stelární aktivita, dokonce i u těch nejnověji zformovaných a nejmenších sluncí, ustane. K tomu dojde za necelých milion miliard (řekněme 10^14) let ode dneška. Potom bude chvíli klid, protože všechno bude vázáno ve stelárních zbytcích, neutronových hvězdách, černých děrách a studených trpasličích hvězdách.

Pak se protony ve vesmíru začnou rozpadat a mizet.

To si žádá vysvětlení. Před celou generací si vědci o protonu mysleli, že to je konstantně stabilní částice, zcela odlišná od jejího příbuzného, nestálého, volného neutronu. Pak se objevila řada teorií, které hlásaly, že i protony mohou být nestálé, ale mají velmi dlouhou životnost. Pokud jsou tyto teorie správné, pak životnost protonu je omezena hranicí přinejmenším 1032 let.

V tomto případě se všechny hvězdy v důsledku rozpadu protonů nakonec stanou černými děrami.

Účinek rozpadu protonů je pomalý. Trvá to zhruba 10^30 až 10^36 let, než se všechny stelární zbytky stanou černými děrami. Všimněte si, že na této časové stupnici je všechno, co se doposud stalo ve vesmíru, zanedbatelné, pouhý tik na samém počátku. Poměr současného stáří vesmíru k 10^36 let je jako pár nanosekund v porovnání se současným stářím vesmíru.

V pojmech T-času se stelární zbytky zbortí, aby vytvořily černé díry, mezi T = 19,8 a T = 25,8. T-transformace nám stále velmi dobře vyhovuje k popisu otevřeného vesmíru.

Dlouho poté, co zmizí všechny protony, zmizí také černé díry. Na základě teorie hlásané Stephenem Hawkingem se vypaří, protože mají efektivní teplotu a podle kvantové teorie mohou vyzařovat do prostředí o nižší teplotě. Dnes je vesmír příliš horký, aby černá díra hmotnosti hvězdy byla schopná uvolňovat hmotu zářením a tvorbou částic. Za dalších přibližně 10^64 let (T = 53,8) už to nebude pravda. Teplota prostředí v rozpínajícím se vesmíru se bude stále snižovat a černé díry se vypaří. Ty s hmotou menší než Slunce zmizí jako první, ty větší než Slunce zmizí později, ale nakonec se ztratí všechny.

Podle tohoto scénáře bude vesmír za takových 10^80 let ode dneška (T = 69,8) rozpínajícím se oceánem záření, který v sobě bude mít jen pár roztroušených, od sebe vzdálených elektropozitronových párů.

Myšlenka rozpadu protonů je sporná, takže se musíme zamyslet i nad jinou alternativou. Dejme tomu, že proton není nestálou částicí. Pak pro vesmír materiálních objektů získáváme poněkud odlišnou (a mnohem delší) budoucnost.

U všech hvězd se bude dál, velmi pomalu, měnit jejich složení na prvek s největší jadernou vazebnou energií: na železo. Bude k tomu docházet po zhruba 10^1600 letech (T = 1 589,8).

Nakonec (třebaže tohle není konec, protože ke konci nikdy nedojde), po přibližně mezi 10 na 10^26 až 10 na 10^76 let, čase tak dlouhém, že nedokážu nalézt žádnou analogii, abyste pro něj měli cit, se pevné železné neutronové hvězdy stanou černými děrami.[9] Naše T-časová stupnice je v tomto ohledu také zavádějící; t-čas 10 na 10^26 let odpovídá T = 10^26, což je samo o sobě číslo, které se vymyká možnostem naší představivosti.

Je tohle konec cesty? Ne. Černé díry samé zmizí, rychle (podle těchto časových stupnic) se vypaří. Celý vesmír, stejně jako v předchozím scénáři, se stane pouhým zářením. Tato všeobsažná lázeň z dalece rozptýlených částic bude příliš slabá, než aby umožnila formování nových částic. Možná přežije pár elektropozitronových párů vzdálených od sebe v prostoru, ale jinak bude všechno jen zářením.

Tabulky 4, 5 a 6 jsou kalendářem budoucnosti v „normálním“ t-čase pro zavřený a otevřený vesmír s nestálým a stálým protonem. Čas je měřen nikoli od okamžiku vzniku vesmíru, ale ode dneška.

ŽIVOT V DALEKÉ BUDOUCNOSTI

Na diskusi o budoucnosti je něco maličko znepokojivého. Vesmír, zavřený či otevřený, bez kohokoli, kdo by jej pozoroval, nám připadá smutný a bezvýznamný. Jaké jsou vyhlídky pozorovatelů, lidských nebo jiných? Nebudeme klást rovnítko mezi „inteligenci“ a „lidstvo“, protože, vycházeje z daného časového měřítka, je myšlenka, že bude existovat něco podobného jako my, dost nepravděpodobná.

Všimněme si, že v kosmologickém měřítku má život, jaký ho známe na Zemi, úctyhodné předky. Život se na této planetě vyvinul poměrně brzy, zhruba před 3,5 miliardy let, takže nyní dosahuje věku jedné čtvrtiny stáří vesmíru samého.

Život na souši vznikl mnohem později. Před 430 miliony let se objevily první jednoduché rostliny. První zvířata se na souši objevila o pár desítek milionů let později. Savci existují přibližně 225 milionů let a kvetoucí rostliny okolo 100 milionů let. Tvorové, které lze nazývat lidmi, s lidskou inteligencí, se objevili před pouhými třemi či čtyřmi miliony let. Ve vesmíru, kde obyčejné želvy přežívají v podstatě nezměněné co do formy a funkce pár stovek milionů let, jsme nepochybně nováčky. Možná právě proto postrádáme želví klid a rozvahu.

Lidé mají krátkou minulost, ale možná budeme mít dlouhou budoucnost. Země by měla zůstat obyvatelná (pokud s ní sami neprovedeme něco ošklivého) dalších pár miliard let. Ovšem zhruba za pět miliard let ode dneška se pomalu začne nafukovat Slunce, dokud nedosáhne stonásobku své současné velikosti. Země bude spálena na škvarek. Kam naši potomci půjdou?

Na tuto otázku jsme si již odpověděli. Trpasličí hvězdy mohou svítit přinejmenším dalších třicet až sto miliard let. Jejich světlo je mdlé, ale planeta nebo vesmírná kolonie ve volném prostoru na oběžné dráze nalezne víc než dost energie k tomu, aby na ní mohla prosperovat vzkvétající civilizace; a ze všech hvězd ve vesmíru nenápadné trpasličí hvězdy s dlouhou životností náhodou tvoří převážnou většinu.

Jsme v bezpečí, nejenom jako inteligence, ale dokonce jako lidstvo, po přinejmenším dalších dvacet miliard let. Země však bude pryč – pokud se naši potomci, mající k dispozici takovou technologii, jakou my nyní máme ve srovnání s člověkem doby kamenné, ze sentimentálních důvodů nerozhodnou, že si svou domovskou planetu vezmou s sebou.

Pokud bychom se měli zamýšlet nad větším časovým rozpětím, nad dobou přesahující třicet miliard let ode dneška, musíme brát v úvahu rozdíl mezi otevřeným a zavřeným vesmírem.

Je zřejmé, že ve vesmíru Velkého křachu život a inteligence nemohou pokračovat navždy, protože v budoucnosti je definitivní okamžik, ve kterém se všechno, co existuje, zhroutí do jediného bodu nekonečného tlaku a teploty. Život zajisté nemůže Velký křach přežít, takže pokud budeme čas měřit obvyklým způsobem, život tu je pouze na časově omezenou dobu. Nicméně, jak jsme si již všimli u T-času, Velký křach sám je nekonečně daleko. Třebaže transformace, kterou jsme nastínili, se zdála být pouhým matematickým uskokem, lze dokázat, že mezi současností a Velkým křachem je dost času (a dostupné energie) k tomu, abychom vymysleli nekonečné množství myšlenek. Z tohoto hlediska, pokud pracujeme se subjektivním časem, ve kterém život trvá dostatečně dlouho, aby se mohl těšit nekonečnému množství myšlenek, nám to bude připadat jako život „věčný“. Všechno je to otázkou předefinování našich časových souřadnic.

V otevřeném vesmíru žádný problém s časem neexistuje, ovšem je tu problém s dostupnou energií. V daleké budoucnosti budou naše energetické zdroje stále rozptýlenější a vzdálenější.

Tuto situaci analyzoval i Dyson.[10] Zabýval se možností pokračujícího života a inteligence v případě asymptomaticky plochého časoprostoru, kdy vesmír sedí přesně na rozhraní mezi otevřeným a zavřeným. Neviděl jsem detaily jeho analýzy a podle toho, co vím, nikdy nebyly publikovány. Nicméně, zde jsou jeho závěry.

Za prvé, zvyšující se měrou bude nezbytná hibernace. Zlomek času, po který může myslící entita zůstat „při vědomí“ se musí snížit, na t1/3. Také rychlost myšlení se musí snížit, takže „subjektivní čas“ bude pokračovat pomaleji, na t-1/3. Abych uvedl příklad toho, co to znamená, za jeden milion miliard let ode dneška budete moci zůstat v bdělém stavu jenom deset let z každého milionu. A během těchto deseti let budete schopni myslet jenom tak, jak jste nyní schopni přemýšlet během jediné hodiny. Dobrou zprávou je, že budete mít k dispozici nekonečně dlouhý čas, takže nakonec budete moci vymyslet nekonečné množství myšlenek.

Ač je to s podivem, v plochém vesmíru lze nekonečné množství myšlenek vymyslet jen s použitím konečného množství energie. To je dobře, protože v takovém vesmíru bude energie s pokračujícím časem stále méně dostupná.

V ESCHATONU

Část tohoto románu, která nám může připadat nejméně související s fyzikálními teoriemi, vychází z myšlenky konečného vzkříšení lidstva v eschatonu, neboli bodu Omega. Není tomu tak. Zamyslete se nad následujícím konstatováním: Existence Boha záleží na množství chybějící hmoty ve vesmíru.

Frank Tipler tuto myšlenku předložil jako zcela seriózní vědeckou teorii. Stala se tématem jeho práce nazvané Bod Omega jako eschaton: Odpovědi na Pannenbergovy otázky pro vědce [The Omega Point as Eschaton: Answers to Pannenberg’s Questions for Scientists] (Zygon, sv. 24, červen 1989), a později byla rozvedena v kompletní knihu (Fyzika nesmrtelnosti [The Physics of lmmortality], Doubleday, 1994). Eschaton je konečným stadiem všech věcí, a tudíž zahrnuje i konečné stadium vesmíru.

Tipler argumentuje, že určité typy možných vesmírů umožňují fyzikovi dedukovat (jeho vlastní termín je dokázat) existenci bytosti, která je všudypřítomná, vševědoucí a všemohoucí. Tato bytost bude mít přístup ke všem informacím, které kdy existovaly, a bude mít moc vzkřísit a znovu stvořit jakéhokoli člověka nebo věc, která kdy existovala. Takovou bytost lze zcela logicky zvát Bohem.

Vesmír, který toto umožňuje, musí splňovat určité podmínky:

1. Vesmír musí být takový, aby v něm život mohl pokračovat po nekonečný subjektivní čas.

2. Časoprostor, pokračující do budoucnosti, musí mít určitý druh ukončení, známý jako c-hranici.

3. Potřebná c-hranice musí sestávat z jediného bodu časoprostoru.

Tehdy a jedině tehdy podle Tiplera se Bůh, všudypřítomný, vševědoucí a všemohoucí, může objevit.

Druhá a třetí podmínka mohou být splněny jenom v případě, že vesmír bude zavřený. Nemůže se donekonečna rozpínat ani nemůže být asymptomaticky plochý, jinak teorie nefunguje. Anino vzkříšení je možné, jenom pokud vesmír sám skončí v infernu. Definice všemohoucí se nyní stává tím zajímavější. Zahrnovala by všemohoucnost také moc zabránit konečné singularitě, tím že by vesmír sám změnila v otevřený?

Rád bych si to myslel.

Když byla tato otázka chybějící hmoty a zavřeného nebo otevřeného vesmíru nastolena, lidem připadala zajímavá, ale naprosto nesouvisející s pojetím náboženským. Tipler argumentuje, že existence Boha včetně myšlenky vzkříšení a života věčného závisí výlučně na současné hustotě hmoty a energie vesmíru.

Již jsme si všimli překvapujícího způsobu, jímž pozorovatelé oněch vzdálených mlhavých skvrn, galaxií, dokázali, že vesmír začal před omezenou dobou. Bylo to něco úžasného: na základě pouhého pozorování v dnešní době byla definována vzdálená minulost vesmíru.

Nyní před sebou máme ještě podivnější myšlenku k přemítání: pátrání po tak cizích částicích jako „horkých“ neutrinech a „studených“ fotinech a axionech nám poví o vzdálené budoucnosti vesmíru; a tatáž měření budou mít důsledky nejenom pro fyziku, ale také pro teologii.

Tabulka 1

Událost

t

Oddělení gravitace

10-43 sekundy

Inflace vesmíru

10-35 sekundy

Nasycení jaderné hmoty

0,0001 sekundy

Oddělení neutrin

1 sekunda

Zmizení elektropozitronových párů

30 sekund

Vznik helia

3,75 minuty

Formování atomů

1 milion let

Začátek formování galaxií

1 miliarda let

Zrod slunečního systému

10 miliard let

Současnost

15 miliard let

Tabulka 2

T = log(t/TN), kde za TN je zvoleno 15 miliard let

Událost

T

Velký třesk

- nekonečno

Oddělení gravitace

- 60.7

Inflace vesmíru

- 52,7

Nasycení jaderné hmoty

- 21,7

Oddělení neutrin

- 17,7

Zmizení elektropozitronových párů

- 16,2

Vznik helia

- 15,3

Formování atomů

- 4,2

Začátek formování galaxií

- 1,2

Zrod slunečního systému

- 0,2

Současnost

0

Tabulka 3

Tc = log(t/log(C-t))

Událost

Tc

Velký třesk

- nekonečno

Oddělení gravitace

- 61,31

Inflace vesmíru

- 52,31

Nasycení jaderné hmoty

- 22,31

Oddělení neutrin

- 18,31

Zmizení elektropozitronových párů

- 16,83

Vznik helia

- 15,95

Formování atomů

- 4,81

Začátek formování galaxií

- 1,81

Zrod slunečního systému

- 0,74

Současnost

- 0,52

„Středobod“ (32 miliard let)

0

Rozpad helia

+ 15,95

Formování elektropozitronových párů

+ 16,83

Připojení neutrin

+ 18,31

Připojení gravitace

+ 61,31

Konečný bod (65 miliard let)

+ nekonečno

Tabulka 4

ZAVŘENÝ VESMÍR

Událost

t (miliardy let)

Současnost

0

Slunce se stane červeným obrem

5

Středobod, rozpínání ustane

17

Většina trpasličích hvězd přestane svítit

30

Velký křach

50

Tabulka 5

OTEVŘENÝ VESMÍR, NESTABILNÍ PROTON

Událost

t (let)

Současnost

0

Slunce se stane červeným obrem

5 miliard

Většina trpasličích hvězd přestane svítit

30 miliard

Veškerá hvězdná aktivita ustane

10^14

Stelární zbytky se stanou černými děrami

10^30 – 10^36

Černé díry se vypaří

10^64

Zůstane pouze záření

10^80

Tabulka 6

OTEVŘENÝ VESMÍR, STABILNÍ PROTON

Událost

t (let)

Současnost

0

Slunce se stane červeným obrem

5 miliard

Většina trpasličích hvězd přestane svítit

30 miliard

Veškerá hvězdná aktivita ustane

10^14

Hvězdy se stanou železnými neutronovými hvězdami

10^1600

Neutronové hvězdy vytvoří černé díry

>10 na 10^26

Zůstane pouze záření

10 na 10^76

O AUTOROVI

Charles Sheffield vydal dvacet osm knih žánrově se různících od vědeckých bestsellerů přes horory a thrillery až k hard science fiction, tiskem bylo vydáno rovněž přes padesát jeho krátkých povídek. V roce 1992 získal cenu Johna W. Campbella za nejlepší vědeckofantastický román Bratr draků [Brother to Dragons], v roce 1993 cenu Nebula a v roce 1994 cenu Hugo za nejlepší novelu Georgia v mé mysli [Georgia on My Mind]. Povoláním matematik a fyzik, dr. Sheffield je autorem více než stovky technických studií a pracuje jako vědecký poradce pro několik prominentních publikací. V současné době žije v Marylandu.

Charles Sheffield

ZÍTRA A ZASE ZÍTRA

Z amerického originálu Tomorrow and Tomorrow,

vydaného nakladatelstvím Bantam Books

v New Yorku v roce 1997,

přeložila Hana Březáková.

Obálka: Ivana Poláková.

Technická redakce: Tomáš Kropáček.

Odpovědná redaktorka: Lenka Neužilová.

Vydalo nakladatelství TALPRESS, spol. s r.o.,

Příčná 8, 110 00 Praha 1,

jako svou 259. publikaci.

Sazba: SF SOFT.

Lito obálky: Jams.

Vytiskla tiskárna BBS Vimperk spol. s r. o.

První vydání, Praha 1999.

Poznámky

[←1]

Slunce se ve skutečnosti stává stále jasnějším. Odhaduje se, že během uplynulých 3,5 miliardy let se jeho energetický výdej zvýšil o 30 procent.

[←2]

Svítí, spíš než se zdá, že svítí, protože svítivost hvězd, které vidíme, závisí na tom, jakjsou daleko. Absolutní magnituda hvězdy označuje její jasnost, jak by se jevila ze standardní vzdálenosti. Zákon hmotnosti-svítivosti funguje v pojmech absolutní magnitudy.

[←3]

Osm miliard let znamená stáří mladší, než jsou nejstarší hvězdy. Jedná se o zapeklitý problém, který kosmologové upřednostňující toto stáří vesmíru, ještě musejí vyřešit.

[←4]

Takže po dvaceti šesti minutách se rozpadnou tři neutrony ze čtyř; po třiceti devíti minutách sedm z osmi a tak dále. Zdánlivě z toho vyplývá, že neutrony měly zmizet brzy v historii vesmíru. Nicméně, k tomuto rychlému rozpadu dochází pouze u izolovaných neutronů. Vázaný uvnitř jádra je neutron zcela stabilní. Většina prvků má v jádru víc neutronů než protonů.

[←5]

Toto konstatování není zcela přesné. Ve skutečnosti vznikla také nepatrná množství deuteria a lithia, ale ne dost, aby to způsobilo nějaký rozdíl.

[←6]

„Superrychlá“ je zcela adekvátní výraz. Během fáze rozfukování se vesmír rozpínal miliónkrát rychleji než rychlostí světla. To neodporuje teorii relativity, protože přitom nebyl vysílán žádný signál.

[←7]

Psaní těchto slov vede k mírně depresivním myšlenkám. Možná, že logaritmus už nebude známou funkcí. Před padesáti lety každý člověk zaměstnaný v oboru fyziky, biologie nebo společenských věd pracoval s logaritmy denně. Museli, jinak by čelili množstvím únavných dlouhých násobení. Kapesní kalkulačka učinila dlouhé logaritmické tabulky minulostí. V dnešní době je nezbytným předpokladem znalost počítačového programování. Co ji nahradí za takových padesát let ode dneška?

[←8]

„Čas bez konce: Fyzika a biologie v otevřeném vesmíru“ („Time without End: Physics and Biology in an Open Universe“), Reviews ofModern Physics (1979)

[←9]

Znovu jsme zvýšili číselné obzory. 10 na 10^26je číslo 1 s 1026 nulami. Budoucnost možná není pouze delší než minulost. Je nepředstavitelně dlouhá.

[←10]

Freeman Dyson, soukromé hovory, 1992-93. Nejsem si jistý, zda soukromé hovory je správným názvem, protože některé z jeho teorií se ke mně dostaly na pohlednici. Mohl si je přečíst pošťák. Lepším termínem by možná bylo „osobní hovory“.

Table of Contents

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

←1

←2

←3

←4

←5

←6

←7

←8

←9

←10