Božská rychlost

Sheffield, Charles

Značky: Sci-Fi

Sci-Fittt

Jay Hara vyrostl na izolovaném Erinu a touží po návratu legendárních dní, kdy Božské lodi létaly po celé galaxii a sen chlapců o cestách ke hvězdám se stával skutečností. Když mu starý a nemocný kosmonaut jménem Paddy Enderton ukáže pár velice podivných přístrojů a řekne mu, že našel Božskou základnu v pásmu asteroidů, Jay mu nadšeně uvěří. Od okamžiku, kdy Paddy Enderton přiloží Jayi Harovi nůž na krk, až do samotného konce tempo příběhu nezakolísá, dokud nedospěje k chytrému a vzrušujícímu vyvrcholení.

BOŽSKÁ RYCHLOST

Charles

SHEFFIELD

Název originálu

GODSPEED

Poprvé vyšlo v nakladatelství A Tor Book, Tom Doherty

Associates, Inc., New York v roce 1993

Copyright © 1993 by Charles Sheffield

Copyright © 1999 for the Czech translation by Jiří Bartoň

Copyright © 1999 for Illustration by Valentino Sani

Copyright © 1999 for Cover by Josef Čech

Copyright © for the Czech edition by Deus

ISBN 80-86215-36-9 (Deus)

R. L. Stevensonovi

a

R. A. Heinleinovi

Kapitola první

„Vyprávěj, jak se to všechno stalo, dřív než to zapomeneš,“ řekla doktorka Eileen.

„Proč?“ Nechtělo se mi. A kromě toho jsem nevěděl jak.

„Protože o tomhle si lidé budou chtít přečíst ještě za sto let.“

„Ale vždyť to je…“ odmlčel jsem se. Nudné? Pro mě to nudné nebylo, ale ostatní lidé… „Kdo si o tom bude chtít číst?“

„Každý. Je v tom nebezpečí a klam, odvaha a smrt. Ještě se nenarodil člověk, který by si o tom nechtěl přečíst.“

„Ale proč já? Nevím, jak to popsat. Vy byste to dokázala líp.“

Doktorka Eileen mi načechrala vlasy. To jsem nesnášel. Kdybych neseděl, asi bych se tomu vyhnul. „Pokud chceš říct, že bych to dokázala přesněji, výstižněji, pak máš pravdu. V tomhle bych asi byla lepší. Ale ty jsi mladší než já a měl bys mít desetkrát lepší paměť. Nejdůležitější je, že většina z toho, co bych vyprávěla, by bylo, jak se říká, jedna paní povídala. To znamená, že jsem o tom slyšela, ale nebyla jsem u toho od samého začátku až do konce tak jako ty – a jenom ty. Ty jsi ten pravý, Jayi. Ty to musíš vyprávět.“

Dala mi diktafon a odešla.

Za čtvrt hodiny se vrátila. Zatím jsem nahrál jen „Jmenuji se Jay Hara“. Dál jsem se nedostal. V hlavě se mi motaly myšlenky na Paddyho Poklad, Dana a Stana, dva půlčíky, raketovou základnu Muldoon a Bludiště, Mel Fury a Pohon Božské rychlosti a Pomalý pohon. Nedokázal jsem to ze sebe vypravit.

Doktorka Eileen si sedla vedle mě. „Problémy?“

„Nevím, jak začít.“

„Ale víš. Prostě někde. Podívej, Jayi, nestavíš dům a nemusíš nejdříve postavit základy, pak zdi a nakonec střechu. Ty můžeš začít kdekoli a pak se vrátit a cokoli doplnit nebo opravit, co se ti nebude zdát. A pokud budeš mít s něčím problémy, pomohu ti. Hlavně se do toho už musíš dát. Už žádné výmluvy. No tak.“

Jí se to řekne. Ona by s tím asi opravdu neměla problémy. Ale nelíbila se mi myšlenka, že by pak přišla, opravila, co řeknu a nechala na tom moje jméno. Musela mi slíbit, že to neudělá, že jen tu a tam něco doplní, kdyby to nedávalo smysl. A pak jsem začal na jediném místě, kde jsem začít mohl.

Jmenuji se Jay Hara. Je mi šestnáct let. Mé první vzpomínky patří mé matce a jezeru Sheelin. Matka mě vodívala na verandu a tam jsme se dívali na jezero, sledovali jsme, jak se zimní slunce odráží od ledu na hladině, nebo jsme se smáli neobratným létajícím rybám, vyskakujícím z vody. Některé z nich skončily na břehu a pak na pánvi. Ale vždy jich tam dost zbylo. Jezero bylo široké, a když jsem byl malý, myslíval jsem si, že sahá až na druhý konec světa, ale tu a tam, když byl vzduch výjimečně čistý, se daly zahlédnout obrysy věží a chrámů na vzdáleném břehu. Nejkouzelnější ze všeho však bylo, když se vítr utišil a padal soumrak. To mě matka brávala ven a říkala: „Podívej, Jayi. Podívej, tamhle.“

Ukazovala tam, kde jsem nic neviděl. Po několika minutách se za jezerem začala zvedat ohnivá čára a byla stále delší, až rozťala nebe.

„Ty ji nevidíš,“ řekla matka, když jsem hleděl na nekonečný sloup. „Ale na vrcholku té čáry sedí raketa.“ Pak se smála a dodávala: „Vzhůru, vzhůru a dál ke Čtyřiceti světům. Až vyrosteš, Jayi, taky se tam podíváš. Budeš objevitel, nejlepší ze všech.“

Když mi bylo asi devět, už jsem toho o cestování věděl dost a nezdálo se mi, že by to bylo tak úžasné, jak to matka líčila. Kromě toho jsem s několika cestovateli mluvil. Skoro každý měsíc se na prašné cestě z Toltoony objevovali cizinci. Byli to vesměs muži, každý jiný a přesto v něčem stejní. Poznal jsem ten třes, zesláblé svaly, rudé prokvetlé tváře nebo děsivý rezavý kašel.

A to byli ti slavní objevitelé Čtyřiceti světů! Viděl jsem, jak jsou nemocní, ale matka to nevnímala. Když přijeli, byl z ní najednou úplně jiný člověk. Přítomnost těch sípajících cizinců dělala ze silné a samostatné ženy stvoření příliš křehké na to, aby se vůbec mohlo nadechnout.

„Kdybyste mi, prosím vás, mohl pomoci s tím košíkem,“ říkávala a lehce položila muži ruku na paži. „Mohl byste mi ho, prosím, odnést domů…“ Pak se smála tomu, jak je slabá.

Muž ho vždy odnesl, přestože ta laskavost pro něho znamenala větší námahu než pro ni (nebo dokonce pro mě). Jakmile byl v našem přijímacím pokoji, matka rozkvetla. Její bledé tváře zrůžověly, rudé vlasy plály jako ohnivá koruna, při chůzi se ladně vlnila v bocích. Večer pak zašla do sklepa a objevila se s výběrem vín vhodných k jídlům složitějším než obvykle a Duncan West, strýček Duncan, který k nám jinak chodil téměř každý večer, zázračně zmizel.

Podívejte, nechci, aby to vypadalo, že jsem idiot, i kdyby to stejně nikdo nečetl. Teď už vím moc dobře, jak to všechno bylo. Ale tenkrát jsem to nevěděl. Pro mě byl strýček Duncan běžným hostem už od mých raných let. Byl to velký, klidný člověk, který se pořád usmíval a kterému jsem říkal „Stjejdadunka“, protože když mi bylo teprve pár let, nedokázal jsem jeho jméno vyslovit. A když Duncan West s příchodem jiného muže zmizel, a objevil se až po jeho odchodu… no, to prostě byly dvě různé věci. Nikdy jsem si je v hlavě nespojil.

Hloupý? Možná. Ale myslím, že většina devítiletých by si nevedla o nic lépe.

Kromě toho jsem prostě měl rád, když se u nás nějaký cizinec objevil. Nejen kvůli tomu neobyčejnému a vzrušujícímu jídlu. Částečně také kvůli proměně matky. Stala se z ní rozesmátá dívka, plná vtipu a šarmu, s jiskřícíma očima a padajícími kadeřemi. A částečně také kvůli vzrušení, které přinášeli ti muži, protože ať to byl kdokoli, vždy do našeho domu přinesl novinky ze samého konce vesmíru.

O Bludišti mi vlastně poprvé řekl právě vysoký statný muž s rudými popáleninami na krku a tváři.

„Našim planetám říkají Čtyřicet světů,“ řekl. Měli jsme za sebou příjemnou večeři a matka s cizincem už téměř dvě láhve vína. Muž se jmenoval Jimmy Grogan, a přestože hovořil hlavně k matce, mám pocit, že jeho hlavním posluchačem jsem byl já – jsem si jistý, že ona to slyšela předtím nejméně stokrát. „Ale to platí, když počítáš Bludiště jako jeden svět,“ pokračoval. „Kdyby se do toho počítalo všechno, co je v Bludišti, pak je náš systém možná Čtyři Tisíce Světů, nebo možná Čtyři Miliony.“

Bludiště. Matčina ruka spočívala na jeho paži a hladila novou kůži, která překrývala hojící se jizvu, on však byl podle výrazu tváře v jiných světech. „Je tam neskutečné bohatství,“ řekl, „jen kdybychom věděli, jak ho najít. A to nás nutí znovu se tam pořád vracet.“ Povzdechl si a jedním douškem dopil svou sklenici. Náhle hleděl přímo na mě. „Představ si to, Jayi. Obrovská změť světů, víc planetek než můžeš spočítat, všechny jsou přibližně stejně velké, takže loď mezi nimi musí kličkovat a poskakovat. Nikdo neví, co bude o hodinu později. Ale když se odvážíš v Bludišti zůstat a podaří se ti narazit na tu správnou planetku, pak se domů na Erin vrátíš jako nejbohatší muž v souhvězdí. A do smrti nemusíš pracovat.“

V té době jsem si zrovna v hlavě srovnával rozdíly mezi sluncem, hvězdami, planetami a planetkami, takže jsem jeho vyprávění o Bludišti příliš nesledoval. Jedno slovo jsem však zachytil velice jasně.

„Bohatství,“ řekl jsem. „Myslíte – zlato?“

Sotva mi věnoval pohled, ale na matku se zasmál tím svým sípavým smíchem. „Zlato!“ řekl. „No, Molly Harová, to tomu chlapci vyprávíš pěkné pohádky. Příště to budou skřítci a hrnec zlaťáků na konci duhy.“

Pak se otočil ke mně. „Jsou tam věci vzácnější než zlato, Jayi, a daleko cennější. Zlata je dost i tady na Erinu, ale tam v Bludišti vznikají lehké kovy, včetně těch, které tady vůbec nemáme. Znám muže, kteří tam objevili lithium, magnézium a hliník. A to je jen začátek. Říkají, že tam jsou také poklady minulosti – někteří tvrdí, že tam v Bludišti najdeme Pohon Božské rychlosti, ten –“

„Pohon Božské rychlosti!“ skočila mu do řeči matka. „Tak, Jimmy, a ty mi budeš říkat, že mu vyprávím pohádky. Dost už.“ Vstala, jednou rukou se opírala o Groganovo rameno a druhou ho hladila po tváři. „No tak, Jayi, je pozdě, měl bys už být v posteli. Utíkej nahoru. Já si s panem Groganem musím promluvit o samotě.“

Nebránil jsem se. Na stole byl strašlivý zmatek talířů, sklenic, láhví a já teď dostal příležitost vyhnout se obvyklému sklízení a mytí. Na Pohon Božské rychlosti se zeptám ráno, až tu matka nebude. Po návštěvě vždycky zůstávala dlouho v posteli.

Ráno jsem se však Jimmy Grogana na nic nezeptal, protože vstal příliš brzy a vracel se na základnu na druhém břehu jezera.

Krátce po poledni se ve dveřích objevila rozesmátá tvář Duncana Westa. Už dávno jsem zjistil, že je zbytečné ptát se Dunky na Pohon Božské rychlosti nebo cokoli jiného z dávné minulosti. Mé otázky musely počkat.

Kapitola druhá

Pokud vím, Jimmy Grogan už se nikdy v našem domě neukázal. Zůstal jen tu jednu noc, ale z mého pohledu to byl důležitý host. Probudil ve mně zvědavost. Po jeho odchodu jsem si uvědomil, že strýček Duncan mizí pokaždé, když se objeví nějaký host a s jeho odchodem se zase vrací.

A samozřejmě, byl to Grogan, z jehož úst jsem poprvé slyšel to slovo, kterým to všechno začalo: Božská rychlost.

Matčini hosté dále přicházeli, nikdy více než jeden muž, občas už někdo po dvou týdnech, někdy také jen jeden za půl roku. Zůstávali nejméně přes noc a nejdéle týden. Čím starší jsem byl, tím více jsem si s těmi muži chtěl promluvit o věcech „tam venku.“ Ale měl jsem smůlu. Protože když mi bylo deset, matka mě na dobu návštěvy – jako by chtěla zabránit nepříjemným otázkám – začala posílat ke strýčkovi Tobymu. Nesměl jsem se vrátit domů, dokud host neodešel. „Už dospíváš, Jayi,“ bylo jediné vysvětlení, kterého se mi dostalo od strýčka Tobyho.

Časem jsem přece jen informace o vesmíru a Čtyřiceti světech posbíral, ale po takových drobtech, že už ani nevím, kdy jsem se co dozvěděl. To ale vůbec nevadí, protože doktorka Eileen mi řekla, že to můžu poskládat dohromady, jak chci. Tak ji vezmu za slovo a řeknu, co vím – nebo co jsem věděl – ve svých šestnácti letech, když se na scéně objevil Paddy Enderton.

Matka a dům a jezero Sheelin a město Toltoona na vzdálenějším pobřeží, to byl svět mého dětství. Pak jsem se dozvěděl, že to je jen jediný kousíček obrovského vesmíru. Žili jsme na západním pobřeží jezera Sheelin, které je dlouhé a úzké a táhne se od nás dál na sever než na jih. Pěšky by byl člověk, který obcházel jižní výběžek jezera, na základně za tři dny. Stejná cesta kolem severního by trvala více než dvanáct dní. A cesta pěšky kolem celé planety Erin, kdyby člověk našel způsob, jak překročit obrovská moře, která by pohltila jezero Sheelin a ani by to nebylo poznat, by trvala tisíc dní.

Když jsem se dozvěděl, že existují letadla, která letí tak rychle, že slunce je vždy nad nimi a ta tu cestu kolem světa zvládnou za jediný den, byl to pro mě šok.

A Erin, to byl jen začátek. Náš svět byl jen jedním z mnoha, které kroužily kolem slunce Maveen. Cestou od slunce jsme byli šestou z dvanácti planet, než velká planeta Antrim vymetla vesmír kolem sebe a vytvořila Díru. Daleko za Antrim ležel úzký pás známý jako Bludiště, kde kroužilo takové množství rozličných planetek, že nebyly nikdy rozlišeny a pojmenovány. Pak následoval další plynový gigant, Tyrone, a nakonec naše souhvězdí doplňovalo dalších dvacet čtyři zmrzlých planet Vnějšího systému bez života.

Pro lodi cestující za Tyrone, které hledaly lehké kovy, na Erinu tak vzácné, to bylo všechno. Ale kdysi, před deseti generacemi, jsme měli také Pohon Božské rychlosti. Cesty ke vzdáleným planetám a obchod s nimi byl běžnou záležitostí. Až jednoho dne náhle a definitivně do souhvězdí Maveen lodi z jiných hvězd přestaly létat.

Možná je to zvláštní, ale když jsem tohle zjistil, nezajímal mě ani tak Pohon Božské rychlosti, jako spíše cestovatelé, kteří riskovali životy na cestách po Čtyřiceti světech.

Pohon, pokud kdy existoval, byl mrtvou minulostí. Matka, když jsem se jí na to zeptal, popírala, že by taková věc vůbec existovala; strýček Duncan a mnoho dalších lidí tvrdilo totéž. Lodi však byly skutečné, nepopiratelné. Byly tady, byly vzrušující. Možná nebudu mít Božskou rychlost, ale vesmír ano, ten je skutečný.

Když mi bylo patnáct let, směl jsem se konečně plavit na naší malé plachetnici, alespoň dole u mola. Pravidla byla jednoduchá: musím se držet u břehu, plachtit můžu jen za mírného větru a nikdy se nesmím pouštět na vodu po setmění.

Asi bude nejlepší se o tom zmínit, protože tak to vlastně všechno začalo. Porušil jsem všechna tři pravidla. Neudělal jsem to však doma, když na mě matka dohlížela.

Když řekla, že je na cestě návštěva, a já byl sbalený na cestu ke strýčkovi Tobymu, vždy jsem se ptal, jestli bych nemohl jet do Toltoony po vodě, podél pobřeží jezera. Když bylo dobré počasí, matka souhlasila. Pak jsem na den nebo na týden zmizel a strýček Toby, který špatně viděl, slyšel a téměř se neudržel na nohou, byl jedině rád, když jsem se ráno vypařil a vrátil se až večer.

Metodou pokusů a omylů jsem postupně zjistil, co mohu a nemohu na jezeře dělat. Ideální byl silný a vytrvalý vítr od severu. Tak jsem se mohl dostat přes jezero Sheelin bez křižování a vrátit se stejným způsobem. Říkal jsem si, že bych mohl být za dvě hodiny na východním pobřeží a za dvě další doma – pokud bych chtěl jet domů. Tím bych získal celý den na to, abych mohl být tam, kde jsem chtěl být: na Muldoonské raketové základně.

Při první cestě přes jezero jsem byl příliš nervózní z toho, co dělám a měl jsem velký strach, jak se dostanu zpět, takže jsem se do základny neodvážil. Zůstal jsem na pobřeží, snědl jsem oběd a ohromeně sledoval změť budov. Bylo jich mnoho a já nevěděl, k čemu jsou. Samozřejmě, ze všeho nejvíc jsem chtěl vidět start nebo přistání, ale neměl jsem štěstí. Asi po hodině a půl očumování – kdykoli se někdo objevil, předstíral jsem, že rybařím nebo opravuji loď – jsem neochotně zamířil zpět do Toltoony. Dorazil jsem – k nelibosti nás obou – ke strýci Tobymu a zbýval mi ještě celý den, který jsem musel nějak strávit.

Při další návštěvě jsem byl mnohem odvážnější. Nikde jsem neobjevil žádný zákaz, a tak jsem loď přivázal na konci mola a vydal se na pobřeží. Ze všeho nejdřív jsem objevil tabuli, na které byla mapa celého Muldoonského přístavu. Byla tam pro lidi z dopravních lodí na jezeře, ale i mně posloužila dobře. Stál jsem tam, dokud jsem alespoň zhruba nevěděl, kde co je. Pak jsem vyrazil. Zbytek dne byl jako sen.

Nejprve jsem zamířil k velkým startovacím šachtám. Už z dálky jsem viděl řídicí věže a rampy, které je obklopovaly. Neviděl jsem však otevřené rošty pod zemí, které pohlcovaly obrovské přívaly energie při startu nebo přistání. Po několika minutách váhání jsem se přiblížil k plotu. Sledoval jsem vše a čekal, ale nakonec mi došlo, že jsem se měl poučit z vlastní zkušenosti: Starty probíhaly vždy k večeru. Teď jsem mohl vidět jen přípravy.

Přesunul jsem se k obrovským dílnám. Dovnitř jsem se neodvážil – bylo tam příliš mnoho lidí, jejichž jediným zaměstnáním bylo sledovat, co dělají druzí – ale kroužil jsem kolem vrat hangárů a objevil opraváře, hemžící se kolem obrovských, mísovitých dopravních lodí, velkých jako domy. Fascinovaně jsem hleděl na teleskopické talíře pod nimi. Ve vesmíru je mohli odmontovat a nechat loď na oběžné dráze pro pozdější použití kdekoli ve vesmíru. Pro většinu lidí by to byly obyčejné kusy kovu, ale protože jsem věděl, k čemu jsou, připadaly mi krásné.

Při těchto návštěvách jsem si nevšímal, jak jsou lodi otřískané, plné promáčklin a kovových záplat, a nikdy mě nenapadlo, že takhle potlučené lodi nebudou ani uvnitř vypadat o mnoho lépe.

Nakonec si mě však přece jen všiml jeden z mužů uvnitř a začal se ke mně přibližovat. Neudělal jsem nic špatného, ale přesto jsem neměl dobrý pocit, a tak jsem zmizel v jedné velké budově s kovovou střechou, která sloužila jako obchod a restaurace zároveň.

Vešel jsem dovnitř a během třiceti vteřin jsem viděl tolik pilotů, že se mi o tom nesnilo.

Seděli u stolů s jídlem a pitím nebo za barem. A mluvili a mluvili a mluvili. Celá místnost bzučela hovorem pilotů. A já chtěl slyšet každé slovo.

Až na to, že hlavy, které se čas od času otočily mým směrem, se už neotočily zpět. Byl jsem nápadný, ne věkem – bylo tam dost chlapců v mém věku, kteří roznášeli jídlo a pití – ale oblečením. Všichni ostatní byli buď mnohem starší než já, nebo na sobě měli bílé sako a úzké modré kalhoty.

Čumilů přibylo. Bylo na čase zmizet. Rychle jsem opustil restauraci a vrátil se do přístavu s odhodláním přesvědčit matku, aby mi, až se vrátím, mi ušila bílé sako a modré kalhoty.

Až se vrátím. To byl ten problém. Ztratil jsem pojem o čase a také jsem si neuvědomil, že vítr k večeru ustával. Natočil jsem plachtu k západnímu břehu, ale loď se jen plazila a klidné vody jezera téměř nezčeřila.

Tehdy jsem poprvé zblízka viděl start kosmické lodi. Setmělo se ještě dříve, než jsem odrazil od mola. S orientací jsem problémy neměl, protože Toltoona byla velkým pásem světel na pobřeží. Když jsem však byl asi v desetině cesty, najednou se za mnou rozednilo. Zvláštní fialová záře zalila mou bílou plachtu a celá loď měla najednou zvláštní, nepřirozené barvy.

Otočil jsem se. Loď stoupala vzhůru, balancovala na vrcholku sloupu fialového světla. Pomalu, téměř majestátně stoupala. Byl jsem dost blízko na to, abych viděl zpětný paprsek, který se pohyboval téměř rychlostí světla. Byl bleděmodrý a směřoval přesně do středu silových laserů. Až ke mně se doneslo praskání ionizace.

A náhle loď nabírala rychlost. Nevím, kolik z toho bylo díky přirozenému větru a kolik vedlejším produktem uvolnění obrovské energie na Muldoonské základně, ale když fialový plamínek zmizel, jel jsem už docela slušnou rychlostí. O dvě dlouhé hodiny později jsem loď uvazoval u mola v Toltooně. Kradl jsem se nahoru do kopce zadní cestou k domu strýčka Tobyho – a zjistil, že není krátkozraký a už vůbec ne nahluchlý, jak jsem doufal.

„Co si vlastně myslíš? Kde jsi byl?“ ptal se, aniž jsem stačil projít dveřmi.

A než jsem stačil cokoli říct, pokračoval: „A nepokoušej se mě obelhávat vymyšlenejma historkama, Jayi Haro. Byl jsi na druhém břehu jezera, byl, a za tmy. A chudák Molly si o tebe dělá starosti.“

„Matka ví, že jsem byl pryč?“

„A proč by si jinak dělala starosti? Už tady dnes byla. Chce, abys šel domů hned, jak se vrátíš. A jak teď vypadám, když jí nemůžu říct ani slovo o tom, kde jsi a kdy se vrátíš?“

„Jak víte, že jsem byl na druhém břehu?“

„Kde jinde by byl kluk, který myslí na vesmír, kudy chodí a má loď? Už jsi večeřel?“

„Ne. Od oběda jsem nic nejedl.“

Očekával jsem jídlo, nebo alespoň sympatie. Ale strýček Toby potáhl nosem a řekl: „No tak to je tvoje chyba, ne? Večeře byla a už není. Teď běž domů – a ne po vodě. Pěšky.“

„Ale matka má návštěvu. Myslel jsem si, že tam bude ještě tři dny.“

„To ano. Ale tentokrát to je jinak. Koukej jít domů, Jayi. Když budeš mít štěstí, dá ti matka něco k snědku.“

Strýček Toby už měl můj malý ruksak připravený. Bylo pod mrakem a tma černá jako smola, ale já se neměl kde ztratit. Po pravé straně bylo jezero, po levé svah. Cesta vedla z Toltoony až k našemu domu a tam končila. Téměř nikdo ji teď nepoužíval. Šel jsem rychle, protože už byl konec podzimu a noci začínaly být chladné.

Myšlenkami jsem byl v Muldoonském přístavu a znovu jsem viděl noční start, ale cestu domů jen temnou noc. Pochybuji, že jsem jen jedinou myšlenku věnoval matčině zvláštní změně názoru a tomu, proč mě doma očekává přesto, že tam má hosta.

A jakmile jsem dorazil domů a setkal se s Paddym Endertonem, připadalo mi naprosto přirozené, že matka chce, abych tam byl s ní.

Kapitola třetí

Už přes pět let jsem nebyl doma v době, kdy měla matka návštěvu. Za tu dobu jsem se musel hodně změnit, protože jsem spoustu věcí viděl jinak a hned, jak jsem vkročil dovnitř, se mi zdálo, že ten muž, který sedí na naší nejlepší židli, je úplně jiný než všichni ostatní, které jsem viděl.

Když jsem otevřel dveře, poskočil na židli, a pak se prudce otočil, aby zjistil, kdo to přišel. Viděl jsem velkou hlavu, husté vousy a vlasy. Pod nimi široká ramena a hruď větší než měl kterýkoli pilot předtím. Jeho tvář byla bledá a bez obvyklých prasklých žilek a popálenin. Místo toho jsem mu v tváři viděl překvapení a opatrnost.

Nejvíce se však změnila matka.

„Už bylo na čase,“ řekla. „Pane Endertone, tohle je můj syn Jay. Pomůže vám odnést věci nahoru. Je velký a silný.“

Ani slovo o tom, kde jsem byl tak dlouho, nebo co jsem dělal. Což mi naprosto vyhovovalo. Zvláštní byl však také matčin postoj k návštěvníkovi. Nebyla zde žádná záře, kterou jsem viděl vždy, když měla jiné hosty, žádné nakláněni hlavy na stranu, žádné doteky nebo rychlé pohledy. Místo toho její hlas zněl velmi prakticky a obchodně, když ukazovala do dveří za mnou. „Dej se do toho, Jayi,“ řekla. „Na mě je toho moc.“

Už když jsem vešel do domu, všiml jsem si velké bedny – nemohl jsem si jí nevšimnout, protože zabírala půlku vchodu. Pokud ji mám dostat nahoru, budu potřebovat pomocníka. Ale Paddy Enderton už vstával a mířil ke mně. Vsedě jsem mohl stěží odhadnout jeho výšku. Měl hlavu a tělo obra, ale nohy měl tak krátké, že nakonec nebyl o mnoho vyšší než já.

„Takže ty seš Jay,“ řekl chraplavě. Měřil si mě zrakem, ale ruku mi nepodal. „Jo, vypadáš dobře. Dáme se do toho.“

Na stole jsem zahlédl zbytky večeře – těm bych se věnoval raději. Ale Enderton prošel kolem mě a už v ruce držel madlo na jedné straně bedny. Jednou rukou ji lehce nadzvedl. Vzal jsem za druhé madlo a ani nedoufal, že budu schopen svou stranou vůbec pohnout. K mému úžasu jsme truhlu zvedli ze země lehce.

Začal jsem pochybovat, zda Enderton vůbec mou pomoc potřeboval.

Ano, potřeboval. Stoupali jsme do schodů, aniž bych cítil přílišnou námahu, ale Enderton sípal a lapal po dechu na každém schodu. Nahoře k mému překvapení zatočil doleva.

Abych vysvětlil své překvapení, musím říci, že v našem domě jsou tři ložnice. Ta uprostřed, s výhledem na jezero, je moje. Vzadu byla matčina a hned vedle ní malá ložnice pro hosty, kde vždy spaly matčiny návštěvy.

Vlevo byl můj pokoj a ničí jiný. A my do něho vešli a já zjistil, že všechny mé věci zmizely.

„To je v pořádku,“ řekla matka, která šla do schodů za námi.

„Pan Enderton tvrdí, že musí mít tu místnost vpředu. Budeš v ložnici pro hosty, Jayi. Přemístila jsem tvé věci. Nebude to na dlouho.“

„Na jak dlouho?“ Přesunout mě na pár dní z mého vlastního pokoje bylo k smíchu. Teď matka pohlédla na Endertona, ale byl to jen obyčejný, tázavý pohled.

Položil bednu na zem, narovnal se a v krku mu chrčelo. „Říkal jsem vám,“ zasípal nakonec, „nevím to jistě.“ Jednu ruku si tiskl na masivní hrudník a v tváři byl bledší než předtím.

„Nevím to jistě,“ opakoval znovu po další dlouhé pauze. „Možná tři nebo čtyři týdny.“

Nic víc neřekl, jen tam stál, funěl a každou chvíli mrkl po zamčené bedně. Zjevně čekal a matka na mé po několika vteřinách kývla. „Tak pojď,“ řekla a vedla mě ke schodům.

„Je strašnej,“ vybuchl jsem, jakmile jsme byli v obývacím pokoji a z doslechu. „Jak to, že ho tady necháš jen jedinou noc, natož měsíc?“

Matka váhala. Nakládala na talíř studené maso a chleba. „No dobře, Jayi, řekla opatrně.“ Podala mi talíř. „Přiznávám, že Paddy Enderton není to, co jsem čekala. Ale zaplatí víc než kdokoli jiný. A v podstatě za nic.“

„To není za nic! Vždyť tady bude jíst, ne? A nechala jsi mu můj pokoj.“

„To je… něco jiného.“

„To jistě. Proč nemůžu zůstat u strýčka Tobyho, dokud neodejde?“

„Aby ses znovu plavil přes jezero a vystrašil strýčka k smrti?“ Znělo to však spíše zamyšleně než rozzlobeně. „Prostě budu radši, když tady budeš, a strýček Duncan také. Teď sněz svou večeři a ukliď to po sobě. Já jdu spát.“

To bylo další překvapení, další věc, o které jsem mohl přemýšlet, zatímco jsem do sebe házel večeři a pak umýval nádobí. Nejenže budu v domě, když má matka návštěvu, ale bude sem chodit i strýček Duncan. To se ještě nestalo.

Nic z toho však nebylo dostatečnou útěchou za odloučení od mého pokoje. Má nenávist k Paddymu Endertonovi ještě vzrostla poté, co jsem v místnosti pro hosty našel své věci ve spěchu naházené na policích a na podlaze.

Ani to me však nedokázalo připravit o spánek hned, jak jsem ulehl. Den byl příliš dlouhý a plný zážitků. Ulevil jsem si vzpomínkami na přístav Muldoon, grandiózní start lodi a noční cestu domů lodí ševelící temnými vodami jezera. Mé poslední myšlenky patřily znovu lodi. Byla stále uvázána v Toltooně. Zítra tam zajdu a zavezu ji domů.

S touto myšlenkou jsem se také probudil. Teprve svítalo. V domě byl klid. Když si pospíším, budu z Toltoony zpátky dřív, než matka zjistí, že jsem vůbec pryč.

Rychle jsem se oblékl, kradl se tiše po schodech a zamířil ke dveřím – a nadskočil leknutím, když z kuchyně tiše vyšla jakási postava.

Byl to Paddy Enderton a mířil na mě špičatým kuchyňským nožem. „Ha!“ vyhrkl. „To jsi ty.“ Spustil ruku s nožem. „Právě snídám. Jak to, že jsi vzhůru tak brzy?“

„Nechal jsem v Toltooně loď. Musím se pro ni vrátit.“

„Takže ty plachtíš?“ řekl po chvíli trapného ticha. „Budeš námořníkem nebo rybářem?“

„Doufám, že ne.“ Chtěl jsem zmizet, ale slušnost mi velela zůstat. Dnes ráno se mnou hovořil alespoň jako s člověkem. „Byl bych raději pilotem vesmírné lodi,“ řekl jsem. „Jako vy.“

„Cože?“ Jeho nůž znovu mířil na mě. „Kdo ti řekl, že jsem pilot?!“

„Nikdo.“

„Ty myslíš, že vypadám jako pilot rakety?“

„Ne, to nevypadáte.“ Jeho oči mě vylekaly víc než nůž. „Ale podle toho, jak dýcháte, byste mohl být. A všichni matčini hosté byli piloti.“

„Hosté?“ Jeho bledá tvář zrůžověla a v hrdle mu sípal dech. „Vy tady máte na návštěvě piloty?“

Přál jsem si, aby tady byla matka a vysvětlila to, ale ona tak brzy nevstává. Takže to bylo na mně. Řekl jsem prostou pravdu, že čas od času jsme měli hosty a že všichni byli piloty lodí. A že už tady čtyři měsíce žádný nebyl.

Zdálo se, že poslední věta ho poněkud uklidnila a on pomalu kýval masivní hlavou. „Měl jsem si to ověřit,“ řekl, „než jsem přišel. Teď už je pozdě.“

„Vy jste pilot?“ zeptal jsem se.

Místo odpovědi se vrátil do kuchyně a přinesl mi chleba s kusem horké slaniny.

„Na.“ podal mi ho. „Sněz to. Mě už přešla chuť.“ Sledoval, jak ukusuji. „Takže ty jsi často v Toltooně, co? A jsi taky námořník a chceš být pilotem lodi. Napadlo tě někdy zajet na druhý břeh do přístavu Muldoon?“

„To jsem udělal včera,“ řekl jsem hrdě. „Viděl jsem zblízka start rakety.“

„Opravdu?“ Poprvé se usmál a odhalil zkažené zuby. „No tedy, Jayi Haro, to jsi opravdu dobrodruh. Myslíš, že by byl problém tam ještě jednou zajet se mnou?“

Problém? Nic na světě bych neudělal raději, ale byla tady přece jen jedna překážka.

„Matka nemá ráda, když pluju dál od břehu.“

„To se týká tvého volného času. Ale když dobře zaplatím, tak to určitě půjde.“

Jistě si všiml, že se o tom s matkou nerad bavím, protože pokračoval: „Samozřejmě, že se zeptám já. A když pro mě čas od času něco uděláš, dostaneš ode mě pár věcí jako přídavek ke kapesnému. Ty věcičky se ti určitě budou líbit, když chceš být pilotem. Podívej. Jednu ti dám teď hned.“

Z kapsy vytáhl tenké kolečko velikosti mince a podal mi ho. Pořádně jsem si ho prohlédl a nic nenašel.

„No?“ řekl Enderton.

„Je to jen kus kartonu.“

„Myslíš?“ Vypadal spokojeně. „Vezmi si kabát a pojď se mnou.“

Vyšli jsme před dům. Bylo krásné ráno pozdního podzimu, ale teplota zatím neklesla pod nulu. Za týden či dva tu bude zima, kousavé, severní větry a krátce na to tlustý ledový příkrov nad vodami jezera. Dnes se však stále ještě dalo venku vydržet.

Enderton hleděl na cestu do Toltoony a pak na opuštěné vody jezera Sheelin. Upřeně je sledoval, pak přistoupil ke mně a tlustým prstem ukázal na kotouček.

„Ty chceš být pilot a ne rybář, já vím, ale přesto určitě rád rybaříš, ne?“ Viděl, jak kývu. „Tak řekněme, že jsi na jezeře a rybaříš. A řekněme, že se začíná stmívat a ty jsi právě objevil dobrý místo. Rád bys to místo našel znovu, ale nikde není dobrý orientační bod. Tak zmáčkneš tohle.“

Ukazovákem bodl do červeného proužku na straně kartičky. Nevšiml jsem si, že by se něco stalo.

„Tak teď jdeš pryč, kamkoli. Pojď.“

Enderton vyrazil dál po cestě. Šel jsem za ním a polykal poslední zbytky snídaně, až jsme byli pár set kroků od domu. Tam se zastavil.

„Řekněme, že zítra v noci budeš chtít najít cestu na to místo. Tak jen zmáčkneš tohle.“ Dotkl se modrého políčka na druhé straně kotoučku. „A podívej.“

Horní strana se najednou změnila. Předtím byla prázdná, teď byla rozdělena jasně žlutou šipkou. Uprostřed bylo číslo.

„Tohle ukazuje směr přesně tam, kde chceš být.“ Enderton otáčel kartičkou, aby mi ukázal, že šipka se otáčí a míří vždy stejným směrem. „A ta čísla uprostřed, to je vzdálenost od výchozího bodu. Stačí sledovat šipku. Běž. No tak.“

Udělal jsem, co řekl, a ocitl jsem se na místě, odkud jsme vyšli. Když jsem dorazil na místo před domem, šipka zmizela a malý kotouček tiše zabzučel.

Obrátil jsem kartičku. Byla tenká jako nehet a spodní strana se od horní nelišila. Paddy Enderton se smál a pak přidal ještě záchvat dávivého kašle.

„Nic tam neuvidíš,“ řekl, když se z toho dostal. „A nepokoušej se to otevřít, nebo zlomit, pak už by to nefungovalo.“

„Nic takového jsem v životě neviděl.“

„To je jasný.“ Poočku mě sledoval, pak na mě mrkl. „A taky tady okolo nikdo nic takovýho nemá. To je věcička z vesmíru – a nenašel bys to ani v Muldoonu. Ale je ti jasný, jak dobrý je zapamatovat si určitý místo ve vesmíru. A teď je to tvoje. Pomůžeš mi, když budu potřebovat a já ti za to dám víc takových věciček. Bereš, Jayi?“

Podal mi ruku. Po chvíli jsem jí potřásl. Jeho obrovská chlupatá pracka pohltila mou ruku a já ji stáhl, jak to šlo nejdříve.

„Jestli mi to matka nezakáže, zavezu vás tam.“

Jakkoli lákavě to zpočátku znělo, když jsem se nad tím zamyslel, ozvaly se pochyby. Paddy Enderton se mi od začátku nezamlouval a dárky nedárky, rozhodl jsem se, že ho stále nemám rád. „Ale jen když s tím bude matka souhlasit.“

„Jistě. Já to s ní uválčím, bez potíží. Ale jsou taky věci, o kterých tvá matka vědět nemusí.“ Naklonil se ke mně. „Ty teď jdeš do Toltoony, že?“

„Už bych měl být na cestě.“ Mrkl jsem na slunce. „Chtěl jsem být zpátky, než se matka probudí.“

„S tím si nedělej starosti. Řeknu jí, žes mi pro něco skočil.“ Sáhl do kapsy a podal mi víc peněz, než jsem viděl za celý rok. „Tohle je za dnešní práci. Než se stavíš pro svou loď, projdi celou Toltoonu. Každičkou ulici. Kolik je tam hospod?“

„Tři.“

„Do každé půjdeš. Viděl jsi už hodně pilotů, že?“

Přikývl jsem.

„Všímej si každého, kdo mluví nebo vypadá jako pilot. Když někoho takového uvidíš, dobře si ho prohlédni – jak je oblečený, co dělá, jestli má nějaké jizvy nebo zvláštnosti. Nikomu neříkej, co děláš a dělej to nenápadně. A až se vrátíš, řekneš mi všechno, co jsi viděl a slyšel.“

Postrčil mě, jako by mě chtěl do Toltoony popohnat, pak mě právě tak ostře popadl za rameno a přitáhl zpět. Naklonil se velmi blízko a otočil si mě k sobě, takže jsem viděl každičký vous kolem jeho plných úst a každičkou žilku v jeho krví podlitých očích.

„A ještě jedna věc, Jayi.“ Ozval se jeho sípavý hlas a jeho páchnoucí dech naplnil mé nozdry. „Ještě jedna opravdová lahůdka. Jestli to uvidíš nebo o tom někoho uslyšíš hovořit, přijdeš okamžitě sem a nebudeš na nic čekat. Budeš hledat muže, který nemá ruce a na zádech nese beznohého muže. Říkají mu dva půlčíci. Jestli někdo řekne tahle slova nebo bude mluvit o Danovi a Stanovi, dáš mi okamžitě vědět. A pak ti dám víc peněz, než jsi v životě viděl.“

Nevím sice, co Paddy matce řekl, ale pozorná obhlídka toltoonských hospod a cesta lodí domů proti větru mi trvala až do oběda. Když jsem se vřítil dovnitř, matka stála nad sporákem; o pozdním příchodu ani slovo.

Duncan West seděl s dlouhýma nohama složenýma pod kuchyňským stolem. Kývl na mě. „Jídlo. Zdravý mladý muž ho cítí na míle daleko.“

To není tak docela pravda, ale teď jsem ho opravdu cítil. A taky viděl, kouřící a připravené k cestě na stůl. Byla to má oblíbená lahůdka, jezerní škeble na pepři.

Sedl jsem si vedle strýčka Duncana.

„No tak, Jayi,“ pokračoval. „Jak se vede mému malému statečnému námořníkovi?“

Jako obvykle se ke mně choval jako k šestiletému a to ještě nepříliš chytrému chlapečkovi. Ještě dřív, než mi bylo deset, jsem zjistil, že matka je mnohem chytřejší než Duncan West. Nedávala mu to najevo a asi mu to ani nevadilo, protože nám hodně pomáhal kolem domu. Taky musím uznat, že při některých pracích neměl konkurenci.

Naštěstí jsem nemusel odpovídat, protože matka přede mnou stála s plně naloženým talířem ještě dřív, než jsem se stačil posadit.

„Ty dostaneš až pak, Jayi. Za deset minut. Jestli chceš být poskokem pana Endertona, můžeš začít teď hned. Chce jíst ve svém pokoji. Zanes mu to.“

To byl další rozdíl mezi ním a matčinými hosty. V minulosti jedl každý s ní a obvykle kolem toho bylo spousta smíchu, řeči a obřadností.

„Myslíš jíst v mém pokoji,“ řekl jsem ne zcela pod vousy. Na to neodpověděla, já vzal talíř a pospíchal do schodů. Jestli to bude trvat ještě deset minut, než bude hotova má porce, pak stačím Endertonovi sdělit výsledky svých pozorování.

Dveře byly zavřené a já musel zaklepat loktem, protože jsem nesl tác.

„Kdo je to?“ Endertonův hlas byl chraptivý a nepříjemný.

„Já. Jay. Jsem tady.“

„Á.“

Dveře se otevřely, ruka mě popadla za loket, vtáhla dovnitř a dveře přibouchla za mnou.

Od pasu nahoru měl na sobě jen jakousi koženou vestu, celou rozepnutou. Svaly jeho paží, ramen a hrudi o to více vynikaly. Viděl jsem také dlouhou, rudou jizvu, která se táhla po celé délce jeho pravého boku. Žebra, přes která přecházela, byla zlomená a zkroucená a namačkaná v tlustých vrstvách svalů. Rána, ať už k ní přišel kdykoli a jakkoli, se zhojila bez ošetření. Byl to zázrak, že Paddy Enderton přežil.

Ale on žil a v jeho velkých rukou byla stále síla. Chňapl po podnose a pak mě lehce zatlačil na židli.

„Cos viděl?“ Naklonil se ke mně. „Rychle, povídej.“

Povídal jsem, ale moc toho nebylo. Prošel jsem každou uličku, všechny tři hospody a nikde jsem neviděl nic alespoň trochu nápadného. Občas vykloubený kotník a jeden kupec měl dokonce ruku na pásce, ale do muže bez nohou či rukou měl ještě hodně daleko.

Zatímco jsem mluvil, vzal Enderton podnos, jedl a mlaskal. Příbor ignoroval a pracoval jen rukama a zubama. Mušli rozlouskl většinou mezi palcem a ukazovákem a pak měkoučké bílé masíčko hlasitě vysál.

„Dobrá.“ zafuněl, když jsem skončil. „Víš jistě, že jsi byl v každý ulici?“

„Prošel jsem celé město.“

„Tak tady máš.“ Neobratně se hrabal v kapse a byl zjevně překvapen, když vytáhl prázdnou ruku. „Zaplatím později. Zítra totéž uděláš v přístavu Muldoon.“

„Jestli bude dobré počasí,“ řekl jsem, „a jestli mě matka pustí.“

„Hmm.“

To stěží znělo jako souhlas, ale já přesto vstal. Už jsem se těšil dolů a nejenom proto, že jsem měl hlad. Tohle už nebyl můj pokoj, tenhle pokoj byl plný pachu potu a jakéhosi likéru.

„Však ona bude souhlasit.“

Stál však mezi mnou a dveřmi a nevypadalo to, že by se chtěl pohnout. Dýchal těžce a funěl nosem. „Nejsou pořád spolu, chápeš. Občas se rozdělí a dělají docela obyčejné věci. Musíš je hledat i zvlášť. Chápeš? Jednoho, nebo oba.“

Konečně mi došlo, o čem hovoří. „A jak vypadají?“

„No, jeden jako druhý. Chápeš? Jsou to bratři a byli si hodně podobní. Ale jen vizáží, povahou ne. Ale pak se stala ta nehoda, rozumíš, a jeden přišel o nohy a druhý o ruce. Bylo to před dvěma roky na Connaughtu, na stejným místě, kde se mi stalo tohle.“ Enderton si podrbal zkroucený hrudní koš, pak se otočil a ze skříně si podal poloprázdnou sklenici s jakousi temnou tekutinou. Pořádně si přihnul. „Všichni tři jsme od tý doby mrzáci – a to jsme ještě měli štěstí. Přežili jsme to. Rozumíš?“

Nic jsem neříkal a on bez přestávky pokračoval: „Takže když uvidíš chlapa bez nohou, tak to je Stan. Oproti tomu druhýmu je ještě dobrej. Ale přesto přijdeš a řekneš mi o tom. Je ti to jasný?“

Jasná mi byla jedna věc. Paddy Enderton byl opilý, zpitý téměř do němoty, víc zpitý než kdokoli předtím.

„Ale jestli uvidíš chlapa bez rukou,“ pokračoval a funěl, frkal a drbal se v zacuchaném plnovousu. „Muž bez rukou, to je Dan. A to pak pánbůh s námi.“

Rukama si přikryl tvář a já toho využil, abych kolem něho tiše proklouznul ke dveřím. Otevřel jsem je tak tiše, jak jsem dokázal, ale slyšel mě, otočil se a popadl mě za paži.

Přitáhl si mě k sobě a civěl mi do očí. „Jestli je to Dan, rozumíš, tak pánbůh s námi. A pánbůh s tebou, Jayi Haro. A pánbůh se všema. Protože nic jinýho nepomůže.“

Pustil mou ruku. Pozpátku jsem vyklopýtal ze dveří a málem se zřítil po schodech.

Jeho poslední slova mě pronásledovala. To bylo přesně to, co mi mohlo zkazit chuť k obědu.

Až na to, že mi ji nezkazily, protože v té době jsem ještě nevěděl, kdo jsou Dan a Stan. Byla to jen jména.

A kromě toho mě čekaly jezerní škeble na pepři. Zatím jsem nenašel nic, co by mi zkazilo chuť na takové jídlo.

Tenkrát ne. Ale pochybuji, jestli bych stále dokázal jíst, kdybych tenkrát věděl to, co teď.

Kapitola čtvrtá

Jestli je nějaké místo, do kterého bude podle mě zasahováno, pak je to tohle. Protože teď budu mluvit o doktorce Eileen Xavierové – o stejné doktorce Eileen, která mi řekla, abych tohle vyprávěl.

Ale než se k tomu dostanu, musím vám ještě říct, že jsme se ani nerozkoukali a Paddy Enderton už u nás byl pátý týden.

Nenáviděl jsem ho a myslím, že matka taky, přestože to byl velice nenáročný host. Nejedl s námi, nechodil ani ven a ani se neobtěžoval uklízením v pokoji nebo osobní hygienou. Nedovolil matce ani mně, abychom mu tam uklidili. Nedělal nic jiného, než že seděl nahoře, kašlal a sípal a kreslil podivné plány, kterých jsem v jeho pokoji viděl spousty, když jsem mu nosil jídlo, a taky se díval za jezero.

Ale platil, a platil dobře. Tak jsem každých pár dní – když bylo dobré počasí – vyrážel do Toltoony, nejčastěji na lodi. Po návratu jsem Endertonovi hlásil, že jsem nic nápadného neviděl. Nikdy mi nepoděkoval, jen jaksi spokojeně přikývl. Měl jsem pocit, že mi dává peníze za nic, ale nic bylo zjevně to, co chtěl slyšet.

Asi jednou týdně, když byl dobrý vítr, jsem jezdil do Muldoonského přístavu a tam kotvil. Za příspěvky od Paddyho Endertona mi matka ušila modré kalhoty a bílé sako mladých číšníků. Takto oblečen jsem poprvé nervózně vyrazil do areálu základny a zjistil, že pokud nelezu do kuchyně, nikdo si mě nevšímá.

Podruhé už jsem byl troufalejší. Pole působnosti jsem rozšířil na dílny a sklady a nakonec, po dlouhém rozvažování, jsem se odvážil až ke startovací rampě, ze které ve dne nic nestartovalo, ale kde staří vesmírní veteráni trávili celé dny. Sedával jsem na okraji jejich skupinek a aniž jsem řekl jediné slovo, dozvěděl jsem se o Čtyřiceti světech víc, než se komukoli v Toltooně zdálo.

Matce a strýčkovi Duncanovi připadala myšlenka, že jsme kdysi byli součástí velkého mezihvězdného obchodu spíše jako prastará legenda. I kdyby to byla pravda, strýček Duncan mi jednou řekl: „Co na tom záleží? Teď už to prostě není, nebo je?“

Jistěže měl pravdu. Naším skutečným světem je Erin a možná ještě Čtyřicet světů.

Ale piloti na minulost jen tak snadno zapomenout nedokázali. Hovořili, a já s otevřenou pusou poslouchal o velkých komplexech, vznášejících se ve volném prostoru za Dírou a za plynovými obry Antrimem a Tyronem, za Bludištěm. Někteří z nich ty základny navštívili. Všichni souhlasili, že žádná technologie na Erinu, ani dnešní ani minulá, by nebyla schopna vytvořit tak obrovské obytné komplexy. Komplexy byly obsazeny a teď z nich čerpali prvky a slitiny, které byly stěží k nalezení v systému Maveen.

O tom nemůže být pochyb, říkali staří piloti. Ty základny byly vybudovány za použití Pohonu Božské rychlosti. A někde tam venku, kdo ví kde, je možná základna, která není opuštěná a prázdná. Někde je možná El Dorado, hrnec zlaťáků na konci duhy, zásobovací základna, kterou používají vlastníci Pohonu Božské rychlosti, kteří z nějakého důvodu přestali létat do systému Čtyřiceti světů.

Což byla velká škoda, souhlasili všichni piloti, protože s Pohonem Božské rychlosti byly cesty ke hvězdám, i k těm nejvzdálenějším, jen otázkou několika dní. Pohon sloužil pro deset tisíc sluncí. A lodi v Muldoonském kosmodromu, dokonce i ty nejlepší, byly jen prchavým stínem lodí, které cestovaly po Čtyřiceti světech před pár stovkami let.

V životě jsem neslyšel nic ani zpoloviny tak zajímavého. Při druhé návštěvě jsem téměř veškerý čas strávil na rampě. Jediné štěstí, že mě Paddy Enderton nemohl kontrolovat, protože po přístavu se mohli muži bez rukou a nohou procházet po stovkách a já to nevěděl.

S cestami domů jsem stále více otálel a zima se vytrvale blížila. Při páté cestě do přístavu Muldoon bylo na základně rušněji než kdy jindy. Vládla tam atmosféra jako na nějakém setkání po čtyřiceti letech. Nedokázal jsem odejít, zůstal jsem dlouho po setmění. Cestou domů jsem však za to zaplatil, třásl jsem se a zuby mi cvakaly zimou. A nebylo to jen zimou. Nárazy větru nad hladinou mě dvakrát málem převrhly. Když jsem konečně loď uvazoval u našeho mola, byl jsem rozhodnut, že to bylo naposledy, co jsem jel přes jezero Sheelin.

Byla to škoda, protože poprvé v životě jsem měl peníze. Schovával jsem je ve váčku pod postelí. Paddy Enderton se s placením matce často opozdil, mně ale platil vždy včas. Obvykle to byly peníze, ale občas i jiné věci – malý chronometr, který ukazoval dny a hodiny na planetě, kterou zjevně nebyl Erin, nebo trubičku, kterou jsem si mohl přiložit na kůži a viděl jsem žíly a šlachy a dokonce i samotné buňky.

Bylo mi líto, že už nezískám žádný z těch malých zázraků, ale nedalo se nic dělat. Stoupal jsem po stezce a na kalužích už se dělaly ledové škraloupy. Byl jsem rozhodnut říci Paddymu Endertonovi, že přes jezero znovu vyrazím až na jaře.

Když jsem se kradl vzhůru po schodech, už spal. Za zamčenými dveřmi jsem slyšel chrápaní a sípáni a zvláštní chrčení v hrudi, které se s klesající teplotou stále zhoršovalo.

Nevadí, řekl jsem si. Řeknu mu to hned zítra ráno.

Ráno se však u nás, ještě předtím, než Paddy Enderton nebo matka vstali, stavila doktorka Eileen.

Toho dne se rozednilo neobvykle pozdě, na obloze ležely těžké mraky. S nimi přišel také první opravdový zimní sníh, který se dolů snášel ve velkých, těžkých vločkách. Bezvadně se z něj dělaly koule. Šel jsem ven a házel sněhové koule na stromy, ptáky a keře a smál jsem se našemu ochočenému hranostajovi, Čumovi. Čum není moc chytrý, a tak hru nepochopil a všechno chtěl chytat do zubů a za chvíli vypadal jako přerostlá sněhová koule. Právě v tu chvíli se na severní stezce objevilo vznášedlo doktorky Eileen.

Když vypnula motor a vystoupila z vozítka, předstíral jsem, že jednu kouli chci hodit také po ní. Postavila se a z kožešinové čepice na mě hleděly jen její oči.

„Nevím jak ty,“ řekla, „ale já byla celou noc vzhůru. Řekla jsem si, že Molly mi dá určitě něco teplého na cestu. Už je tvá matka vzhůru?“

Byla to její první návštěva po několika měsících. Pacienti doktorky Eileen byli roztroušeni po celé západní straně jezera Sheelin, na „chudé straně“, jak říkala, a když měla něco na práci na severní straně, často se u nás zastavila bez ohlášení. Oficiálním důvodem byly pravidelné zdravotní prohlídky, ale to byla podle mě ztráta času, protože jsme oba zdraví jako ryby. Skutečným důvodem bylo, že matka s doktorkou Eileen vycházela v dobrém a rády si sedly a povídaly. A povídaly a povídaly.

Teď se však musím zastavit a vysvětlit, že když jsem začal popisovat hledání Božské rychlosti, byla to doktorka Eileen, která mi řekla, abych nic nebral jako samozřejmost. Řekla, abych popisoval všechno, lidi a místa a věci, která jsou pro mě tak samozřejmá, že jsem se na ně předtím ani nepodíval.

Takže může těžko něco namítat, když teď tuhle zásadu použiji také na ni.

Už si ani nepamatuji, kdy jsem doktorku Eileen viděl poprvé. Často do mě dloubala a zkoumala mě. Když jsem byl malé dítě, nutila mě říkat „Á“. Tenkrát jsem si myslel, že je velká, ale nebyla. Když mi bylo dvanáct, dorostl jsem ji. Byla malá a stará, vrásky v hnědém obličeji, který měla pořád opálený, ať bylo léto nebo zima, nebyla to taky žádná baletka, trošku sehnutá a v pase širší. Nebyla nijak silná, tedy v tom smyslu, že by dokázala zvedat těžké věci, ale nikdy jsem ji neviděl unavenou, dokonce i když se v našem domě objevila po dvou dnech na cestách.

Byla prostě vždycky tam, kde ji potřebovali, za každého počasí, ve dne, v noci. Matka říkala, že v okruhu třiceti kilometrů od Toltoony nebyl nikdo, kdo by doktorce Eileen nedal nic, o co by ho požádala.

Takže bylo samozřejmé, že toho mrazivého, zasněženého rána vezmu doktorku Eileen do kuchyně, aniž bych se někoho ptal, dám jí usušit a vyhřát promrzlý kožich, dám jí horké koláče a pořádně sladký čaj, tak, jak ho má ráda. Teprve pak jsem se vydal nahoru, abych řekl matce, že je tady.

„Co to je?“ řekla doktorka Eileen, než jsem položil nohu na první schod.

Musel jsem se chvíli zaposlouchat, než jsem pochopil, o čem mluví. Tak jsem si zvykl na to plícervoucí kašlání.

„To je pan Enderton,“ řekl jsem. „Takhle kašle vždycky, když se probudí. Myslím, že to je tím studeným vzduchem. Ten mu to zhoršuje.“

Přední ložnice s výhledem na jezero nedostávala mnoho tepla z domácího topení. V zimě se tam nedalo vydržet. Matce jsem nic neříkal, ale jak se ochlazovalo a ochlazovalo, měl jsem stále méně námitek proti spaní v pokoji pro hosty.

„Řeknu matce, že jste tady,“ pokračoval jsem. Ale než jsem ji mohl zarazit, dupala doktorka Eileen za mnou do schodů s hrnkem čaje v ruce.

„Půjdu se na něho podívat,“ řekla. Došla nahoru, položila hrnek na odpočívadlo a vyrazila k pokoji pro hosty.

„Tam ne,“ popadl jsem ji za rukáv. „Je v mém pokoji.“

Na to reagovala rychlým, tázavým pohledem a už mířila ke dveřím Paddyho Endertona, aby na ně zabušila.

„Kdo je to?“ Kašel na chvíli ustal, ale hlas byl jen krákoravým sípáním.

„Doktorka Xavierová. Chci se na vás podívat.“

„Já nechci žádnýho doktora.“ V zámku však zarachotilo a dveře se po několika vteřinách otevřely. Paddy Enderton vykoukl ven. Vypadal dokonce ještě hůř než obvykle, tvář bledá jako stěna, rty purpurově rudé.

Civěl na doktorku Eileen. „Já nechci doktora,“ opakoval, ale pak dostal další záchvat kašle, který ho přemohl a donutil opřít se dlaní o zeď.

Doktorka Eileen té příležitosti využila k vniknutí do jeho pokoje. „Možná, že doktora nechcete, ale každopádně ho potřebujete. Posaďte se, prohlédnu vás.“

„Ne, ksakru, já vás nechci.“ Enderton se vzpamatovával a narovnal se. Zaťal ruce v pěst. „Je mi dobře a nechci tady žádnou doktorku. Koukejte zmizet.“

Očima přelétl k oknu a já sledoval jeho pohled. Velká bedna, obvykle zamčená, byla otevřená a u okna stála změť temně modrých tyčí a trubek. Enderton udělal krok vlevo, takže stál mezi tou modrou konstrukcí a doktorkou a pomalu se k ní přibližoval. „Ven z mého pokoje.“

Neustupovala. „Nemůžu prohlížet muže, který to odmítá. Ale jedno vám řeknu. Počasí se během dalších čtyř měsíců zhorší, ještě více se ochladí, a jestli nevyhledáte lékařkou péči, budete do jara pod drnem. A to ještě není to nejhorší, co by se vám mohlo stát.“

Zachrochtal a zavrtěl hlavou s ptačím hnízdem špinavých vlasů. „Já tady nebudu čtyři měsíce. A nemůžete vědět, co nejhoršího se mi může stát. To, jak se cítím, je moje věc. Teď běžte.“

„Molly Harová ví, jak mi dát vědět, kdybyste mě potřeboval,“ řekla doktorka Eileen, když se otočila a vystrkala mě ze dveří. „Až mě budete potřebovat, ozvěte se. Jestli jste ještě nestrávil zimu u jezera Sheelin, máte se na co těšit.“

Dveře za námi práskly a v zámku prudce zarachotilo. A než jsme já nebo doktorka stačili říci slovo, už k nám po odpočívadle pospíchala matka.

„Tos to zase chytla, Molly,“ řekla doktorka Eileen na přivítanou. Bylo to, jako by pokračovaly v konverzaci, kterou přerušily před hodinou nebo dvěma, ale matka se jen zasmála a řekla: „S tímhle? Ani za zlatý prase. Pojď ke mně a vezmi si svůj čaj.“

Šly přímo do matčina pokoje, zavřely za sebou dveře a nechaly mě na odpočívadle.

Mohl jsem jít dolů a pokračovat v koulovačce. Kdyby tady nebyl Paddy Enderton, asi bych šel. Ale jeho tvář byla plná hněvu a já se bál, že půjde ven za mnou a vynadá mi, že jsem k němu zavedl doktorku Eileen.

Vplížil jsem se do svého pokoje a co nejtišeji jsem zavřel dveře. Jen o pár vteřin později jsem slyšel, jak Enderton otevírá dveře a pak jeho těžké kroky na schodech.

Byla to jediná cesta dolů, a tak jsem byl v pasti. Posadil jsem se na postel a byl jsem odhodlán počkat, dokud se nevrátí nahoru. Možná to bude trvat dlouho. Možná chtěl jen horký čaj, do kterého si dá dávku likéru z vlastních zásob. To v těchto dnech bývala jeho obvyklá snídaně.

Vedle v pokoji si matka povídala s doktorkou. Nic nového, to dělaly vždycky, když se setkaly. Co mě však překvapilo, bylo to, že jsem jasně slyšel každé slovo jejich rozhovoru.

„Dobrý. Tak a teď záda.“ To byla doktorka Eileen. „Dýchej zhluboka a pomalu.“

„Vždyť víš, že nic nenajdeš.“

„To doufám. Jsi zdravá, Molly. Ne že bys pro to něco dělala.“

„Jím dobře.“ Ozval se dlouhý výdech. „Hodně spím. A tyhle schody jsou nejlepší tělocvik.“

„Tohle na mysli nemám a ty to dobře víš. Já mluvím o tom.“

Neviděl jsem, co udělala, ale matka se zasmála a řekla: „S tímhle? Už jsem ti říkala, ani za milión let. Ani za hrnec zlaťáků.“

„To ráda slyším. Ale to je poprvé.“ Pak bylo pár vteřin relativního ticha, naplněného jen matčiným hlubokých dýcháním a doktorka Eileenn pokračovala: „Víš, jak strašně je to nebezpečné, dělat to s každým hostem tak, jak jsi to až doteď dělala.“

„Nestraš. Dávám si pozor.“ Výdech. „Jen jednou to nevyšlo, a když se na to dívám teď, tak to vlastně spíš vyšlo. Určitě by sis ho zamilovala, Eileen.“ Nádech. „A nakonec to vlastně dopadlo dobře, ne?“

„Líp než dobře. Pokud nejsi z těch divných, které si myslí, že každý potřebuje tátu. Ale Molly, já nemluvím o tomhle nebezpečí, však ty víš. Co nemoci?“

„Proto jsi tady, Eileen.“

„Ano, na místní nemoci stačím. Ale to nemám na mysli. Piloti se mohou ve Čtyřiceti světech nakazit tisíci virů a pak je zanést sem.“

„Ty si myslíš, že možná Paddy Enderton – ten chlap v předním pokoji…“

„Á, toho jsem nemyslela. To jsou obyčejné kosmické plíce po těžkém zranění. Je ve strašném stavu, ale já se bojím něčeho daleko horšího. Jsou viry, se kterými jsme se ještě nesetkali, a můžeš si být jistá, že naše léky jsou proti nim bezmocné. Když už nemáš strach o sebe, pamatuj aspoň na Jaye.“

Trhl jsem sebou tak, jako sebou trhnete, když slyšíte vlastní jméno ve chvíli, kdy to čekáte nejmíň.

„Už celé roky mu nic nebylo,“ řekla matka.

„Ne tak docela. Kolik mu je?“

„Přesně šestnáct. Minulý měsíc měl narozeniny.“

„Šestnáct. Pozoruješ na něm nějaké změny?“

„Myslíš pubertu? Ještě ne. Ale ještě má čas, ne?“

„Ano.“ A teď si zase povzdechla doktorka Eileen. „Vidím to pořád. Chlapci, kterým je šestnáct, sedmnáct, osmnáct a stále jsou ještě sexuálně nevyvinutí. Ale tak by to nemělo být. A před padesáti lety to tak nebylo.“

„To se nepamatuji.“

„Já ano. Pamatuji si to. A viděla jsem staré lékařské záznamy. Sto, dvě stě let staré. V Middletownu na východním pobřeží je stále mají, víš. Většina chlapců dosáhla puberty už ve dvanácti letech. A víš, že se rodilo stejně chlapců a děvčat?“

Matčinu reakci jsem samozřejmě neviděl, ale vím, jak to účinkovalo na mě. Tolik děvčat, jako chlapců. Znal jsem spousty a spousty kluků, ale jen tři holky. A to ještě dost bídně, protože místo aby chodily do školy s námi, zavírali je pořád doma. Nikdy je nepustili ven, aby si mohly hrát, lovit ryby nebo dovádět na březích jezera. „Ale proč?“ ptala se matka.

„Kéž bych to věděla. Určitě to souvisí s touhle prokletou planetou.“

„Myslela jsem, že máš Erin ráda.“

„To ano, ale nejsem slepá.“

„Proč to začalo teď a ne před stovkami let?“

„Protože jsme izolovaní. Když sem létali Božskou rychlostí –“

„Ale prosím tě, Eileen.“

„Utíkání před pravdou problém nevyřeší, Molly, i když to dělá každý. Na Erin vytrvale proudily dodávky materiálů z padesáti jiných světů. Každý den tady byly nové rostliny, zvířata, jídlo a zásoby. S tím se nám na Erinu vedlo dobře, ale teď už jsme po několik staletí izolováni, až na ty trošky, které máme ze Čtyřiceti světů. A to je zlé, lidská biochemie a původní biologie Erinu přece jen nestačí. Alespoň ne docela. A proto se bojím budoucnosti – tak za jedno, dvě století. Lidé dřív žili déle než teď, to jsi věděla? O třicet nebo čtyřicet let déle.

Nevím, jestli je to chybějícími stopovými prvky v potravě, nedostatečnou výživou nebo toxiny, nebo jestli je něco v Erinském vzduchu –“

Na doktorku Eileen to bylo překvapivě dlouhé a závažné prohlášení, ale konec mi unikl, protože na schodech se ozvalo dupání Paddyho Endertona. Pozorně jsem poslouchal. Šel pomalu po odpočívadle, pak se zastavil. Po dlouhé a záhadné pauze se nakonec ozval zvuk otevíraných a zavíraných dveří.

Vstal jsem. Konverzace v matčině pokoji se mezitím stočila k myšlence, že bych měl jíst víc zeleniny. Zašklebil jsem se na zavřené dveře. Už teď jsem jí jedl víc než dost.

Bylo na čase, abych – ať sníh padá nebo ne – vyrazil do Toltoony. Než se vrátím, Paddy Enderton se uklidní, zvláště poté, co mu nepřinesu „žádné“ zprávy, což jsou pro něho „dobré“ zprávy.

Pořád si ještě myslím, že to byl rozumný nápad. Až na to, že když jsem otevřel dveře a plížil se ke schodišti, Paddy Enderton už tam čekal.

Jedna ohromná ruka mě popadla za paži a druhá mi přikryla ústa. Naklonil se tak blízko, že měl ústa jen kousek od mého ucha.

„Ani slovo, Jayi Haro,“ zavrčel tiše. „Teď si promluvíme. A nepokoušej se se mnou prát, nebo to bude bolet.“

Už teď to bolelo. To jsem si však nechal pro sebe a sunul jsem se do jeho pokoje.

Otevřel dveře a zase je zavřel. Tentokrát jsem však byl na špatné straně.

Kapitola pátá

Enderton mě posadil na svou rozesílanou postel a přitáhl si židli, takže na mě civěl pěkně zblízka.

„Ta ženská.“ Neměl sice nůž ani jinou zbraň, ale já věděl, že se svýma rukama žádnou nepotřeboval. „Kdo to je a proč jsi ji sem přivedl?“

Zasténal jsem a řekl jsem mu to. Vysvětlil jsem, že doktorka Eileen Xavierová je matčinou přítelkyní, která své návštěvy neohlašuje. Neměl jsem možnost ho varovat.

Řekl jsem tohle a pak jsem pokračoval a vyklopil jsem všechno, co jsem o doktorce Eileen věděl. Celou dobu, co jsem mluvil, se neklidně ošíval na židli. Viděl jsem, jak přelétá očima ze mě k oknu, za kterým stále padal sníh, k zamčeným dveřím a k podivné konstrukci modrých trubek, která mířila za jezero. Taky pil, špinavou sklenici si naplnil bezbarvou tekutinou z láhve bez viněty.

„Viděla příliš mnoho,“ řekl, když jsem skončil. Otřel si ústa zhrublou rukou. „Když si pomyslím, že by mohla… Otázkou je, jestli bude mluvit. Kde žije?“

„Na jihu, u jezera za Toltoonou. Doktorka Eileen není žádná drbna.“ Jen když je s matkou, dodal jsem málem, ale místo toho jsem řekl: „Co tím myslíte, že viděla příliš mnoho?“

Dlouho si mě měřil pohledem a já ani nedýchal. „No,“ řekl nakonec. „Je to takhle, Jayi.“

Ještě nikdy nemluvil tak tiše. „Jsi chytrý a svědomitý chlapec a posledních pár týdnů jsem na tebe hodně spoléhal. A byl jsem na tebe hodný, nebo jsem se aspoň pokoušel, doufám, že to víš. Ale mohl bys být ještě lepší. Protože já vidím den, nemnoho let vzdálený, kdy bude Jay Hara známý jako nejslavnější pilot, který kdy z Erinu vzlétl. A až ten den přijde, chci, aby Jay Hara mohl říct, že on a Paddy Enderton byli přátelé a partneři.“

Nevěděl jsem, co mu na to, vzhledem k neupřímnosti, která prosakovala každým pórem jeho velké, zpocené tváře, mám říci. Ale nemusel jsem mluvit, protože dostal další záchvat kašle a pak pokračoval: „Takže budeme partneři? Ty a já. Budu se k tobě odteď chovat jako k partnerovi. Žádný chlapec a jen pár mužů na Erinu vidělo a slyšelo to, co ti teď ukážu a řeknu. Pojď se na to podívat, Jayi.“

Vstal a vykročil k modrým trubkám u okna. Vypadaly primitivně a bylo jich málo na to, aby vůbec něco dělaly, ale Enderton si s přístrojem a trubkami chvíli hrál. Pak stiskl jakýsi spínač a řekl: „Teď se podívej.“ Podal mi dvojici ledově chladných trubek, které nebyly s ničím spojeny.

Něco dělaly a to něco bylo kouzlo. Viděl jsem Muldoonskou raketovou základnu, její haly, rampy a věže jako pohádkové hrady, tenké, kovové potahy pokryté jiskřivým sněhovým povlakem.

Až na to, že to nemohl být on. Přístav byl na druhé straně jezera, více než deset mil odsud.

Zvedl jsem zrak a přistoupil k oknu. Zvedal se vítr a hustý sníh za okny teď poletoval téměř vodorovně. Hustou sněhovou clonou jsem nedohlédl ani na náš břeh jezera.

„To ale není Muldoonský přístav, že?“

„Je.“ Enderton stiskl další tlačítko. „Teď se podívej.“

Byla to stejná věc, ale daleko blíže. Teď jsem viděl jedinou věž, v jejíž stěně se pohybovaly výtahy.

„Jak je možné, že to vidí skrz sníh, když my to nedokážeme?“

„To není problém, ani pro tohle zařízení ne.“ Další přepínač. „Teď to zkus.“

Tentokrát jsem byl tak blízko, že jsem viděl lidi na střeše domů, s hlavami v kapucích proti sněhu. A tehdy mě napadla strašná myšlenka. Plavíval jsem se do Muldoonského přístavu, ale jakmile jsem tam byl, příliš jsem se nevěnoval hledání dvou Endertonových půlčíků. Místo toho jsem zahříval židli u startovací rampy a poslouchal povídačky starých pilotů.

A on celou tu dobu seděl tady a mohl mě sledovat! Náhle mi však došlo, že asi nemohl. Obraz ve spodní části byl rozmazaný a nebylo vidět nic nižšího než patnáct stop. Za to mohlo zakřivení povrchu Erinu, které skrylo cokoli, co bylo příliš daleko; to znamenalo, že přestože Enderton viděl většinu toho, co se dělo v Muldoonském přístavu, neviděl žádné lidi, pokud se nepohybovali ve výškových budovách.

Enderton si mou úlevu musel splést s úžasem. Přikývl a řekl: „Teď víš, jak v pohodlí sledovat rampy. To jsem dělal posledních pár dní. A myslím, že se přiblížil Příchod zimy.“

Díky častým výletům na základnu jsem věděl, o čem hovoří. Před Příchodem zimy poslaly posádky, které se chystaly vrátit z cest po Čtyřiceti světech před koncem roku, zprávu do Muldoonské základny. A jakmile byly všechny posádky dopraveny dolů z jejich vesmírných lodí na oběžné dráze, byl tu Příchod zimy definitivně. Základna vstoupí do klidného období hluboké zimy a posádky se na čas rozprchnou. Většina z nich zamíří od jezera do Skibbereenu a do větších měst na východě, ale pár pilotů se každý rok vydalo také naším směrem, na západní pobřeží jezera.

„Vidíte také do Toltoony?“ zeptal jsem se. Město bylo mnohem blíže, takže by mě žádné zakřivení povrchu nezachránilo.

Odpověď jsem však znal ještě dříve, než přístroj otočil. Jakkoli se přístroj jevil zázračným při překonávání sněhové clony, zdmi proniknout nedokázal. A Toltoona byly hlavně budovy, které bránily v pohledu na náměstí, do ulice, do hospod a obchodů.

„Jak by se ti líbilo mít takovou věc?“ zeptal se Enderton, když jsem civěl do chladných okulárů a potvrzoval si svou hypotézu o Toltooně.

„Mít ji? Muselo to stát celé jmění.“

„Stálo by – kdyby se to dalo koupit. Ale nedá.“ Vzal mi okuláry z ruky a vedl mě zpět k židli. „Tenhle telecon je čistě vesmírná technologie. Bude tvůj, když mi ještě trochu pomůžeš. Chápej, musím vědět, kdo všechno se vrátil s Příchodem zimy. Už jsem skoro připraven, ale potřebuji ještě pár jasných dní.“

„Připraven na co?“

„Připraven vyrazit.“ Očima zalétl k oknu. „Tedy, vyrazit na západ. Jezdí ta tvá doktorka někdy do Muldoonského přístavu?“

„Nikdy. Její pacienti jsou všichni západně nebo severně od nás.“

„To je dobře. Ale zítra a pozíří se musíš plavit do Muldoonu a na všechno dávat pozor. Do Příchodu zimy je to důležitější než hlídky v Toltooně.“

Byla to ta poslední a nejhorší možnost, kdy jsem mu to mohl říci, ale neměl jsem na vybranou.

„Pane Endertone, v takovémhle počasí nemůžu vyplout. Je zima a větry na jezeře jsou příliš silné. Už včera se loď dvakrát málem převrátila.“

„Nemůžeš vyplout?“ zamručel a zrudl v obličeji. „Nevypluju je přesnější.“ Zaškubalo mu v prstech a já začal tuhnout pod jeho přímým pohledem. Musel jsem mluvit dál.

„Copak tam opravdu musím jet? Chci říct, že kdybych celý den seděl s telekonem“ – ukázal jsem na superteleskop u okna – „viděl bych všechno, co se na Muldoonské základně děje.“

„Nevidíš na zem. Už jsem to zkoušel. Zakřivení povrchu téhle planety brání ve výhledu. To nepůjde, Jayi Haro.“

Vstal a šel ke mně. Poháněn zoufalstvím jsem připadl na myšlenku, která, podle mého, Paddyho Endertona zabila.

„Odsud vidět není,“ řekl jsem. „Ale pár minut chůze odtud je věž vodojemu pro Toltoonu. Je vysoká. Nahoru vede žebřík a na špici je ochoz. Kdybych tam vylezl s teleconem, vsadím se, že bych viděl Muldoon se vším všudy.“

Ještě jsem mluvil a už jsem věděl, že je to strašný nápad. Dobrovolně jsem se hlásil k lezení na tu strašlivě vysokou věž – lezl jsem tam jednou v létě, když jsem se vsadil – a k dlouhému sezení v zimě tam nahoře, odkud jsem měl sledovat pohyb v Muldoonském přístavu. Nebylo to o moc lepší než druhá možnost – zuřivý hněv a vražedné ruce Paddyho Endertona.

Civěl na mě. „Možná. Možná.“ Ale řekl bych, že mluvil spíš pro sebe. Přistoupil k truhlici, vytáhl jakousi obdélníkovou destičku, která se mu vešla do dlaně. „Tři dny,“ mumlal, když párkrát ťukl na různá místa na jejím povrchu. „Jo, snad to půjde.“

Znovu se posadil. „Musím se na Muldoon z té věže podívat sám. Pak uvidíme.“

Na chvíli jsem měl dojem, že se chce k té věži vydat teď hned a šplhat po holém, kovovém žebříku ve sněhové vánici. Ale on se hluboce zamyslel, ruce semknuté kolem hrnku s likérem. Na mě na chvíli úplně zapomněl.

Tedy, téměř zapomněl. Když jsem se začal pomalu sunout ke dveřím, byl okamžitě na nohou a stál mi v cestě dříve, než jsem považoval za možné.

„Co řekneš té doktorce a matce o tom, co jsme tady probírali?“ Jeho tvář byla na centimetry od mé.

„Nic.“ Na správnou odpověď jsem nemusel být génius. „Ani slovo.“

Natáhl ruku a já myslel, že mě znovu popadne, ale místo toho mě poplácal po zádech a zamumlal: „Hodný chlapec. Tak tedy běž. A až přestane sněžit, ukážeš mi tu věž.“

Dovolil mi zmizet. Na odchodu jsem si uvědomil, že jsem našel něco daleko nebezpečnějšího než je plavba přes jakékoli jezero. Brzy budu na vrcholku vodojemu s Paddym Endertonem. Se zuřícím Paddym Endertonem. S opilým Paddym Endertonem. S Paddym Endertonem, který, když nebude spokojen s tím, co tam nahoře uvidí…

Pospíchal jsem dolů. A nikoli zbytečně, protože jsem se třásl. V Endertonově místnosti bylo dost chladno na to, abych se třásl po celém těle. Horší bylo, že třes neustal ani dvě hodiny poté, co jsem zaparkoval u rozpálené kuchyňské pece.

Při pohledu ze země se věž zvedala do nekonečné výše. Shora, jak jsem věděl ze zkušenosti, mi bude připadat ještě vyšší.

A teď jsem měl vyšplhat na tu obří stavbu se čtvrtinou vlastní váhy v batohu s přístrojem na zádech. Telecon byl skvělý, ale nikoli lehký. Utěšovat jsem se mohl jen tím, že Paddy Enderton měl na zádech stejný, ne-li těžší náklad.

Jedno sto a osmačtyřicet příček žebříku. To jsem si pamatoval z předešlého výstupu. Po sedmdesáti příčkách si budeme moci odpočinout na malém ochozu. Pak bude následovat delší polovina namáhavé cesty k vrcholu.

Položil jsem ruce v rukavicích na první příčku žebříku a začal stoupat. Jen strašlivé hrozby Paddyho Endertona mi zabránily cokoli o naší akci říct matce, ale náhle jsem mu za to byl vděčný. Byla by polomrtvá strachy – téměř tak vystrašená jako já teď.

Dohodli jsme se, že půjdu první a zůstanu na malém ochozu, dokud nebude deset příček pode mnou. Pak vyrazím dál, zatímco on si na chvíli odpočine.

V pořádku jsem zvládl první etapu, ale když jsem tam byl, zjistil jsem, že nemám odvahu podívat se dolů, abych zjistil, o kolik se opozdil. Místo toho jsem civěl na vzdálené budovy Muldoonského přístavu za jezerem. Sněžit přestalo pozdě po poledni a teď byla obloha jako vymetená a povíval jen slabý větřík. Přál jsem si být tam dole na jezeře a plout k přístavu.

Byla zima. Čekali jsme na odpoledne, až bude slunce v nejlepším postavení pro pozorování Muldoonu a teplota bude nejvyšší. Přesto jsem vydechoval bílou páru, která po chvíli mrzla ve vzduchu. Byl jsem nabalený jak pumpa, a dokud jsem se hýbal, mrzl mi jen nos a tváře. Ale co ty nekonečné hodiny, kdy mám sedět nahoře a civět do teleconu?

Jestli se nezabiju pádem z výšky, pak mě zabije nízká teplota.

V pohroužení do neradostných myšlenek jsem ucítil poklepání na kotník a zaslechl Endertonův netrpělivý, nakřáplý hlas: „Tak dělej. Na co čekáš?“

Pohlédl jsem na něho dolů a to byla chyba. Byl přímo pode mnou a čekal, až ho pustím na římsu. Pod ním, jako malé krabičky, byly domy a cesty, pole a živé ploty. Připadalo mi nemožné, že by náš dům vypadal tak malý, a to jsme byli jen v polovině vodojemu.

Abych překonal paniku, začal jsem stoupat jak nejrychleji jsem dovedl. Příliš rychle. Teprve když mi levá noha sklouzla z příčky, svolil jsem k přijatelnějšímu tempu. Slyšel jsem jen vlastní dech hluboko v hrdle. Brzy se však nade mnou tyčila obří koule vodojemu.

A nakonec jsem tam byl, natažený na ochozu jsem se pokoušel popadnout dech. Pak jsem si uvědomil, že slyším daleko pode mnou také Endertonův sípavý dech.

Bylo to pochopitelné. Vezměte muže, na jehož plicích už se podepsal vesmír a zranění. Nechte ho dýchat vzduch tak chladný, že dokonce i zdravý Jay Hara cítí mrazivé bodáni v hlubinách hrudi. A pak toho muže nechte vylézt na sto stop vysokou věž s nákladem přístrojů na zádech.

Enderton se nahoru nikdy nedostane. Unaví se a spadne. Chvíli jsem doufal, že spadne, ale pak jsem se rozhodl, že se vrátím a pomůžu mu. Přinejmenším jsem se musel podívat kde je. Než jsem to stačil udělat, zaskřípal žebřík těsně pode mnou a slabý, sípavý hlas řekl: „Vem to. Zvedni ten batoh. Jinak je se mnou konec.“

Naklonil jsem se přes okraj. Krátce jsem zachytil omračující hlubiny vzdálené země a myslí mi problesklo – Směšné. Chci být pilotem kosmické lodi a bojím se výšek! – a pak jsem se soustředil na Paddyho Endertona. Byl už jen pár příček pode mnou, držel se žebříku. Jeho obvykle bledá tvář byla teď purpurově namodralá. Jeho batoh s přístrojem byl právě tak blízko, abych ho mohl popadnout za popruhy a vytáhnout k sobě. O pár chvil později jsme leželi vedle sebe na ochozu vodojemu, třásli se a lapali po dechu.

Paddy Enderton měl dost chyb – víc, než jsem tenkrát tušil – ale slabá vůle mezi ně nepatřila. Myslel jsem si, že ještě stále umírá, ale on už vstával a hleděl směrem k Muldoonskému přístavu.

„A,“ řekl. „Á.“ Chraplavě lapal po dechu a mohl si dovolit jen kratičké kousky vět. „Tak jo. Muldoon. Možná. Možná.“

Pokynul mi, abych mu pomohl a začal z batohů vytahovat díly teleconu. Trubky se v jeho třesoucích rukou spojovaly. Konstrukce byla za mého nečinného přihlížení složena během několika minut.

Nakonec Enderton zvedl pár okulárů. Hleděl jimi za jezero a pak náhle hvízdavě zasténal, jako by z jeho plic najednou unikl všechen vzduch.

„Už je po tom,“ řekl. „Konec. Jsem mrtvý muž.“

Opřel se o kouli vodojemu a položil okuláry na ochoz. Popadl jsem je a přiložil jejich ledové okraje k nechráněným očím.

Jak jsem předpokládal, byl Muldoonský přístav viditelný celý až k zemi. Podle zoufalství v Endertonově hlase jsem čekal, že uvidím dva půlčíky, muže bez rukou nesoucího na zádech muže bez nohou. Ale v Muldoonském přístavu nebylo nic neobvyklého. Byl tam klid a mezi budovami procházelo jen pár lidí. Pak jsem si uvědomil, že to je neobvyklé. Když jsem tam byl naposledy, bylo v přístavu živo; teď byl takřka prázdný.

Příchod zimy.

Stále jsem ještě hleděl, když mi Enderton okuláry vytrhl z ruky a otočil konstrukci. Ze směru, kterým ji namířil, jsem pochopil, co dělá. Sledoval pobřežní cestu z Muldoonského přístavu kolem jižního konce jezera směrem k Toltooně.

„Nic nevidím,“ zamumlal po pár sekundách. „Ale nic neznamená nic. Však oni vědí, jak na to. Už jsou na cestě. Můžou tu být kdykoli.“

Znovu položil okuláry na ochoz a nebezpečně se naklonil přes zábradlí. Nejdřív hleděl na jih k Toltooně a pak na opačnou stranu podél pobřeží jezera.

„Pobřežní cesta,“ řekl náhle. „Kudy vede na severní straně? Sleduje přímo pobřeží?“

„Ne tak blízko jezera. Míří spíš na západ a pak se vrací k Tullamorskému mostu. Nikdy jsem tam nebyl, ale doktorka Eileen to říkala. Říkala, že v hlubokém sněhu se tudy téměř nedá projet.“

Enderton neřekl ani slovo, rozložil telecon a nacpal ho celý do jednoho batohu. Nedokázal jsem si představit, že by jediný člověk mohl nést celý ten přístroj. Teprve když položil nohu na první příčku žebříku, došlo mi, že ho neponeseme.

„A co telecon?“ řekl jsem.

„Tady je v bezpečí.“ Už byl o tři příčky níž. „Je tvůj. Můžeš si ho vyzvednout, kdykoli budeš chtít. Teď pojď.“

Netušil jsem, co dělá, ale nechtěl jsem zůstat na vrcholku toho vodojemu ani o vteřinu déle, než bylo nutné. Slunce bylo nízko nad obzorem, zvedal se severní vítr a vzduch byl chladnější a chladnější. Naposledy jsem pohlédl na vzácný telecon v batohu na ochoze, pak jsem zvedl svůj prázdný batoh a následoval ho. Nedíval jsem se nikam a už vůbec ne dolů. Ale slyšel jsem, jak Enderton pode mnou sípe a mumlá.

„Nemůžu jít na sever a nemůžu do Toltoony. Určitě budou mít obsazený cesty. Takže voda. Musí to být voda.“

Cestou dolů jsem počítal příčky. Po sedmdesáti osmi jsme byli znovu na římse. Enderton se tentokrát nezastavil k odpočinku – nazastavil jsem se tedy ani já. Na stotřicáté příčce jsem se odhodlal k pohledu dolů. Paddy byl téměř dole, tvář měl purpurově rudou a každý jeho dech byl stenem.

Pokračoval jsem a za chvíli už jsem se bořil do hlubokého sněhu. Cíli jsem omamný pocit úlevy a bezpečí. Hned byl pryč, protože Paddy Enderton mě popadl za ruku. Táhl mě dolů – pryč od domu.

„Jdete špatně,“ protestoval jsem a pokoušel se vyškubnout.

„Ne. Tohle je jediná cesta.“ Jeho prsty bolestivě svíraly můj biceps. „Plujeme na druhou stranu, Jayi.“

„Nemůžeme. Za hodinu bude tma. Nedokážu to.“

„Ale dokážeš, jestli chceš žít. Nebo si myslíš, že Molly Harová by radši mrtvýho syna?“ Volnou rukou z kapsy vytáhl tenkou dýku. „Zavezeš mě do Muldoonského přístavu, Jayi Haro. Teď. Nebo ti teď a tady podříznu krk a popluju sám.“

Kapitola šestá

Myslel jsem si, že budu moci popsat, jaké jsem měl pocity na jezeře Sheelin té noci, když divoký vítr hnal mou loďku a nějaký šílenec držel nůž jen kousek ode mě.

Nedokážu to. Myslím, že hrůza je něco jako příušnice nebo bolesti žaludku. Když skončí, víte, že jste ji cítili a že to strašně bolelo, ale teď už ji necítíte, ani si nedokážete představit, jak to bolelo. Vím, že v loďce musela být strašlivá zima; ale nevzpomínám si, že bych mrznul. Musel jsem napnout plachty a nabrat kurs ke světlům Muldoonského přístavu, ale ani to si nepamatuji. Pamatuji si jen šílený pocit úlevy, když asi čtvrt míle od pobřeží schoval nůž a vytáhl z kapsy destičku, kterou jsem u něj už jednou viděl. Připadalo mi, že to bylo před mnoha týdny, ale bylo to teprve včera.

Tentokrát s ní musel dělat něco jiného, protože plastová destička najednou zmizela. Místo toho se objevil třírozměrný obraz barevných světelných bodů, které se vzájemně pohybovaly v složitých kruzích. Enderton na ně dlouho hleděl, pak se rukou dotkl středu toho obrazu. Světla zmizela. Najednou znovu svíral obyčejnou černou destičku.

Byl jsem těmi světly tak fascinovaný, že jsem si nevšiml jiné změny – změny samotného Endertona. Když jsme se brodili hlubokým sněhem k molu a k loďce, dech mu v hrdle sípal a sténal. Když jsme však seděli v loďce, už jsem neměl čas si ničeho pořádně všímat.

Teď se jeho dech znovu změnil v hlasité, bolestivé chroptění. Enderton sebou náhle škubl a rukou se uchopil za hrdlo. Jeho tvář jsem viděl jen jako bledý ovál v temnotě, a tak jsem se naklonil, abych na něho lépe viděl. Když jsem to udělal, zalapal po dechu, zachvěl se a poroučel se k zemi. Hlavou narazil do mého kolena, pak sklouzl na stranu a s pořádným zaduněním narazil do dřevěné lavice.

Nejprve jsem myslel, že to udělal schválně a byl jsem příliš vystrašený, abych nějak reagoval. Pak jsem natáhl ruku a zatřásl jsem jím.

„Pane Endertone!“

Ležel tváří dolů, s nohama zaklíněnýma pod lavicí. Nebýt toho, myslím, že by přepadl přes palubu do vody. Loďka byla příliš úzká, než abych ho mohl obrátit, a na to, abych ho zvedl, jsem neměl jsem dost síly.

Sklonil jsem se k němu. Dýchal, ale přerývaně, jako by chrápal z neklidného snu.

Pohlédl jsem na protější břeh jezera. Byli jsme teprve ve čtvrtině cesty do Muldoonského přístavu. Vítr byl příznivý, světla přístavu dobře viditelná a rychlost se dala udržet. Ale co budu dělat, až tam dorazíme? Věděl jsem jistě, že Paddy Enderton měl své plány, ale já neměl ani potuchy, čeho se týkaly. Když je Muldoonský přístav takhle vylidněný, nemám ani jistotu, že mi ho někdo pomůže vytáhnout z loďky.

Ale co by asi udělal, kdybych se teď obrátil a on se probral a zjistil, že jsem neuposlechl jeho rozkazy?

Počasí rozhodlo za mě. Seděl jsem, váhal a najednou začalo sněžit. Za pár minut jsem světla Muldoonského přístavu viděl jen mlhavě a nakonec zmizela docela.

Natáhl jsem ruku a prohrabal jsem Endertonovy kapsy, až jsem našel nůž. Hodil jsem ho do vody. Teprve pak jsem otočil loď, přestavil plachtu a zamířil zpět k západnímu břehu jezera.

Také světla Toltoony zmizela za závojem padajícího sněhu, takže jsem nevěděl, kam míříme. Jen díky náhodě jsem se po čase objevil u břehu jen pár set metrů od našeho můstku.

Přirazil jsem k molu a přivázal loď, ale ani za nejlepšího počasí bych nedokázal zvednout těžkého Paddyho Endertona a vléci ho vzhůru po stezce. Musel tam zůstat tváří dolů, jeho záda a hlavu pomalu přikrývaly vločky a já uháněl nahoru a doufal, že mě matka nešla hledat a že tam bude někdo, kdo mi pomůže.

Byla v kuchyni. Strýček Duncan také. „No vidíš, Molly,“ řekl, když jsem vtrhl dovnitř. „Říkal jsem ti, že bude v pořádku.“

„Jayi!“ křičela matka. „Říkala jsem ti tisíckrát –“ Pak uviděla mou tvář.

„Pan Enderton,“ zasípal jsem. „Je opravdu nemocný. Dole na pobřeží. Nemůžu ho zvednout.“

Když u nás byli piloti, dělala matka slabou a nerozhodnou. Samozřejmě, že nebyla ani jedno z toho a teď se to ukázalo. „V bezvědomí?“ vyštěkla.

„To byl, když jsem odcházel.“

„Dobře,“ řekla. A pak bez dalšího slova ke mně: „Duncane, budeme potřebovat přikrývku a možná něco, na čem bychom ho mohli odnést. To obstarám sama. Ty vezmi lampu a naše kožichy. Pospěš si.“

Matka převzala velení. A tím pádem jsem byl prázdný a zbytečný. Chtěl jsem ulehnout na zem ve vyhřáté kuchyni a usnout. Ale nemohl jsem, protože matka už mě strkala ze dveří, abych je zavedl k molu.

Paddy Enderton se od okamžiku, kdy jsem ho opustil, nepohnul a já si na okamžik myslel, že je mrtvý. Když ho však strýček Duncan nadzvedl, zasténal, a když ho s matkou táhli na molo, něco si mumlal pod vousy. Stál jsem tam připraven pomoci, ale nechali mě jen držet svítilnu. Matka a strýček Duncan ho odnesli domů a složili na lavici, kterou přitáhli ke kamnům.

Byl bledý a šedivý jako uniforma až na osamocené, rudé fleky na tvářích. Matka mu položila ucho na hruď a dlouho poslouchala. Nakonec se narovnala a přišla ke kuchyňské židli, na které jsem zdrceně seděl.

„Je mi to líto, Jayi,“ řekla tiše, „Ale budeš muset znovu ven. Uděláme, co je v našich silách, ale bez pomoci lékaře asi zemře. Zajímalo by mě, co ho donutilo vydat se s takovými plícemi a žebry v tom nečase na jezero?“

Nečekala, až odpovím, přestože jsem odpověď znal, a hned pokračovala: „Víš kde bydlí doktorka Eileen? Chci, abys šel do jejího domu. Řekni jí, co se stalo. Řekni, že tvá matka říká, že je to naléhavé a přiveď ji sem. Běž hned a jdi jak nejrychleji dokážeš.“

Než jsem si to uvědomil, byl jsem znovu vystrčen přede dveře do mrazivé temnoty. Tiše zasypáván velkými vločkami jsem se vydal jižní cestou. Nikdo tudy od začátku vánice nešel a já místy zapadal až po kolena. Sklonil jsem hlavu a probojovával se kupředu. Dobré bylo, že mi vítr vytrvale vanul do zad. Aspoň mi sníh nepadal do tváře a do očí. Ale moc mě to neuklidnilo. Den byl vyčerpávající jak psychicky, tak fyzicky a já se cítil zralý do postele. Po necelých sto metrech jsem se udýchaně zastavil.

Tímhle tempem se k doktorce Eileen nikdy nedostanu. V cestě mi stála čirá únava. Když půjdu dál, zmrznu – a mé tělo najdou až ráno.

Byl to vítr, který mi vytrvale vanul do zad a který mě přivedl na spásnou myšlenku, která mi zachránila život.

Došlo mi, že když opustím cestu a vydám se dolů po svahu, musím se dostat na místo, kde byla přivázána má loďka. S větrem v zádech bude hračka dostat se k domu doktorky Eileen. Přestože byla tma, odraz světla od sněhu mi vždy prozradí, kde je břeh.

Rozhodl jsem se ještě dříve, než jsem to promyslel. Na nohách těžkých jako závaží jsem pospíchal z kopce k molu. Za dvě minuty jsem byl v loďce, smetal jsem sníh z lavice a pokoušel se ho odstranit také z plachty. Za minutku už loď lehce klouzala s větrem o závod.

Vypadalo to sice jednoduše, ale ve skutečnosti to nikdy nebývá tak jednoduché a příjemné jak se to na první pohled zdá. Téměř okamžitě mi začaly mrznout ruce, a tak jsem jednu měl neustále v kapse kabátu a druhou jsem držel kormidlo. Dalším trpícím místem byl můj zadek. Nebyla to žádná legrace sedět tři čtvrtě hodiny na promrzlé lavici plachetnice. Cítil jsem, jak tající sníh, bolestivě studený, prosakuje do mých kalhot pod zadkem. Ke všemu se mi na pár minut ztratil břeh. Ale držel jsem se instinktivně vpravo, a jakmile jsem světla Toltoony nechal za sebou, věděl jsem, že jsem z nejhoršího venku. Pak už byl dům doktorky Eileen blízko, a ta měla pořád rozsvíceno. Jedinou otázkou bylo, jestli bude doma, nebo jestli nemusela vyrazit k nějakému naléhavému případu.

Tak tako tak, jednu věc jsem věděl jistě: že dům doktorky Eileen bude mým posledním dnešnímu útočištěm.

V tom jsem se samozřejmě také mýlil. Zdálo se mi, že kdykoli jsem měl během několika posledních dní pocit, že vím, jak se věci budou vyvíjet, nastal obrat o sto osmdesát stupňů.

Doktorka Eileen byla doma, a přestože bylo tak pozdě, byla vzhůru a oblečená. Stačil jsem říct jen: „Matka říká, že je to naléhavé,“ a už mě hodila do vznášedla a mířila na sever k našemu domu.

Dobré bylo, že stroj se nad sněhem vznášel stejně lehce jako nad čímkoli jiným. Ještě lepší bylo, že doktorka Eileen trávila ve vznášedle občas celé dny, takže v zadní časti kabiny byla malá trouba, která se mi postarala o horký čaj a teplé jídlo. Ještě jsme nebyli ani v Toltooně a už jsem se cítil – když ne přímo odpočatý – alespoň jako člověk. Na její otázky jsem odpovídal, jak jsem uměl nejlépe: O zrušeném výletu do Muldoonského přístavu, o tom, jak Paddy Enderton po cestě zkolaboval, o jeho příznacích a o mém zoufalém rozhodnutí dostat se k ní raději po vodě než po cestě.

Poslední odpověď ji zajímala nejvíce. Seděla tiše vpředu a rychle, ale opatrně mířila k severu. Seděl jsem za ní a tomu, co se dělo venku, jsem nevěnoval sebemenší pozornost, protože to stejně byla jen sněhobílá vichřice.

„Slyšela jsem dobře?“ řekla. „Říkal jsi, že se ti šlo špatně, protože cestou ještě nikdo nešel?“

„Ano. Nikdo nešel z Toltoony k našemu domu.“

„No, tak teď už někdo šel. Několik lidí. Podívej.“

Stopy pomalu mizely, ale stále byly zřetelné. Na cestě, kterou jsme sledovali, bylo pět vyšlapaných cestiček. Ani známka toho, že by se stopy vracely. Zůstal jsem vpředu, sledoval stopy a byl přesvědčen, že někde musí zahnout nahoru do kopce nebo dolů k pobřežní cestě.

Nezahnuly. Vedly až k našemu domu.

Dokonce ani pak jsem nebyl vystrašený. Zmatený ano. Kdo by čekal návštěvu v takové době a v takovém počasí? Ale vůbec jsem necítil nebezpečí.

Doktorka Eileen zastavila vznášedlo třicet metrů od domu a opatrně vykročila do hlubokého sněhu.

„Ty počkej tady, Jayi,“ řekla.

Už bylo pozdě. Vylezl jsem ze vznášedla hned za ní. Na zadní verandě jsem viděl zvláštní červené a bílé skrvny hned za posledním navátým sněhem.

Běžel jsem tam a klekl si. Byl to Čum ležící v kaluži krve. Můj hranostaj byl rozpáraný od hlavy k patě a přišpendlený na sloupek verandy jedním z našich dlouhých kuchyňských nožů.

„Jayi!“ řekla doktorka znovu. Ale já už otvíral přední dveře a děsil se toho, co uvidím.

Nejprve to vypadalo, že se vyplní mé nejhorší obavy. Obývací pokoj byl prázdný, chaos zničeného a zpřevraceného nábytku. V kuchyni ležel Paddy Enderton na podlaze. Obličej měl rudý a nedýchal. Všechny skříně a šuplíky v kuchyni byly zotvírány a jejich obsah rozházený po podlaze. S nepříjemným tlakem v oblasti žaludku jsem otvíral dveře do matčiny ložnice.

Ležela tam tváří vzhůru na posteli. Byla bez kabátu a od pasu nahoru měla roztrhané šaty. Ruce měla spoutané na břiše, kolem úst široký pás látky a levá strana jejího obličeje byla napuchlá a začínala červenat. Když jsem se k ní rozběhl, otevřela oči a zvedla hlavu.

„Doktorko Eileen!“ vykřikl jsem. Vyšlo to ze mě jako vysoké zapištění. Otočil jsem matce hlavu, abych se dostal k místu, kde byl roubík zavázán. „Matka je tady. Žije! Je zraněná.“

Eileen Xavierová brala schody po dvou a v ložnici byla ještě dřív, než jsem matku zbavil roubíku.

„Ukaž, Jayi.“ Odstrčila mě a roubík přeřízla jediným šmiknutím skalpelu. Až do té chvíle jsem nevěděl, že ho měla s sebou.

Matka kašlala a jazykem z úst vytlačila kouli zmuchlané látky. Doktorka Eileen udělal krok vzad a prohlédla si ji od hlavy k patě. „Duncan West?“ zeptala se.

Matka zavrtěla hlavou. Pokusila se promluvit, ale ozvalo se jen další kašlání. Doktorka Eileen se ke mně otočila. „Jayi, běž se podívat do přední ložnice.“

Když jsem o tom později přemýšlel, došlo mi, že chtěla, abych tam nebyl, až bude matku prohlížet. Tenkrát jsem to ještě nevěděl, a tak jsem vstoupil do svého starého pokoje napůl přesvědčený, že tam najdu mrtvého strýčka Duncana.

Nenašel jsem. Nebylo tam nic. Žádní lidé. Ale nepořádek tam byl horší než kdekoli jinde. Všechno bylo zotvírané – obsah Endertonovy velké truhly byl vyházen a roztříštěn na kousíčky, skříně a stolky zpřevracené, šuplíky vyprázdněné na podlahu. Záclony byly stažené na zem a omotány kolem garnýží. Matrace na posteli rozpáraná a její obsah rozházený po pokoji. Dokonce i okno bylo otevřené a někdo dokonce bodal nožem do vrstvy sněhu na parapetu.

Chvíli jsem bezmocně hleděl na ten zmatek a pak jsem šel zavřít okno. Vrátil jsem se zpět do matčiny ložnice.

„Strýček Duncan –“ začal jsem.

„Je v pořádku,“ řekla doktorka Eileen. „Odešel chvilku po tobě pro další pomoc. Vyšel mnohem dřív, než dorazili oni.“

Matka přikývla a opuchle se na mě usmála.

„Pan Enderton?“ řekl jsem. „Je –“ nedokázal jsem otázku dokončit.

„Mrtvý, bohužel.“ řekla doktorka Eileen a pomáhala matce na nohy. „Zemřel nenásilně, pár minut poté, co jsi odešel. Ať dnes dělal cokoli, bylo to na jeho srdce příliš.“ Musela vidět můj provinilý výraz. „Za to nemůžeš, Jayi. Ani já bych ho nezachránila, i kdybych tady byla. Prostě na sebe nedával pozor, přestože jsem ho varovala. Teď pojď, vezmi matku za ruku a pryč odsud. Vy dva budete dnes večer spát u mě.“

„Myslíte, že by se mohli vrátit?“ nevěděl jsem kdo jsou ti „oni“, ale měl jsem z nich strašlivý strach. Bezdůvodně rozpárali Čuma. Byl to ten nejneškodnější hranostaj na světě, legrační chlupatá kulička, která by nikdy na nikoho nezaútočila.

„Protože nevíme, kdo to byl,“ odpověděla doktorka Eileen, „nemůžeme vědět, jestli se nevrátí. Ale určitě něco hledali a hledali usilovně a nenašli to. Byli čtyři a nevím, jestli se někdo z nich nepokusí znovu.“

„Myslím, že ne.“ Matka jen šeptala a my jí pomohli do kabátu a ze dveří. Až teď jsem si všiml velké rudé skvrny na jejím krku. „Když odešli, hrozně se hádali. Změnili – změnili cíl.“

Pohlédla na sebe a na své roztrhané šaty a pak na Eileen Xavierovou.

„Měla jsi zpekla štěstí, Molly,“ řekla doktorka Eileen. „Štěstí, že měli tolik starostí a že tolik pospíchali.“

„No tak, Eileen, nepodceňuj mě tolik.“ Teď už jsem poznával matku. „Prohodila jsem pár nevybíravých poznámek, čímž jsem je poštvala proti sobě navzájem.“

„Ale kam mohli jít?“ ptal jsem se doktorky, když otevírala dveře vznášedla a kynula nám dovnitř. „Viděli jsme jejich stopy na cestě sem, ale žádné nevedly zpět.“

Nic neřekla a ukázala dolů na svah. K temným vodám jezera vedly četné sněhem napůl zaváté stopy.

Zjevně jsem nebyl jediný, koho napadlo, že cesta po vodě bude snazší než potácení se mokrým lepkavým sněhem.

Ještě když jsem usedal do pohodlné sedačky vznášedla a cítil, jak se mi oči zavírají, dříve, než se má hlava dotkla opěradla, mě napadlo, že tajemní útočníci měli pravděpodobně jiný motiv. Jedna věc byla jistá: V hluboké vodě, na rozdíl od hlubokého sněhu, nelze zanechat stopy.

Kapitola sedmá

Spal jsem celé příští dopoledne a ještě kousek odpoledne. Kromě toho, že doktorka Eileen prohodila něco o lenoších, se nestalo nic až do okamžiku, kdy jsem seděl za stolem před mísou koláčů a miskou míchaných vajec.

Strýček Duncan se klátil na protější židli, zíval, protahoval se a stěžoval si na nedostatek spánku. Když se uprostřed noci konečně vrátil zpět do našeho domu společně s veterinářem – to byl jediný „lékař“, který bydlel blíže než v Toltooně – užasl: celý dům byl vzhůru nohama, Paddy Enderton mrtvý na podlaze, matka zmizela a místo bylo opuštěné.

Nechtělo se jim znovu do mrazivé noci, tak rozdělali oheň a zůstali vzhůru až do rána. Útočníci se nevrátili, a tak se Duncan nakonec rozhodl vydat se k doktorce Eileen.

Matka na tom nebyla o nic lépe. Čtyři muži bez varování vtrhli do našeho domu, zatímco seděla nad Endertonovým tělem. Když ho uviděli mrtvého na zemi, strašlivě se rozzuřili.

„Nemohli tomu uvěřit,“ tvrdila, „ten největší k němu přiskočil, kopal do něho a nadával, jako by jim to Enderton udělal naschvál. Zatracenej Černej Paddy, říkali. Prohledal Endertona, pak ostatní tři poslal prohledat dům a začal mě vyslýchat. Snažila jsem se vypadat nevinně. Říkala jsem, že Enderton byl jen podnájemník, který stěží vycházel z pokoje. Nic jsem nevěděla jistě a dělala jsem hloupou.“

„O tom nepochybuji,“ řekla doktorka Eileen. Ráno už byla u nemocného a znovu se chystala ven. „Musíš nám je pořádně popsat.“

„To klidně můžu, ale obávám se, že to nepomůže, pokud je znovu neuvidím. Vím jistě jenom to, že to všichni byli piloti, ale nebylo na nich nic zvláštního.“

„Nikdo bez rukou, nebo bez nohou,“ řekl jsem a cítil, jak rudnu, když se na mě Duncan West podíval jako bych se pomátl.

„Zkoušela jsem z nich dostat, co hledají,“ pokračovala matka. „Ale nepodařilo se mi to.“

Otevřel jsem pusu a chtěl se zmínit o telekonu, který byl stále ještě vysoko na věži, ale matka tuhle možnost rychle vyloučila.

„Ať hledali cokoli,“ řekla, „nemohlo to být větší než tvoje ruka – alespoň podle míst, která prohledávali. A když nic nenašli, začali být stále podrážděnější. Začali bezdůvodně ničit zařízení. Trochu ztloukli i mě, vylili si na mně vztek. Pak se přemístili nahoru a přivázali mě k posteli. Myslím, že pak dostali i jiné nápady co by se mnou mohli dělat, ale ten největší řekl, aby na to zapomněli, že šéf čeká. Dokonce prý řekl, aby s tou rusovlasou ženou zacházeli šetrně.“

„To máš štěstí,“ řekl strýček Duncan.

„No, já nevím,“ matka se na něho usmála, ale mrkal na doktorku Eileen. „Kdybych měla ještě chvilku, šli by si navzájem po krcích.“

„Nebo by podřezali tebe,“ řekla doktorka Eileen. „Molly, ty seš prostě nenapravitelná. Pojďte. Odvezu vás s Jayem domů. V Toltooně vezmeme pár silných chlapů, aby s vámi zůstali, dokud nebude klid.“

Vykoukl jsem z okna. Obloha byla jako vymetená a sníh rychle tál. „Musím domů zavézt plachetnici,“ řekl jsem. „Mohl bych to udělat teď, ať to mám za sebou.“

„Tak jo,“ řekla matka klidně. „Ale už žádný výlety na druhý břeh. ‚Ukliď si v pokoji‘ má dnes zcela nový význam. Nerada bych měla pocit, že se snažíš vyhýbat domácím pracím.“

Když ti tři vyšli z kuchyně, zjistil jsem, že měla pravdu. Opravdu jsem se vyhýbal domovu. Ale s domácími pracemi to nemělo co dělat. Bylo to kvůli Čumovi, kterého jen tak pro nic za nic zmasakrovali na verandě. Ať udělal Paddy Enderton cokoli a ti druzí od něj chtěli, tohle dělat neměli.

Ztratil jsem chuť k jídlu. Umyl jsem talíře, vzal si kabát a zamířil k místu, kde jsem uvázal loď. Celá má včerejší plavba mi připadala jako strašlivý sen. Překvapen jsem všechno našel tak, jak jsem to včera opustil, plachta ledabyle stažená, lavice a dno loďky pokryté sněhem.

Než jsem mohl vyplout domů, musel jsem loďku vyčistit. Vzal jsem prkénko a touto provizorní lopatkou jsem nabíral sníh a házel ho do temné jezerní vody.

Netrvalo to ani dvě minuty, když jsem našel černou plastovou destičku. Ležela na dně plachetnice, tak jak Paddymu Endertonovi vypadla z rukou.

Matka to řekla jasně: Jeď domů a to okamžitě. Ale žádný rozkaz ve vesmíru by mi nezabránil pokleknout na dně loďky a prohlížet si Endertonovu pomůcku.

Byla tenoučká, ne tlustší než plastiková karta a přední část byla na první pohled prázdná. Při pozornějším pohledu jsem odhalil tucet malých prohlubní, každou jako špička prstu. Tiskl jsem je postupně samostatně a pak po dvojicích.

Žádný výsledek. Ale ještě včera v noci jsem viděl ten zvláštní displej s pohybujícími se světly.

Co to Enderton dělal? Pokoušel jsem se vzpomenout si, ale nic mě nenapadlo. Ne proto, že bych si nedokázal vzpomenout, ale byla tma a než se objevila ta světýlka, soustředil jsem veškerou pozornost na Endertonův nůž.

Pokoušel jsem se s tím plastovým obdélníkem dělat všechno možné, ale pak jsem to vzdal. Vyskočil jsem z lodky na molo a tam jsem se zarazil.

Doktorka Eileen Xavierová už nebyla doma. Vezla matku domů. Nevěděl jsem, jestli u nás chvíli zůstane – zastihnu ji, až dorazím? A když ne, vrátí se domů předtím, než pojede na návštěvy? Má smysl čekat na ni tady?

Zdálo se, že během několika posledních dnů se můj osud řídí větrem. Teď vanul vytrvale a maličký růžový praporek lodky ukazoval jako prst k severu.

K domovu.

Plastikovou destičku jsem strčil do kapsy u kabátu, abych nebyl v pokušení znovu si s ní hrát, rozvinul jsem plachtu a vydal se na cestu.

Na plachtění bylo skvělé počasí, čisto a jasno a po větru se plulo dobře. Bylo slyšet jen šplouchání vody o bok lodi. Být to jindy, těšil bych se z každého okamžiku. Dnes mě to však netěšilo. Byl jsem z toho všeho sklíčený. Matku spoutali a zmlátili. Paddy Enderton byl mrtvý. Náš dům byl uvnitř celý poničený.

Ale já myslel jedině na Čuma. Až se vrátím domů, budu muset vytáhnout ten nůž, kterým byl přibodnutý na verandě, odnést ho někam pryč a pohřbít.

Viděl jsem to úplně živě: čtyři zklamaní a rozzuření muži vyběhli z domu do sněhu. Čum, přesvědčený, že celý svět je přátelský, a kdokoli běží, si chce hrát, se k nim vyřítil, aby je přivítal. Muž sebou překvapeně škubl, zaklel – a pak smrtelně bodl nožem.

Alespoň to bylo rychlé. Čum s trochou štěstí zemřel dřív, než pochopil, co se vlastně děje. Ale to byla jen malá útěcha.

Blížil jsem se k našemu můstku a poplácal jsem se po kapse. Jestli hledali tohle, jedno jsem věděl jistě: Ode mě to nedostanou – alespoň se budu snažit. S touto myšlenkou jsem vyrazil vzhůru po stezce. Mé kroky se zpomalovaly.

Za chvíli uvidím celý dům. Nikde jsem neviděl vznášedlo doktorky Eileen. Bylo pravděpodobné, že hned zase odjela a matka s několika muži už byli uvnitř a uklízeli nepořádek.

Ale co když ne? Co když doktorka Eileen s matkou ještě nedorazily a útočníci z minulé noci se vrátili a čekali uvnitř na mě?

A na to, co mám u sebe.

Sešel jsem ze stezky a poklekl. Byl jsem u Čumova pelíšku, díry, kterou si pečlivě vyhrabal a vystlal suchým listím.

Strčil jsem plastovou destičku do okrouhlé díry. Pak jsem ucukl, protože jsem se dotkl studeného, mokrého kožíšku.

Čumovo tělíčko. A nikdo mimo naší rodiny nevěděl, kde má noru.

Vstal jsem a s plastikovou destičkou v ruce jsem se rozběhl k domu. Když jsem byl asi dvacet metrů od něho, prudce se otevřelo okno, jako když střelí. Matka vykoukla ven.

„Jayi! Říkala jsem, že máš být hned zpátky. Pojď dovnitř.“

Zastavil jsem se. „Čum“

„Postarala jsem se o něho. Dala jsem ho do pelíšku. Jestli ho chceš dát někam jinam…“

„Ne.“ Nedokázal jsem se na ni podívat, přestože mi jen chtěla pomoci. „Teď je doma. Může tam zůstat.“ Endertonovu destičku jsem si nacpal do kapsy a pospíchal jsem domů. Šuplíky a skříně v kuchyni už byly zase pozavírané a nepořádek z předešlé noci uklizený. Tři muži z Toltoony seděli za stolem a hráli karty. Znal jsem je. Byli velcí, širokoplecí a sebejistí a ledabyle mi pokývli na pozdrav.

„V tvém pokoji jsem ještě nebyla,“ řekla matka. „Říkala jsem si, že bys to možná raději udělal sám. Pojď.“

Šel jsem za ní a teprve nahoře na schodech jsem promluvil.

„Mami.“ Mluvil jsem šeptem. „Mám tu – tu věc, kterou včera hledali ti chlapi.“

Zarazila se u dveří pokoje pro hosty a ohlédla se zpět ke schodům. Poprvé v životě jsem měl pocit, že matka má strach.

„Pojď do mého pokoje,“ řekla. Šla za mnou a zavřela za námi dveře. „No tak co to máš?“

Vytáhl jsem nenápadně vypadající plastovou destičku a řekl jsem jí, od koho je. Vzala si ji a prohlížela ze všech stran.

„Včera v noci to používal,“ řekl jsem. „Ukazovalo to spoustu světýlek ve vzduchu. Ale já nevím, jak to udělal. Co to je?“

„To nevím.“ Matka se posadila na postel. Její pokoj, tak jako kuchyň, už byl uklizený. Začala tisknout povrch černé destičky, prsty pokládala do mělkých prohlubní. „Řekla bych, že tohle nebylo vyrobeno na Erinu – ani jinde ve Čtyřiceti světech. To znamená, že to musí být velice staré, z doby před Izolací.“

Připadalo mi zvláštní, že takhle mluví. „Myslel jsem, že jsi říkala, že Pohon Božské rychlosti nikdy nebyl.“

Na chvíli vzhlédla a neustále tiskla prohlubně na destičce. „Á, to kvůli Duncanovi. On říká, že nikdy žádný nebyl. Ale kdyby ses někdy šel podívat do velkého muzea v Roscommonu, zjistil bys, že jsme sem přišli z jiné hvězdy už hrozně dávno a že stovky let proudilo zboží a lidé z Erinu a na Erin. Až najednou, jednoho dne, byl náhle všemu konec.“

„Proč nikdy nevezmeš strýčka Duncana do Roscommonu s sebou a neukážeš mu to?“

„Protože si neudělá čas. On na to má svůj názor a já s ním napůl souhlasím. Teď žádný Pohon není a my se bez něho musíme obejít. Ani já si na minulosti moc nezakládám, ale ještě nikdo nebyl tak přizpůsoben životu tady a teď jako Duncan West. Proto ho mám ráda. Je velice praktický.“

„Kde je teď?“ najednou mi došlo, že v domě nebyl. „Odešel hned, když zjistil, že jsem doma v bezpečí. Říkal, že včera to byl chaos, ale že to neznamená, že přestane vydělávat.“

Po celou dobu našeho rozhovoru si matka prohlížela to, co držela v ruce a různými kombinacemi prstů tiskla jamky. „A je to!“ řekla spokojeně. „To by bylo.“

Naklonil jsem se k ní. Nikdy ani známky nádherného prostorového displeje, který jsem viděl včera, ale na temném povrchu se objevila řada svítících čísel a kroužků. „Co jsi teď udělala?“

„Zapnula jsem to. To je jen ochrana proti nechtěnému zapnutí. Zapneš to tak, že zmáčkneš tady, tady a tady. Koukej.“

Tři prsty současně stiskly jamky. Displej zmizel a zůstala jen prázdná čerň. Když stiskla podruhé, čísla se objevila znovu.

„Ale co to je?“ zeptal jsem se.

„To nevím jistě, ale asi nějaká kalkulačka. Moc bych nevěřila tomu, že tohle je to, co ti muži včera hledali. Na.“ Podala mi ji. „Myslím, že když je Paddy Enderton mrtvý, patří ta věc tobě.“

Vstala. „Teď jdi a pokus se oba pokoje uvést do původního stavu. Všechno, co patřilo panu Endertonovi, dej stranou. Polož to na chodbu. Až budeš mít kus hotový a budeš si chtít odpočinout, pokus se zprovoznit tu kalkulačku.“

„Včera v noci to nebyla kalkulačka.“ Ale když jsem to řekl, uvědomil jsem si, že včera jsem viděl jen displej. Zvláštní displej, to ano, ale ta věc mohla být kalkulačka – nebo cokoli jiného. Neměl jsem představu, co by to mohlo být.

„Myslíš, že strýček Duncan by to dokázal?“ zeptal jsem se, když matka otevírala dveře do mého pokoje.

„Můžeš ho poprosit, ale pochybuju. Tohle je určitě mikroelektronika. Řekla bych, že tohle potřebuje víc než fortel.“ Fortel.

Tohle slovo popisovalo schopnosti Duncana Westa, aniž by podávalo vysvětlení. Byl známý po celém jižním výběžku jezera Sheelin, kde si vydělával na živobytí, a to velice slušně, opravováním mechanických věcí, které nefungovaly. Viděl jsem auta, která do našeho domu dotáhli jejich zuřící nebo zoufalí majitelé – Duncan West se trochu pohrabal v jejich motorech a většinou už za hodinu mohla bez problémů odjet. Vždycky to ale nebylo tak rychlé. Taky jsem ho viděl po večeři sedět nad rozbitými hodinami a druhý den, když jsem vstal, byl kuchyňský stůl plný šroubků, pérek a koleček a Duncan tam pořád ještě seděl. Jak říkala matka, žil v přítomnosti, takže si času moc nevšímal. A pak, třeba kolem oběda, všechno poskládal zpět do posledního šroubečku, a když odcházel, nesl dokonale funkční hodiny.

Seděl jsem u okna nad Paddyho tajemným dědictvím a také jsem si přál mít trochu fortele. Matka říkala, abych si nejdřív uklidil, ale já ji samozřejmě ignoroval. Příliš mě přitahovala černá destička. Zapínaní a vypínání bylo triviální – teď, když mi to matka ukázala. Jakmile jsem našel jamky, které odpovídaly aritmetickým funkcím, nebylo těžké ji používat jako kalkulačku Ale to určitě nebylo všechno, co to dokázalo. Byly tam celé tři řady prázdných tlačítek. A tak jsem pracoval, pokud se za práci dá označit nesystematické (a neproduktivní) ťukání a mačkání a několikahodinové přemýšlení.

Matka jednou nakoukla dovnitř a viděla mě sedět uprostřed neměnícího se chaosu. Divil jsem se, že odešla bez jediného slova.

Nakonec se mi v práci podařilo pokročit, ale myslím, že to nebylo mou zásluhou. Existuje staré pořekadlo o opici, která by mohla napsat knihu, kdyby to zkoušela dost dlouho. To platilo i o mně. Nakonec jsem stiskl pořadí, pro mě ničím se nelišící od stovek dalších, které jsem předtím vyzkoušel; náhle destička zmizela a vzduch přede mnou byl plný maličkých barevných bodů.

Civěl jsem na ně a současně jsem se zoufale pokoušel vzpomenout si, co jsem vlastně udělal. Hned jsem si uvědomil dvě věci. Zaprvé, tohle nebyl ten displej, který včera v noci vykouzlil Paddy Enderton, protože tahle světla se nepohybovala, a zadruhé, přestože byl povrch destičky matný a špatně viditelný, stále jsem viděl čísla.

Nepříjemný okamžik. Nebyl jsem si jist, že dokážu znovu najít správné pořadí tlačítek a bál jsem si displej vypnout.

Měl bych jít raději za matkou a ukázat jí displej, aby ho viděla, pro případ, že už bych ho znovu neobnovil.

Nakonec jsem to úplně vypnul.

Pak následovalo děsivých třicet vteřin, než jsem zopakoval všechny předchozí kroky a nad destičkou se znovu objevil prostorový obraz se světelnými body.

Ještě třikrát jsem to zopakoval a zapsal jsem si pořadí. Teprve pak jsem se věnoval samotným bodům.

Tvořily v prostoru spíše než kouli jakousi koblihu. Pokoušel jsem se je spočítat. Když jsem napočítal sto, nechal jsem toho, ale odhadl jsem, že jich je tam celkem ještě asi čtyřikrát tolik. Opatrně jsem natáhl ruku k jedné z nich, ale nic jsem necítil. Když se můj prst dostal do místa, kde bylo světlo, bod prostě blikl a zmizel. Když jsem prst stáhl, znovu se objevil.

Matka občas říká, že jsem barvoslepý, ale úplná pravda to není. Prostě jen nejsem příliš dobrý ve slaďování barev oblečení, protože to je ta největší nuda na světě. Ale zkoumání barev na Paddyho displeji bylo to nejzajímavější na světě a já objevil dvacet odstínů od temně fialové až po jasně karmínovou. Nejčastější byla oranžová. A třetina měla různé odstíny oranžové. Jediná barva, kterou jsem nenašel, byla zelená.

Ve zmatku na podlaze jsem našel kus papíru a napsal jsem si svůj odhad poměrů jednotlivých barev. Bylo to fascinující, ale nedokázal jsem se zbavit pocitu, že se znovu podobám té pracovité opici. Pracoval jsem pilně, ale neměl jsem žádný plán, co budu dělat.

Bylo na čase zahájit systematičtější experimentování. Sáhl jsem na destičku a stiskl jedno číslo. Náhle displej přestal být statický. Body se začaly pohybovat různými rychlostmi, ty uprostřed o něco rychleji než ty na okraji. Jako maličké, lesklé korálky na neviditelných drátcích klouzaly kolem společného středu.

Dalším tisknutím čísel jsem zjistil, že ovládám jen rychlost otáčení bodů na displeji. Když jsem stiskl „0“, všechno zamrzlo, s „1“ se body začaly téměř neznatelně pohybovat a „9“ otočila celou soustavou každých pár sekund. Dvě čísla po sobě zvyšovala rychlost ještě víc a devadesát devět znamenalo rozmazaný světelný vír. Třetí číslo bylo ignorováno. Tolik tedy k číslům. A co prázdné kruhy? Natáhl jsem ruku a pak jsem se strašně lekl, když jsem zjistil, že matka stojí za mými zády.

„Výborně, Jayi,“ řekla. „Měl jsi pravdu a měla jsem ti víc věřit. Teď pojď dolů něco sníst. Pak se k tomu můžeš vrátit.“ Ani slovem nekomentovala skutečnost, že v mé místnosti byl stejný nepořádek, jako když jsem do ní vstoupil poprvé, nebo že jsem ještě nebyl ani v místnosti, kde předtím bydlel Paddy Enderton.

„Není to jen kalkulačka,“ řekl jsem.

„Ne. Tedy alespoň ne taková, o jakých jsem slyšela dřív. Chci, aby se na to podívala Eileen. Slíbila, že se později staví. Teď pojď.“ Matka mě odvedla do kuchyně. Tam jsem jedl. Něco.

Za to nemůže matčino vaření. Můj mozek byl stále nahoře a mé prsty svrběly touhou dotýkat se té plastové destičky. Kromě toho muži, které doktorka Eileen naverbovala v Toltooně, pořád mluvili o tak nudných věcech – většinou o způsobech nakládání masa –, že číkoli mozek by toužil uniknout. Jistě, bylo to od nich hezké, že tady zůstali, aby nás chránili, ale znovu jsem byl nucen ocenit, že matka dávala přednost pilotům. Dokonce i Paddy Enderton, mrtvý, špinavý Černý Paddy měl zajímavější starosti, než nasolování, uzení, sušení a nakládání.

Odpoledne bylo pryč a obloha pomalu potemněla, když jsem se znovu plížil nahoru. Když jsem znovu zapínal Endertonovu kalkulačku/displej/bůhvíco, cítil jsem nový tlak. Jestli se tady staví doktorka Eileen, chci být schopen říci více než „nevím“ na všechny otázky, které mi určitě položí.

Nejtěžší byla ta otázka, kterou jsem sám sobě položil, ale nebyl schopen na ni odpovědět. Jestli tohle hledali ti čtyři muži, proč to bylo tak důležité? Připadalo mi to jako zajímavá pomůcka, spíše hračka než cokoli jiného, ale určitě ne něco, kvůli čemu bych vyhrožoval, mučil, nebo zabíjel.

Znovu jsem zapnul displej, nechal ho otáčet pomalejším tempem a začal jsem zkoumat účinek tří řad kroužků.

Nakonec jsem našel způsob jejich použití, který se dal snadno přehlédnout. Se zastaveným nebo naopak rychle roztočeným displejem bych na to asi stěží přišel.

Musel jsem se dívat na displej a současně stisknout prostřední kroužek v prostřední ze tří řad. Pak se objevil ještě jeden světelný bod, jasně zelená jiskřička, která se barvou lišila od čehokoli jiného. Udržovala si mezi body stále stejnou pozici.

Experimentováním jsem zjistil, že tisknutím dalších kroužků se jiskřička pohybovala po displeji libovolným směrem – nahoru, dolů, tam a zpět.

No a co, řekla skeptická část mé mysli. Máš kalkulačku a máš displej. A co teď najít něco, co ten displej popisuje?

Zdálo se, že něco takového neexistuje. Všechno jsem zmrazil stisknutím nuly, pak jsem zelenou tečku přisunul na jasně oranžový bod. Ohnivý bod zmizel, ale nic jiného se nestalo.

Povzdechl jsem si a mumlal si pro sebe, „Takhle to nikdy neudělám.“

A v tom okamžiku se zelená tečka rozblikala.

Byl to svým způsobem úspěch, ale já to tak necítil. Přestože jsem se dostal tak daleko, dál už to nešlo. Zelená tečka blikala a blikala a škádlila mě, abych něco udělal. A já nevěděl co.

Mluvil jsem, gestikuloval, tlačil jsem, ťukal a mačkal na povrch destičky. Dělal jsem to všechno najednou. Displej tvrdohlavě odmítal spolupracovat, jako by mě vyzýval k nějaké činnosti.

A v tomto zoufalém okamžiku matka přivedla nahoru doktorku Eileen.

Tak jako matka i doktorka Eileen na mě byla laskavější, než jsem si zasloužil. Nebyl jsem ani náhodou schopen vysvětlit, jak ta pomůcka funguje, ale ona pozorně poslouchala a sledovala, jak se zapíná a vypíná displej.

Nakonec řekla: „Vsadím se, že se to aktivuje hlasem.“

„Vy myslíte, že by to mělo reagovat na to, co řeknu? To jsem zkoušel.“

„Já ti věřím. Ale myslím, že neznáš ta správná slova.“ Doktorka Eileen se otočila k matce. „Molly, to, co Jay dosud udělal, je úžasné. Ale budeme potřebovat pomoc profesionálů, pilotů, historiků. Nevím jistě, co je tohle, ale vím jistě, že ze Čtyřiceti světů to není.“

„Ty myslíš z doby před Izolací? To jsem říkala Jayovi.“

„Já myslím, že je to ještě jinak. Ta technologie není odsud, to je jisté, ale podívej se na tu destičku.“ Všichni jsme civěli a doktorka Eileen pokračovala, „Podívejte, v jakém je stavu. Ta přece není dvě stě nebo tři sta let stará. Je nová. Je používána jen rok nebo dva.“

„Ale to by znamenalo…“ matka se zarazila a podruhé toho dne jsem na její tváři spatřil neznámý výraz.

„Jestli to je nové,“ pokračovala, „a jestli to není naše technologie, tak musí být v systému Maveen kromě Čtyřiceti světů ještě něco.“

„Tak, tak.“ A teď jsem podobné vzrušení slyšel nečekaně také v hlase doktorky Eileen. „Molly, já myslím, že ta věc, kterou Jay drží v ruce, ať se sem dostala jakkoli, je nesmírně důležitá. Byla vyrobena na Základně Božské rychlosti.“

A teď byla opět řada na matce – přes své vzrušení se ozvala nezvykle tiše: „Základna Božské rychlosti? Ale Eileen, vždyť nikdy nebyla žádná Základna Božské rychlosti. Nebo jo?“

Kapitola osmá

O půlnoci jsem stál na verandě našeho domu a hleděl na tiché jezero.

„Běž do postele,“ řekla mi matka před několika minutami. „Měl jsi náročný den. Potřebuješ se vyspat.“

Asi měla pravdu, ale já věděl, že nemá cenu jít do postele – teď, když mi mozek pořád běžel na plné obrátky. Místo toho jsem šel ven. Matka a doktorka Eileen musely být taky pěkně vzrušené, protože když jsem odešel, pokračovaly v rozhovoru, jako bych vůbec neexistoval.

Základna Božské rychlosti.

„Pokud připustíš, že někdy existoval Pohon Božské rychlosti,“ řekla doktorka Eileen, „pak musela logicky existovat taky Základna Božské rychlosti někde v systému Maveen.“

„Proč?“ zeptal jsem se.

„Protože každý stroj potřebuje občas opravit. Lodi Božské rychlosti musely mít v každém systému místo, kde mohly být prováděny opravy a údržba. A Základna určitě nezmizela, přestože lodi přestaly létat.“

„Proč přestaly létat?“

„To nikdo neví. Slyšela jsem vědce, kteří říkali, že celý princip Pohonu Božské rychlosti obsahoval zárodky sebezničení, něco, co souviselo s podstatou vesmíru a času a že nikdy neměl být vyroben. Slyšela jsem od náboženských autorit, že izolace Maveenu a Čtyřiceti světů je pomstou za naše hříchy na Erinu. A jistě, také jsem stokrát slyšela, že nikdy neexistoval žádný Pohon Božské rychlosti a že je to jen legenda.“ Pak pohlédla přímo na matku. „Takovým lidem můžeš říct, že na Erinu neproběhl vývoj lidské civilizace a můžeš se jich zeptat, odkud jsme se tady vlastně vzali. Ale stejně se nikam nedostaneš. Protože většina z nich nevěří ani v evoluci. A taky nebudou věřit, že to, co má Jay, je nějak důležité.“

Měl jsem podezření, že doktorka Eileen si teď brala na mušku Duncana Westa. V každém případě bylo jasné, co si o všech takových lidech myslela. Civěl jsem na malou plastikovou destičku, která teď vypnutá ležela na stole přede mnou. Stále jsme nevěděli, proč by kvůli ní někdo chtěl zabíjet. Ale pokud to pocházelo ze Základny Božské rychlosti, bylo to dost důležité alespoň pro doktorku Eileen, pokud pro mě ještě ne.

„Vy si myslíte, že Paddy Enderton byl na té základně?“ zeptal jsem se.

„O tom pochybuji. O tom bychom museli mít ještě další důkazy.“

„Ty existují.“ Řekl jsem jim o teleconu na ochoze vodojemu a malém ukazateli směru, který mi dal.

„Na to bych se zítra ráda podívala,“ řekla doktorka Eileen a jen tak mezi řečí mě odsoudila k dalšímu horolezeckému výstupu na vodojem. „Ale jinak mám na mysli lepší důkazy. Kdyby tam opravdu byl, přinesl by si odtamtud důkaz. A určitě by se s tím po návratu na Erin netajil. Ale podle toho, co jsi mi řekl, byl přesvědčen, že ví, kde je Základna Božské rychlosti. A určitě tam chtěl vyrazit. Proto chtěl, abys ho zavezl do Muldoonského přístavu. A ti muži věděli, že ví. Proto ho včera hledali.“

Stále jsem měl ještě základní otázky. „Ale jestli sem už nelétají lodi Božské rychlosti, proč je tak důležitá jejich Základna?“

„Jayi, tebe zajímá tolik věcí, že to normální žena prostě vědět nemůže,“ řekla matka ostře. „Běž do postele.“

Ale doktorka Eileen odpověděla: „Protože existuje možnost, že na takové základně je kompletní loď Božské rychlosti s funkčním Pohonem Božské rychlosti. Jako záloha. Posádky by přece neriskovaly, že při poruše zůstanou odříznuty od zbytku vesmíru.“

Pokud se snažila o to, abych už neusnul, pak se jí to dokonale podařilo. Před dvěma měsíci bylo mým velkým snem létat kosmickou lodí po Čtyřiceti světech a objevovat je. Teď mi doktorka Eileen říká, že někde tam venku, v dosahu našich lodí je něco, co nás může dostat ke hvězdám.

Ale matka znovu řekla: „Běž do postele, Jayi. Eileen a já si musíme promluvit.“

Vzal jsem Paddyho kalkulačku a odešel jsem. Za chvíli už jsem stál venku a hleděl na vzdálená světla Muldoonského přístavu. Od včerejška jsem změnil názor. Enderton tam chtěl jet. Muži, kteří ublížili matce a zabili Čuma, odešli přes vodu. Byli to piloti. Bylo pravděpodobné, že byli v Muldoonu. Kosmodrom byl cestou ven, cestou ke Čtyřiceti světům a teď i cestou k Základně Božské rychlosti.

Ale ti muži odešli bez informace, pro kterou si přišli. Na to jsem stále myslel a čekal jsem, až někdo najde odpověď.

Aktivované hlasem, řekla doktorka Eileen. No, já mám hlas jako kdokoli jiný.

Vrátil jsem se dovnitř a šel do svého pokoje. Ale ne spát.

Během několika minut jsem byl v místě, kde jsem se předtím zastavil, s jedinou zelenou jiskřičkou, kterou jsem mohl libovolně pohybovat po displeji mezi ostatními body.

Pokud jsem měl volit slova, která by ten displej nějak rozhýbala, jaká by to měla být?

„Základna Božské rychlosti.“

Žádná odezva.

„Božská rychlost. Pohon Božské rychlosti. Posádka Božské rychlosti. Čtyřicet světů. Paddy Enderton. Ehm, informace. Data. Pozice. Místo. Vstup. Výstup.“

Nic. Buď to zařízení bylo hloupé, nebo jsem něco nechápal. Posadil jsem se a zamračeně hleděl na nevinně vypadající malou destičku. Hloupé, hloupé. Jedině, že by… Předpokládejme, jen předpokládejme, že by to bylo naopak. Řekněme, že mám před sebou něco, co je chytré.

Potom bych se měl ptát nebo dávat rozkazy, místo, abych říkal jediné slovo, se kterým si ta mašinka neví rady.

„Žádám o přístup k informacím o displeji, který vidím.“ Odezva nastala okamžitě. Ve vzduchu pod hlavním displejem se objevilo okno. Vlevo od něho svítila tři slova: Primární skupina dat. Okno samotné bylo prázdné.

„To jsem se toho dozvěděl!“ protestoval jsem. „Chci vědět víc. Řekni mi ještě něco o displeji.“ Nic se neobjevilo.

Mluvil jsem dál a dál, aniž by se mi podařilo něco změnit. Teprve, když jsem vyčerpal slovní zásobu, mi došlo, že hlasové povely a blikání zeleného bodu spolu mohou souviset. Zelená jiskřička zatím visela v prázdném prostoru. Jestli problém spočíval v tom, že jsem vyžadoval informace o ničem…

Stiskl jsem nulu a zastavil pohyb soustavy. Pak jsem pomocí kruhových tlačítek zelenou tečku přesunul na místo jednoho oranžově zářícího bodu. Konečně!

Okno už nebylo prázdné. Obsahovalo slovo Liscarroll. Pod ním bylo šest devítimístných čísel. Pět z nich se vůbec neměnilo, nebo jen pozvolna, ale šesté se měnilo neustále a vytrvale se zvětšovalo.

Našel jsem svůj kus papíru a napsal Liscarroll. Pak jsem řekl: „Chci sekundární skupinu dat.“

Jestliže existuje něco jako příliš málo informací, pak rozhodně existuje také příliš mnoho informací. Oknem začaly defilovat řádky, jeden za druhým. Četl jsem a chápal jen velmi málo: …primární informace na základě analýzy záření, složení z prvků: vodík, 0.44; helium, 0.20; lithium, 0.00; berylium, 0.01; bor, 0.00; uhlík, 0.06; dusík, 0.05; kyslík, 0.08; fluor, 0.01; neon,0.00…

Výčet pokračoval dál a dál. Nepokoušel jsem se všechno zapsat a místo toho jsem zelenou tečkou přejel na nové světlo. To bylo bledě jantarové. Řekl jsem: „Primární skupinu dat.“

Okno se vyprázdnilo. A naplnilo.

Corofin bylo první slovo. Pod ním, tak jako předtím, bylo šest devítimístných čísel, z nichž pět se měnilo jen velice pomalu a šesté se vytrvale zvětšovalo.

Zjistil jsem, co jsem potřeboval a neptal jsem se po sekundární skupině dat. Místo toho jsem začal zeleným světélkem systematicky přejíždět po displeji, zapisoval jsem si jména, která se objevila v okně. Kiltealy, Timahoe, Moynalty, Clareen, Oola, Drumkeerin…

Dvě slova nebyla stejná. Každé mělo vlastní sloupec šesti čísel. Usadil jsem se, rozhodnut, že pořídím úplný seznam. Začal jsem v nejvyšším bodě displeje a systematicky postupoval dolů, bod po bodě.

Začal jsem být opravdu unavený a možná, že jsem to dělal proto, abych se vyhnul dalšímu přemýšlení. Dál jsem zapisoval bezvýznamné jméno za jménem. Rockorry, Ardscull, Timolin, Ballybay, Culdaff, Armoy, Tyrella, Moira…

A pak, téměř aniž jsem si to uvědomil, jsem zjistil, že opisuji jméno Paddyho Poklad.

Zarazil jsem se a vytřeštil zrak. Mohlo to být jméno jako každé jiné. Myšlenku podporovala i obvyklá šestice čísel.

Nebo ten Paddy byl Paddy Enderton. Paddyho Poklad mohlo být jeho vlastní pojmenování toho, co jsem viděl v datovém okně.

Byla půlnoc, ale teď na tom nezáleželo. S displejem stále zapnutým jsem šel do matčina pokoje a chtěl jsem ji vzbudit. Nebyla tam.

Byla dole. Tři ochránci hlasitě chrápali v obývacím pokoji – tolik k jejich skutečným kvalitám. Matka a doktorka Eileen seděly v kuchyni nad skleničkou.

Bylo to poprvé, kdy matka pila víno, aniž by u nás byl na návštěvě nějaký pilot. Pak mi došlo, že asi nebudu jediný, kdo má problémy s usínáním. Přestože já měl za sebou pár těžkých dní, matka měla ještě těžší. Vyslýchali ji, zmlátili a vyhrožovali jí daleko horším. Ona musela sedět nad mrtvolou Paddyho Endertona a odstranit tělo nebohého Čuma.

„Co tě vzbudilo?“ řekla, když jsem přistoupil ke stolu. „Nespal jsem. Stejně bych neusnul.“ Položil jsem na stůl destičku společně se seznamem na papíře a ukázal na data na displeji.

„Zelený bod je teď na něčem, co se jmenuje Paddyho Poklad. Myslíte, že by to mohl být Paddy Enderton?“

Matka hleděla na světelný roj, ale zdálo se, že doktorku Eileen zajímají spíš data v okně a seznam, který jsem pořídil. „Kde jsi to sehnal?“ ptala se.

„Tahle slova ta kalkulačka přiřazuje k těm bodům. Každý má jiné jméno.“

„Jen jméno? Nic jiného?“

„Spousty dalších věcí. Jen jsem nevěděl, co znamenají, tak jsem to nezapisoval.“

Doktorka Eileen položila list papíru a s rozzářenýma očima se obrátila k displeji. „Ukaž.“

Přejel jsem zeleným kurzorem na zářící rudý bod, na který jsem se díval už předtím a řekl jsem: „Primární skupinu dat.“ V datovém okně se objevilo Ardscull. Pod tím byla obvyklá tajemná šestice čísel.

Měl bych dodat, že tajemná byla pro mě, protože doktorka Eileen vydechla, jako by zadržovala dech posledních pět minut a zasípala: „Jayi, tys to dokázal! Molly, měla bys být na něho hrdá.“

„Já na něho jsem hrdá,“ řekla Matka. „Většinou. Ale nevím, co udělal.“

„Tahle malá světýlka,“ ukázala doktorka Eileen. „Představují tělesa. Ta jména, která Jay zapsal, jsou jména některých větších planetek v Bludišti. Myslím, že tohle celé je Bludiště. A vsadím se, že Paddyho Poklad je místo, kde Paddy Enderton doufal najít Základnu Božské rychlosti.“

„Ale podle toho se nedozvíš, jak se tam dostat,“ protestovala matka. „Je to jen obrázek.“

„Byl by – nebýt těchhle…,“ doktorka Eileen ukázala na šest devítimístných čísel patřících ke slovu Ardscull. „Nejsem pilot a moc toho o planetách a měsících nevím, ale šest čísel stačí na určení polohy a rychlosti objektu v prostoru. Vsadím se, že těch pět čísel, která se téměř nemění, popisuje formu oběžné dráhy. A to šesté, to které se zvětšuje, popisuje umístění objektu na oběžné dráze. To je všechno, co potřebuješ, aby ses na to místo dostala.“

„Jsou tady ještě další informace.“ Vrátil jsem zelený kurzor na bod Paddyho Poklad. Když se objevilo jméno a šest obvyklých čísel, jsem řekl zřetelně: „Sekundární skupinu dat.“

Datové okno bylo nepříjemně prázdné. „To je zvláštní,“ řekl jsem. „S těmi ostatními to fungovalo. Proč tady ne?“

„Protože Paddyho Poklad se od ostatních přirozených světů liší.“ Doktorka Eileen vstala a začala obcházet kolem stolu. „Můj bože, Molly, víš, co to znamená? Už se nedivím, že ti chlapi včera tak zuřili. Musíme všem říct, co jsme objevili. Pak si musíme najmout loď a vypravit se tam.“

„Minutku počkej.“ Matka doktorku zastavila v půli kroku. „Teď děláš to, z čeho viníš mě – rychlé závěry. Za prvé bereš jako hotovou věc, že Paddyho poklad musí být stejná věc, jako Základna Pohonu Božské rychlosti.“

„To, co Jay drží v ruce, nebylo vyrobeno ve Čtyřiceti světech.“

„Možná ne. Ale tys tvrdila, že Paddy Enderton nebyl na Základně Božské rychlosti. Jestli je to pravda, jak se dostal ke kalkulátoru a displeji?“

„Já nevím. To jsou detaily. Vím o dobrém způsobu, jak všechno zjistit – letět tam a vidět to na vlastní oči.“

„Tak dobře. Ale poslední věc, kterou si můžeš dovolit, je říct o tom spoustě lidí.“ Matka se ohlédla a ztišila hlas – přestože na to, aby vzbudila ty chrapouny vedle v pokoji, by spíš musela střílet z děla. „Bude lepší to lidem říct, teprve až se vrátíš. Čím méně se s tím budeme chlubit, tím méně potíží riskujeme. Ti darebáci, kteří tady byli včera, by rádi měli tvé cestovní plány.“

Doktorka Eileen znovu usedla na židli. „No, někdo to vědět musí. Musíš mi pomoct najít loď a pár spolehlivých pilotů.“

„Dobře. Najdeme loď. Ale já se toho nemůžu přímo účastnit, Eileen.“

„Proč ne?“

„Ti muži, kteří tady včera v noci byli. Poznala bych je – a oni by poznali mě. Kdyby mě viděli, bylo by to stejné, jako kdybys nosila cedulku s popisem toho, co se chystáš udělat.“

„Pak si loď najdu sama.“

„To je skoro stejně špatné. Na to potřebuješ, muže, Eileen. Pokud nechceš být nápadná. Nikdo jakživ neslyšel o ženě ve vesmíru.“

„To je z naprosto jiných důvodů a ty to dobře víš.“

Matka to možná věděla. Já ne a v tom okamžiku mě to nezajímalo.

„Mě neviděli!“ řekl jsem. „Mě by nepoznali. Jsem muž. Já najdu loď.“

Matka zavrtěla hlavou. „Dokázal jsi úžasné věci, Jayi, ale jsi příliš mladý.“

Příliš mladý po tom všem, co jsem měl za sebou! Popadl jsem kalkulačku Paddyho Endertona a přitiskl si ji k hrudi.

„Příliš mladý na hledání lodi,“ řekla doktorka Eileen. „Ano, s tím souhlasím. Ale je Jay příliš mladý na to, aby letěl? Podívej se na jeho tvář, Molly. Kdo si to zaslouží, když ne on?“

Matka na mě pohlédla a já na ni. Byly to nejdelší vteřiny v mém životě a ona nakonec přikývla.

„Tak dobře,“ řekla pomalu. „Zasloužíš si to, Jayi. To opravdu ano. Můžeš letět s doktorkou Eileen – pokud poletí.“

„Poletím,“ řekla doktorka Eileen rozhodně.

„Dobrá,“ opakovala matka. „A teď běž do postele, Jayi,“ dodala automaticky. „V tuhle dobu bys měl dávno spát.“

Kapitola devátá

Znám dva způsoby, jak zařídit, aby se čas roztáhl do nekonečna.

Jeden z nich je jet někam, kde jste nikdy předtím nebyli, a dělat stovky nových a zajímavých věcí. Po dvou dnech vám připadá, že jste byli pryč už celá staletí a nemůžete uvěřit, že uplynulo tak málo času.

Druhý způsob je na něco čekat, čekat a čekat, aniž byste byli schopni to nějak urychlit.

Přesně tak jsem dopadl já během dvou týdnů potom, co doktorka Eileen řekla, že se poletíme podívat na Paddyho Poklad. Zatímco jiní měli zajímavé úkoly, já musel zůstat doma, pomáhat matce a hlídkovat, abych včas odhalil případné vracející se útočníky.

Ke konci prvního týdne už nebezpečí návratu nebylo tak akutní. Protože Paddy Enderton nezanechal závěť, odvezla doktorka Eileen jeho věci do Skibbereenu, kde je chtěla prodat na aukci. Výtěžek měl jít na Paddyho pohřeb a na opravu našeho poničeného nábytku.

Nakonec jsme nedostali ani penny. Než se aukce mohla uskutečnit, vloupal se někdo do skladu ve Skibbereenu a všechny věci ukradl.

Matka byla vlastně ráda, alespoň jsme nebyli tak lákavým cílem.

Následoval další nudný týden. Duncan West, který toho věděl až příliš na to, abychom ho považovali za cizího člověka, vyrazil do Muldoonského přístavu. Slíbil, že bude mlčet a vybíral loď a posádku. Věděl, že to nebude jednoduché, když po Příchodu zimy byly posádky roztroušeny po celém kraji. Doktorka Eileen dál pokračovala v práci a tiše zařizovala, aby za ni po dobu její nepřítomnosti zaskočil doktor ze severní části jezera Sheelin. Zařizovala také další věci, což jsem zjistil až mnohem později.

Stavovala se teď často, ale jedinou pro mě zajímavou návštěvou byla ta, při které mi přivezla Tabulky Bludiště. Obsahovaly jména planetek a sady čísel nazvaných orbitální konstanty, šest pro každou z nich.

Porovnával jsem tabulky s daty z Endertonovy kalkulačky/rekordéru/displeje a bůhví čeho ještě. Údaje se lišily, ale doktorka Eileen řekla, že rozdíl byl způsoben tím, že jedny souřadnice byly založeny na Maveen samotné, zatímco druhé vycházely z toho, co nazývala „středem hmoty celého systému Maveen.“

Většinu jmen z tabulky doktorky Eileen jsem našel na Paddyho displeji. Paddyho Poklad v jejích tabulkách nebyl, ale doktorka říkala, že ji to nepřekvapuje. V Bludišti bylo daleko více planetek, než kdo mohl prozkoumat a bylo pravděpodobné, že opravdu malá tělesa budou vynechána. Tenkrát jsem ještě nevěděl, co myslí, když říká „malá“, a užasl jsem, když jsem později zjistil, že se nikdo neobtěžoval pojmenováváním něčeho v průměru menšího než dva kilometry, což je od nás do Toltoony a ještě dál. Poprvé v životě jsem začínal chápat, jak obrovskou rozlohu Čtyřicet světů zabírá.

Jednoho krásného tichého dne, kdy příliš nefoukalo a nemrzlo, jsem se znovu odvážil na vrcholek věže. Na čtyřikrát jsem dostal dolů telecon a ukázal ho doktorce Eileen. Řekla, že to je další důkaz technologie, kterou neměli nikde ve Čtyřiceti světech, ale nedokázala najít přímé spojení mezi tímhle a Paddyho pokladem a dokonce si ho ani nevzala s sebou.

Postavil jsem ho v předním pokoji – opět v mém pokoji – a každý den jsem sledoval Muldoonskou základnu. Byl tam klid. Za celý týden jsem viděl jen dva starty. Po zbytek času, když mě matka nehonila do práce – myslím, že mě schválně zaměstnávala – jsem seděl nahoře a hrál si s kalkulátorem.

Brzy bylo jasné, že dokáže ještě spoustu dalších věcí, které jsem však nechápal. To nejjednodušší bylo přejet kurzorem na nějakou planetku v Bludišti a vyžádat si další a další údaje pomocí „Sekundární“ a „Terciární skupiny dat“ a tak dále. Problém tkvěl v tom, že jsem nerozuměl ničemu z toho, co jsem viděl. Byly to seznamy chemického složení objektů (ty, které jsem nechápal poprvé); pak tam byly „deltavé“ přehledy, ze kterých bylo možno zjistit, v jakém čase se loď může dostat z určité planetky na jinou. A nakonec, na nejdetailnějším seznamu byl kompletní záznam sestavený ze všech pozorování příslušného objektu. Pro hledače pokladů by takové údaje byly zbytečné.

Pro nás však byly užitečné. Mířili jsme k Paddyho Pokladu a jen k Paddyho Pokladu. Přesto jsem přemýšlel, jestli nám něco neuniklo. Jestli se ti muži, kteří k nám násilím vnikli, nezajímali o údaje o známých planetkách Bludiště. Nebo možná chtěli něco úplně jiného, něco, na co jsme nepomysleli.

Já jsem s Paddym Endertonem strávil nejvíce času. Byl drsný, hrubý a špinavý, ale také praktický. Nikdy, ani jednou, se mnou nehovořil o hvězdách, nebo o Pohonu Božské rychlosti.

Ať si doktorka Eileen říkala cokoli, pořád jsem ho nedokázal vidět jako člověka, kterého by zajímala existence Základny Božské rychlosti nebo dlouhodobé vyhlídky lidstva na Erinu. Pokud místo nazval Paddyho Pokladem, tak to bylo to, co tam očekával: něco, z čeho by zbohatl.

Než jsem měl možnost pořádně se tím zabývat, stalo se tisíc věcí najednou. Čas se zase začínal smršťovat a najednou toho bylo tolik, že si ani nepamatuji, co bylo dříve.

Začalo to, když k nám jednou pozdě odpoledne přišla doktorka Eileen. Dostala zprávu od Duncana Westa. Našel a najal loď Cuchulain i s posádkou a teď spěšně připravoval zásoby na cestu do Muldoonu. Potřeboval pomoc a řekl doktorce Eileen, že se k němu mám připojit hned, jak budu moci.

Mohl jsem okamžitě a netajil jsem se tím. Matka mi dlouho do noci šila temně modré kalhoty a sako pilota a hned ráno mě spolu s doktorkou ve vznášedle odvezly do Toltoony. Tam mě posadily do hromadného dopravního prostředku, mířícího do Muldoonu. Chvíli jsem se děsil, že mě matka bude objímat před ostatními pasažéry, ale nestalo se tak.

Cesta do Muldoonského přístavu kolem spodního cípu jezera trvala čtyři hodiny. Celou tu dobu jsem se oddával slastným představám. Předtím jsem byl v Muldoonské základně vždycky jako vetřelec. Teď budu opravdovým pilotem.

Na zastávce jsem si hodil batoh přes rameno a vydal se na dlouhou cestu k nákladovému prostoru, kde by měl být strýček Duncan. Chtěl jsem všechno vidět a chtěl jsem, aby všichni viděli mě. Bylo mi líto, že je právě zimní útlum.

Vlastně si myslím, že si mě vůbec nikdo nevšímal. A mé velké setkání se strýčkem Duncanem bylo zklamáním.

Dokonce mi ani neřekl ahoj. Jen na mě kývl a pokračoval v rozhovoru s kostnatým, bradatým mužem s mrkvově rudými vlasy a čistě oholenou tváří, který na mě pohlédl, nic neřekl a dál vrtěl hlavou.

„Ale odtud jsou ty peníze.“ Strýček Duncan nikdy nezvyšoval hlas, ale dnes mi připadal napjatější než obvykle. Měl jsem pocit, že takhle už se nějakou dobu dohadovali. „Můj vklad v tom není, takže nemám právo měnit dohodu, ale pamatujte si zlaté pravidlo: náš zákazník, náš pán.“

„Ne ve vesmíru,“ řekl velký muž. Měl štěrkový a dýchavičný hlas pilota a se zavřenýma očima bych ho považoval za Paddyho Endertona.

„To jste měl říct hned na začátku,“ pokračoval hněvivě, „a stopli bysme to už tenkrát. Vy říkáte, že nemůžete změnit dohodu. No, ale já taky ne. Jestli opravdu chcete vzít na palubu Cuchulainu ženu, je to na vás. Ale já s tím rozhodně nesouhlasím. Víte sám, jak je to se ženami ve vesmíru. Musíte si promluvit se šéfem a zeptat se ho, co na to říká. Vrátí se zítra.“

Pak na mě pohlédl přes špičku dlouhého nosu. „A co je tohle? Další zimní překvapení?“

„Ne. To je Jay Hara. Říkal jsem vám, že dorazí.“ Duncan se otočil ke mně. „Jayi, tohle je Tom Toole, pokladní na Cuchulainu. S ním a se mnou budeš pracovat na zásobách.“

Toole mi nepodal ruku, ale věnoval mi dlouhý zamyšlený pohled. „Jay Hara,“ řekl po chvíli. „Jsi ještě mladý, hm. Ale já taky začínal mladý. Dokážeš uspořádat seznam věcí podle jejich váhy?“

„Jistě.“ Pokud ne, budu se to muset rychle naučit. „Tak tady je.“ Podal mi dlouhý vytištěný seznam. „Tyhle věci naskládáš na támhlety palety a to tak, že nejtěžší půjdou první. Pak je odvezeš k dopravní lodi. Chápeš, tak se nakládá, nejtěžší k těžišti lodi.“ Pak se podrážděně obrátil k Duncanovi. „Když dohodu nemůžete změnit vy, kdo tedy může?“

„Doktorka Xavierová. Doktorka Eileen Xavierová. Postarám se, aby tady byla zítra a promluvila si s šéfem.“

„Ona je jednou z těch dvou žen, které chtějí nahoru?“

„Ano. Jednou ze dvou.“

„Jak je stará? Šéf se určitě bude ptát.“

„Dost stará. Možná pětašedesát.“

Tom Toole zachrochtal. „To zní docela dobře. A co ta druhá?“

„Mnohem mladší. Třicet pět.“ Duncan chtěl ještě něco říci, ale pak si všiml, že stále poslouchám. „No tak, Jayi, dej se do práce. Nevzal jsem tě do Muldoonu, abys tady stál a civěl.“

Pomalu jsem vyrazil k paletám v nákladovém prostoru. Ještě jsem zaslechl, jak Tom Toole říká: „Třicítka? A hezká, předpokládám. No tak to je špatný. Ta vaše doktorka bude mít se šéfem asi nepříjemný rozhovor, to vám teda řeknu.“

Doktorka Eileen a velitel Cuchulainu měli přesně takový rozhovor, jaký Tom Toole předpokládal.

Byl jsem tam a vše jsem slyšel kromě prvních dvou minut.

Doktorka Eileen dorazila do Muldoonu v noci. Ráno se mnou a s Duncanem snídala v jediné otevřené zimní kavárně. V tu chvíli dorazil Tom Toole. Přivedl s sebou štíhlého muže, který měl dlouhé hnědé vlasy pečlivě stažené do ohonu. Nepovažoval bych ho za pilota, protože dýchal normálně, a ani na tvářích, ani v jasně šedých očích neměl popraskané žilky. Ale měl na sobě temně modrý oblek pilota, na hrudi a ramenou napjatý, bez jediného varhánku.

Zastavili před námi. „Doktorka Eileen Xavierová?“ zeptal se Toole. Dnes ráno mluvil docela tiše. „Tohle je hlavní muž na Cuchulainu, velitel Daniel Shaker.“

Štíhlý muž podal doktorce Eileen ruku. „Raději Dan Shaker,“ řekl a mě zamrazilo. „Těší mě, že vás poznávám, doktorko.“

Hlas měl čistý a zpěvný, ani známky po kosmických plících. Já si toho však téměř nevšímal, protože se mi v hlavě ozýval sípot Paddyho Endertona: „Jestli je to Dan, chápeš, pak Pánbůh s námi. A Pánbůh s tebou, Jayi Haro. A Pánbůh se všema.“

Po několika vteřinách se mi mozek vrátil zpět do hlavy. Civěl jsem, jak jeho ruka potřásá doktorčinou. Připadala mi naprosto normální.

„Nuže, doktorko,“ řekl Shaker. „Jsem si jist, že spolu budeme dobře vycházet a že naše cesta bude úspěšná. Ale podle Toma je pár věcí, o kterých si budeme muset promluvit, než vyrazíme. Tedy do toho.“

Téměř neznatelně kývl na Toma Tooleho a ten se obrátil a opustil restauraci.

Daniel Shaker právě tak lehce kývl na strýčka Duncana. „V soukromí, pane Weste, pokud se nebudete zlobit.“ A když Duncan vstal a já se chystal udělat totéž, Shaker se na mě velice příjemně usmál – úsměvem, který rozzářil jeho jiskřící oči a tvář, a řekl: „Ty musíš být Jay Hara. Vsadím se, že už se těšíš, až se podíváš do vesmíru. Vím, jak jsem to prožíval v tvém věku.“

„Už se nemůže dočkat,“ řekla doktorka Eileen. „Teď nás nech, Jayi.“

„Ne, to je v pořádku.“ Daniel Shaker ukázal na můj talíř, kde ležela nedojedená snídaně. „Ať tady zůstane a dojí to. Pamatuji se na svůj apetýt, když mi bylo šestnáct.“

Doktorka Eileen chvíli váhala a pak pokrčila rameny. „Vlastně nemám žádná tajemství, ale Duncan West říkal, že máte jisté obavy o osud naší cesty.“

„To opravdu mám, doktorko Xavierová.“ Shaker vzal krajíc chleba a rozlomil ho napůl, ale nejedl, jak jsem si všiml. Jen ho žmoulal mezi prsty. „Mám starosti,“ pokračoval, „ale ne o sebe. O vás a o svou posádku. Tom Toole říkal, že chcete vzít do vesmíru ženy.“

„Jen dvě ženy. Mě a Molly Harovou.“ Doktorka Eileen kývla hlavou ke mně. „Molly Harová je Jayova matka.“

„Na tom nezáleží. Víte, že ženy ve vesmíru přinášejí smůlu.“

„Vím. A vím, že je to nesmysl.“ Doktorka Eileen se usmála na Daniela Shakera. „Připadáte mi jako rozumný muž, kapitáne Shakere –“

„Nejsem kapitán. Kapitán Cuchulainu zemřel při nehodě ve vesmíru. Já jsem jen velitel a budu tady jen tak dlouho, dokud majitel nenajde nového kapitána.“

„Takže do té doby vám mohu říkat kapitáne. Kromě toho jsem přesvědčená, že víte, proč ženy nelétají do vesmíru. Se smůlou to nemá co dělat, jsou to jen předsudky. Je to ze stejného důvodu, proč ženy nemají nebezpečná povolání, ať na Erinu, nebo ve vesmíru. Mám říkat proč?“

„Ženy jsou příliš vzácné. Příliš cenné, než aby bylo možno riskovat jejich životy.“ Daniel Shaker pořád hleděl na doktorku Eileen, ale já měl neustále pocit, že sleduje také mě. Kromě rukou, které stále nepřítomně drtily chleba, byl naprosto klidný. „Ženy musíme chránit. Jako oko v hlavě. A vesmír je nebezpečný.“

„Zdá se, že vy si žijete docela dobře.“ Doktorka Eileen na něho pohlédla okem lékaře. „Kdybych to nevěděla, nikdy by mě nenapadlo, že byste mohl být pilotem. Nenesete žádné známky pohybu ve vakuu. Ani váš hlas, plíce, či pleť.“

„Dávám si pozor. Pozor si můžete dávat ve vesmíru jako kdekoli jinde. Avšak i já mám za sebou několik nehod, i když to není vidět.“ Shaker pomalu zavrtěl hlavou, jako by vzpomínal. Pak pokračoval: „Znovu vám opakuji, co znám z vlastní zkušenosti: Vesmír je nebezpečný.“

„S tím souhlasím. Ale vy musíte uznat, že je nesmyslné říkat, že ženy přinášejí smůlu.“

„Uznat to mohu.“ Shaker odložil krajíc a založil si ruce na prsou a stiskl si bicepsy – tak, jak jsem to potom viděl ještě tisíckrát. „A vy to můžete tvrdit, ale co si myslím já nebo vy, doktorko, není důležité. Já musím vést posádku a nemám iluze o tom, co si myslí oni. A co se praxe týče, mají pravdu. Ženy ve vesmíru – zvláště pak mladé a atraktivní – způsobují problémy z jiných důvodů. Většina členů mé posádky jsou mladí muži. Teď, během zimy vypouštějí páru a možná, že pár dní by byli klidní. Ale já předpokládám, že bychom mohli být pryč déle než pár dní. A pak by mladá žena na palubě byla pohromou. To nejsou předsudky. To je skutečnost.“

„Už chápu,“ řekla doktorka Eileen. „Kdyby bylo na Erinu tolik žen jako mužů, tak jak to bývalo, mohlo by jich být tolik i ve vesmíru. A pak by to nebyl problém. Ale takhle…“ Pohlédla na mě a pak na Dannyho Shakera. „Řekl jste mladá a atraktivní žena. To já nejsem. Předpokládám tedy, že proti mé přítomnosti námitky nebudou.“

Shaker překvapeně škubl hlavou. „Tak jsem to nemyslel, doktorko Xavierová. Ale proti vaší logice nic nenamítám. Vy už jste ve věku, kdy byste na palubě neměla mít problémy. To už bych nějak zařídil. Posádka bude reptat, ale oni reptají vždycky. Tak raději tohle, než něco jiného.“ Stále si ještě masíroval bicepsy, když ukázal na mě. „Ale Jayova matka ne. Souhlasíte se mnou, že vzít Molly Harovou by přidělalo potíže?“

Připadalo mi to zvláštní, ale v tu chvíli se mi zdálo, že vidím v tváři doktorky Eileen úlevu. Pak přikývla a řekla: „Myslím, že ano. Je to škoda, ale pokusím se to Molly nějak vysvětlit.“

Přemýšlel jsem, jestli měla doktorka Eileen obavy o vlivu matky na posádku. O své matce jsem nikdy nepřemýšlel jako o „mladé a atraktivní“, ale pilotům se líbila – alespoň podle toho, kolik jich k nám chodilo. Ale na takové myšlenky jsem neměl mnoho času, protože Daniel Shaker už vstával.

„Takže jsme domluveni, doktorko Xavierová,“ řekl. „A teď, pokud máme dnes v noci jít nahoru a pokud má Cuchulain pozítří vyrazit, musíme udělat tisíc věcí.“ Poklepal mi na rameno. „No tak, Jayi Haro. Teď budeš pilotem. Tom Toole říká, že jsi užitečný pomocník a já budu potřebovat veškerou pomoc.“ Celou dobu se mi dařilo poslouchat a jíst současně, takže snídaně už byla ve mně. I kdyby nebyla, přesto bych s velikou radostí s Dannym Shakerem vyrazil. Teď jsi pilot. A skutečnost, že matka s námi nepoletí, mi vůbec nevadila. Byl jsem rád. Chtěl jsem vypadat jako pilot a ne jako něčí dítě.

Trvalo však ještě dlouho, než jsem zjistil, že to byl Danny Shaker a ne já nebo doktorka Eileen, kdo naším setkáním získal přesně to, co potřeboval.

Kapitola desátá

V tu chvíli jsem cítil, že vesmír už je velice blízko. Ale než se k tomu dostanu, musím vám říci o Muldoonské základně a systému dopravních raket.

Než jsem se setkal s Dannym Shakerem, navštívil jsem základnu nejméně tucetkrát a myslel jsem si, že ji znám. Deset minut se Shakerem mě přesvědčilo o opaku. Viděl jsem věci zvenčí, abych tak řekl, jako člověk, který prostě vidí střechu a zdi domu a jeho okna, ale neuvědomuje si, že uvnitř jsou lidé a nábytek. Teď jsem měl vstoupit hlavním vchodem.

Šli jsme přímo k rampě. Byl to obrovský betonový kruh a dopravní raketa už trůnila na ocelovém roštu uprostřed. Když bylo špatné počasí, dala se celá rampa zastřešit posuvnou kupolí – takhle to zůstávalo celou zimu. Teď však byla obloha jasná a všechno bylo otevřené.

Po Příchodu zimy bylo všechno opuštěné, ale Shaker říkal, že to není problém. „Lidí je tady zapotřebí jen k nakládání. Jakmile je to hotové, start probíhá automaticky. Až budeme připraveni, pofrčíme nahoru na sraz.“

„Co to je?“

„Nahoře. Druhá část Muldoonské základny. Nahoře, na oběžné dráze. Je tam všechno, co tady, možná ještě víc.“

„Ale kde je posádka?“ Viděl jsem Toma Tooleho, který zády k nám na druhé straně rampy něco opravoval, ale to bylo všechno.

„Většina z nich si vychutnává poslední okamžiky zimy. Zůstanou na Erinu do poslední minuty a pak se k nám připojí na Cuchulainu. Jdeme.“

Pískl mezi zuby, jako by napodoboval táhlý ptačí zpěv. Tom Toole se otočil a kývl na pozdrav, ale nepřidal se k nám, když mě Shaker vedl betonovým pásem. Nervózně jsem se zarazil. Nechtěl snad Shaker použít dopravní rakety bez Duncana a doktorky Eileen?

Uklidňoval jsem se myšlenkou, že je ráno a startuje se přece až večer. Následoval jsem ho.

Došel až k ocelovému roštu ve středu. Teď stál na něm a hleděl dolů. Když jsem k němu opatrně došel, ukázal dolů.

„Vidíš to?“

Sledoval jsem jeho ruku a uviděl matně rudé kruhy pod roštem.

„Jestli tady někdy budeš a uvidíš, jak začínají blikat, vezmi nohy na ramena. Znamená to, že se během minuty bude startovat. Pokud bys i přesto zůstal, zemřeš. Ale nikdo by tě nemusel pohřbívat. Odešel bys jako obláček páry.“

A my jsme měli vyrazit do vesmíru v lodi, která seděla na tomto smrtícím roštu.

„Jakto že se nevypaří taky raketa?“ Nechtěl jsem informaci. Chtěl jsem ujištění.

„Díky tomuhle,“ řekl Shaker. Vykročil k obrovskému kruhovému tlumícímu talíři pod lodí.

„Snáší to vysoké tlaky a teploty lépe než všechno, co kdy bylo na Erinu vyrobeno.“

„Tohle nebylo vyrobeno na Erinu? A kde tedy?“ Posledních pár minut jsem mu pokládal otázku za otázkou, ale zdálo se, že to Dannymu Shakerovi vůbec nevadí. Byl tak přátelský a tak klidný, že jsem si ho těžko dokázal představit jako kapitána lodi. Kapitán by přece měl být hrubý, starý, zamračený nemluva.

„Nikdo přesně neví kdy a kde.“ Otevřenou dlaní poplácal tlumicí talíř. Ten zazvonil jako obrovský křišťálový zvon. „Ale je to všechno prastaré,“ pokračoval. „Z doby před Izolací.“

Mluvil docela věcně. Zjevně nepochyboval o tom, že Izolace je skutečná. Kdysi jsme létali ke hvězdám a znali vesmír daleko za Čtyřiceti světy a tak to je.

„Ale pořád pracují skvěle,“ pokračoval. „Bezpečněji než dnešní věci. Vlastně dnes bychom nic takového asi vyrobit nedokázali. Nemáme ani nástroje, ani materiál, ani znalosti. Erin může být opravdu šťastný, že máme tyhle. Bez tohoto dopravního systému bychom podle mě nebyli schopni čerpat zásoby ze Čtyřiceti světů. A bez lehkých kovů, které tam nacházíme, by byl Erin ve vážných potížích.“

„Už jsi byl někdy uvnitř dopravní lodi? Pojď.“ Nečekal na odpověď a hned vystoupil na rampu, po které se dopravoval náklad a pasažéři do nitra lodi.

Zdálky mi lodi nepřipadaly nějak výjimečně velké. Každá jako stříbřitá polokoule bez oken sedící na tlumicím polštáři. Na vrcholku byla černá kruhová anténa. Bylo snadné představit si loď jako obrovský servírovací poklop, který se dal zvednout z tlumícího talíře za kruhovou anténu.

Věděl jsem, že se mýlím, protože loď a talíř musely zůstat pevně spojeny, pokud nebyly záměrně ponechány na oběžné dráze. Co jsem si však neuvědomil, dokud jsem nevstoupil dovnitř, byly rozměry lodi. Šel jsem za Dannym Shakerem nejméně deset kroků do centrální kontrolní kabiny, úzkou chodbou, vyšší než byl on. Vnitřní stěny byly průhledné a my byli ze všech stran obklopeni velkými paletami nákladu.

Jakmile jsem byl uvnitř, viděl jsem, že nákladový prostor je celý otlučený a zprohýbaný. Stěny a klenutý strop byly plné škrábanců, promáčklin a rýh v místech, kde do nich narážel náklad.

„Ne během přistání nebo startu,“ řekl Danny Shaker. Sledoval můj pohled a myšlenky. „Ty jsou tak hladké, jak se ti zamane. Ty stěny, to jsou pozůstatky neopatrného nakládání.“ Posadil se před pult displejů a ovladačů. „Jsi připraven? Jestli ano, posaď se támhle.“

„Připraven na co?“ řekl jsem rychle. „Na malou zkoušku.“ Jeho rošťácký škleb zahnal většinu chmur. „Vím, že jsi jako většina Suchozemců nikdy nebyl nahoře. Tak jsem si říkal, že bychom se teď mohli trochu proletět, jen maličko. A zítra, až to bude doopravdy, až tady bude doktorka Xavierová a tvůj přítel Duncan, už budeš veterán a budeš vědět, co máš čekat.“

Stejně mi nedal na vybranou. Než jsem stačil cokoli říct, přehodil čtyři spínače a já zaslechl vzdálené vytí.

„Sirény zvenčí lodi,“ vysvětlil Shaker. „To aby Tom Toole a všichni další zůstali v bezpečné vzdálenosti. Ne že by to Tom potřeboval. Podívej, už je daleko.“ Ukázal na obrazovky v horní části kruhové kabiny. Ukazovaly prázdný pás betonu kolem lodi. Někde, přestože jsem je neviděl, musely být kamery mířící od lodi a dolů.

„Teď bude půl minuty blikat varovné světlo pod roštem,“ pokračoval Danny Shaker. „Pak poletíme.“

Žaludek se mi začal varovně chvět jako jednou v létě, když jsem vypil spoustu studené vody z jezera a ta se ve mně nezastavila. Než se však mohlo stát něco strašného, cítil jsem mírný tlak v uších a Shaker tiše řekl: „Tak, a letíme. Podívej.“

Bylo to jako sen. Nehýbali jsme se, nemohli jsme. Ale obraz na monitorech se měnil. Betonová plocha byla nahrazena kupolemi, hangáry a mrakodrapy. Dívali jsme se na ně z výšky a každou sekundu se vzdalovaly.

Zvláštní je, že jsem vůbec neměl ty nepříjemné pocity, jako když jsem lezl na věž vodojemu. Kupole se zmenšovaly a zmenšovaly a já nakonec viděl na druhý břeh jezera Sheelin až do Toltoony a pořád jsem ještě neměl pocit výšky. Bylo to jako sedět v pevné budově a sledovat film.

„Tak jak?“ zeptal se Shaker.

„V pohodě.“ zasmál jsem se. „Je to úžasné. Bude takový i vesmír?“

„Obávám se, že nikoli. Mnohem nudnější – při startu a přistání je vždycky na co koukat. Ve vesmíru není nic – někdy celé měsíce. No, to by mohlo stačit.“

Shaker přecvakal další řadu spínačů. Po několika sekundách se obraz na monitorech přestal zmenšovat a začal růst. Brzy jsem zase viděl věže a kupole Muldoonu, byly blíž a blíž.

„Jak vysoko jsme byli?“ Přistát se mi chtělo ze všeho nejméně.

„Půl kilometru. Nestačilo?“ Shaker se usmál, když uviděl mé zklamání. „Neboj. Zbytek tě čeká zítra – až do vesmíru.“

Přistáli jsme stejně hladce jako při startu.

Tak to je všechno, celá ta věc. Můj první let: ne do vesmíru, ale k vesmíru. Tak, jak jsem to popsal, vám to může připadat jako nic. Zbytek dne jsem strávil taháním zásob s Tomem Toolem, který podle mě neřekl ani o deset slov víc, než musel.

Pro mě to však znamenalo hodně a někde se to muselo projevit. Protože pozdě večer, když se doktorka Eileen vrátila z návštěv kolem jezera, jsem byl ještě vzhůru, seděl jsem v našem pokoji v Muldoonu, o který jsme se my tři dělili. Stačil jí jeden pohled a už se ptala: „Copak úžasného se ti přihodilo, Jayi?“

„Daniel Shaker.“ Strýček Duncan odpověděl za mě. „Vzal ho na projížďku nákladní lodí. Udělal si z něho fanouška.“

„To věřím. Sama nejsem příliš daleko.“ Doktorka Eileen si svlékla kabát a nalila si grog. Nedivil jsem se. Venku byla nejchladnější noc v roce.

„Daniel Shaker je inteligentní,“ pokračovala „a to je rarita – obzvlášť mezi piloty. Vsadím se, že taky hodně čte. Jak jsi ho objevil, Duncane?“

„Objevil?“ Strýček Duncan vypadal nechápavě jako vždycky. „Já nevím. Poptával jsem se v Muldoonu. Mluvil jsem s lidmi. Teď zrovna není nejlepší výběr. Nikomu se nahoru nechce a stejně je tady málo lodí.“

To byla Stjejdadunkova typická nicneříkající odpověď, ale doktorce Eileen asi stačila.

„Takže jsme měli štěstí.“ S povzdechem se usadila do křesla a popíjela grog. „To je dobře. Mluvila jsem s Moly a moc jí nevadilo, že nepoletí. Doma má práce nad hlavu. Ale říkala, že má strach o Jaye. Řekla jsem jí, ať se nebojí, že jsme v dobrých rukou. Ráda slyším, že to je pravda.“

Kapitola jedenáctá

Už jsme byli připraveni, když nastal poslední zádrhel. Ráno, když Danny Shaker nebyl v Muldoonu, mě doktorka Eileen poprosila, abych ji zavedl za Tomem Toolem. Řekla mu, že do vesmíru s námi poletí další dva lidé.

„Do pekla poletí!“ zakřičel Tom Toole, dal si ruce v bok a pokoušel se ji drtit pohledem. Toole, na rozdíl od Daniela Shakera, byl tím typem pilota, na které jsem byl zvyklý – hranatý, drsný a zamračený. Tyčil se o celé hlavy výš nad doktorkou Eileen, ale ta necouvla. „Ale poletí,“ řekla. „Nutně je potřebuji.“

„Na co? Posádka Cuchulainu je kompletní.“

„Jsou to mí asistenti.“

„O tom slyším poprvé. Už nemůžeme přibrat další pasažéry.“

„Nevím, proč bychom nemohli. Za zásoby jsem zaplatila dost, pane Toole – dost na cestu kolem celých Čtyřiceti světů.“

„Teď nemluvím o zásobách.“

„Tak o čem?“

Tom Toole zavrtěl hlavou. „Šéf o tom nic neví.“

„Tak mu to řeknete.“

Odvrátil se od doktorky Eileen tak, že jsem mu viděl do tváře – spatřil jsem ten nejznechucenější pohled. „To neudělám. Už bylo dost změn. Kdo jsou ti lidé?“

„Pokud to nehodláte tlumočit kapitánu Shakerovi, nevidím důvod, proč bych vám to měla říkat. Ale jsou to vědci z univerzity v Belfastu. Oba jsou to muži, pokud vám jde o tohle.“

„Á, vědci.“ Tom Toole to řekl, jako by si odplivl, ale už se tvářil normálně. „Zbytečná, mrtvá váha.“

„To je váš názor. Můj nikoli.“

Civěli jeden na druhého. Viděl jsem, že doktorka Eileen a Tom Toole se budou snášet asi jako oheň a voda. Nakonec zavrčel: „Řeknu šéfovi, že si s ním o tom chcete promluvit. Pokud bude souhlasit, je to v pořádku. A doufám, že to bylo poslední překvapení.“

Otočil se a bez dalšího slova zmizel. Já však nedokázal zapomenout na ten zvláštní výraz nechuti v jeho tváři. Čeho se bál? Podat Dannymu Shakerovi novou zprávu, která by ho mohla popudit?

„Doktorko Eileen,“ řekl jsem, „když někdo nešťastnou náhodou přijde o ruce, můžou mu znovu narůst?“

Civěla na mě. „Jayi, kdyby existovala soutěž o nějpodivnější otázku, neměl bys soupeře. O čem to mluvíš?“

Připadal jsem si jako idiot, ale už jsem to nemohl vzít zpět. Řekl jsem jí o Paddym Endertonovi a to, co mi řekl o Danovi a Stanovi – že jeden neměl ruce a druhý nohy. „Tom Toole teď vypadal opravdu vystrašeně,“ dodal jsem. „Jako by se Dannyho Shakera bál.“

„Nepleť si strach s respektem, Jayi. Měl bys být rád, že máme kapitána, kterého si posádka váží. Je to silný vůdce. A jedno pravidlo platí nejen ve vesmíru: Nikdo nechce šéfovi říkat špatné zprávy. Podle všeho Shaker pasažéry navíc příliš nevítá.“

„A odpověď? Může ruka nebo noha dorůst?“

„Věda na Erinu ani ve zbytku Čtyřiceti světů to neumožňuje. Ale před Izolací jsme to myslím dokázali. Ztracené kouzlo medicíny. Stále ještě máme léky, které podporují růst tkáně a nervů a většinou dokážeme přišít článek prstu nebo useknutý úd. Ale nevíme, jak docílit dorůstáni orgánů nebo končetin.“

Ptal jsem se špatně, ale v tu chvíli jsem to samozřejmě nevěděl. Zkusil jsem to jinak: „A kdyby měl někdo přístup k Základně Božské rychlosti, možná by měli technologii…“

„Používej mozek, Jayi. Kdyby už jednou byli na Základně Božské rychlosti, věděli by, kde je. Pak by od Paddyho Endertona nic nepotřebovali. Pak by nic nehledali a nezdemolovali by váš dům. Mimochodem, poloha Paddyho pokladu je věc, o které se s nikým nehodlám bavit. Nerada bych tam dorazila jako druhá.“

Pokud má zmínka o tom, že Dan, bezruká polovička dvou půlčíků, si mohl nechat dorůst ruce, nedávala smysl, pak mi připadalo, že myšlenka doktorky Eileen na závod k Paddyho pokladu byla právě tak zdivočelá. Podle všeho jsme byli jediní, kdo se v Muldoonské základně chystal na zimní výlet. Mé obavy však víceméně uklidnila.

On sám úvahy ukončil, když za námi pozdě odpoledne přišel a oznámil nám, že večer startujeme. Oba vědci doktorky Eileen dorazili před několika hodinami a jejich zavazadla byla ještě nicotnější než můj hubený pinglík.

(„Jsou to teoretici, Jayi,“ řekla mi doktorka Eileen jako by to vše vysvětlovalo. „Ne experimentátoři.“)

Vědce jsem ještě neviděl, a tak jsem si dva muže zvědavě prohlížel. Zjevně měli málo společného. Walter Hamilton byl vysoký, světlovlasý a tlustý a měl dlouhou bradu, z jejíhož konce hrozila upadnout prořídlá bradka. Jeho bledý a nezdravý obličej s doživotní zásobou uhrů jako by v životě neviděl slunce. Mít takový obličej, uvažoval bych o sebevraždě. Avšak zdálo se, že Walter Hamilton je se sebou docela spokojený.

James Swift vedle něho stál se svými oslnivě rudými vlasy, vedle kterých i ty Tooleho vypadaly matně, značně nejistě. Byl štíhlý a jen o málo vyšší než já, čistě oholený a měl víc pih než jsem kdy viděl. Připadal mi ještě mladší než vypadal, pokud vám to dává smysl.

Tehdy jsem si nedokázal představit, že by jeden z nich měl odolat náporu Torna Tooleho třeba jen na dvě vteřiny. Později jsem zjistil, že když se James Swift rozzuří – což bývalo dost často – nebojí se vůbec ničeho.

Možná, že Danny Shaker z něj měl podobný pocit. Rozhodně ani jednomu z nich nevěnoval víc než jeden kratičký pohled. Svým přímočarým způsobem zamířil přímo k doktorce Eileen a klidně se před ni postavil.

„Tom Toole říkal, že chcete vzít další pasažéry.“

„Ano, chci. Tyto dva.“ Otočila se, aby muže zapojila do konverzace. „Dr. Hamilton, Dr. Swift, toto je kapitán Daniel Shaker, velitel Cuchulainu.“ A pak k Shakerovi: „Jak vidíte, kapitáne, ani jeden nevypadá na teroristu a ničitele lodí. Nechápu, proč je pan Toole tak neochotný.“

„To je velice prosté.“ Danny Shaker ukázal na prázdnou židli u našeho stolu a sám se posadil naproti doktorce Eileen, která souhlasně přikývla. „Tom Toole je poctivý, zkušený pilot. Byl jsem s ním na spoustě cest. Ale ještě nikdy na takové, jaká se chystá nyní. Řeknu vám tedy, čeho se obáváme.“ Ukazováčkem ťukal o stůl. „Za prvé, na palubě máme ženu. Vás.“

„Starou ženu, kapitáne, která už nemůže mít děti a jejíž věk ani vzhled nezavdávají příčinu ke sporům.“

„To je pravda.“ Shaker se nepokusil o zdvořilý nesouhlas. „V opačném případě byste prostě neletěla. Souhlasil jsem, ale je to proti zvyklostem, což Torna Tooleho znepokojilo. Ostatní členové posádky nebudou o nic spokojenější. Ale to není ta hlavní věc, která Torna a mě znepokojuje. Jdeme dál. Za druhé“ – další prst se přidal k prvnímu ťukajícímu – „je zde skutečnost, že neznám cíl naší výpravy, takže ho nemohu sdělit ani Tomovi, ani zbytku posádky.“

„To už jsem vám vysvětlila. Pokud se to posádka dozví dřív než ve vesmíru, mohli by se to dozvědět i jiní. Cíl se dozvíte hned, jakmile všichni budeme na palubě Cuchulainu a opustíme oběžnou dráhu Erinu. Máte mé slovo.“

„To oceňuji. Ale z toho se nedozvím, proč nechcete, aby se lidé dozvěděli, kam letíme. A tím jsem se dostal přímo k třetímu bodu. Posádka ještě není na palubě, ale už si šušká, že poletíme hledat nějaký veliký poklad.“

Nevím, jak jsem vypadal, ale měl jsem pocit, že mám tvář v jednom ohni. Velký poklad – Paddyho poklad. Ale jak se to někdo mohl dozvědět?

Doktorka Eileen ani nemrkla. „Nevím, co vaše posádka považuje za ‚veliký poklad‘, ale divila bych se, kdybychom na této výpravě našli cokoli, co průměrný člen posádky považuje za cenné.“

„Teď už tedy vím, jak si představujete ‚průměrného člena posádky‘. Ale říkám vám, moje posádka přemýšlí. A cokoli, co znepokojuje mou posádku, znepokojuje i mě – a mělo by znepokojovat i vás. Nespokojená posádka je nevýkonná, možná i nebezpečná. A nakonec, čtvrtá a poslední věc, dnes ráno jste přišla a na Torna Tooleho vybalila další překvapení: Chcete s sebou vzít tyto dva pány“ – Shakerův úsměv věnovaný Jamesi Swiftovi a Walteru Hamiltonovi je ujišťoval, že osobně proti nim nic nemá – „aniž jste Tomovi, nebo mně vysvětlila, o koho jde. To je výborný způsob, jak vyvolat nespokojenost posádky.“

„Nemluvila jsem o tom, protože jsem nepředpokládala, že byste to vy nebo vaše posádka pochopili nebo se o to starali. Ale reptání předejdu hned teď.“ Doktorka Eileen se otočila na židli. „Doktore Swifte, řekněte prosím kapitánu Shakerovi přesně kdo jste a co děláte.“

Já znám doktorku Eileen Xavierovou celý život, takže to, co udělala, mě vůbec nepřekvapilo. Ale Jamese Swifta náhlé zavolání na scénu jistě vyděsilo. Jak stál naproti Dannymu Shakerovi, viděl jsem ho z profilu a všiml jsem si, že rudne až po uši.

„Já – ehm – já jsem James Swift.“ Vyčítavě pohlédl na doktorku Eileen a cukl bradou. „Jsem profesor – opravdový profesor – na katedře fyziky na univerzitě v Belfastu.“

„A co děláte?“ napověděla doktorka Eileen. Jamesi Swiftovi se do toho moc nechtělo. „Učíte?“

„Moc ne. Podílím se na výzkumu volných polí. A přerušení konformní invariance.“

Pobídnutí tentokrát přišlo od Dannyho Shakera v podobě dlouhého a žalostného zavrtění hlavou. „Zopakujte to ještě jednou, profesore. A jednodušeji, pokud to jde.“

„Specializuji se na teorii polí. Klasických polí, ale častěji zkoumám pole kvantová.“ James Swift zvedl hlavu, aby se na Danny Shakera mohl dívat shůry. „Vlastně se hlavně zajímám o jisté formulace kvantové gravitace. Teorie vedou ke skupině bublinových modelů a některé z nich nabízejí množství různých variant struktur časoprostoru. Všechny jsou však kovariabilní, dokonce i s kvantizací třetího řádu. Ala žádný z nich ještě nebyl ověřen, protože energie jsou značně vysoké a vzdálenosti naopak velice krátké. Proto je všechno zatím jen čistá teorie – ale velice slibná teorie.“

Nezdálo se, že by chtěl končit, ale nadechl se, a to doktorce Eileen stačilo, aby zvedla ruku a řekla: „To zatím stačí. Kapitáne?“

Swiftově hatmatilce jsem naprosto nerozuměl a dokázal jsem si představit, jak si Danny Shaker myslí, že ho chtějí obalamutit. Ale on řekl jen: „Dobře, doktorko Xavierová. Posádce to vysvětlovat nebudu. Pokud budou chtít, nepochybuji, že jim to Dr. Swift rád vysvětlí osobně. Ale říkala jste dva vědci –“

Eileen Xavierová přikývla. „Uvidíte. Doktore Hamiltone, byl byste tak laskav –“

Druhý muž měl čas se připravit. Přikývl a začal hladce, hlasitým, přednáškovým tónem. „Jmenuji se Walter Hamilton. Jsem také na univerzitě v Belfastu. Původně jsem vystudoval fyziku, biologii a komunikace, ale během několika posledních let jsem se věnoval studiu historie vědy. Zvláště jsem se specializoval na období těsně po Izolaci.“

Odmlčel se, aby nechal svá slova působit a mlčel tak dlouho, až mě napadlo, že to zní příliš nadutě – a asi opravdu nadutý byl. „Možná vám to připadá jako čistě akademická činnost,“ pokračoval, „ale jde naopak o velice praktickou záležitost. Hned po Izolaci došlo téměř ke kolapsu civilizace na Erinu a následkem toho jsme ztratili obrovské množství vědeckých a technických znalostí. Už jsme je nikdy znovu nezískali. Pokouším se co nejpřesněji definovat tyto ztráty s cílem znovunabytí toho, co jsme kdysi měli.“

Za posledních několik dní jsem slyšel o Izolaci a jejích účincích víc, než kdykoli předtím. Ale zdálo se, že to co, říkal Walter Hamilton, Dannyho Shakera vůbec nepřekvapovalo. Jen kýval.

„Pár lodí zkoumá Čtyřicet světů s podobnými cíli. Přesto však, mám-li být upřímný, musím přiznat, že většina z nás hledá věci, které přinášejí rychlejší zisk. Technologie jsou zajímavé, ale lehké kovy jsou jistota.“ Danny Shaker se obrátil k doktorce Eileen. „Připouštím, že tito vědci jsou skutečnými vědci – Tom Toole o tom pochyboval. Nemám však nejmenší tušení, proč je chcete vzít na palubu Cuchulainu.“

„Tomu nevěřím, víte.“ Doktorka Eileen hleděla přímo na Danny Shakera. „Pokud vás nepodceňuji, kapitáne, pak víte až moc dobře, o co mi jde. Ale víc vám k tomu neřeknu – dokud nebudeme všichni na Cuchulainu a na cestě.“

Shaker odpověděl velice zvláštně. Vlastně vůbec neodpověděl. Jen zavrtěl hlavou, povzdechl si a řekl: „Děkujte bohu, že nejste členem mé posádky, doktorko.“

„To opravdu děkuju,“ souhlasila doktorka Eileen. Najednou se na sebe s Dannym Shakerem šklebili jako blázni.

„Takže to by bylo,“ řekl Shaker. Pak se podíval na mě, mrkl a dodal: „Tři hodiny, Jayi. Už jen tři hodiny a budeš v nákladní lodi na cestě do vesmíru.“

Ohromné!

Tehdy jsem si poprvé uvědomil, že můžu slyšet každé slovo rozhovoru – a přesto na konci netušit, co se stalo.

Kapitola dvanáctá

V nákladní lodi nás bylo šest: doktorka Eileen, Danny Shaker, Duncan West, Walter Hamilton, James Swift a já. Matka jela celou cestu kolem jezera, jen aby nám řekla sbohem. Naštvala mě, když mě nakonec přede všemi objala a dala mi pusu. Danny Shaker, díky bohu, před jejím příchodem zmizel uvnitř, jinak bych se asi hanbou propadl.

Tom Toole zůstal dole, aby shromáždil zbytek posádky, hned jak dorazí do Muldoonu. Říkal, že dorazí zítra. Užívali si poslední hodiny na zemi. Tehdy jsem se nad tím nijak nepozastavil.

Taky mě nenapadlo, že by se start ve dne mohl lišit od nočního. Ale lišil se. Jednak jsem cítil silný tlak akcelerace, který mě tlačil do sedačky, místo včerejšího lehkého vznášení vzhůru. A pak, ve dne všechno přehlušil jasný sluneční svit. Ale v noci, když pod námi byla jen temná krajina a jezero, vypadala ionizace startovního paprsku ve spodní části lodi jako strašidelný fialový oheň. Uvědomil jsem si, jak obrovská energie nám srší pod nohama.

To mě přivedlo na další myšlenku: Co kdyby ten proud energie náhle ustal? Nákladní loď nedokázala plachtit. Zřítila by se k zemi jako padající kámen.

Myslím, že to nenapadalo jen mě. Ve skutečnosti se ostatní pasažéři – dokonce i doktorka Eileen a strýček Duncan, které jen tak něco nerozhází – nervózně ošívali na sedačkách a pokukovali po displejích a monitorech. Walter Hamilton a James Swift byli naprosto zkamenělí. Copak jim asi doktorka Eileen řekla, aby je nalákala do vesmíru? Jen Danny Shaker seděl klidně za přístroji. Ani se ničeho nedotýkal, a když si všiml, že se na něho dívám, mírně pohodil hlavou směrem k ostatním a mrkl.

Suchozemci, říkal jeho výraz. Koukni na ně!

Přesně to jsem potřeboval. Přestal jsem se zabývat myšlenkami na pád a smrt a začal se zajímat o to, co se dělo kolem mě.

Pod lodí nebylo vidět nic než bleděfialovou záři ionizovaných plynů, ale na jiných obrazovkách výše na stěně jsem viděl nejen nahoru, ale i daleko do strany. Byli jsme již pár mil vysoko, za nejhustší částí atmosféry. Krátce jsem zahlédl známé hvězdy, jasnější, než jsem byl zvyklý. Pak zmizely a obrazovky se rozzářily.

Danny Shaker se na mě znovu podíval, ale já zjistil, co se děje, a promluvil jsem dříve než on.

„Východ slunce!“

Souhlasně přikývl. Byl to východ slunce, nebo, lépe řečeno, obrácený západ slunce. Už jsme byli dost vysoko a na západní obloze se znovu objevila Maveen, kterou už nezakrývala křivka povrchu Erinu.

Poprvé jsem si uvědomil, že daleko ve vesmíru nebude slunce nikdy zapadat; kosmonauti mají nekonečný den.

Tak daleko jsme však ještě nebyli. Poháněna startovacím paprskem se loď začala naklánět a nabírat rychlost směrem k východu – na oběžnou dráhu. Po několika minutách se Maveen znovu skryla za horizontem a my opět pluli v temnotě.

To bylo další překvapení. Danny Shaker mi říkal, že poletíme Nahoru, což je orbitální stanice někde vysoko nad Muldoonem. Myslel jsem si, že loď poletí přímo nahoru a budeme tam. Místo toho, jak jsem zjistil, budeme kroužit a zažijeme šest krátkých dní a nocí, než se konečně na stanici dostaneme.

Při výstupu jsem sledoval obrazovky, které ukazovaly povrch Erinu. Kde byla ta velká města, o kterých jsem četl v učebnicích? Žádná jsem neviděl. Nebyly to ani temné skvrny, ani světelné tečky. Z takové výšky vypadal náš svět jako planeta, na kterou nevkročila lidská noha.

Cestou Nahoru jsme udělali další zkušenost, něco, co se nám Suchozemcům vůbec nelíbilo. Dopravní loď letěla rychleji a rychleji, poháněna paprsky systému ramp podél rovníku Erinu. Ale přestože rychlost vzrůstala, síly na nás působící byly stále menší a menší. Cítil jsem, jak se zvedám ze sedačky a na místě jsem zůstal jen proto, že jsem byl připoután.

Můj žaludek však připoután nebyl. Volně se vznášel a chystal se provést strašlivou věc.

Neprovedl, protože nám Danny Shaker dal se svolením doktorky Eileen prášky na potlačení zvracení. Ale přesto jsem byl docela blízko. Teprve po týdnu pobytu ve vesmíru jsem se zbavil „vesmírného žaludku“ a zmizely i občasné pocity nevolnosti a nepohodlí ze stavu beztíže.

To však byla daleká budoucnost. Přesto jsem na tom byl lépe než ostatní. Z místa, kde seděli strýček Duncan a Walter Hamilton jsem slyšel strašlivé zvuky a pak Dannyho Shakera, jak vesele říká: „Do nádobky. Přímo před vámi!“ Na ně asi prášky neúčinkovaly. Zkřížil jsem ruce na břiše, sevřel pevné pásy a zapřísahal se, že se na ostatní nebudu dívat. Místo toho jsem se raději díval na obrazovku, která ukazovala, co je před námi. Nechtěl jsem se znemožnit.

Připadalo mi to jako celé dny, než se před námi objevila konstrukce Horní základny a my se připravili na přistání. To už jsme však měli nejhorší za sebou. Když jsme vpluli do obrovských vrat Horního doku a ty se za námi zavřely, dokonce i Walter Hamilton a strýček Duncan, bledí a prázdní jako pomačkané papírové pytlíky, byli schopni vyklopýtat z lodi a projít vnitřkem Horního doku. Dva členové staniční služby se o ně postarali a hned je odvedli do úseku stanice, kde se udržovala gravitace, ne sice tak silná jako na povrchu Erinu, ale dost silná, aby překonala pocit beztíže.

Doktorka Eileen a Danny Shaker šli s nimi a zanechali mě o samotě s Jamesem Swiftem. Seděli jsme, drželi se za žaludky a unaveně hleděli jeden na druhého.

„Dobrá,“ řekl nakonec. Kromě pih byl celý bledý a to zvláštně kontrastovalo s rudými vlasy. Poprvé nevypadal naštvaný na celý svět.

„Dobrá bych neřekl,“ odpověděl jsem. „Ale už mi není tak špatně jako před pár minutami.“

„Mně taky ne. Chudák starý Walter. On ani moc letět nechtěl, víš, je nejspokojenější v knihovně. Ale doktorka Xavierová ho přemluvila.“

„Nechápu, proč jste letěli.“ Myslel jsem na to od okamžiku, kdy jsem je uviděl. „Vůbec nevypadáte jako piloti.“

„To taky nejsme!“ Ošklivě na mě pohlédl a trochu zrůžověl. Uvědomil jsem si, že na tohle rudé koště budu muset jinak. „A co ty. Kolik ti je?“

„Šestnáct.“

„To jsem si myslel. Jsi jen kluk. Co ty děláš na takové výpravě?“

To byl problém. Nemohl jsem mu to říct, ale ani jsem mu nemohl říct, proč mu to nemůžu říct.

„Jsem tady na zácviku. Chci se stát pilotem.“

Ta poslední část byla pravda a James Swift přikývl. Trochu se uklidnil. „To jsem si taky myslel, když jsem byl v tvém věku. Až pár pilotů poznáš, změníš názor.“

Už jsem jich poznal víc, než si myslel, ale nechtěl jsem ho dráždit, ani jsem neměl zájem, aby se konverzace stočila kamkoli poblíž Paddyho Endertona. Obrátil jsem list. „Doktore Swifte, ještě pořád nechápu, co děláte.“

„Říkej mi Jime. Teď nejsme na univerzitě a určitě spolu strávíme spoustu času.“ Natáhl ruku, což měl udělat, když jsem si byli představeni a já se cítil natolik stabilní, abych byl schopen podat mu svou a potřást jí.

„Na Waltera si ale dávej pozor,“ pokračoval. „Tomu vždycky říkej doktore Hamiltone. Na titulu si velmi zakládá, i když mi nesahá ani po paty. Ale jak to, že nechápeš, co dělám? Copak jsi dnes odpoledne neposlouchal?“

A na tebe si budu taky dávat pozor, pomyslel jsem si. Ale řekl jsem jen: „Poslouchal jsem. Ale nepochopil jsem to. Kapitán Shaker taky ne.“

Oba jsem pohlédli ke dveřím, zvědavi, kdy se Danny Shaker a ostatní vrátí. Do té doby jsme tam museli zůstat a neměli co na práci.

„Říkal jste, že neučíte,“ dodal jsem. „Nikdy jsem neslyšel o profesorovi, který není učitel.“

„Měl jsem pár… nedorozumění. Ohledně správného způsobu nakládání s hloupými studenty.“ Odvrátil zrak. „Možná jsem si příliš zvykl na práci se specialisty. Pokusím se to znovu vysvětlit. Jakmile přestaneš rozumět, hned mi řekni. Víš co to jsou atomy a elektrony?“

„Jistěže vím! Možná je mi jen šestnáct, ale nejsem idiot.“

„Promiň. No, takže, zákony, které určují, jak se atomy a věci, ze kterých jsou sestaveny, chovají, se velmi liší od zákonů, které platí pro velké věci. Přesun z jednoho stavu do druhého nebo přesuny energie probíhají po krocích.“

„To vím také. Říká se jim kvanta.“

„Výborně. Máš velký náskok před spoustou lidí, kteří přicházejí studovat k nám na univerzitu. Některé z nich tam pustí i přesto, že nevědí vůbec nic.“ Vypadal velmi podrážděně a jeho obličej znovu zrudl. „Ale k věci, kvanta znamená kousky a říkáme, že energie a atomické stavy jsou kvantizovány. Ale kvantizovány mohou být i jiné věci. Energie je z místa na místo přenášena takzvanými poli a také tato pole jsou kvantizována. Tomu se obvykle říká sekundární kvantizace. A nakonec, celý vesmír je kvantizovaný. Tomu se říká terciární kvantizace.“

„Teď to nechápu. Chcete říct, vesmír, všechny hvězdy. To co je tady kolem?“ Rozhlédl jsem se kolem sebe, ale byli jsme uvnitř Horního doku a viděl jsem jen stěny.

„Ano. Vesmír je kvantizovaný.“

„Ale vesmír je přece – no, prázdný. Nic tam není. To je jasné.“

„Je to logické, že?“ Jim Swift nakrčil čelo. „Když se nad tím zamyslím, měl bych s tebou souhlasit. Prázdný vesmír by měl být prostě prázdný vesmír. Potřebujeme jiné slovo. Pojďme místo toho hovořit o vakuu. Jestli správně chápeš tu teorii, je ti jasné, že přestože ve vakuu není žádná látka, není úplně prázdné. Obsahuje energii, věc zvanou energie vakua. Kdyby se ti podařilo získat energii vakua a správně ji použít, dokázal bys divy. Dokázal bys proměnit energii na pohyb. Byl bys schopen rychlého pohybu z místa na místo v kvantizovaném prostoru.“

„Vy to dokážete?“

„No… to ne. Ale studuji to na univerzitě. Je to moje specializace. A teď se nesměj, ale něco ti řeknu. A věřím, že co si o téhle věci myslím, je lepší, než si myslel kdokoli předtím.“ Když hovořil o čemkoli jiném než o práci – a zrovna nezuřil – měl uvolněný a nevzrušený hlas. Když mi však přednášel, byla to zvláštní směs arogance a povzneseného klidu.

„Věřím,“ pokračoval, „že před Izolací byla doba, kdy lidé věděli, že vakuum je energie. A využívali třetí kvantizace k cestování po vesmíru. Cestovali rychle, mnohem rychleji než světlo. Kvantové přesuny probíhají okamžitě.“

Pohon Božské rychlosti! napadlo mě, kolik toho doktorka Eileen sama napovídala, zatímco nás vázala přísným mlčením.

„Přesně tak. A pokud je to pravda, pak velké tajemství zní takto: Co se stalo? Proč lodi přestaly létat? Walter je možná trochu nafoukaný a arogantní, ale svůj obor zná dobře. A trvá na tom, že staré záznamy – které se dochovaly – dokazují, že všechno se stalo najednou. Jednu minutu lodě a zásoby proudily; druhou minutu nic. Erin byl odkázán sám na sebe, bojuje o přežití a jen tak tak to zvládá. Žádné zprávy, žádné varování, žádné vysvětlení. Občas se vrátí piloti a řeknou nám, že ve Čtyřiceti světech jsou zvláštní jevy, jako Luimneachská anomálie. Ale jejich informace vlastně vyvolají více otázek, než zodpoví. Možná, že tahle cesta bude jiná.“

Teď už jsem chápal, proč Eileen Xavierová vzala Jima Swifta a Waltera Hamiltona na tuto cestu. Ale co jim řekla? Odpověď na tuto otázku musela počkat, protože do sálu vplul Danny Shaker. „Váš kolega už se cítí mnohem lépe,“ řekl Jimovi. „A vy?“

„Jsem v pořádku. Kde je Walter? Rád bych ho viděl.“

„Pojďte za mnou.“ Danny Shaker se otočil a znovu vyplul ze sálu.

Jim Swift ho neobratně následoval. Bylo jasné, že si na pohyb v prostorech s nízkou gravitací budeme muset zvykat. Z nedostatku jiné zábavy jsem je následoval, stále jsem narážel do zdí, stropu a podlahy a pokoušel se naučit používat správnou kombinaci svalů.

Chodba byla dlouhá, rovná a bezvýrazná, ale po nějakých třiceti metrech jsem začal s jistotou vnímat, kde je dole. Mé nohy se téměř nedotýkaly podlahy, jen místy na ni trochu tlačily.

Pocit váhy neustále sílil. Na konci chodby byla kruhová místnost. Vzpomněl jsem si na pokoj v Toltoonské nemocnici, prázdný, přetopený a plný nepohodlně vypadajících postelí.

Walter Hamilton seděl na jedné z nich a jeho barva se od posledně trochu zlepšila. Nikde jsem však neviděl strýčka Duncana a doktorku Eileen.

„Automaty na jídlo jsou tady,“ řekl Shaker a kývl k velkým dveřím. „Máte hlad?“

Walter Hamilton si položil ruce na břicho a zdálo se, že se mu při pomyšlení na jídlo přitížilo; a Jim Swift zavrtěl hlavou a svezl se na lůžko vedle koleky.

Danny Shaker se otočil ke mně. „Jayi?“

Nebudete mi věřit, ale přestože se můj žaludek ještě pokoušel vylétnout krkem, měl jsem najednou hlad. Přikývl jsem.

„Myslel jsem si to. Jdeme.“ Vyrazili jsme ke dveřím, které se samy otevřely. „Jsi zdravý, Jayi. Bude z tebe dobrý pilot.“

Když to řekl, nedokázal jsem nepomyslet na Paddyho Endertona s likérovým dechem, jehož velká, zpocená a neupřímná tvář se přiblížila k mé a řekla: „Ty budeš ten největší pilot, který se kdy na Erinu narodil.“ Ale mezi těmi dvěma muži byl vesmír rozdílů: Enderton, hrubý a zanedbaný, Danny Shaker uhlazený a přesný jak v řeči, tak v pohybech. Rozhodl jsem se nastudovat ten jeho snadný, úsporný způsob chůze v nízké gravitaci a naučit se ho.

Došli jsme k automatům a Danny Shaker mi ukázal, jak s nimi zacházet, jak si vybrat jídlo a způsob úpravy.

Jídlo samotné bylo zklamáním. Bylo chutné, ale prostě jsem čekal, že jídlo ve vesmíru bude jiné než jídlo na Erinu. Samozřejmě že chutnalo stejně. Shaker mi vysvětlil, že každé sousto, které se ve vesmíru sní, se musí vypěstovat na Erinu a dopravit nahoru. Jedinou výjimkou byla sůl. Na Sligu, čtvrtém měsíci Antrimu jí byly ohromné zásoby a do Příchodu zimy se na Erin dovážela tuna za tunou.

„A máme štěstí, že se dostaneme na Sligo a můžeme tam těžit,“ řekl Shaker. „Protože na Erinu není skoro nic. Sůl je chlorid sodný a sodík je tam dole vzácností.“

„Já nemám rád sůl.“

„Možná ne, ale potřebuješ ji. Lidé bez ní nemohou žít. Kdybychom se z Erinu nedostali do vesmíru, pochybuji, že by tady ještě někdo žil.“

To byl další námět k přemýšlení. Tam dole se lidé tvářili tak, že věci ze Čtyřiceti světů jsou sice dobré, ale že bychom se bez nich obešli. Teď jsem se dozvěděl, že Erin by se bez pilotů neobešel.

„Pospěš si.“ Danny Shaker sledoval, jak jím, ale sám si jídlo nevzal. „Máme spoustu práce.“

„Myslel jsem, že je všechno připravené.“

„To ano. Tom Toole a zbytek posádky už asi startují z Erinu. Na palubu Cuchulainu dorazí společně s doktorkou Xavierovou. Ale budeme na cestě dlouho a já vždycky raději prohlédnu loď a zásoby. Když se hluboko ve vesmíru něco stane, můžu dávat vinu jen sám sobě.“

Od okamžiku kdy jsem slyšel to jméno, Cuchulain, jsem toužil tu loď vidět – ale než se mi přání splní, zažiju ještě jednu nepříjemnost. Atmosféra se udržovala jen v malé části Horních doků. Zbytek včetně přístupových chodeb k lodím byl ve vakuu.

Se Shakerovou pomocí jsem se navlékl do skafandru a prošel třicet šest kontrolních bodů, které se za pár týdnů zautomatizují: vzduch, filtry (dvojité), teplo, izolace, teplota, komunikace, výživa, vylučování (dvojité), medikace, kontrola polohy (trojitá), poziční trysky (dvě), spoje (třináct), zámky (čtyři) a displeje stavu skafandru (tři).

Pak následovaly dvě minuty, během kterých pumpy čerpaly vzduch z komory, ve které jsme byli, do tlakovaného prostoru doku a já sledoval ukazatel vnějšího tlaku, který vytrvale klesal k nule. Brzy mezi mnou a nebezpečným vakuem nebylo nic, jen tenoučká slupička skafandru.

Danny Shaker mě znovu zachránil, choval se, jako by to, co jsme dělali, byla ta nejobyčejnější věc na světě. „Pokud se ti během přečerpávání něco nezdá,“ řekl klidně, „stačí stisknout tenhle Zpět panel tady na zdi. Za pět sekund se komora znovu natlakuje. Teď se drž, jdeme na to.“

Vlastně mě držel on. Než jsem se vzpamatoval, držel mě rukou v rukavici a vedl mě z komory. Myslel jsem, že se objeví otevřený vesmír, ale opět jsem se mýlil. Byli jsme v chodbě, která se nijak nelišila od té předchozí, až na to, že vnější tlak byl nulový a teplota hluboko pod nulou.

Konečným překvapením byl Cuchulain samotný. Vznášel se v gigantickém otevřeném hangáru a přidržovala ho slabá, elektromagnetická pole. Nevypadal ani jako miskovitá nákladní loď, ani jako štíhlý pozemský letoun. Místo toho jsem hleděl na dlouhou bradavičnatou tyč s rozšířeným koncem a malou kuličkou na druhé straně.

„Motory, nákladní prostor, obytný prostor,“ ozval se Dannyho hlas v interkomu.

Bylo mi jasné, že loď je daleko větší, než se na první pohled zdá. Na malé kuličce byly sklovité výstupky a tmavé skvrny. To musely být optické senzory a vrata.

„Není tam místo pro náklad,“ řekl jsem. „To ho věšíte zvenčí?“

Shaker se zasmál a jeho hlas se ve sluchátkách nijak nelišil od toho na Erinu. „Někdy si přeju, aby to šlo. Mezisekce mezi pohonnými jednotkami a obytnými prostory je roztažitelná membrána kolem pevného sloupu. Když Cuchulain veze plný náklad, vypadá jako nafouknutý balón s maličkými čudlíky na obou stranách. Vyvažování může být dost nepříjemné. Ale myslím, že na téhle výpravě to nebude zapotřebí.“

Měl jsem si položit otázku proč si to myslí, když podle doktorky Eileen byla naše výprava tajná. Ale nenapadlo mě to. Místo toho jsem řekl: „Jak přistáváte? Nikde nevidím přistávací talíř.“

„Máš pravdu. Cuchulain nepřistává. Nikdy. Je to loď pro hluboký vesmír.“

„A jak teda nakládáte?“

„S nákladními broučky. Vidíš?“

Viděl jsem, když na ně ukázal. Každá ta malá bradavička podél osy lodi, byla samotná malá loď, oblá mušlička přilípnutá k centrálnímu sloupu.

„Ale ani ty nemají přistávací talíře.“

„Protože je nepotřebují. Čtyřicet světů, to je prostředí s nízkou gravitací, kromě Antrimu a Tyrone, ale to jsou plynoví obři a na těch stejně nepřistáváme. Nikde jinde není ani setina přitažlivosti Erinu. Naštěstí, protože jinak bychom nemohli těžit.“

Kladl jsem otázky jednu za druhou a stále mě napadaly stovky dalších – a zatím jsme se blížili k obytné části lodi. Tyčila se nad námi dvakrát tak větší než celá nákladní loď. Už z dálky jsem viděl, jak je uniformně šedý povrch lodi zbrázděn promáčklinami, jizvami a škrábanci.

„Žádné překvapení,“ odpověděl Danny Shaker na otázku, která mě napadla. „Cuchulain je starý jako všechny ostatní lodi. Starý a omlácený. Byl postavený dlouho před Izolací a už toho hodně zažil.“

„Ale proč nepostavíme nové?“

„Á, to je dobrá otázka. O tom si promluvíme, až budeme mít víc času. Souhlasíš?“

Znělo to bezstarostně, ale měl jsem pocit, že o tom se mnou nechtěl mluvit, dokud si nepromluví s doktorkou Eileen. S každým dalším kilometrem nad povrch Erinu sílil můj pocit, že život tam dole na planetě a život tady nahoře je jiný. Izolace tady byla daleko skutečnější a významnější a z mlhavého mýtu bylo najednou vážné ohrožení života. Když jsem žil s matkou na břehu jezera Sheelin, cítil jsem se v ustáleném světě v bezpečí. Teď jsem se dozvěděl, že život na Erinu je možný jen díky tomu, že přežívají systémy postavené před Izolací – a ty systémy neustále stárnou a s přibývajícími roky se opotřebovávají.

Vnitřek Cuchulainu mě o opaku nepřesvědčil. Prostory, ve kterých jsem se poprvé setkal s posádkou, byly uklizené a čisté, ale všechno neslo známky dlouhého používání. Jsem v pokušení říci, že nejlépe viditelné to bylo na samotné posádce.

Měl jsem ke srovnání zatím jen dva příklady – nevím, co jsem čekal. Kapitán Shaker a Tom Toole byli tak odlišní, jak jen to bylo možné: Tom Toole byl obrovský, měl štěrkový hlas a byl hádavý; Danny Shaker štíhlý, tichý a uhlazený.

Zbytek posádky byl právě tak neuspořádaný. Danny Shaker mi ji postupně představoval.

„Tohle je Patrick O’Rourke.“ Shaker mě zavedl k prvnímu muži v řadě. „Patrick a Tom Toole jsou jako má pravá a levá ruka. Starají se o všechno. Když budeš cokoli potřebovat, požádej jednoho z nich, Jayi. Pak je tady Sean Wilgus, Connor Bryan, William Synge, Donald Rudden, Alan Kiernan, Seamus Sterne, Dougal Linn, Joseph Munroe…“

Kromě Pata O’Rourkeho a Torna Tooleho to bylo dalších devět mužů posádky. Jména jsem přestal vnímat po prvních dvou, zato jsem si všiml některých zvláštností. Donald Rudden byl tak tlustý, že jsem nechápal, jak se může unést – ale ve stavu beztíže byl asi v pohodě. Sean Wilgus ani nepředstíral radost, že mě vidí, hned od začátku se ošklivě šklebil. Všichni sípavě odpověděli na pozdrav, přesně tak jako Paddy Enderton, ale Robert Doonan byl rekordman. Každé jeho nadechnutí bylo strašlivým zasípáním. Danny Shaker se zdravými a funkčními plícemi byl mezi kosmonauty zjevně výjimkou. Výjimečný byl i jeho vzrůst. Ale Patrick O’Rourke, to byl černovlasý gigant, největší muž, kterého jsem kdy viděl. Ale i ostatní byli velcí. Tom Toole, o kterém jsem si myslel, jak není veliký, když byl o dva palce vyšší než strýček Duncan, byl nakonec nejmenší.

Ještě jednu věc měli společnou, ale nechápal jsem, co to znamená. Každý kosmonaut se skláněl, aby mi potřásl rukou a já viděl nepředstíraný zájem a zvědavost, cítil jsem to i přes nepředstírané nepřátelství dokonce i u Seana Wilguse. Když jsem dorazil na konec řady k Rory O’Donovanovi, začínal jsem mít pocit, že všichni ve mně poznali něco neobvyklého. Možná, když to řekli lidé tak odlišní jako Paddy Enderton a Daniel Shaker, budu opravdu vynikající pilot. Možná tito lidé vycítili potenciál a instinktivně na něj reagovali.

Rozhodl jsem se, že udělám, co bude v mých silách, aby se to proroctví splnilo. Když se mě Dan Shaker ptal, jestli s ním chci jít na konečnou prohlídku zásob, motorů, kontrolních systémů a nákladních člunů, přímo jsem po té příležitosti skočil.

A když o osm hodin později bylo všechno připraveno a Cuchulain opustil hangár Horních doků a vyrazil do hlubokého vesmíru a ke Čtyřiceti světům, nezůstala v mé mysli jediná obava. Nepochyboval jsem o tom, že následující měsíc – nebo dva – bude nejšťastnější v mém životě.

Kapitola třináctá

Dvacet čtyři hodin poté, co Cuchulain vyrazil na cestu, se mi mozek začal stěhovat ven z hlavy. V tak krátké době se toho stalo tolik, že jsem zakusil něco, co doktorka Eileen nazvala „zahlcení informacemi“. Já pro to neměl název. Věděl jsem jen, že jsem viděl spoustu věcí a všechno mi vysvětlili – ale já to pochopil často až napodruhé nebo napotřetí.

A i tak jen těžko.

Například, než jsme opustili Horní doky, mě Danny Shaker provedl celou lodí. Podívali jsme se na motory a trysky na konci – kam za letu nesmí nikdo, kromě sebevrahů – a procházeli jsme také labyrintem roztažitelného nákladového prostoru, který byl teď stažen na minimum. Shaker mi vysvětloval elektroinstalaci, ventilaci a různé vakuové a únikové systémy, vysvětloval mi dokonce i funkci odpadního zařízení v obytné části. Ale teprve druhý den, když jsem lodí procházel s doktorkou Eileen, jsem začínal mít pocit, že zhruba vím, kde jsem.

A pak mi bylo trapně. Doktorka Eileen věděla, že jsem to už jednou prošel a samozřejmě se ptala. Na polovinu otázek jsem neznal odpověď.

„Podívej, ten nepořádek tady,“ řekla, když jsme procházeli úzkou chodbou v obytné části. „Proč se ta místnost liší od všech ostatních?“

Chodba byla uklizená. Ale jedna místnost byla zaneřáděná něčím, co vypadalo jako po celé roky nebo desetiletí usazovaný prach.

Zavrtěl jsem hlavou. Shaker mi tu místnost ukazoval a něco říkal. Ale co říkal…

Šel jsem dovnitř, sklonil se a stáhl mříž z ventilace. To byla chyba. Všude vířil prach a usazoval se mi ve vlasech a na nose. Větrací šachta byla čistá a já slyšel ševelení vzduchu. Pamatoval jsem si, že mi Danny Shaker říkal, že větrací šachty jsou většinou několik stop široké. Slouží k přemísťování úklidových robotů a v nouzi mohou být použity jako únikové východy. Nic z toho však nevysvětlovalo, proč úklidoví roboti tuto místnost ignorovali, zatímco všechny ostatní pečlivě zbavovali prachu a nepořádku.

Vylezl jsem z pokoje, kýchal jsem a připadal si jako idiot. Říkal mi to a já věděl, že mi to říkal. Ale říkal mi taky tisíc a jednu dalších věcí a to v době, kdy mi bylo špatně z prvního stavu beztíže a všechno pro mě bylo nové. Prostě jsem si to nepamatoval.

Vysvětlení se nám nedostalo až do odpoledne toho dne, kdy přišel Danny Shaker hlásit pokrok při plánování naší letové dráhy.

O tom jsem se taky měl zmínit hned, když k tomu došlo. Ale neudělal jsem to a než bych to celé vykládal znovu, raději to přilípnu sem.

Stalo se to předešlého dne, ještě jsme nebyli ani hodinu na cestě. Danny Shaker přišel za doktorkou Eileen zrovna ve chvíli, kdy jsme se připravovali na první spánek v nízké gravitaci.

„Rád bych vám připomněl váš slib, doktorko,“ řekl. „Naznačila jste, že cíl cesty budu znát hned, jak vyrazíme.“

„Neptáte se marně.“ Doktorka Eileen mi připadala spíš než Dodrážděná.

„To protože nechci plýtvat vašim časem a vašimi penězi. Jakmile budu znát cíl naší cesty, mohu spočítat trajektorii – zatím podle všeho letí Cuchulain úplně špatně.“

Z toho, co mi doktorka Eileen řekla, jsem pochopil, že tohle je klíčový okamžik. Jakmile Dannymu Shakerovi řekne, kam letíme, není možné udržet informaci v tajnosti. Zpráva z naší lodi na jinou loď, která by mohla být blíže Paddyho pokladu může někomu umožnit, aby se tam dostal dříve než my. Jinak to ale nešlo.

Doktorka to věděla. Jen přikývla a podala Shakerovi složený list papíru. „Tady jsou koordináty. Pozice na orbitu platí pro dnešní poledne běžného erinského času.“

Shaker rozložil list a chvíli na něj tiše hleděl. Pak si papír strčil do kapsy a bez vyzvání se posadil před doktorku Eileen. „To je oběžná dráha v Bludišti.“ Jeho tvář byla klidná jako vždy. „Víte, co to znamená?“

„Myslela jsem, že ano. Podle způsobu, jakým se ptáte, mám pocit, že ne. Bude to problém?“

„Nebude to těžší než na jakékoli jiné místo v Bludišti. Ale ani snazší.“

„Takže to můžete udělat?“

„Samozřejmě. Co nemůžu udělat, je dostat vás tam rychle. Kolik toho víte o Bludišti, paní doktorko?“

„Že jsou to stovky různých těles všech velikostí. Že známé jsou pouze oběžné dráhy těch největších.“

„Stačí změnit stovky na miliony, doktorko Xavierová, a máte lepší obrázek. Bludiště je obrovská změť kamení, všeho, od středně velkých planetoidů až po oblázky. Neustále ovlivňovaná grivitačními poli Antrimu a Tyronu a téměř nezmapovaná. Loď se tam samozřejmě dostane. Avšak pokud nechcete riskovat náraz do tisícitunového balvanu, jehož relativní rychlost je pár mil za sekundu a roztříštit raketu na kousíčky, Bludištěm neletíte, ale plížíte se. Proto říkám, že vás tam dostanu – možná.“

„Za jak dlouho?“

„To nevím.“ Shaker vstal a poplácal se po kapse. „Naláduju tyhle koordináty do navigačního počítače a uvidíme, jakou přístupovou trajektorii navrhne. Bludiště je složité. Chvíli to bude trvat. Jsem zbabělec, víte, díky povaze i zkušenostem.“

Pak na mě mrkl, jako by žertoval, a bez dalšího slova zmizel. A teď, dvacet čtyři hodin po první diskusi na téma našeho směru byl zpět.

Seděli jsme kolem stolu, já mezi doktorkou Eileen a Walterem Hamiltonem a mezi Jimem Swiftem a Duncanem Western bylo prázdné místo.

„Pochybuji, že se vám to bude líbit,“ začal Shaker; přímý, jako vždycky. „Propočítali jsme s Patem O’Rourkem trajektorii a nejbezpečnější cestou k vašemu místu je obletět Bludiště. Bude to trvat téměř čtyři týdny.“

Nevím, jestli si všiml, jak sebou doktorka škubla, ale já ano. Při plánování jistě počítala s dřívějším návratem. Přesto však jen přikývla a řekla: „Bezpečí, kapitáne, je první priorita.“ A potom se zeptala a mně připadalo, že náhle mění téma: „Řekněte mi, je Cuchulain bezpečná loď?“

Ta otázka musela Shakera překvapit stejně jako mě, ale své pocity skrýval stejně dobře jako ona. „O tom jsem přesvědčen,“ řekl, „jinak bych s ním nelétal. Řekl jsem vám, že ve vesmíru je zbabělost ctností. Proč se ptáte?“

„Jay a já jsme se tady dnes trochu porozhlédli. Všimla jsme si, že některé části lodi jsou zanedbané a špinavé. Tak mě napadlo – jak asi funguje centrální počítač?“

Shaker si povzdechl a posadil se mezi strýčka Duncana a Jima Swifta. „Paní doktorko, opravdu věřím tomu, že Cuchulain je schopen cesty vesmírem, alespoň zatím. Nechci však předstírat, že loď je jako nová. Byla v provozu více či méně nepřetržitě stovky let. Zub času se podepíše na všem od trysek až po systém údržby, a pokud se něco stane, nevíme vždycky, jako to opravit. Vím moc dobře, že některé části lodi úklidoví roboti vynechávají a řekl bych, že problém je někde v kontrolním programu hlavního počítače. Těm programům však tady nikdo nerozumí tak dobře, aby byl schopen to bezpečně opravit.“

Je to zvláštní, ale doktorka byla s jeho odpovědí zřejmě spokojená. Přikývla.

„Kapitáne Shakere,“ řekla, „byl jste velice trpělivý. Nikdy jste mi nepoložil logickou otázku: Proč letíme do Bludiště? Myslím, že teď si zasloužíte odpověď.“

Pochopil jsem, že doktorka Eileen má Dannyho Shakera opravdu ráda. Když hovořila s ním, měla lehčí hlas a jiný úsměv na tváři. Nepřekvapovalo mě to. Sám jsem cítil totéž. Lišil se od všech mužů, které jsem potkal v Toltooně.

„Dovolte mi začít otázkou,“ pokračovala. „Oba víme, že Izolace je skutečnost a že než k ní došlo, cestovali jsme mezi hvězdami. Na Erin proudily materiály a lidé z velkých dálek, z planet jiných souhvězdí. Proč to podle vás a vaší posádky přestalo?“

„Já a má posádka? Mám-li být upřímný, doktorko, pochybuji, že někdo z mé posádky se touto otázkou zabývá byť i jen dvě minuty za rok. Ale já ano. Myslím, že někde daleko od Maveen se něco stalo. Všechny lodi s Pohonem Božské rychlosti byly přivolány na pomoc. A byly zničeny. Možná ve velké bitvě, ale spíš při nějaké přírodní katastrofě. Možná, že se celá flotila vypařila v jediném záblesku supernovy. Možná, že byly chyceny do nějaké zvláštní pasti a stále tam ještě jsou. Ale to nevíme. A musím souhlasit se svou posádkou: Bez skutečných informací jsou tyhle dohady jen pohádkami.“

„S tím souhlasím, ale co se podle vás stalo s dalšími světy, se všemi dalšími stanicemi Božských lodí?“

Na to se Dannyho hladké čelo mírně zvrásnilo a on si založil ruce na prsou a zamyšleně si pod modrými rukávy uniformy masíroval bicepsy. „Nerad o tom mnoho přemýšlím. Byl jsem v knihovnách ve Skibbereenu a v Middletownu. V digitálních archivech toho mnoho nezůstalo, ale mám pocit, že naše přežití na Erinu po Izolaci nebylo vůbec snadné.“

„To je opravdu vzácné porozumění, pokud jsem se s takovým vůbec kdy setkal.“ Walter Hamilton seděl stranou – stále se sice ještě zcela nezotavil z vesmírné nemoci, ale v desetinové gravitaci obytných prostor se mu dařilo mnohem lépe. Teď vykazoval známky života.

„První generace po Izolaci přežila jen o vlásek,“ pokračoval. „Bez startovacího systému a místní vesmírné flotily a bez přístupu k minerálům a lehkým kovům Čtyřiceti světů…“ Škytl, popadl se za břicho a znovu se odmlčel. „Takže to bylo těsně.“ Danny Shaker se znovu otočil k doktorce Eileen. „Ale je jasné, že vůbec není vyhráno. Záznamy dokazují, že mnoho důležitých rostlin a živočichů pochází odjinud. Ani my nepatříme na tuhle planetu. Není pro nás ideální. Bojujeme dál, ale jen díky zásobám ze Čtyřiceti světů. A dokážeme to jen s flotilou lodí, které každým rokem stárnou. Znám to z vlastní zkušenosti – každý rok se na Cuchulainu musí něco opravovat.“

„Ale ze starých záznamů je jedna věc ještě jasnější. Ze všech kolonizovaných planet se Erin nejvíc podobá Zemi, našemu původnímu světu. Takže si myslím – a jak jsem řekl, moc se mi to nelíbí – myslím, že jsme měli veliké štěstí. Přežili jsme. Možná, že ještě pár dalších planet.“ Podíval se na mě, ale tentokrát to nebyl ani úsměv, ani mrknutí. „Ale pro většinu z nich a pro budoucí generace na Erinu –“

„Souhlasím s každým vaším slovem,“ usekla ho doktorka Eileen, než stačil větu dokončit, protože jsem tam byl já. „A teď vám řeknu, proč chci, abyste nás dopravil do Bludiště. Věřím, že na tělese, jehož koordináty jsem vám dala, najdeme nové informace o Pohonu Božské rychlosti.“

„Něco nového?“ Shakerova tvář byla zase nehybná. „Co?“

„To vám nemohu říci, protože to sama nevím. Možná to bude jen stará základna, prázdná, opuštěná. Nebo možná celá loď s funkčním Pohonem. Vím však jistě, že souhlasíte s hledáním čehokoli, co souvisí se Pohonem Božské rychlosti. Možná na tom závisí osud Erinu.“

„Opravdu, možná ano.“ Danny Shaker vstal. „Jsem rád, že jste mi to řekla.“

„Zasloužíte si to. A samozřejmě to můžete tlumočit i posádce.“

Danny Shaker se zašklebil a na ústech a v očích se mu znovu objevil ten uličnický záblesk. „To jistě udělám, doktorko. Ale řeknu vám rovnou, že nečekám, že by projevili nějaký větší zájem – pokud tam nenajdeme loď pro létání v našem systému a nebudeme moci Cuchulain nahradit něčím novějším. Moje posádka je prakticky založená sebranka – a já jsem rád, že to tak je. Dejte mi posádku, která udrží v chodu odpadní systém a já ji bez váhání nasadím místo skupinky, která plýtvá energii strachem o budoucnost.“

Otáčel se k odchodu, ale Duncan West, který celou dobu seděl s tváří bez výrazu, náhle promluvil. „Vsadil bych se, že tak to není,“ řekl.

Doktorka Eileen na něho hleděla jako na obživlou sochu. „Co tak není?“

Pochopil jsem její reakci. Strýček Duncan se nikdy předtím do diskusí o minulosti a budoucnosti nemíchal.

„Není to ten počítačový software,“ řekl. „Vsadím se, že nezpůsobuje ten problém s roboty. Nejsem žádný počítačový specialista, ale ještě jsem neslyšel o chybě, která by vynechala pár místností a zbytek byl dál uklizený.“

„Co jiného by to mohlo být?“ také Danny Shaker na něho civěl, jako by ho viděl prvně v životě.

„Nevím. Ale hrozně rád bych se na to podíval.“

„Podíval? Na počítač se nesahá, chápete – ani na hardware, ani na software.“

„Jistěže ne. Říkal jsem vám, že počítačům nerozumím. Takže?“

Danny Shaker nejdříve zavrtěl hlavou, ale nakonec pokrčil rameny jako stejně-nemám-co-ztratit. Otočil se k doktorce Eileen. „Můžete mu ukázat to místo, o kterém jste hovořila?“

„Myslím, že ano, ale Jay by to našel rychleji.“

Danny Shaker na mě zvedl obočí. „Jayi?“

„Určitě to zvládnu.“

„Tak jdeme.“

Vedl jsem ty dva muže chodbami a najednou jsem si nebyl tak jistý. Byl jsem tam už dvakrát, ale vesmírná nemoc způsobovala zapomínání. Docela se mi ulevilo, když jsem otevřel dveře a za nimi byla zaprášená a neudržovaná místnost.

Strýček Duncan vešel dovnitř a půl minuty se s nicneříkajícím výrazem ve tváři rozhlížel. „Jak přicházejí a odcházejí? – myslím roboti.“

Danny Shaker nemluvil. Jen ukázal na malý panel dole na protější zdi. Strýček Duncan bez dalšího slova vyrazil k panelu, v hlubinách prachu za sebou zanechal stopy a poklekl před panelem. Opatrně ho odsunul na stranu. „Je volný.“

„To jsme určitě prověřili. Vím skoro jistě, že to je počítač, hardware nebo software.“

Ale Duncan zavrtěl hlavou, lehl si na záda a hlavu strčil za panel. „Roboti tudy chodí.“ Hlas zněl tlumeně. „Všechno až k panelu je čisté a naleštěné. Což znamená…“

O pár stop se stáhl a začal opatrně ohmatávat zadní okraj panelu. Za okamžik zafuněl, převalil se na záda a pomalu se zasouval dovnitř, až jeho hlava znovu zmizela. Zvedl ruce. „Tady je to.“

„Něco jsi našel?“ Nechápal jsem, co tam dělá. „Přerušovací obvod.“ Předloktí měl blízko u sebe a zdálo se, že na něco tlačí. „Tohle už – znám.“ Jak se namáhal, mluvil přerušovaně. „Doma jsem to viděl. Obvod – na přerušení. Chápeš, Jayi,“ – nakonec položil ruce na zem a plazil se ven – „chápeš, Jayi, může se stát, že lidi nechtějí, aby jim v pokoji uklízeli roboti. Možná ho používají k účelu, který vyžaduje soukromí nebo tam mají něco cenného nebo křehkého. Takže některé místnosti mají přerušovací obvod, který se dá zapnout. Je umístěn tam, kde robot vstupuje do pokoje. Říká mu, aby tam nechodil. Za normálních podmínek je Dřerušovač vypnutý, takže v místnosti se uklízí. Pokud se však spínač na obvodu pokazí, jako se to stalo tady, pak je přerušovač permanentně zapnutý…“

Vstal a oprášil se. Vlasy na temeni měl plné prachu. „Takže, hotovo. Samozřejmě, jistě to budeme vědět, až přijdou roboti.“

Celá záležitost, od příchodu do místnosti až do okamžiku, kdy jsem Duncanovi pomáhal se oprášit, netrvala déle, než tři minuty.

Danny Shaker se rozzářil. „Takové věci děláte často?“

„Živím se tím – nemyslím úklidové roboty, myslím mechanické opravy.“

„A chcete si cestou k Bludišti vydělat nějaké peníze? Pokud ano, řeknu Tomu Toolemu, aby vás zařadil do výplatního seznamu. Na celém Cuchulainu jsou stovky drobností, které potřebují opravu.“

„To zní zajímavě. Ale nic neslibuju. A žádné počítače – jsem jen dráteník.“

Duncan byl tak neformální jako vždycky. Nemyslím si, že by ho zajímaly peníze, ale určitě rád opravoval věci.

To je jedno, od tohoto okamžiku prostě začal pracovat s posádkou Cuchulainu, jako by s nimi byl celé roky. A každý den se setkal s Dannym Shakerem, aby mu řekl o problémech a postupu práce.

To byl typický strýček Duncan. Ať byl kdekoli nebo se cokoli dělo, vždycky se svým pohodovým způsobem dostal do středu dění. Záviděl jsem mu a chtěl jsem vědět, jak to dělá.

Kapitola čtrnáctá

Dalšího dne roboti napochodovali do místnosti, ve které jsme předtím byli, a vyluxovali, vydrhli a vyleštili všechno do posledního smítka. Vím to, protože jsem se tam byl podívat.

Duncan se neobtěžoval se mnou jít. Věděl, že to opravil.

Fortel.

Udělal pro Dannyho Shakera pár dalších drobností, ale důležitý úkol dostal až za pár dní.

Shaker se objevil brzy ráno – loď se řídila erinským časem – v našich kabinách.

„Vím, že některým z vás se to nebude líbit,“ řekl, „ale na pět či šest hodin tady bude stav beztíže. Máme určité potíže s pohonem a to nás stojí čas a energii. Musíme částečně omezit provoz a podívat se na to.“ Pohlédl na Duncana. „Budete vítán.“ A když viděl můj toužebný výraz, dodal: „Ty taky, Jayi, pokud chceš. Říkal jsi, že bys rád viděl pohon zblízka.“

Samozřejmě jsem šel. Ale nemohl jsem jít hned, protože jsem Jimovi slíbil, že mu pomůžu vynosit harampádí z volné kabiny. Bydlel s Walterem Hamiltonem, což pro něho nebylo nic nového, ale stěžoval si, že ve stavu nízké gravitace jeho kolega chrápe jako pila.

Pohon vypnuli zrovna když jsme byli v půlce práce – ve stavu beztíže to šlo hůř. Nic nezůstalo tam, kam jsme to postavili! Teprve čtyřicet minut po vypnutí pohonu jsem vyrazil podél středového sloupu z obytných prostor. Cestou jsem se zastavil, abych si pořádně prohlédl nákladní člun, který byl přichycen u sloupu. Ovladače uvnitř vypadaly jednoduše. Napadlo mě, zda si v tom taky někdy zalétám.

Nemělo cenu prosit Patricka O’Rourkeho, to bylo jisté. Nevěděl jsem proč, ale civěl na mě ze své výšky, kdykoli mě viděl, jako bych byl nějaká havěť, plazící se pod jeho nohama. Ale Danny Shaker nebo Tom Toole by mi to možná dovolili.

Zadní oddělení bylo temné a ponuré. Měl jsem strach, i když tam byl čerstvý vzduch a pohon byl vypnutý. Věděl jsem, jak obrovská energie se tady vytváří. Pocit její přítomnosti měl podobu podivné pachuti v ústech.

Nejprve jsem si myslel, že ostatní byli v prvním oddělení, do kterého jsem přišel. Pak jsem zakusil okamžik hrůzy, když se ze čtyř stínů, které jsem viděl ve slabém světle, vyklubaly čtyři bezhlavé, beznohé mrtvoly. Pracující muži si svlékli uniformy a ty se teď houpaly uprostřed oddělení. Něco (později jsem se dozvěděl, že statická elektřina) nafoukla hrudi a rukávy, jako by to byla torza a paže.

Zhluboka jsem se nadechl, vynadal jsem si do idiotů a přesunul se do hlavního oddělení pohonu.

Jistě, s odkrytím a prohlídkou pohonné jednotky na mě nečekali. Kryt byl pryč a strýček Duncan a Danny Shaker, společně se dvěma opraváři, Josephem Munroem a Robertem Doonanem, byli uvnitř a prohlíželi dlouhou kónickou trubku. Nohy jim trčely ven různými směry. Znovu jsem se zachvěl, protože kdyby teď pohon naskočil, jejich hlavy by se v mikrosekundě vypařily.

„Vsadím se, že to je ono,“ zaduněl hlas strýčka Duncana a zvuk se odrazil od klenutého stropu. „Dá se to rozebrat?“

„Snadno.“ To byl Danny Shaker. „Jakmile najdu správné nářadí.“

Ve vzduchu se objevila ruka a šmátrala směrem k pásu hrubé látky, kde byly připevněny různé klíče.

„Mám to,“ řekl. „Podám vám to. Který chcete?“

„Dejte mi to celé. Budu to muset vyzkoušet.“

Ruka Dannyho Shakera ještě pořád šmátrala ve vzduchu za ním. Natáhl jsem se, abych mu podal sadu klíčů, a uviděl jsem, že se mu košile zachytila o okraj otvoru.

Rukáv se stáhl a odhalil horní část jeho paže. Pak jsem uviděl věc, která všechno, co se stalo, změnila v nicotnost – spatřil jsem jasně rudou čáru jizvy přes biceps, vpůli mezi ramenem a loktem. Dával jsem mu klíče do ruky a pohnul jsem hlavou, abych se podíval, kam až se jizva táhne.

Kolem – kolem celé paže!

Zůstal jsem tam ještě dvě hodiny, zatímco Duncan West a posádka opravovali pohon. Co se týče jejich práce, musím se řídit tím, co později říkal Duncan doktorce Eileen, protože jsem nebyl schopen vnímat. Duchem jsem byl s Paddym Endertonem, který mě strašil Danem, bezrukou polovičkou dvou půlčíků. Tím strašným, daleko strašnějším než jeho bratr Stan.

Když byli s prací hotovi a vrátili se pro saka, Danny Shaker mi přátelsky položil ruku kolem ramen. „Klobouk dolů před Duncanem Western, Jayi,“ řekl. A pak řekl k Duncanovi: „Bez vás bychom to nedokázali.“

Určitě jsem se při jeho dotyku zachvěl, ale Shaker si toho nevšiml, protože v tom okamžiku Joseph Munroe nespokojeně a nesouhlasně vyprskl.

Shaker se k němu otočil. „Nech toho, Joe. Na tenhle segment pohonu jsem se tě ptal už na posledních dvou cestách a nebyl jsi schopen navrhnout, jak by se to dalo opravit.“

Hovořil úplně tiše, ale Munroe hned ztichl. „Máte pravdu, šéfe,“ řekl. „Omlouvám se.“

Už nic neřekl, ale já věděl, že nejméně jeden člen posádky není spokojen s dočasným zařazením strýčka Duncana do jejich řad. Co se mě týče, nechtěl jsem poslouchat chválu na Duncana, nebo diskusi o problému s vyrovnáváním a Duncanově řešení ani nic jiného. Chtěl jsem být co nejrychleji u doktorky Eileen.

„Pamatujete si, jak jsem se vás ptal,“ řekl jsem, jakmile jsme byli o samotě, „na dorůstáni rukou po jejich ztrátě?“

„Už jsem řekla, je to nemožné. Kdybychom měli ty ruce, mohli bychom je přišít, ale to je všechno.“

„Já vím. Ale řekněme, že byste měli ruce někoho jiného. Dokázali byste je přišít?“

„Dalo by se to zkusit. Ale bylo by to zbytečné. Svaly ani nervy by nepasovaly, kosti by byly různě velké. A nejhorší by bylo odmítnutí cizí tkáně.“

„Co to je?“

„Tvé tělo má včleněný systém biologické ochrany, kterému se říká imunitní systém. Pokud se do tebe dostane něco zvenčí, bakterie nebo cizí tkáň, imunitní systém tvého těla na to reaguje. Dělá, co je v jeho silách, aby to zničil, spolkl, zbavil se toho. To platí i o odmítnutí cizí tkáně nebo orgánů. Můžeme reakci zabránit pomocí léků, ale je to velice riskantní. Zabírá to jen v případě, že osoba, od níž tkáň pochází, je velice podobná osobě, která tkáň přijala. I tehdy však mohou nastat komplikace.“

„Co tím myslíte, velice podobná? Stejný věk nebo velikost?“

„Jayi, co to má znamenat? Věk a velikost s tím nesouvisí. Důležitější je genetická shodnost – matka, nebo otec mohou být dárci.“

„Nebo bratr?“

„Jistě, bratr by byl taky dobrý. Nejlepší by samozřejmě bylo identické dvojče. Pak nehrozí odmítnutí tkáně, protože geneticky jsou ti dva naprosto shodní. Jayi (proč se na to pořád ptáš?“

Pak jsem jí to všechno řekl. „A myslel jsem si,“ řekl jsem nakonec, „že Danny Shaker možná zabil svého bratra, aby mu mohl ukrást ruce a nechat si je přišít místo těch, které ztratil.“

Připadalo mi to směšné, už když jsem to říkal. Doktorka Eileen na mě civěla.

„Viděl jsi jizvy na obou pažích?“

„Ne. Jen na jedné.“

„No, a řekl ti Paddy Enderton, že ti lidé, kterých se tak bál, Dan a Stan, že to byla identická dvojčata?“

„Ne. Řekl bratři. Ale –“

Přesně v tom okamžiku jsem si uvědomil, jak konečná je smrt. Chtěl jsem říct, můžeme se ho zeptat a zjistit to. Ale Paddy Enderton byl pryč a už nikdy nikomu na nic neodpoví.

„Podívej, Jayi.“ Doktorka Eileen se ze všech sil pokoušela brát mě vážně, ale myslím, že se jí to moc nedařilo. „Pokud máš takové starosti, existuje jednoduchý způsob, jak získat odpověď. Mám se zeptat kapitána Shakera na tu jizvu, kterou jsi viděl na jeho paži?“

To ne. Jednak jsem nechtěl, aby si o mně doktorka Eileen myslela, že jsem takový blázen, a hlavně jsem nechtěl, aby si to myslel Danny Shaker. Přestože jsem zažil strašlivý šok, když jsem tu rudou jizvu spatřil, nedokázal jsem si Dannyho Shakera, kterého jsem znal, muže, který mě bral jako sobě rovného a dospělého, spojit se strašidlem bez tváře, které Paddyho Endertona děsilo na jeho poslední pouti.

„Ne, to je v pořádku,“ řekl jsem. „Nic kapitánu Shakerovi neříkejte. To já jen, že měl Paddy Enderton takový strach.“

Lhal jsem a předstíral, že můj vlastní strach je strachem někoho jiného. Ale doktorce Eileen to stačilo.

„Enderton umíral,“ řekla, „měl toho asi hodně na svědomí, a pokud byl jen trochu věřící, určitě se měl čeho bát. Ale já bych na to velice ráda zapomněla, pokud souhlasíš.“

„Ano.“

„Tak to smažeme. Řekni mi, jak strýček Duncan opravil pohon. Podle toho bych měla kapitánu Shakerovi účtovat za přítomnost Duncana na palubě, místo abych platila za cestu.“

Hned bych jí to řekl – kdybych to věděl. Ale celou dobu u pohonné jednotky jsem byl příliš vystrašen Shakerovou jizvou, než abych si všímal, jak jednotku opravují.

Myslím, že doktorka byla dost zklamaná. Četl jsem jí myšlenky. Vzala mě s sebou a doufala, že budu užitečný. Ale zdálo se, že od nalodění na Cuchulain nejsem schopen si zapamatovat nejprostší věci.

Copak asi řekne matce, až se vrátíme?

Po této opravě mi let Cuchulainu připadal hladší. Nevím, jestli to tak opravdu bylo, nebo se mi to zdálo. Ale jak dny a týdny ubíhaly, začaly být podobné jeden druhému. Všichni na palubě se dostali do nálady, která byla nekonečná a netrpělivá zároveň.

Nejmučivější byla poslední část. Dorazili jsme na okraj Bludiště a věděli, že normální vesmírnou rychlostí bychom k cíli dorazili za pár hodin. Ale kapitán Shaker trval na tom, abychom se plížili kolem okraje Bludiště jako bahnitý úhoř po dně jezera Sheelin, a doktorka Eileen souhlasila.

Cestou jsem teleskopem sledoval spoustu malých planetek, o jejichž existenci jsem se poprvé dozvěděl díky malému počítači Paddyho Endertona.

Clareen, Oola, Drumkeerin, Ardscull, Timolin, Culdaff, Tyrella, Moira… Teď už to nebyly nazrzlé nebo ohnivé tečky na displeji, které jsem mohl přivolat prstem, teď to byly nové a bělejší světelné body. Ale vlastně nebyly o nic skutečnější a hmatatelnější.

Někde tam, den nebo dva dny cesty před námi, leží náš skutečný cíl: Paddyho Poklad. Byl jsem vzrušený? Jistě – ale určitě ne víc než doktorka, Jim Swift nebo Walter Hamilton.

Nejpodivnější byla posádka Cuchulainu. Danny Shaker nám řekl, že jeho posádku Pohon Božské rychlosti nebo možnost, že narazíme na Božskou základnu, ani za mák nezajímá. Ale něco je určitě zajímalo. Jednou jsem našel Patricka O’Rourkeho a Toma Tooleho s hlavami u sebe v důvěrném rozhovoru na jedné z chodeb. Jakmile mě zahlédli, sklapli, ale vzrušení na tvářích zakrýt nedokázali. A nejen O’Rourke a Toole. Zdálo se mi, že neustále narážím na skupinky kosmonautů, kteří na chvíli nechali práce a tiše se o něčem bavili. Jednou se mi dokonce zdálo, že jsem zaslechl slova „Paddyho Poklad.“ Ale to mi připadalo nemožné. Doktorka přece ta slova nikdy na palubě Cuchulainu nepoužila v souvislosti s naším cílem a já taky ne.

Jedinými výjimkami, co se vzrušení týče, byli Danny Shaker a Duncan West. Shaker byl klidný a ukázněný jako vždycky. Nebylo možné oplácet mu jinak a já cítil, jak se mé podivné podezření rozplývá.

A Duncan, ten se za svou prázdnou, příjemnou tváří skrýval vždycky – celý můj dosavadní život. Pokračoval v opravách a údržbě, kde podle celé posádky (kromě mrzoutského Joa Munroa) dokázal zázraky. Zdálo se, že Duncanovi je jedno kdy a jestli vůbec dorazíme na Paddyho poklad. On své štěstí odvozoval od okamžitých výsledků a věděl, že provedl další geniální opravu.

Pak už nastal konec všech dohadů a spekulací. K doktorce Eileen se dostala zpráva – nevím, kdo jí to řekl – že přesně na místě, které určovaly naše koordináty, se nachází těleso. Podle informací teleskopu to byla jen maličká planetka, ne větší než pár kilometrů. Ale byla tam, přesně tam, kde měla být.

Jistě, neměli jsme žádné informace o povrchu nebo složení jádra. Ale to nevadilo, protože už za pár hodin Cuchulain zaparkuje na oběžné dráze, dost blízko na to, abychom si ji mohli prohlédnout a pak navštívit.

Plán už dávno předtím připravila doktorka Eileen. Danny Shaker a celá posádka zůstanou na palubě Cuchulainu. A k mému zklamání také já. Doktorka Eileen mi řekla, že slíbila mé matce, že mě nebude vystavovat neznámému nebezpečí – a tím přistání na nové planetce bylo.

Takže Duncan West, Jim Swift, Walter Hamilton a doktorka si vezmou malého broučka a poletí na Paddyho poklad.

Na základě této prvotní expedice se buď vrátí na Cuchulain, nebo dají signál ostatním, aby se připojili. Třetí možnost, o které se přede mnou nikdy nebavili, spočívala v tom, že se ani nevrátí ani neodešlou signál. Pokud se tak stane, další rozhodnutí bude na Dannym Shakerovi.

Než abych šel do nákladového prostoru a sledoval, jak odlétá brouček, raději jsem zůstal v obytné části pozorovatelny a díval se s největším zvětšením, jakého jsem dosáhl, na Paddyho poklad.

Byli jsme asi padesát kilometrů od povrchu maličké planetky, ve vzdálenosti, kterou doktorka Eileen – nebo spíše Danny Shaker – považoval za bezpečnou. Bylo to však dost blízko na to, abych mohl sledovat detaily povrchu – takové, jaké byly. Ale to, co jsem viděl na obrazovce, mě mátlo a hned řeknu proč.

Cestou z Erinu mě Danny Shaker ve třech nebo čtyřech lekcích zasvětil do tajů Čtyřiceti světů a hodně také mluvil o Bludišti. Věděl jsem, že na malé planetce, jako byla tahle, může být hodně věcí – kamení, lehké kovy, soli a voda. Dokonce kysličník uhličitý, amoniak a metan. Ale takové plyny by byly zmražené nebo uvězněné v jádru. Protože ze všeho nejméně pravděpodobné bylo, že by tak malá planetka jako Paddyho poklad měla atmosféru. Gravitační pole bylo prostě příliš slabé na to, aby udrželo plyny.

Ale detaily povrchu toho světa na obrazovce byly zamlženy něčím mezi nimi a Cuchulainem. A když jsem se pořádně podíval na horizont Paddyho pokladu, viděl jsem tenoučkou vrstvičku tam, kde se světlo Maveen odráželo od senzoru Cuchulainu.

Přesně tak vypadal povrch Erinu v místě, kde se sluneční paprsky lomily na vrstvě vzduchu.

Až na to, že na Paddyho pokladu nemohl být vzduch.

To už jsem nemohl vydržet. Opustil jsem pozorovatelnu a utíkal do kontrolního sálu lodi. Byl tam Danny Shaker a Tom Toole. Na jiné obrazovce sledovali, jak se nákladní brouček odpoutává od sloupu nákladního prostoru a vyráží do volného prostoru.

„No, Jayi,“ řekl Shaker, „myslel jsem, že je půjdeš vyprovodit.“

„Pozoroval jsem – tu planetku.“ (Málem jsem řekl Paddyho poklad.) „Věděl jsem, že tam doktorka s ostatními poletí, tak jsem chtěl sledovat jejich dráhu. Ale to, co jsem viděl, nechápu.“

„Vítej v klubu,“ řekl Tom Toole a zasmál se. „Při našich prvních pozorováních jsme měli stejné problémy,“ řekl Shaker. „Myslíš ten zamlžený povrch?“

„A to, jak vypadá horizont. Říkal jste mi, že malé planetky –“

„Řekl. A trvám na tom.“ Shaker se otočil ke kontrolnímu panelu, kde se najednou objevil obraz Paddyho pokladu. „Nedokáže udržet atmosféru, je to tak? Jak je možné, že takhle vypadá? Řeknu ti, proč. Nad celou planetkou je průhledná klenba ve výšce asi sto metrů nad povrchem. Samozřejmě umělá a nikdo neví, jak je upevněná. Někdo nechtěl povrch planetky vystavit vesmíru.“

„Ale to není ani zdaleka všechno. No tak, Jayi, ukaž, jaký jsi detektiv. Co je pod tou přikrývkou?“

„Atmosféra.“ To byla snadná odpověď.

„To bylo lehké, že? No, a co dál?“

Co dál? Byla tady planetka a někdo si dal práci, že ji celou zakryl tak, aby nemohly unikat plyny, tak, aby Paddyho poklad měl atmosféru. Proč by někdo potřeboval dávat atmosféru tak malému světu? Kdo, nebo co potřebuje atmosféru?

„Život! Tam dole pod klenbou je život.“

Shaker se vítězně obrátil k Toolemu. „Vidíš, neříkal jsem ti to, Tome, že na to přijde?“

„Ale jak můžete vědět, že tam je život?“ řekl jsem. Díval jsem se na povrch s největším zvětšením a neviděl jsem žádné rostliny nebo zvířata.

„Mohl bych tě nechat znovu hádat, ale to by nebylo fér, protože na palubě Cuchulainu jsou přístroje, o kterých nevíš.“ Shaker stiskl dalších pár tlačítek a na obrazovce se objevilo nové okno. Byla to klikatá, zvedající se a klesající horizontální čára. „To je výsledek pozorování povrchu spektrometrem. Měří, kolik světla na různých vlnových délkách se k nám vrací. No, přesně víme, jaké světlo tam dopadá – jen světlo z Maveen. Takže když si tyhle dvě informace dáme dohromady, dokážeme říci, na co se díváme. To, co je tady a na spoustě jiných míst na povrchu planetky, se nazývá chlorofylová křivka. To znamená, že tam dole jsou rostliny. Chlorofyl znamená rostliny.“

„A zvířata?“ zeptal jsem se.

Teď to byl Tom Toole, který se uchechtl a otočil se k Dannymu Shakerovi. „A má vás, šéfe.“

„To je pravda.“ Shaker vypnul displej. „Mohou tam být i živé bytosti, Jayi, a pravděpodobně tam jsou, i kdyby byly jen jednobuněčné. Ale neviděli jsme nic, co by o nich vypovídalo tak jednoznačně, jako chlorofylová křivka o rostlinách. Ale za pár hodin to budeme vědět, protože doktorka Xavierová slíbila, že nám pošle zprávu. Ví, že jsme stejně zvědaví, jako ona.“

Bylo správné, že to říká a že se chová tak klidně. Ale nemyslím si, že někdo z nich tak nedočkavě očekával zprávy o situaci dole jako já.

Nebylo to fér. Cítil jsem, že tohle je můj svět. Já byl tím členem expedice, který zjistil, že Paddyho poklad vůbec existuje – a přesto jsem teď seděl tady, kde mě doktorka nechala a sama si letěla na průzkum.

Už po sté jsem si říkal, že doktorka Eileen svůj slib matce trochu přehání.

Za pár hodin jsem se však měl dozvědět, že mou neúčast na první výpravě vyžadoval hlavně Danny Shaker.

Kapitola patnáctá

Vždycky, když mě matka nutila do něčeho nepříjemného, říkala: „Ďábel vždy najde práci pro ruce nezbedy.“

Podle toho, co znám z historie, byl ďábel daleko úspěšnější u dospělých; ale stejně nikdy nemělo smysl se o tom s matkou hádat. A kdyby věděla, co se na Cuchulainu stalo, určitě by to brala jako důkaz své pravdy.

Doktorka Eileen byla na cestě k Paddyho pokladu, posádka měla svou vlastní práci a já neměl na práci nic. Prvních pár hodin mi to nevadilo. Vzal jsem si počítač, který kdysi patřil Paddymu Endertonovi a pokoušel se zjistit víc o tom, jak funguje. Chtěl jsem to udělat už celé týdny, ale neodvážil jsem se, protože doktorka Eileen věřila, že počítač zůstal doma u jezera Sheelin.

Všem jsem vlastně nelhal. Když jsme odjížděli, matka mi sbalila batoh. Kalkulačku tam nedala, přestože vím, že se o tom s doktorkou bavila. Nevěřím, že by na ni zapomněla náhodou, ale na poslední chvíli, když jsme se připravovali k odjezdu, jsem vyběhl nahoru a plastikovou destičku si strčil do kapsy.

Říkal jsem si, že mi vlastně nikdo nezakázal, abych vzal počítač s sebou; na druhou stranu jsem si nebyl úplně jistý, že to bylo správné, a tak jsem ho celou cestu k Bludišti skrýval.

Teď, když byli všichni pryč, jsem si sedl ke stolu a dal se do práce. Hledal jsem více informací o Paddyho pokladu. Když jsem o informace žádal v Sekundární skupině dat, nic se na displeji neobjevilo. Tenkrát jsme došli k závěru, že v paměti byly jen souřadnice Paddyho pokladu a nic víc. Ale co když jsme se mýlili? Co když Paddy Enderton informace o světě, kde měl najít své bohatství, záměrně ukryli. To by byla bomba, kdybych seděl na palubě Cuchulainu a dozvěděl se o Paddyho pokladu víc než výprava doktorky Eileen.

Byly to však jen sny, protože kdyby Paddy Enderton chtěl v počítači ukrýt další informace o té malé planetce, udělal by to dost dobře na to, abych je odhalil. Po třech hodinách jsem ničeho nedosáhl a byl jsem zklamaný a podrážděný. Vypnul jsem počítač, strčil ho do kapsy a opustil obytnou část. Toulal jsem se směrem k nákladovému prostoru, ale myslel jsem stále na malý počítač. Odkud se vzal?

Paddy Enderton podle doktorky Eileen na Paddyho pokladu nikdy nebyl. Podle doktorky nemohl být ani počítač vyroben někde ve Čtyřiceti světech. To byla opravdová záhada: Jak se to zařízení dostalo Paddymu Endertonovi do rukou?

Stále jsem ještě v hlavě přemílal tuhle myšlenku, když jsem si všiml, že jedny dveře v půli nákladového prostoru jsou pootevřeny.

Podle všech pravidel bezpečnosti na lodi to byl neodpustitelný hřích. Dveře přece rozdělovaly loď na několik vzduchotěsných částí. To omezovalo poškození při úniku vzduchu na jediný úsek.

Zavřel jsem hlavní dveře, opatrně je zajistil a prošel zbytek nákladového sloupu. Zbytek až k pohonným jednotkám byl v pořádku. Motory byly vypnuté, protože Cuchulain se nacházel na oběžné dráze Paddyho pokladu. Dalších pár minut mi trvala prohlídka pohonné sekce. Přes veškerou snahu údržbářů vypadala omšele a otlučeně. Jak dlouho říkal Danny Shaker, že byla v nepřetržitém provozu?

Nejméně pár století. Takže jak dlouho ještě vydrží? Doufal jsem, že dost dlouho na to, abychom dokončili naši cestu.

A s touhle myšlenkou jsem si také uvědomil, že za sebou v nákladovém prostoru slyším zuřivé bušení. Pospíchal jsem tam. Byl jsem teprve v půli cesty a už jsem věděl, že se bušení ozývá ode dveří, které jsem předtím zavřel.

Vytáhl jsem závoru a z hrůzou čekal, co se stane. Jistě, dveře se rozlétly a v nich se tyčil Patrick O’Rourke. Měl na sobě skafandr s otevřenou přílbou a tvář měl zrudlou hněvem. Vraždil mě pohledem. „Tos byl ty?“ Byl jsem v pokušení hrát nevinného, ale věděl jsem, že by to nezabralo – nikde nikdo nebyl.

„Dveře byly otevřené – říkali mi, že mají být vždy zavřené…“

„Copak tě nikdy nenapadlo, že se na konci každé dlouhé cesty systematicky kontrolují všechna vrata? A to tak, že je musíme všechna nechat otevřená. Trvá to dlouho. Už jsme byli v půlce a teď musíme začít znovu. Hodiny práce. Ty hloupý – hloupý –“ Civěl na mě s vytřeštěnýma očima a přemýšlel, jak by mě urazil. „Ty hloupý dítě. Dneska už nám žádný problémy dělat nebudeš.“

Popadl mě za paži a za krk, tak, aby to bolelo, a postrkoval mě před sebou.

„Nechte toho,“ protestoval jsem. „To nemusíte, umím chodit. Pusťte mě!“

Nepustil, dokud jsme nebyli v obytných prostorách vyhrazených pro naši výpravu z Erinu. „Běž dovnitř a buď tam,“ zaječel na mě. „Pro tvoje vlastní dobro. Budu muset šéfovi vysvětlit, proč máme tři hodiny zpoždění. A věř mi, že to, co mu řeknu, se mu nebude ani trochu líbit.“

Pak práskl dveřmi a zamkl je zvenčí. Mnul jsem si krk – O’Rourke mi tam zanechal modřiny. Asi dvě minuty jsem přemýšlel o tom, co jsem udělal a co řeknou Dannymu Shakerovi.

Pak jsem dostal vztek. Nemohl jsem znát detaily údržby nebo postup kontroly po dlouhé cestě. Podle mého jsem jednal naprosto zodpovědně. Vrata byla otevřená, přestože neměla být. Zavřel jsem je jako bezpečí dbalý pasažér – a byl jsem obviněn místo pochválen.

Šel jsem ke dveřím a zabušil jsem na ně. Za pár minut jsem pochopil, že to nemá smysl. O’Rourke a jeho posádka byli daleko v nákladovém prostoru a nikdo jiný neměl důvod do našeho prostoru chodit, když doktorka Eileen byla s ostatními na Paddyho pokladu.

Byl jsem uvězněn, dokud si to Patrick O’Rourke nerozmyslí a nepustí mě ven. Podle toho, jak vypadal, to může trvat mnoho hodin.

Vrátil jsem se ke stolu a vytáhl z kapsy Endertonův počítač. Ale byl jsem podrážděný a netrpělivý a práce mě lákala ještě méně než předtím. Schoval jsem ho a vydal jsem se na prohlídku našeho ubytovacího oddělení. Po několika minutách jsem seděl na bobku u jednoho z ventilačních panelů.

Nikdo na palubě Cuchulainu nemohl být opravdu uvězněn. Musely existovat únikové cesty pro případ, že normální by byly zablokovány. K úniku z naší obytné sekce stačilo odstranit mříž větrání, proplazit se větrací šachtou až k další mříži mimo uzamčenou sekci a protlačit se ven.

Což bylo přesně to, co jsem se chystal udělat. Najdu Dannyho Shakera a řeknu mu svou verzi, abych vyvážil to, co mu řekne Patrick O’Rourke.

Stáhl jsem ventilační mříž na stranu, lehl si a nakoukl dovnitř. Šachta byla přes půl metru široká: dost velká pro kohokoli kromě nejtlustšího člena posádky a vysoká tak, že jsem mohl pohodlně prolézat po čtyřech. Vyrazil jsem. V šachtě byl příjemný chládek a kolem uší mi povíval čerstvý vzduch.

Za necelou minutu jsem byl dost daleko, abych naši ubytovací sekci nechal za sebou. Mříže byly umístěny každých deset metrů, a tak jsem mohl vylézt, kdykoli jsem potřeboval. Jednou jsem vykoukl ven. Viděl jsem opuštěnou chodbu ze sviští perspektivy.

V tomhle případě by možná matčino přísloví o ďáblovi a zahálejících dětských ručkách platit mohlo. Stále jsem neměl co na práci. Napadlo mě, že takhle skrytý ve ventilačním systému uvidím, ale nebudu viděn, a uslyším, ale nebudu slyšen. Kdybych se proplížil do kabiny Dannyho Shakera, možná bych uslyšel, z čeho mě Patrick O’Rourke obviní. Až přijde čas jeho obvinění vyvrátit, mohl bych to udělat bod po bodu.

Těžko se odhadovala vzdálenost, plazil jsem se v temnotě a světlo přicházelo jen ventilačními mřížemi. Přesto jsem vlastně nemohl jít špatně. Oddělení pro posádku leželo ve stejné části lodi, vedle našeho. Pokračoval jsem, nepospíchal a každou chvíli vykukoval roštem ven.

Po chvíli jsem věděl, že se blížím. Slyšel jsem před sebou hlasy. O kousek dál, tiše po čtyřech, jsem je poznal: Connor Bryan a Rory O’Donovan. Dva řadoví členové posádky a podle mého skromného soudu to nebyli zrovna ti nejchytřejší.

Za pár sekund jsem je také viděl – tedy přinejmenším jejich nohy. Seděli blízko u sebe a bavili se, ale ne o mně, nebo Paddyho pokladu, nebo o Pohonu Božské rychlosti.

„Velká a tlustá a neopálená,“ říkal Connor Bryan. „Velký prsa, velký břicho a velký boky. Nechci žádný tvý tyčky. Chci blonďatou a plnoštíhlou a dost širokou, abych se po ní mohl válet.“

O’Donovan se zasmál. „Tak to je dobře, aspoň si nepolezeme do zelí. Já chci zrzku, krásnou a štíhlou, s hladkými boky a dlouhýma nohama. Něco jako ta v tom domku u jezera – až na to, že sme museli vodjet, než vůbec něco bylo.“

„Nebyla špatná. Ale byla stará. Určitě starší než já, to se vsadím. Já chci něco mladšího.“

„Nebyla stará. Byla ve středních letech. To je vobčas lepší – když má spoustu zkušeností.“

Chvíli mlčeli. „Ale tyhle nebudou mít žádný zkušenosti,“ řekl Connor Bryan nakonec. „Pokud tam po celý ty staletí byly jen ženský a neměly žádnýho chlapa, jak by mohly mít zkušenosti?“

„Nevím,“ řekl O’Donovan. „Asi je to budeme muset naučit.“ Pak se oba zasmáli a nakonec O’Donovan, již tišeji dodal: „Jestli je to pravda.“

„Paddy Enderton to věděl jistě.“

„Jo a podívej, jaký potěšení to Černýmu Paddymu přineslo. Nakonec se musel skrejvat a pak byl tuhej a jen civěl do prázdna. Myslíš, že všechno to jsou lži? Tomu se těžko uvěří, tisíce ženskejch a žádný chlapi. To zní jako pohádka.“

„No a není? Ale to brzo zjistíme. Jdeme.“

Posledních několik vět jsem nevnímal, protože při slově Paddy Enderton jsem sebou škubl a praštil se hlavou o strop šachty. Naštěstí si toho nevšimli. Connor Bryan vstal a řekl: „Jdeme za šéfem. Za chvíli by měl dostat hlášení.“

Když odešli, otočil jsem se, abych se mohl posadit na turka. Paddy Enderton! Řekli to jméno a přitom o něm neměli nic vědět. A věděli, že je mrtvý. Brzy mi došlo, kdo asi byla ta „zrzka“ ve středních letech.

Všechny ty další řeči o ženách mi však naprosto nedávaly smysl. Byli jsme miliony kilometrů od Erinu a žen. Kromě toho Bryan a O’Donovan neztratili ani slovo o Božské základně, přestože cílem celé výpravy byl Paddyho poklad.

Možná by po tom, co jsem vyslechl, bývalo nejmoudřejší odplížit se zpět do naší obytné sekce a přemýšlet nad tím. Ale z jejich rozhovoru vyplynulo, že jdou za Dannym Shakerem a chtějí se tam dozvědět něco nového o Paddyho pokladu.

Prohlédl jsem si dlaně (ušpiněné), poškrábal kolena (trochu otlačená, po všem tom lezení) a razil dál ventilačními šachtami.

Nalezení konkrétní kabiny bylo daleko složitější než plazení jedním směrem. Šachta se čas od času větvila a já nevěděl, jakým směrem se vydat. Měl jsem pocit, že se tam plížím pořád dokolečka tmou a po půl hodině jsem byl unavený. Zastavil jsem a odpočíval. Chtěl jsem to vzdát. Ale pak jsem někde před sebou uslyšel slabé hlasy.

Plazil jsem se kupředu, dorazil k další rozdvojce a vydal se za zvuky.

Ještě než jsem tam dorazil, už jsem věděl, že se hádají.

Skákali si do řeči a zvyšovali hlas.

„– na místě. Co víc potřebujeme? My bysmě měli být dole, ne oni.“

Poznal jsem ten hlas. Byl to Sean Wilgus, štíhlý muž s lišáckým obličejem, kterého ostatní neměli rádi, protože se choval, jako by mu patřil celý vesmír. Teď se však ozvalo souhlasné zamručení.

„Musím souhlasit.“ To znělo jako Patrick O’Rourke. „Říkal jste, buďte trpěliví. Ale my jsme byli trpěliví. A teď jsme tady. Proč máme být ještě trpěliví?“

„Podívej se na to obráceně.“ To byl Danny Shaker, klidný a rozumný jako vždycky. „Řekni mi, kam spěcháš? Nikam neletíme. A oni se bez nás taky nikam nedostanou.“

„No a co?“ znovu Sean Wilgus. „Už nám posloužili. Nepotřebujeme je, nepotřebovali jsme je už od druhého dne, kdy vám řekla souřadnice. Souhlasím s Joem, už tenkrát jsme je měli vyhodit.“

„Dobře,“ řekl Danny Shaker. „Velice inteligentní. Necháme je nadýchat vesmíru a pak, až dorazíme k cíli, zjistíme, že si kousek pravdy nechala pro sebe a my sedíme uprostřed vesmíru a nevíme, kam dál. Tys přece nikdy nebyl tak důvěřivý, Seane. Je stará, ale není hloupá. Dokud tam nebudeme, není záruka, že hraje poctivě.“

„Ale vždyť jsme tady.“ To byl Joe Munroe, mrzutý jako vždy. „Jakmile jsme dorazili, nebyl jediný důvod nechávat je tady jen o minutu dýl. Ale vy jste stále trval na tom, abychom nic nedělali. Nechal jste je jít dolů a prozkoumat ten svět ženskejch místo nás. Proč?“

„Používej mozek, Joe,“ řekl Shaker. „Obrať si to. Měl by ses ptát, proč je nenechat to tam prozkoumat? Neočekávají, že tam najdou ženy, to už jsem ti říkal. Takže pokud je najdou, určitě se ozvou a řeknou nám to. Pak zakročíme.“

„Možná. A možná ne. Možná, protože někteří lidé tady vyměkli.“

Za přepážkou se rozhostilo mrtvé ticho. Vykoukl jsem roštem, ale moc jsem toho neviděl. Naposledy mluvil Joe Munroe. Podle toho, jak se hlas Dannyho Shakera měnil, jsem poznal, že přechází po místnosti, jak to při rozhovorech často dělal.

„Snad teď nemluvíš o mně, Joe.“ řekl nakonec. „Jako bys mě neznal. Pokud je to nutné, nebojím se zabít. Ale pokud nenajdou co chceme – pokud tam dole není nic cenného, nebo zajímavého – pak bychom byli blázni, kdybychom někoho zabíjeli. Vezmeme je zpět na Erin, necháme si trojnásobně zaplatit za práci v zimě jako hodná a poctivá posádka a půjdeme svou cestou.“

„To by se možná líbilo vám,“ řekl Sean Wilgus. „Máte jiné chutě a preference. Vy a ten zatracenej kluk, měli byste založit klub vzájemného obdivu. Ale co my? Vytáhl jste nás od žen na Erinu s Paddy Endertonovým příslibem tisíců jiných. A teď nám je nedopřejete. Už jsme tam dole mohli být. A možná právě teď každej z nás už mohl mít ženskou.“

„Á, Seane Wilgusi,“ řekl Shaker tiše. „Takovýhle věci od tebe nerad slyším. ‚Jiný chutě a preference‘, opravdu. Takovéto poznámky ti moc neposlouží. Je moc dobře, že tě mám rád, jinak bych mohl mít chuť s tím něco udělat. Ale ty víš, že tě miluju – miluju tě tak, jako bys byl můj vlastní, drahý bratr.“

Nastalo mrtvolné ticho. Veškerý pohyb v místnosti ustal.

„Ne, šéfe.“ Wilgusův hlas stoupl o oktávu. „Omlouvám se. Přeřekl jsem se. Chtěl jsem jen říct, že bysme všichni chtěli bejt tam dole a zkoumat ten svět ženskejch – tak to všichni cejtíme. Ale nechtěli jsme zpochybňovat vaše rohodnutí. Nikdo z nás. To bychom nikdy neudělali. Žejo?“

Ozvalo se souhlasné mručení.

„No, to rád slyším.“ zasmál se Danny Shaker. Znělo to blízko. „Protože teď budu znovu trvat na svém rozhodnutí a je příjemné vědět, že nic nebudete namítat. Kdybys mě právě teď neujistil, Seane, myslím, že bys asi jednal jinak, kdybych ti ukázal – tohle.“

Než jsem si uvědomil, co se děje, rošt přede mnou odlétl na stranu. Dovnitř hmátla ruka, popadla mě za vlasy a vtáhla do řídicího sálu.

„Vidíte pánové,“ Danny Shaker přesunul stisk na mou paži a vystrčil mě kupředu, do středu skupinky. „Když se nad tím zamyslíte, většina věcí je otázkou rozhodnutí. Takže tady pro vás mám zkoušku rozhodování. Co když ve ventilaci najdete takovéhle malé překvapení?“

Podíval se na mě a zavrtěl hlavou. „Jayi, říkal jsem ti, že z tebe bude prvotřídní pilot a za tím si stojím. Ale ještě se musíš hodně učit. Například to, že na lodi není nic důležitějšího než dodávka čerstvého vzduchu. Cokoli, co změní charakter proudění, jako třeba cizí těleso ve ventilaci, spustí alarm na řídicím panelu – i když to není nebezpečné.“ Mávl rukou směrem k displejům na stěně místnosti. „Možná, že si toho nikdo jiný nevšiml, ale já už tě sleduju hodinu.“

Otočil se k přihlížejícímu kroužku mužů. „Takže, jak jsem říkal, najdete tohle malé překvapení a ptáte se, jak moc toho slyšel? To nevíme jistě. Takže co s ním uděláme?“

Nikdo nepromluvil. Ale já se díval z tváře do tváře a v každé viděl vraždu.

Danny Shaker asi také, protože se znovu zasmál a řekl: „Do přetlakové komory, aby se nalokal vakua? Chvíli nad tím přemýšlejte. Dejme tomu, že ho vyhodíme, což nás přirozeně láká. Pak už Jay Hara nebude. A pěkně jsme se ho zbavili, řeknete si.“

„Ale chvilku počkejte. Jakmile bude Jay mrtvý, nemůžeme ho vzít zpět. Teď vás možná napadnou případy, kdy by mrtvý člověk mohl být užitečnější než živý – mě určitě ano…“

Vstal vzpřímeně s rukama zkříženýma na prsou a podvědomě si masíroval bicepsy pod sakem. Všichni sebou škubli a stáhli se zpět.

„Ale jistě všichni uznáte, že moc často to není,“ pokračoval Shaker. „Mrtvý Jay Hara asi nikomu k ničemu není. Ale živý Jay Hara je cennou součástí vyjednávání. Proč si myslíte, že jsem ho chtěl tady, zatímco ostatní půjdou na průzkum? Jaké vyjednávání, ptáte se? Nevím, odpovídám. Ale protože tím, že ho necháme naživu nic neriskujeme, je jeho hodnota jako živého vyšší než nulová hodnota jeho mrtvoly.“ Shaker se rozhlédl kolem sebe. „Tak, přeje si někdo diskutovat o mých závěrech? Nebo je nějakým způsobem spojovat s mými chutěmi a preferencemi?“

Neozvalo se ani slovo, dokonce ani souhlasné mručení.

„Takže si ho asi necháme,“ řekl Shaker. „Tome?“

Tom Toole udělal krok vpřed. „Ano, šéfe?“

„Cela číslo čtyři. Zamknout, samozřejmě.“

Shaker se otočil ke mně. „Tohle bude něco pro tebe, Jayi. Basa má jen pětipalcové větrací šachty, pevné zdi a dveře a za nimi vakuum. Pokud vím, nikomu se ještě nepodařilo dostat se z cely číslo čtyři naživu. Ale nenech se zastrašovat a klidně to zkus – víš, že trpělivost přináší růže. Tak dobře, Tome. Odveď ho.“

Tom Toole mi bolestivě zkroutil ruku za zády a popadl mě za krk, který ještě bolel od Patricka O’Rourkeho. Vytlačil mě z řídicího sálu a zamířil k přední části kruhové obytné sekce. Tuhle část jsem navštívil jen jednou, při zevrubné prohlídce s Dannym Shakerem.

„To bolí,“ stěžoval jsem si.

„Ani nevíš, jaký máš štěstí, že ještě cítíš bolest,“ řekl. „Šéf je chytrej. Kdyby velel kdokoli jinej – včetně mě – měl bys smůlu. Jo a ještě předtím sem si myslel, že tu smůlu bude mít i Sean Wilgus, když si bral na paškál šéfa a pak ta poznámka ‚miluju tě jako bratra‘.“

„Má Danny Shaker bratra? Dvojče? Jsou to dva půlčíci?“

Nečekal jsem odpověď a rozhodně ne takovou, jaké se mi dostalo.

„No jasně, že jo,“ řekl Tom Toole zvesela. „Teda byli. Jak jinak by se podle tebe šéf dostal k těm rukám?“

„Chcete říct, že Danny Shaker použil ruce Stana Shakera?“

„Snad si slyšel šéfa, když říkal, že pokud je to nutné, zabije a taky mluvil o případech, kdy je mrtvý užitečnější než živý. To byl dobrý příklad. Stan Shaker nebyl nikdy tak dobrý jako Dan.“

„Takže jeho bratr nezemřel – Shaker ho dal zavraždit?“

„No, snad si nemyslíš, že mu Stan ty ruce dal dobrovolně? Ten by si raději vzal nohy svého bratra.“ Tom Toole se zasmál, ale to už jsme byli u dveří cely a on je otevíral. „Jo, to bylo plánování. Chápeš, Stan nemohl jen tak zemřít, musel zemřít na pravém místě a v pravý čas, když byl tým chirurgů na místě a připraven operovat. To bylo dokonale organizované.“

Hodil mě do cely, já klopýtl a hned narazil na tvrdou protější stěnu. Dveře už se zavíraly, když jsem se otočil.

„Danny Shaker zabil vlastního bratra! Ukradl jeho ruce a zbytek těla zničil!“

„Ale, kdypak jsem něco takovýho říkal?“ Tom Toole zněl skoro uraženě. „Jasně, šéf zabil Stana a vzal si jeho ruce, to jo, ale vsadil bych pěkný peníze, že zbytek těla nezničil, i když jsem se na to nikdy neptal. Vím jistě, že si ho schoval v chládku někde na Čtyřiceti světech. Nikdy neví, kdy se mu pár kousků může zase hodit. Už jsem ti říkal, že šéf není blbej.“

Dveře práskly a já zůstal v temnotě. Lehl jsem si na podlahu tam, kde jsem stál. Ani kdyby tam bylo světlo, neměl bych sílu zkoumat celu.

Paddy Enderton mi už své obavy sdělil už dávno a já je teď sdílel.

Kapitola šestnáctá

V cele jsem pochopil novou stránku života kosmonauta. Teď nemyslím tvrdý kavalec, který při nízké gravitaci nebyl vůbec tvrdý. Nemyslím slabé osvětlení ani sociální zařízení. Nic z toho mi ani trochu nevadilo, protože se to jen nepatrně lišilo od vybavení ubytoven posádek.

Rozdíl byl prostý, ale nesmírný: Cela neměla žádný únikový východ. Pokud by se na lodi cokoli stalo a nikdo vězně nepustil ven, byl by to konec. Zemřel by. A mně bylo jasné, že můj osud nikoho na palubě nezajímá. Pro ně to byla jen součást pravidel, se kterými kosmonaut žil a občas taky umíral.

Ležel jsem v polotmě, napůl spal a přemýšlel, co se mnou bude. V kabině tekla pitná voda, ale nebylo v ní jídlo. Doktorka Eileen může být na Paddyho pokladu celé dny. Pokud Danny Shaker někomu nedá výslovné rozkazy, aby mě chodil krmit, budu hladovět. Nedokázal jsem si představit, že by mi Joe Munroe nebo některý z jeho kumpánů z prosté dobroty srdce nosil jídlo. Ve skutečnosti, kdyby dostali příležitost, snažili by se mou smrt hladem spíše urychlit.

Takže jsem měl dost smíšené pocity, když se dveře otevřely a já v jasném světle mžoural na postavu, která stála na prahu.

„Dobré zprávy, Jayi.“ Byl to Danny Shaker, tak veselý, jako vždy. „Jdeme. Vím, že od té doby, co jsme tady, toužíš po cestě na Paddyho poklad – teď už tomu tak můžeme říkat všichni, přestože bych asi stěží pro tu planetku vymyslel horší název. Jedeme tam hned, jak něco sníš.“

Na nohy jsem vyskočil v okamžiku, kdy vstoupil, s legrační myšlenkou, že bych ho mohl přemoci. Ale nepřiblížil jsem se k němu a nejen proto, že byl mnohem větší a silnější. Měl jsem strach.

„Vy jste zabil svého bratra,“ řekl jsem. „Zabil jste Stana Shakera.“

„Cože?“ Civěl na mě a na hladkém čele se mu objevily vrásky. A pak se hlasitě rozesmál a zaklonil hlavu, takže bych mohl snadno švihnout rukou a přetnout mu tepny na krku kdybych měl nůž, který jsem samozřejmě neměl. Ale to nemohl vědět jistě.

„Jayi, Jayi,“ řekl. „Jaké sny se ti to v noci zdály?“

„Zabil jste bratra. Ukradl jste mu ruce.“

„Kdo ti to řekl?“

„Tom Toole. A neříkejte, že mě chtěl vystrašit. On sám tomu věří.“

Danny Shaker klidně prošel kolem mě a sedl si na pryčnu. „To je dobře. Doufám, že to platí o celé posádce.“ A zatímco jsem na něho civěl, řekl: „Jayi, pořád si myslím, že budeš skvělý kosmonaut, ale opravdu se toho musíš ještě spoustu naučit. Viděl jsi posádku Cuchulainu, každého z nich. Víš, že to jsou drsní chlapi a není mezi nimi jediný, který by mě nepřemohl a nezničil, kdyby chtěl. Je to pravda?“

„To ano.“ Nevěděl jsem, kam míří, ale byl tak klidný, že jsem nedokázal zůstat vystrašený.

„Ale oni to neudělají, Jayi. Proč to neudělají? Řeknu ti proč – protože se neodváží. Víš, všechny ty nesmysly o mně a o mém mrtvém bratrovi – Stan zahynul při stejné nehodě, při které jsem já málem přišel o ruce – nejenže dovolím, aby se na lodi a po celém Muldoonu šířily, já je podporuji. Jsem rád, když Tom Toole lidem vykládá, že jsem netvor. Tak si kdokoli, jako třeba Sean Wilgus, který si na Dannyho Shakera troufne, dvakrát rozmyslí, než si něco opravdu začne. Tady je pro tebe, Jayi, velké ponaučení: Autoritu ti nedává kus papíru nebo způsob, jak se chováš; všechno záleží na tom, jak se ostatní chovají k tobě.“

Vstal.

„Měli bychom jít. Asi před půl hodinou jsem mluvil s doktorkou Xavierovou a slíbil jsem jí, že tam brzy budeme.“

Stále jsem váhal.

„Podívej,“ řekl, „myslím, že doktorka Eileen je hodně chytrá žena a vím, že si to myslíš taky. Až tam budeme, můžeš si s ní o těch rukou mrtvého muže promluvit a zeptat se jí, co si o tom myslí.“

„To už jsem udělal.“

„Udělal? No, a co říkala?“

Chvíli jsem mlčel, až mi Danny Shaker pohlédl do tváře a rozesmál se. „Nevěřila tomu, že jo?“

„Ne, nevěřila.“ Střelil jsem od boku. „Slyšel jste někdy o muži jménem Paddy Enderton?“

Reakce se dostavila, ale nikoli taková, jakou jsem čekal. Shaker vypadal zamyšleně a řekl: „Černej Paddy? Slyšel. Znám ho dobře. Byl navigačním důstojníkem na Cuchulainu. Jak ses o něm doslechl ty?“

„Nějakou dobu u nás bydlel – u nás doma.“

„Jak se Paddy má?“

„Je mrtvý.“

„To je mi líto.“ Shaker se na mě zamračil.

„Ale teď mi to začíná docházet. Paddy Enderton – Paddyho poklad.“

„Jak jste věděl, že se tak ta planetka, u které teď jsme, jmenuje?“

„No od Duncana Westa. Několikrát o ní takhle mluvil.“

Tolik tedy k naprostému utajení. Ale Danny Shaker pokračoval: „Jak říkám, začíná mi to dávat smysl. Stejně bys asi časem slyšel útržky od posádky, takže ti to řeknu celé já. Před chvilkou jsem ti neřekl tak docela pravdu. Paddy nebyl jen navigačním důstojníkem na Cuchulainu; on také opustil loď. Za velice zvláštních okolností.“

Shaker se znovu posadil a poplácal pryčnu vedle sebe. „Sedni si, Jayi.“

Sedl jsem si a on pokračoval, „Před osmi měsíci jsme byli ve vesmíru a náš radar zachytil umělý signál. A to signál zvláštní, nikoli běžný, jaký používají lodi ve Čtyřiceti světech. Zamířili jsme tím směrem – cokoli neobvyklého může být cenné. Na naše zprávy to nereagovalo, takže když jsme byli dost blízko, vydal se k tomu Paddy Enderton v průzkumném člunu. Sám. Hlásil, že je to jen malá loď, neschopná dlouhých, meziplanetárních letů a že se pokusí dostat na palubu.“

„Podařilo se mu připoutání a vstoupil na palubu. Pak to začalo být divné. Zavolal na běžné komunikační frekvenci, že je na palubě dvoumístné průzkumné lodi a že oba členové jsou mrtví. Ale členy posádky nebyli muži; tvrdil, že to jsou ženy. Pokud něco víš o pravidlech – psaných nebo nepsaných – pro ženy ve vesmíru, chápeš, že co nám Paddy říkal, prostě nebylo možné.“

„Pak následovalo dvanáctihodinové rádiové mlčení. Zrovna jsem se chystal zavolat Paddyho a říct mu, aby se vrátil s lodí nebo bez ní, když loď prudce vyrazila. Cuchulain neměl žádnou šanci ji dostihnout, i kdybychom byli připraveni a letěli na plný výkon. Od té doby jsme o Paddym Endertonovi neslyšeli. Nejdřív jsem si myslel, že nějakou nešťastnou náhodou spustil motor. Ale když jsme nakonec za pár měsíců dorazili do Muldoonského přístavu, zjistili jsme, že už tam byl. Došlo nám, že musel na palubě pozorovacího člunu najít něco cenného, ale nenapadlo nás, že to ‚něco cenného‘ by mohlo být ve vesmíru – až doteď.“

„Co to podle vás je?“ Zvědavost přemohla nedůvěru.

„No, mělo by to být něco na Paddyho pokladu. To je jasné. Posádka si myslí, že to jsou ženy. Částečně proto, že Paddy Enderton tvrdil, že na palubě člunu našel dvě ženy a taky proto, že na ženy myslí posádky lodí polovinu času – ve vesmíru to jsou tři čtvrtiny. Ale ptáš se mě, co si myslím? No, nechci hádat. Zvlášť teď, když za chvíli tam oba budeme a můžeme se podívat na vlastní oči.“

Byl jsem připraven vyrazit a nejen proto, že jeho slova ve mně vzbuzovala čím dál větší zvědavost. Chtěl jsem se hlavně podívat na Paddyho poklad. Také jsem si uvědomil, že už nemůžu být víc pod kontrolou Dannyho Shakera a jeho posádky, ať se stane cokoli. A pokud mě opravdu vezme dolů za doktorkou Eileen a Duncanem Western a našimi dvěma vědci, budu víc v bezpečí tam než tady.

Možná, že Danny Shaker věděl, že takhle budu přemýšlet. Nicméně se už ani slovem nezmínil o ženách ani o Paddym Endertonovi, zatímco jsem jedl a poté balil malý ruksak pro případ, že bych na planetce zůstal den či dva. Nastoupili jsme do malého broučka. Danny pohlédl na mě i za mě a řekl: „Pro případ, že bychom z nějakého důvodu potřebovali pomocnou ruku.“

Za mnou se do malých dveří člunu tlačili čtyři další muži. Patrick O’Rourke, Robert Doonan, Joseph Munroe a Sean Wilgus. Chápal jsem přítomnost prvních dvou, ale přemýšlel jsem, jestli si Danny Shaker neříká o trable, když bere Wilguse a Munroa. Ti ho přece před pár hodinami ostře kritizovali. Dělal to snad Shaker záměrně, aby mně a jim dokázal, jak si je naprosto jistý svou autoritou?

Ať už to bylo jakkoli, nikdo z nich neřekl ani slovo, jen Joe Munroe se na mě ošklivě podíval, jako by říkal, co ty tady ksakru pohledáváš?

Sám jsem se taky hodně díval. Nikoli na muže, ale na zbraně, které měli s sebou: pistole a nebezpečně vypadající nože.

Danny Shaker do mě šťouchl. „Něco se děje, Jayi?“

„Ty zbraně. Proč si je berete s sebou?“

„Z naprosto stejného důvodu, jako si je brala doktorka Xavierová a tví přátelé – na mé doporučení. Když míříš na místo, kde je život, a nevíš, co tě tam může potkat, neriskuješ. Paddyho poklad může být nebezpečný.“

„Ale doktorka Eileen už tam je. Musí vědět, že to není pravda.“

„Á, zapomněl jsem, že jsi posledních pár hodin byl takříkajíc mimo kontakt. Když jsme mluvili s doktorkou, nic takového neříkala. Cestou ti pustím záznam datové banky Cuchulainu a můžeš si to poslechnout.“

Byl to zvláštní pocit slyšet v uších hlas doktorky Eileen popisující jejich cestu k Paddyho pokladu, zatímco malý svět vytrvale rostl před mýma očima. Byli jsme asi deset minut pozadu za záznamem, takže když nám ještě zbývalo dvacet kilometrů, ona už popisovala let nad průhledným pláštěm a hledání vstupního bodu. Když jsme se tam dostali, popisovala přistání na skutečném povrchu. Její záznam obsahoval také video, ale já měl k dispozici jen zvuk, takže to, co jsem slyšel, nebylo tak uspokojivé. Ze slov doktorky Eileen však jasně vyplývalo, že se objevili na maličkém světě s nízkou gravitací, dokonale dýchatelnou atmosférou – a s vegetací hustší než kdekoli na Erinu s výjimkou rovníku.

„Nejlépe to popisuje slovo džungle,“ řekl hlas doktorky Eileen v mém uchu. Zklamaný hlas, pomyslel jsem si. To, co viděla, se neslučovalo s jejími představami Božské základny. „Je to následek nízké gravitace, která téměř vůbec neomezuje růst vzhůru. Jak zjistíte, pohyb není vůbec jednoduchý. Průzkum může trvat mnohem déle, než jsme čekali. Zůstaneme spolu a budeme soustředit naši palebnou sílu, dokud nebudeme vědět, že jsme v bezpečí. Nevíme jistě, jestli tady žijí zvířata, ale myslíme si, že ano. Dr. Swift slyšel nějaký pohyb po trnité stezce, kterou právě vidíte před námi.“

Tu jsem samozřejmě neviděl. Viděl jsem jen křivku maličkého světa, jak se k němu nákladní brouček blížil. Prolétli jsme vnějším štítem, jehož vrata se automaticky otevřela, jakmile jsme se přiblížili. Cokoli udržovalo systémy na Paddyho pokladu funkční a atmosféru dýchatelnou pro lidi, pořád fungovalo. Brzy jsme byli sto stop nad povrchem.

Ale povrch jsem neviděl. Viděl jsem jen bujnou vegetaci, která zjevně pokrývala každičký kousek země. Teprve když jsme slétli níže, všiml jsem si kaluží vody, spojených stezkami země, udusané jako od zvířat. Ale po zvířatech samotných ani vidu, ani slechu.

Planetka se otáčela kolem své osy a zatímco jsem ji sledoval, její části vklouzly do stínu. Celý den tu nemohl trvat déle než hodinu či dvě. Náhle jsem si představil zrychlený svět, jehož živočišní obyvatelé si krátce během půlhodinky od soumraku do svítání schrupnou. Pak jsem zjistil, že část světa, kterou jsem si představoval jako „severní pól“, zůstávala ve stínu po dlouhou dobu. Maveen byla na jihu a v tomto ročním období nedokázala osvítit velkou část severu. Nebo zvířata – pokud tam byla – migrovala na jih, aby si užila období stálého slunce? Nebo zamířila na jih za zimním spánkem? Nebyla by to složitá cesta, protože od jižního k severnímu pólu to bylo tak hodinu chůze.

Pokud však bylo možné chodit tak nepřerušenou vegetací. Dokonce ani z výšky sta stop jsem nedokázal odhadnout výšku rostlin. Musel jsem se řídit slovy doktorky Eileen, která tvrdila, že chůze je obtížná.

Nebyl jsem jediný, kdo zvědavě civěl dolů. Stejně tak všechno zajímalo i čtyři další členy posádky. Sean Wilgus si nedočkavě a vzrušeně olizoval rty, což jsem předtím viděl jen v divadle. Jen Danny Shaker zůstal u řízení a hladce přistál, čímž rozdrtil velký kruh vysokých sukulentů se špičatými rudými květy.

Neměl na vybranou. Paddyho poklad, alespoň podle mého prvního pozorování, byl celý porostlý vegetací. Také doktorka Eileen musela při přistání vytlačit mýtinu. Není divu, že byla zklamaná. Průmyslový svět, jak mi vysvětlovala cestou k Bludišti, bychom poznali už z velké dálky podle neklamných znamení. Průhledný štít kolem Paddyho pokladu tu myšlenku podporoval. Ale teď – tohle.

Otevřeli jsme vrata broučka a jeden po druhém vylezli na měkkou, černou půdu. Okamžitě jsem zjistil, že jsem v nevýhodě. Povrch byl rovinatý, ale rostliny byly vysoké jako já. Shaker a ostatní členové posádky přes vrcholky rostlin viděli. Já viděl jen zelené listí a rudé květy.

A ještě něco. Natáhl jsem ruku a zpod jednoho listu vytáhl maličkého brouka. Ukázal jsem ho Patrickovi O’Rourkemu.

„Podívejte. Nějaká mšice. Tady jsou živočichové.“

Podíval se na ni bez nejmenšího zájmu. „Jó. To víme. Ta první skupina už brouky viděla.“

Slyšel jsem jen zlomek záznamu, který poslala doktorka Eileen. Posadil jsem zelené, mnohonohé stvoření zpět na list a otočil se, abych Patrickovi O’Rourkemu vysvětlil důvod své neznalosti.

Zmizel.

Směr, kterým zmizel, jsem poznal podle několika zlomených větviček v celé mase bujné vegetace. Udělal jsem tři kroky tím směrem a najednou jsem byl přímo za ním. To byl důkaz, jak snadné by bylo ztratit se – alespoň pro mě.

Ostatní takové problémy asi neměli. Patrick O’Rourke zjevně věděl, kam jde a kolem se ozývaly zvuky dalších mužů. Sean Wilgus nadával, že šlápl do něčeho černého a mazlavého, a Robert Doonan, bezpochyby nejdýchavičnější člen posádky, funěl a chrochtal před ním.

„Jak dlouho ještě, ksakru, půjdeme?“ stěžoval si. „Myslel jsem, že jste říkal, že – aha, no, už bylo na čase.“

Po několika dalších krocích jsem tu záhadnou poznámku pochopil. Náhle jsem se vynořil ze zelené a purpurové džungle v místě, kde byly rostliny jen po kolena. Danny Shaker a Robert Doonan už čekali. Ani jsem se na ně nepodíval, protože kromě nich tam také, k mé velké úlevě, stála doktorka Eileen.

Ještě nikoho jsem v životě neviděl raději. Muselo to být vidět, protože jsem se k ní rozběhl. Ona na mě pobaveně mrkla a řekla: „No, máš nějaké dobré zprávy?“

Myslím, že jí bylo jedno, jestli odpovím, nebo ne. Byl jsem strašně rád, že jsem u ní, ale ona zjevně takovou radost neměla. Nečekala na odpověď a otočila se k Dannymu Shakerovi.

„Co to má znamenat, kapitáne? Neříkal jste, že vezmete Jaye s sebou. Nevíme jistě, jestli je tohle místo bezpečné.“

„Pro něho je bezpečnější než Cuchulain, když nejsem na palubě. Za to vám ručím.“ A když nechápavě vzhlédla, dodal: „Znáte mou posádku, doktorko. Jsou pracovití a zkušení. Ale je to banda a co nesnese žádný kosmonaut, je špeh. Říkám to nerad, ale mí lidé jsou přesvědčeni, že je Jay špehoval. Plazil se ventilačními šachtami a s nastraženýma ušima poslouchal soukromé rozhovory.“

„Nesmysl! Plazit se ventilačními šachtami? Nic takového určitě neudělal.“ Doktorka Eileen se otočila ke mně. „Udělals to Jayi?“

„No… udělal – ale takhle to vůbec nebylo. Víte, slyšel jsem, jak si povídají o ženských –“

„Ale kosmonauti o ničem jiném nemluví.“ Shaker se podíval na čtyři muže, kteří se usadili na měkké zemi kousek od nás. Přiblížil se k doktorce Eileen a řekl už tišeji: „Budu k vám upřímný, doktorko, přestože tím u vás možná trochu klesnu. Soukromí ve vesmíru, to je vzácná věc a špehování kolegů na lodi, to je ten nejhorší prohřešek, jakého se můžete dopustit.“

„Ale já jsem –“

„Šššš, Jayi.“ Doktorka Eileen mávla rukou, ale nepodívala se na mě.

„Oni si myslí, že jsi špehoval,“ řekl Danny Shaker, „a to je důležité. To, jak chlapi mluvili potom, co našli Jaye ve ventilaci, bylo opravdu ošklivé.“

„Ale vy jste mě –“

„Jayi!“

Nemělo to smysl, věřila mu víc než mně.

„Někteří dokonce navrhovali procházku vesmírem.“ Shaker smutně potřásl hlavou. „Jen stěží jsem je zvládl – to vám Jay potvrdí. A určitě jsem si nebyl jist, že by bylo dobré nechat ho tam, když já budu tady. Přivedl jsem ho pro jeho vlastní bezpečí.“

To bylo směšné. Ale zvláštní bylo, že jsem tomu málem sám uvěřil tak, jak to Danny Shaker podal. Doktorka Eileen uvěřila určitě. Povzdechla si a zavrtěla hlavou.

„Jayi, určitě jsi to nemyslel zle. Ale měl sis to promyslet. Co teď, kapitáne Shakere?“

„Nechat posádce chvíli času, nechat je na palubě, dokud se neuklidní. Jay tady den nebo dva zůstane. A pokud vám to nebude vadit, rád bych vás požádal o laskavost.“

„Cokoli bude možné.“

„Jde o ty muže. Nezuří jen proto, že Jay špehoval. Měl docela pravdu, víte, posádka opravdu hovořila o ženách – protože si prostě myslí, že to je důvod, proč jsme tady.“

„To je víc než podivné. To je šílené.“

„Já vím. Ale na lodi se nějak rozneslo, že na téhle planetce jsou ženy. Živé ženy. Mladé ženy.“

„Pro mě to neplatí. Vaše posádka se jistě drží nějaké fata morgány, kapitáne.“

„Souhlasím. Ale to se nezmění jen proto, že si to vy a já přejeme. Tak proto ta laskavost: Dovolíte několika mým mužům se tady den či dva porozhlédnout? Nic nenajdou, vrátí se na palubu a svým kolegům řeknou, že tady nic není. Pak můžete vy a vaši profesoři planetu zkoumat, jak dlouho chcete.“

„Což nebude trvat déle než další hodinu, podle toho, jak to zatím vypadá. Tohle je umělý svět, o tom není pochyb, ale nic jsme nenašli. Nic, co by naznačovalo, že tady kdy byla Božská základna nebo že by to s ní někdy nějak souviselo.“ Doktorka Eileen si odfrkla. „Víte, kdybyste nepřilétli, přemýšlela jsem o návratu na Cuchulain, kde bych si sedla a všechno znovu prošla a pokusila se to pochopit.“

„Perfektní. Udělejte to. I posádka ráda uvidí, že se nepokoušíte je od něčeho odlákat.“

„Ale chvilku počkejte. Walter Hamilton tady chtěl zůstat, i kdybychom my ostatní šli nahoru. Tohle místo nemá nic společného s Božskou základnou, ale vzniklo před Izolací a má výjimečnou flóru. Hamilton ji chce prostudovat.“

„Řekněte mu, doktorko, že pokud se mým mužům nebude plést do práce, nechají ho na pokoji. Řeknu jim, že může chodit, kam bude chtít.“

„A já řeknu Jimovi Swiftovi a Duncanovi, aby se připravili. Jsou u druhého nákladního broučka.“

Ukázala nad houštinu rostlin. Byla malá a neviděla přes ně. „A co já!“ řekl jsem.

„Ty můžeš jít –“ Ale pak se doktorka zarazila a tázavě pohlédla na Dannyho Shakera.

„To není dobrý nápad.“ Zavrtěl hlavou. „Beze mě na Cuchulainu – nebo i se mnou… vždyť proto jsem ho přivezl. Jay by měl zůstat tady. Ale nebojte se, doktorko. Tihle muži jsou výběr mužstva. S námi bude v bezpečí. Za to vám ručím vlastním životem.“

Chtělo se mi křičet – a co můj život? Ale nekřičel jsem. Nemělo by to smysl. Doktorka Eileen byla přesvědčená, že jsem se na Cuchulainu choval jako blbeček a stejně jako Danny Shaker měla obavy o mé bezpečí.

Vyrazila po udusané stezce a já pospíchal za ní. Musel jsem si s ní promluvit. Ale pak mě něco napadlo.

Řekněme, že uvěří každému slovu, které jí řeknu. Přestože Danny Shaker neměl žádnou zbraň, jeho muži je měli. Řekl mi, že skupina doktorky Eileen měla také pistole a nože, ale nic takového jsem neviděl. Pokud by Danny Shaker chtěl, stačilo jen vydat rozkaz jeho mužům („výběru mužstva“! – ale kdo by si vybral Seana Wilguse a Joa Munroa na něco jiného než na špinavou práci?), aby zabili mě a zabili doktorku Eileen a všechny ostatní z naší skupiny.

To nejsou příliš příjemné myšlenky na cestě vysokým rostlinstvem, jehož listy mě cestou zachytávají a přitom vím, že za mnou jsou muži, kteří už řekli, že by byli raději, kdyby mě mohli vyhodit přetlakovou komorou do volného vesmíru.

Přesto bych takovým myšlenkám dal přednost před těmi, které jsem měl jen o pár minut později; mám na mysli ty, které se mi honily hlavou, když jsem stál vedle Waltera Hamiltona a Dannyho Shakera s jeho muži a sledoval, jak se nákladní brouček zvedá k měkce zářícímu štítu, který obklopoval Paddyho poklad a tiše mizí. Doktorka Eileen, Jim Swift a strýček Duncan byli na palubě. Ještě jednou jsem se pokusil s ní promluvit, ale neposlouchala.

Loď zmizela za průhledným štítem a mé myšlenky se z nepříjemných změnily v ledově hrůzné. Dokonce ani teď na to nevzpomínám rád.

Kapitola sedmnáctá

Waltera Hamiltona jsem nikdy neměl rád. Asi to všechno souvisí s tím, co mi řekl Danny Shaker: Lidi tě neberou podle toho, jaký jsi, ale podle toho, jak se k tobě chovají ostatní.

Možná, že doktorka Eileen mě občas pohladila po hlavě nebo mi čechrala vlasy, ale dělala to podvědomě, aniž na to myslela. A přestože jsem to nesnášel, vlastně na to měla právo, protože mě znala už od narození.

Walter Hamilton byl jiný. Skoro mě neznal, ale choval se, jako bych byl nic. Nepromlouval ke mně, mluvil skrz mě.

Třeba jsem mu položil prostou otázku (přestože po prvních několika dnech už ne tak často), něco jako: „Doktore Hamiltone, říkal jste, že Erin ztratil kontakt s ostatními hvězdami v okamžiku Izolace. Ale doktor Swift říkal, že k vysílání radiosignálů není zapotřebí Pohonu Božské rychlosti. Proč se lidé z různých souhvězdí nedorozumívali takhle?“

A on vtáhl poďobané tváře, odfrkl si a civěl do prázdna. Pak konečně řekl třeba tohle: „Nebuď tak strašlivě naivní. Možná, že existenci nadsvětelného Pohonu Božské rychlosti předcházela existence podsvětelné komunikační sítě, jakmile však se první rozvinulo, bylo zbytečné pokračovat v podsvětelné komunikaci. A samozřejmě, po tragédii Izolace boj o přežití patrně naprosto vyloučil pokusy o znovuobnovení podsvětelné komunikace.“

A já jsem si myslel (ale neřekl), Blé!

Přesto mi však oba, jak Jim Swift, tak doktorka Eileen, řekli, že Walter Hamilton je seriózní a kompetentní výzkumný pracovník, který to s oborem myslí opravdu vážně. Nehádal jsem se. Klidně jsem kontakt s ním nechal na ní. Po většinu cesty k Bludišti jsem se vynasnažil, abych se mu vyhýbal.

Ale teď, na Paddyho pokladu, byl nejbližší osobou, kterou jsem měl. Musím to uznat, i když konkurence nebyla veliká: Danny Shaker říkal, že je můj přítel, ale O’Rourke, Doonan, Munroe a Wilgus mi dávali jasně najevo, že ničím takovým být nechtějí.

Tiše jsme stáli a sledovali, jak brouk odlétá. Danny Shaker počkal, až zmizel za atmosférickým štítem a pak se otočil k Patrickovi O’Rourkemu.

„Takže máš, co jsi chtěl, chlape. Teď můžeš jít kamkoli a nakukovat do každé díry, kterou najdeš.“

Čtyři členové posádky se rozřehtali a O’Rourke řekl: „S tím můžeš počítat, šéfe – pokud najdu něco, do čeho budu moct nakouknout.“

Shaker přikývl. „Tak se do toho dejte. Já mám jinou práci. Najdete mě v nákladním člunu. Za čtyři, pět hodin očekávám hlášení.“

Bez dalšího slova se otočil a zamířil mezi vysoké rostliny a vyrazil po stezce, kterou jsme vyšlapali cestou sem. Jakmile prošel, vegetace se za ním uzavřela. Chtěl jsem jít za ním, ale Sean Wilgus mi zastoupil cestu.

„Ty ne,“ řekl tiše. „Ty zůstaneš s námi.“ Zvedl ruku k opasku.

„Nejdřív to nejdůležitější.“ Patrick O’Rourke se postavil před Wilguse. „Příliš spěcháš, Seane, jako obvykle. Nezapomeň, proč jsme sem přišli.“ Otočil se k Walteru Hamiltonovi. „Vy tam. Už tady ňákou dobu ste. Jsou někde nějaký planiny v tomhle strašným porostu?“

Žádné „Dr. Hamiltone“, ale „Vy tam“. Danny Shaker by takové chuligánství nestrpěl, ale nebyl tady, aby zasáhl.

Hamilton se na O’Rourkeho podíval a rychle odpověděl tónem, který neměl potěšit. „Pokud byste se obtěžoval použít oči navrch vaší hlavy, už byste věděl, že žádné naprosto holé planiny tady nejsou. Jsou však jisté regiony jako třeba místo, na kterém se teď nacházíme, na kterých přirozený porost nedosahuje takové výšky. Zdá se, že nějak souvisejí s úzkými průrvami v povrchu. Našli jsme jich tucet nebo o málo více. Jsou až deset metrů hluboké a na dně je také vegetace. A pak jsou zde stopy.“

„Aha!“ To byl Sean Wilgus. Postavil se před O’Rourkeho. „Říkal jsem ti, že nám něco tajili! Stopy! Lidi!“ Otočil se k Hamiltonovi. „Je to tak?“

Vědec si ho prohlížel spatra, pokud je tak možné hledět na někoho vyššího. „Snažte se nevypadat jako větší hlupák, než ve skutečnosti jste. Na téhle planetce nejsou žádní lidé. Stopy jsou stezkami malých zvířat.“

„Jak to víte?“

„Lidé by tady nemohli být. Tento svět není dost velký, aby se uživili.“

„Přesně tak podle vás, velkých expertů, nemohl mít atmosféru. Ale on ji má.“ Wilgus se blížil k Hamiltonovi. Patrick O’Rourke se vtlačil mezi ně.

„Buď jsou, nebo ne,“ zavrčel. „Myslím lidi. Už jsem ti říkal, Wilgusi, uklidni se. Proto tady jsme, abychom se tady v klidu porozhlédli. Udělej nějakou hloupost a šéf tě stáhne z kůže, až se vrátíme – jo, a mě taky, že jsem tě nechal. Tohle není velký planetoid. Jdeme a zjistíme si to sami.“

O’Rourke byl tak velký a rozložitý, že se Sean Wilgus a Walter Hamilton prostě neviděli. Prozatím tak jejich hádka skončila. Čtyři muži z Cuchulainu ignorovali Hamiltona a mě a zorganizovali vlastní pátrání.

Jejich způsob byl prostinký, ale mohl fungovat. Utvoří rojnici tak širokou, aby se slyšeli a obejdou Paddyho poklad ve směru zapadajícího slunce. „Den“ na planetoidu trvá pár hodin, ale průměr planety je asi šest kilometrů. Chodci doženou slunce. Až se planetoid dvakrát otočí, budou mít za sebou více než celý okruh. Pak už budou vědět o něčem zajímavém, nebo nenajdou nic. Mohou zkusit další okruh, víc na sever, na jih nebo něco úplně jiného.

Nikdo neříkal, co mám dělat já nebo Walter Hamilton. Trousili jsme se za nimi husím pochodem ve stopách Seana Wilguse. Byl jsem vpředu a postupně jsem zpomaloval, abychom za posádkou zaostávali. Chtěl jsem Walteru Hamiltonovi říci, co doktorka Eileen odmítla vyslechnout: všechno co jsem slyšel, když jsem se skrýval na palubě Cuchulainu.

Mohl jsem si to myslet. Když mi nevěřila doktorka Eileen, která mě tak dobře zná, jak mi mohl uvěřit tenhle téměř-cizinec?

Mluvil jsem asi pět minut. Nakonec mě Hamilton dohnal, protlačil se kolem mě a cestou řekl: „Už, proboha, konečně sklapni! I bez toho tvého žvanění se mi těžko přemýšlí. A musím toho spoustu promyslet.“

On dokonce ani neposlouchal! Ale pak začal on o pozorování ekosystému planetoidu a jak je všechno v rovnováze a jak kdokoli, kdo má jen půl mozku a zápočet z dynamiky populací, musí pochopit, že největší živočich, který může být nalezen na Paddyho pokladu, nemůže být větší než myš nebo maximálně malý hranostaj a Sean Wilgus a kdokoli, kdo hovoří o lidech na téhle planetě, musí být magor.

Pak se zničehonic zarazil a řekl: „Pro rány boží! Přirozená rovnováha. Ale tady nic takového být nemůže.“ Padl na kolena do bahnité země a vytáhl z kapsy elektronický diář.

„Co se děje?“ řekl jsem. „Co jste objevil?“

„Řekl jsem ti, abys sklapl,“ mumlal. „Musím přemýšlet.“ Dlouho bušil do kalkulačky a pak zapisoval nové údaje.

Chtěl jsem mu říct, že mi nikdo nebude říkat, abych sklapl a sám jsem měl taky spoustu věcí k promýšlení. Ale nechtěl jsem ho rozzuřit ještě víc. Přestože jsem jeho společnosti nedával přednost, určitě nic z toho, co udělá, mě nezabije. O ostatních jsem to říct nemohl. A Hamilton má u pasu pistoli, bílou pistoli, kterou může v případě násilí použít.

Mezitím už stál na nohou a rychle šel kupředu. Blížili jsme se k posádce. Věděl jsem to. Přestože jsme se pohybovali hustým porostem a já neviděl nic než listí, větvičky a vlhkou, černou půdu – jak tak mohla zůstat bez deště? – slyšel jsem hlasy.

Rozčilené hlasy. Všichni kleli. Posádka na Paddyho poklad přijela pro ženy, ale zatím našli jen bahno. Zastavili se k odpočinku a vyměňovali si hlasité a zuřivé poznámky.

Walter Hamilton dorazil k Seanu Wilgusovi a mával mu před obličejem elektronickým diářem. „Poslouchejte,“ řekl. Wilgus měl pravý palec v puse. Seděl na bobku a hleděl do jakéhosi tunelu, který vedl pod hustě olistěnými rostlinami a Hamiltona si vůbec nevšímal.

Ze všech stran se snášely hlasité stížnosti, a tak nás to nepřekvapilo. Jediný Robert Doonan nekřičel, a to asi jen díky tomu, že byl v tak špatném fyzickém stavu, že veškerou energii spotřeboval na dýchání a chůzi. Ale Patrick O’Rourke narazil na hustý pás trnitých keřů, které mu do krve rozedřely kůži. Joseph Munroe se nedíval, kam šlape. Stoupl do jednoho z malých jezírek. Ukázalo se, že jezírka nejsou tak mělká, jak vypadají. Jsou jen pár stop široká, ale stejně tak hluboká a Munroe do chladné vody zapadl až po pás.

Sean Wilgus zase narazil na malou stezku a viděl tam skákat něco jako malého, hnědého klokana. Pokusil se to chytit, ale kouslo ho to do palce a zmizelo.

Pakliže měl špatnou náladu už v okamžiku, kdy průzkum začal, teď na tom byl ještě hůře. Vytáhl pistoli z pouzdra a mířil do temného tunelu.

Walter Hamilton přestal mávat diářem a přikrčil se u Wilguse. „Co to ksakru děláte?“

Wilgus se na něho ani nepodíval. „Čekám. Až znovu uvidím tu zatracenou skákající potvoru, střílím. Já toho prevíta naučím.“

„Nenaučíš! Tohle je neprobádaný svět. Naprosto nový ekosystém. Už jste nadělali dost škody, když jste zdupali tolik rostlin.“

Obdivoval jsem Waltera Hamiltona pro jeho odvahu pustit se do Seana Wilguse, i když mi rovnováha přírody na Paddyho pokladu nepřipadala tolik důležitá. Ale nevím, jestli Wilgus vůbec poslouchal. Rozhodně to nedal najevo. Po chvíli se ještě víc přikrčil, zamířil a dvakrát vystřelil. Odněkud z tunelu se ozval vysoký zvuk někde mezi bolestivým pištěním a štěknutím.

„Dostal to!“ ječel Wilgus.

Walter Hamilton ze sebe také vypravil vysoký zvuk, podrážděný a nevěřícný výkřik. Natáhl ruku, popadl Seana Wilguse za rameno a zvedl. V nízké gravitaci na Paddyho pokladu Wilgus vylétl do vzduchu ještě s nohama pod zadkem. „Nechte toho!“ dostával se Hamilton do ráže. „Nebudete zabíjet původní život. Slyšíte mě? Nebo to – nahlásím centrální radě Erinu.“

Pokud by Hamilton zůstal u této hrozby, mohl být Sean Wilgus tak zaměstnán smíchem, že by už nestihl nic jiného. Hrozit hrstkou byrokratů na Erinu, takhle se respekt nezískává.

Ale Walter Hamilton provokoval dál. Pustil rameno Seana Wilguse a ruku natáhl k pouzdru s bílou pistolí.

Chtěl mu jen pohrozit, to bylo všechno. Vím jistě, že by nevystřelil – vsadil bych se, že Walter Hamilton na nic v životě nevystřelil. Ale když Hamiltonova ruka sevřela pažbičku pistole, všiml jsem si výrazu v tváři Seana Wilguse. Byl to moment překvapení, po němž následoval výraz zlosti a čisté, zlověstné nenávisti. A jeho vlastní zbraň se začala zvedat. „Doktore Hamiltone!“ křičel jsem. „Pusťte ji.“ Bylo příliš pozdě. Wilgus zamířil vlastní zbraň a třikrát vystřelil, tak rychle, že to všechno znělo jako jeden výstřel.

Walter Hamilton, s rukou stále na pistoli, upadl naznak do keřů.

Chvíli jsme oba, Sean Wilgus a já, civěli na mrtvé Hamiltonovo tělo. Krev stříkala z velkých ran na krku a na hrudi. Pak jsme na sebe pohlédli.

Slyšel jsem, jak Wilgus funí. Zdálo se mi, jako bych slyšel také jeho mysl. Měl problém. Dannymu Shakerovi mohl říct, že se bránil před ozbrojeným útokem Waltera Hamiltona a pistole v jeho rukou by toto tvrzení jen potvrtila. Ale to by tady nesměl být svědek, Jay Hara. Wilgus začal znovu zvedat pistoli – na mě. Vykřikl jsem strachy a vrhl se do keřů. Neudělal jsem ještě ani šest kroků a pistole znovu vystřelila. Ale to už jsem byl skryt za hustou stěnou vegetace. Slyšel jsem podivné syčení, jak kulky prolétaly tuhými listy, ale nic se mi nestalo. Slepě jsem prchal dál – a málem jsem narazil do Joe Munroa.

Tak jako zbytek posádky, také on mířil k Seanu Wilgusovi, aby zjistil, co se stalo. Od něho jsem pomoc čekat nemohl. Také on podporoval myšlenku, aby mě vyhodili do vesmíru bez skafandru. Přikrčil jsem se a uhnul před jeho chňapající rukou a mizel dál v zelených hlubinách džungle. První dvě minuty mi v naprosté panice splynuly – jedinou mou snahou bylo dostal se co nejdál od posádky. Pak se ozval rozum. Můžu utíkat, ale nemůžu se skrýt. Každý krok, který jsem udělal, zanechal stopy v podobě přišlápnutých nebo zlomených rostlin. Oni byli daleko pomalejší než já, ale jen mě pronásledovali. Měli spoustu času a přesilu. Mohli pracovat jako smečka, pronásledovat mě jeden po druhém, dokud si nebudu muset odpočinout.

Pohyboval jsem se tak opatrně, jak to šlo a pokoušel se napravovat škodu tak, že jsem ohnuté větvičky a květiny za sebou zvedal. Nešlo to. Pořád jsem nechával stopy a bude to trvat celé dny, než zmizí. I kdyby to nepoznali podle rostlin, nechával jsem v měkké zemi stopy.

Přikrčil jsem se k zemi a chtělo se mi plakat. Když jsem šel za Walterem Hamiltonem, Paddyho poklad mi připadal jako docela velké místo. Teď se najednou smrskl a nenabízel žádný úkryt.

Stín mé vlastní hlavy na zemi přede mnou mi nakonec poradil, co mám udělat. Zoufale jsem seděl a stín se pomalu plazil po zemi. Svět se otáčel a Maveen na obloze se pohybovala. Během půl hodiny bude tma. Už mě nevystopují. Ale za necelou hodinu slunce zase vyjde. A já budu znovu v nebezpečí. Pokud ovšem…

Vstal jsem, zorientoval se a zamířil k severu. To znamenalo cestu do nebezpečí, protože jsem se vracel k Walteru Hamiltonovi a možná do náruče pronásledovatelům.

Na každém kroku jsem se rozhlížel a šel tak tiše, jak jsem dokázal. Zastavil jsem se jen jednou, abych se napil z malého jezírka. Voda chutnala výborně jako z jezera Sheelin. Ale vypil bych cokoli, i kdyby to bylo teplé a zkalené. Byl jsem vyprahlý.

Taky jsem umíral hlady. Jak dlouho jsem nic nejedl? Jen osm hodin, ale připadalo mi to jako celé dny.

Kradl jsem se dál. Strašlivě jsem se vylekal, když jsem poblíž zaslechl výkřik Joe Munroa a z druhé strany odpovědi. Mráz mi běhal po zádech a já ztuhl. Sledoval jsem vlastní stopu, ale stěží jsem ji viděl. Pak přišel další strašný okamžik, když jsem málem klopýtl přes tělo Waltera Hamiltona. Byl mrtvý, ležel naznak, oči otevřené a vypoulené. Přikrčil jsem se u něho. Nechtěl jsem se ho dotknout, ale musel jsem. Chtěl jsem jeho zbraň.

Byla pryč. Buď ji upustil, nebo si ji vzal někdo jiný. Stále se stmívalo a já šmátral po zemi až mé prsty narazily na něco tvrdého. Pistole? Ne. Elektronický diář, který držel. Vzal jsem ho a strčil do kapsy k počítači Paddyho Endertona. Znovu jsem celé okolí prohledal. Snažil jsem se pistoli najít v okolních keřích, ale nebyla tam.

Nakonec jsem to vzdal. Šel jsem dál, pořád na sever. Za půl hodiny jsem se vnořil do bezhlučného šera.

Pokud jsem šel dobře, neleží přede mnou krátkodobá temnota noci na Paddyho pokladu; blížil jsem se k celé měsíce trvající noci v oblasti kolem severního pólu planetky.

Za deset minut už jsem stěží viděl na cestu. Klesl jsem na zem a natáhl se na vlhkém měkkém podloží. Poprvé za pár hodin jsem mohl odpočívat. Pokud jsem ani já sám nevěděl, kde jsem, stěží mě může bez světla někdo vystopovat. I se světlem by to měl těžké.

Řekl jsem, že jsem mohl odpočívat, ale to jsem samozřejmě nemohl. Byl jsem příliš rozrušený. Je velký rozdíl mezi tím, když vidíte mrtvého muže jako Paddy Enderton nebo když vidíte muže umírat. Pořád jsem viděl hrdlo a hruď Waltera Hamiltona a jasnou, stříkající krev. Nikdy předtím mě nenapadlo, že by krev mohla téci jako voda. Nikdy jsem Hamiltona neměl rád. Teď jsem toho litoval.

Půda pode mnou byla nepřirozeně teplá, ale přesto jsem se chvěl. Dokolečka jsem si opakoval, že jsem v bezpečí, ale část mé mysli se ptala, jestli to platí také o situaci, kdy je člověk bez jídla, pití, světla, přístřeší a nemá ponětí, co se v dalším okamžiku stane.

To, co se nakonec stalo, je směšné. Přestože bych byl přísahal, že se to nikdy stát nemůže, usnul jsem.

Když jsem otevřel oči, pršelo. To není možné. Kde by se nad takovou planetičkou jako je Paddyho poklad vzal mrak? Na tvář mi však padaly skutečné kapky deště.

Pak mi došlo to, co jsem si měl uvědomit, když jsem se poprvé podíval na umělou schránku kolem Paddyho pokladu. Pokud má ten planetoid atmosféru, může mít cokoli. Není to přirozený svět. Něco podmínky na povrchu ovládá a zařídit takovou dešťovou spršku tedy nemůže být složitější, než udržovat dýchatelnou atmosféru.

Pak mě napadlo, že mě probudil déšť. Náhle mi do očí bliklo jasné světlo a já zaslechl šustění listí ve tmě.

Nečekal jsem, abych zjistil, kdo to je. Jediným pohybem jsem byl na nohou a co největší rychlostí prchal bujným podrostem. Bylo to nebezpečné, protože jsem nic neviděl, a kdyby přede mnou byla kamenná zeď, přímo bych do ní narazil.

Tak strašné to nebylo, ale co se stalo po tom, bylo ještě nepříjemnější. Země pod nohama zmizela a já běžel naprázdno. Setkal jsem se s jednou z těch prohlubní, o kterých hovořil Walter Hamilton. Při nízké gravitaci na Paddyho pokladu mě pád na dno desetimetrové rokliny spíš vystrašil, než že bych si ublížil. Vlastně od každého trochu. Pořád jsem padal a rychle se řítil kupředu, rukama jsem narazil na něco tvrdého a odřel si klouby. Mé tělo se otočilo a padalo. Za tři vteřiny jsem dopadl, překotil se přes bok a loket.

Vyrazil jsem si dech. Ležel jsem naznak, pokoušel se do plic dostat nějaký vzduch a civěl jsem na světlo, které se vytrvale blížilo.

Sean Wilgus? Patrick O’Rourke? Nebo dokonce samotný Danny Shaker?

Bylo to jedno. Nedokázal jsem vstát a běžet, abych si zachránil život.

Bílé světlo zjasnělo, přiblížilo se asi na jednu stopu od mého obličeje a pak se zvedlo. Někdo mě držel v rukou. Vzápětí jsem tu osobu spatřil.

Nebyl to ani Sean Wilgus, ani nikdo jiný z posádky Cuchulainu. Nebyla to ani doktorka Eileen, nebo člen naší výpravy. Byl to cizinec, hubený, krátkovlasý chlapec, možná o dva roky mladší než já, s bleděšedými otrhanými kalhotami a s tváří a údy pokrytými blátem a hlínou. V jedné ruce držel malý batoh z hnědé kůže a podivně vypadající růžový kruh, z jehož středu vycházel jasný paprsek světla.

Sean Wilgus měl pravdu. Učený Walter Hamilton, se všemi jeho doktoráty, se mýlil.

Na Paddyho pokladu jsou lidé.

Kapitola osmnáctá

„Kdo jsi? Co tady děláš?“

Kluk mi pomohl se posadit, ale nepočkal, až se nadechnu.

„Já jsem – já jsem –“ začal jsem, ale byl jsem bez dechu a dokázal jsem jen papouškovat jeho otázky. „Kdo jsi ty?“ skřehotal jsem. „A co tady děláš ty?“

Popotáhl a zvedl růžovou svítilnu ze země.

„Já tady žiju, to tady dělám.“ Měl vysoký hlásek jako někdo z jiné části Erinu. „A já určitě vím, co dělám. Na rozdíl od tebe. Pobíhat ve tmě. Mohl ses zabít. Ale odpovím ti. Jmenuji se Mel Fury.“

„Já jsem Jay Hara.“

Pomyslel jsem si, Ty seš mi ňákej chytrej.

Čučeli jsme jeden na druhého.

„Proč jsi utíkal?“ zeptal se.

„Myslel jsem, že jsi někdo jiný. Honili mě.“

Pak jsem mu musel vysvětlit všechno o cestě z Erinu, našem příchodu na Paddyho poklad i vraždu Waltera Hamiltona, ale než jsem o tom začal, dostal jsem strach kvůli světlu, které Mel Fury držel. Sean Wilgus a ti další by nás podle něho mohli najít.

„Vypni to!“ řekl jsem.

„Jak chceš.“ To znělo klidně a nadřazeně.

Světlo zmizelo. Po několika sekundách jsem zjistil, že něco málo vidím. Přestože jsme byli blízko pólu, byl to jen malý svět a trochu světla sem zalétlo odrazem od průhledného štítu. Dokonce ani na dně rokliny nebyla nikdy naprostá tma. Tolik tedy k mému přesvědčení, že jsem byl v bezpečí před pronásledovateli.

„Možná po mně pořád jdou,“ řekl jsem. „Musíme najít něco bezpečnějšího než je tohle.“

„To není problém.“ Vstal a hodil si batoh na záda. „Jdeme. Stejně už začínám mít hlad.“

Puklina na povrchu, do které jsem zapadl, byla široká na délku roztažených paží. Šel jsem za Melem po nerovném dně, pak jsme stoupali vzhůru a já zkoušel bolavý kotník a mnul si odřené klouby na rukou. Cestou jsem přemýšlel o jeho poslední poznámce. On má možná hlad, ale já hlady šílím.

Vynořili jsme se na povrchu a já se rozhlížel kolem.

„Nikde jsem tady neviděl nic k jídlu,“ šeptal jsem, protože jsem nevěděl, kde jsou členové posádky Cuchulainu. „Chytáte zvířata a jíte je?“

Fury vydal znechucený zvuk. „To je nechutný nápad! To je jasný, že ne. Jím normální jídlo. Když budeš trpělivý, uvidíš sám. A choď tiše, proboha. To se nedivím, že tě pronásledovali.“

Bylo to tajemství. Zdálo se, že proklouzne mezi rostlinami, aniž by se pohnuly. Pokoušel jsem se napodobit jeho způsob chůze a přitom jsem mu napjatým šepotem vysvětloval, odkud jsme přišli a co na Paddyho pokladu děláme.

„Kde?“ řekl. A tak jsem mu vysvětlil, jak jsme přišli na ten název. „Paddyho poklad? To je směšné. Tohle místo nepotřebuje jméno. Už ho má.“

„Jak se jmenuje?“

„Domov.“

Domov? Říkal jsem si, že tak hloupé jméno už jsem dlouho neslyšel. Ale neměl jsem možnost mu to říct, protože jsme se právě vynořili do plného světla a Mel Fury se ke mně otočil. Na špinavé tváři měl nadřazený, skeptický výraz.

„Pokud tě opravdu honí nějací lidé,“ řekl, „o čemž pochybuji, a jestli jsou opravdu tak nebezpeční, jak říkáš – o čemž pochybuji ještě víc – pak bychom měli být opatrní. Teď budeme pár minut ve světle, takže žádné mluvení, dokud tam nebudeme.“

„Nebudeme kde?“

„U vstupního místa. A jak říkám, už ani slovo – dokud nebudeme uvnitř.“

Bylo mi jasné, že Mel Fury nevěří, že jsme v nebezpečí. Používal to jen jako záminku, aby mě mohl prohánět. Jeho postoj se změnil během několika dalších minut, ale ne tak, aby mi to působilo potěšení.

Vytrvale jsme mířili k rovníku a Maveen byla výš a výš na obloze. Chtělo se mi ptát se, pálilo mě tisíc otázek, ale dařilo se mi držet jazyk za zuby. Až Mel Fury nakonec zastavil a naklonil hlavu vlevo. „Někdo. Hlasy. Tímhle směrem.“

Neslyšel jsem nic. A kdybych slyšel, určitě bych nešel k nim, abych si koledoval o trable. Ale on to udělal, obratně se plazil hustými kapradinami se špičatými listy a modrými květy na vrcholku. Neměl jsem na vybranou, musel jsem s ním.

Brzy jsem i já slyšel hlasy. Nebo přinejmenším jeden. Byl to Sean Wilgus a mluvil vysokým hlasem. Chtěl jsem couvnout, ale Mel Fury Šel po čtyřech dál. Pomalu jsem se plazil za ním a nakonec zastavil.

Dostali jsme se k přibližně oválné mýtině, kde rostliny nedosahovaly takové výšky. Leželi jsme s Furym na zemi a z žížalí perspektivy sledovali, co se děje. Sean Wilgus stál na jedné straně, v ruce pistoli – stejnou pistoli, to jsem si byl jist – s jakou zabil Waltera Hamiltona. Na druhé straně, s rukama založenýma, si masíroval bicepsy Danny Shaker. Kolena a lokty měl pokryté bahnem a vlasy mu zplihle padaly do očí, ale pořád se napůl usmíval. A teď jsem slyšel i jeho hlas.

„Obvinili mě z mnoha věcí, Seane,“ říkal. „A něco z toho je dokonce pravda. Ale ne to, co říkáš ty.“

„Tak to ste jedinej, kdo si to myslí.“ Sean Wilgus mluvil rozčileně, ale také nervózně. „To nepopřete. Zatáhnete nás až na konec vesmíru, slíbíte nám bohatství, slíbíte nám novou loď, slíbíte nám ženský –“

„Já ne, Seane. Nic takového jsem neřekl. To si vymysleli ostatní. Říkal jsem ti, že doufám, že na téhle výpravě najdeme něco cenného, ale také jsem říkal, že je možné, že dostaneme jen zaplaceno – a ty víš sám, že dobře zaplaceno.“

Zdálo se, že Wilgus ho neposlouchá. „Celou tu cestu,“ pokračoval, „pro nic, v lodi, která dodělává. Vy víte, jak na tom Cuchulain je. Ještě pár vejletů a motory dosloužej. A vy nás táhnete až sem.“

„To je pravda. Cuchulain skřípe v kloubech. Ale přesně to je důvod, proč jsme riskovali cestu do Bludiště. Abychom mohli dát Cuchulain do pořádku, museli bychom mít víc peněz, než kolik bychom dostali za upachtěné výpravy pro lehké kovy.“ Shaker nezvyšoval hlas. Hovořil klidně, takřka konejšil. „Ale neodbíhej od tématu. Ještě jsem od tebe neslyšel jediné slovo, kterým bys vyvracel mé obvinění, Seane. Uděláš to? Nemůžeš popřít, že jsi zabil Waltera Hamiltona, ostatní to potvrdili. A podle všeho jsi taky zabil mladýho Jay Haru a jeho tělo ukryl. Říkáš, že to bylo v sebeobraně, ale to nepřijímám. Jsi vztekloun, Seane. Myslím, že jsi zabil v rozčilení. Pokud ne, chci slyšet vysvětlení.“

„Bránil jsem se. Hamilton mě chtěl zastřelit. Jaye jsem se ani nedotkl.“

„To říkáš ty.“ Shaker se nakonec pohnul, ale jen ruce přesunul z bicepsů do kapes. Udělal jeden krok, aby si zajistil rovnováhu na nohou obalených bahnem. „Ale jsi dobrý pracant, Seane, takové potřebuji. Takže dostaneš ještě jednu šanci. Dej mi pistoli a nech mě zjistit, jestli někde nemáš schovanou ještě jednu. Pak se můžeš znovu dát do práce jako jeden z posádky. Ale na téhle výpravě už pistoli nedostaneš.“

Wilgus zaváhal. „A žádný trest?“

„To nechám na posádce. Nechci se rozhodovat sám.“

„Hovno! Ovládáte je a moc dobře to víte.“

Danny Shaker si povzdechl a levou ruku vytáhl z kapsy u kalhot. Natáhl ji dlaní vzhůru k Wilgusovi. „Tu pistoli, Seane. Dej mi ji.“

Sean Wilgus zvedl pistoli, kterou držel. Ale místo, aby ji podal pažbičkou napřed, zamířil na Danny Shakera. Do tváře jsem mu neviděl, ale paže se mu třásla.

Shaker se zasmál. „Kovbojka?“ řekl. „Ale Seane, přece mě znáš. Víš, že u sebe nikdy nemám pistoli.“ Podle napětí a obav v jeho hlase mohl stejně tak říkat, že nemá rád artyčoky nebo nerad nosí zelená trička. Udělal tři kroky vpřed, takže teď nebyl od Seana Wilguse dál než patnáct stop. „Tu pistoli. No tak, chlape, měj rozum. Dej mi ji.“

„Ne.“

Shaker udělal dalších pár kroků. „Nedělej nic, čeho bys pak litoval, Seane. Dej mi tu pistoli.“

Wilgus přikývl. Ale nechystal se uposlechnout Shakerova rozkazu. Viděl jsem, jak se jeho prst napíná na spoušti. Chtělo se mi vyskočit a vykřiknout, abych Danny Shakera varoval. Ať udělal cokoli, nedokázal jsem se klidně dívat, jak ho Wilgus zastřelí.

Bylo příliš pozdě. Slyšel jsem dva výstřely a instinktivně jsem se přikrčil. Když jsem se znovu podíval, Danny Shaker stál přesně tam, kde předtím.

Nevěřil jsem vlastním očím. Wilgus nepochopitelně minul.

A pak jsem mrkl na Seana Wilguse a viděl, jak se tiše poroučí k zemi. Jeho tvář se otočila ke mně a já viděl dvě dírky, jednu vedle nosu a druhou uprostřed čela.

Danny Shaker vytáhl pravou ruku z kapsy a prohlížel si bílou pistoli, kterou držel. Popošel k Seanu Wilgusovi a zavrtěl hlavou.

„Říkal jsem ti, že nikdy nenosím střelné zbraně, Seane,“ řekl tiše k tělu u svých nohou. „A to je prostá pravda. Když jsem si vzal pistoli Waltera Hamiltona a pokoušel se přijít na to, jak zemřel, no, někdo by mohl říct, že to bylo jen a jen správné.“

Napadlo mě, jestli je Wilgus opravdu mrtvý nebo to jen dělá, protože Danny Shaker si s ním povídal, jako by si ti dva skočili na skleničku. Jeho další slova tuto iluzi zničila.

„Odpočívej v pokoji, Seane. Nikdy se nedozvíš, jak nerad jsem zmáčkl ten kohoutek. Byls dobrej pracant, možná nejlepší na lodi. Ale s jednou osudnou chybičkou – nedokázal ses ovládat. Takové plýtvání lidským talentem.“ Shaker zavrtěl hlavou a pak se zamyšleně podíval na kalhoty. „A nejen to. Ještě jsem zničil perfektní kalhoty.“

Prsty přejel po dírkách od kulek, strčil pistoli zpět do kapsy a sehnul se, aby z rukou Seana Wilguse vytáhl druhou zbraň. Narovnal se a pomalu se rozhlédl kolem sebe. Zažil jsem okamžik naprosté hrůzy, protože jsem téměř s jistotou věděl, že se vydá naším směrem. Pak zvláštně zapískal, tak jak jsem to poprvé slyšel v Muldoonském přístavu. Zaslechl jsem vzdálenou odpověď. Shaker znovu pískl, pohodil hlavou směrem k Seanu Wilgusovi a zmizel v kapradinách.

Po celou dobu konfrontace na mýtině jsem si nevšímal Mel Furyho a on si nevšímal mě. Leželi jsme bok po boku, tiší, strnulí jako sochy. Když Danny Shaker zmizel, otočil jsem hlavu. Furyho obličej měl pod vrstvou bláta ošklivou, bledězelenou barvu a zdálo se, že bude každou chvíli zvracet. Pochybuji, že jsem vypadal lépe. Za celý život jsem viděl jen tři mrtvé muže a dva z toho byli zavražděni před mýma očima za posledních dvacet čtyři hodin.

Mel Fury vstal, téměř neznatelně mi pokynul a vstoupil na mýtinu. Obešel ji po okraji a držel se co nejdál od těla Seana Wilguse. Já také. Pokud měl Wilgus u sebe další zbraň, jak říkal Danny Shaker, neměl jsem chuť ji hledat.

Fury znovu zamířil kapradinami k jihu. Držel jsem se za ním. Ztratil jsem chuť si povídat. Na otázky bude ještě dost času – až budeme někde v bezpečí. Také jsem ztratil chuť k jídlu, přestože jsem se uvnitř cítil naprosto prázdný.

Byli jsme poblíž rovníku Paddyho pokladu, když Fury přeskočil malý příkop, asi dvě stopy široký. „Jsme tady,“ řekl tiše. „Stůj tiše, dokud nás nezachytí. Pak půjdeme dovnitř. Ať se bude dít cokoli, raději se nehýbej.“

Šel jsem za ním, rozhlížel se kolem a zjistil, že příkop je vlastně uzavřený kruh a my stojíme uvnitř. Rostliny pod mýma nohama byly trpasličí verzí známých kapradin s modrými květy a půda byla lehká a vlhká.

Nic nového – až na to, že zatímco jsem takto hloubal, zjistil jsem, že klesáme. Ne pod povrch, což byla má první starost, ale s povrchem. Kruh země ohraničený příkopem klesal a my s ním.

Přikrčil jsem se, připraven na instinktivní skok na svobodu, ale Fury mě popadl za ruku. Jeli jsme spolu, dolů a dolů, až byl terén na úrovni mých očí a pak vysoko nade mnou. Najednou se setmělo. Civěl jsem do temných stínů a Fury mě táhl za sebou z měkké půdy na nějaký tvrdý povrch. Kruh, na kterém jsme stáli, změnil směr pohybu, začal stoupat, a když zakryl slunce, zůstali jsme ve tmě, ze které šel strach. Vzpomněl jsem si na hororové příběhy z dětství, o trpaslících, skřetech a obrech, o stvořeních, která žila pod zemí mezi kořeny stromů a pila lidskou krev.

A pak se rozsvítila světla a já zjistil, že stojím ve velké místnosti, jejíž zdi, podlaha a nábytek ze všeho nejvíce připomínají interiér Cuchulainu.

Byli jsme „uvnitř.“ Mel Fury, špinavější než předtím – viděl jsem cákance bláta na jeho batohu, šatech a vyzáblých, bílých pažích a nohou – mířil ke dveřím. Neměl jsem na vybranou, následoval jsem ho. Ale když se dveře samy otevřely, neubránil jsem se myšlenkám: Bude to tady lepší než na povrchu, kde jsem vydán na pospas Dannymu Shakerovi a jeho hrdlořezům?

Kapitola devatenáctá

První, co jsem za dveřmi viděl, bylo svým způsobem tak známé, že víc už to nešlo; když jsme s Melem vešli do další místnosti, stály proti nám dvě špinavé postavičky s rozcuchanými a slepenými vlasy.

Jednou z nich jsem byl já.

Celá protější stěna byla kovová, lesklá a plochá – vlastně zrcadlo. Moje tvář byla pokryta maskou z bahna, přerušenou jen tu a tam škrábanci a šrámy. Dírami v kalhotách a saku jsem viděl ruce a nohy. Byl jsem na tom hůř než Mel.

Nepřestal se dívat, ale ukázal doprava, kde bylo ve zdi vedle sebe několik dveří.

„Je to nepříjemný,“ řekl, „ale jinak nám nedají oběd. Tak ať to máme za sebou. Jdi vedle.“

Prošel dveřmi a zavřel za sebou. Po chvíli váhání jsem prošel sousedními. Ocitl jsem se v malé místnůstce bez oken a nábytku. Na druhé straně byly další dveře a po pravé ruce panely a nad nimi dvě páky.

Co mám dělat? Když jsem zatlačil, dveře přede mnou se neotevřely, takže jsem po chvíli pohnul jednou pákou. Než jsem se stačil pohnout, ze všech stran se do mě opřely proudy horké vody. Překvapeně jsem vykvikl a zatlačil páku zpět. Trysky okamžitě ustaly.

Sprcha; až na ovládání se příliš nelišila od nízkogravitačních jednotek na Cuchulainu. Panely pod pákami slouží k výměně oblečení.

Vyprázdnil jsem kapsy. Diář Waltera Hamiltona byl mokrý, ale měl by být vodotěsný. A když počítač Paddyho Endertona přežil noc pod sněhem na dně lodky na jezeře Sheelin, krátká sprška mu nemůže uškodit. Oba jsem je dal na polici vysoko nad tryskami a svlékl se.

Za tři minuty, ostříkán proudy horké vody a následně vysušen horkým vzduchem ze stejných trysek, jsem byl připraven ulehnout na podlahu sprchy a spát. Taky se mi chtělo plakat, což jsem nedělal od devíti let. Byl to strašný den. Jedině vědomí, že by se mi nafoukaný Mel Fury vysmál, zadrželo slzy.

Nakonec jsem otevřel panel a položil tam své mokré a špinavé šaty. Zmizely a následovala minuta obav, než se objevily nové. Šaty byly čisté, stejně bleděšedé jako ty, které měl Mel Fury a nějakým zázrakem byly také stejné velikosti a střihu jako ty, které jsem tam předtím dal. Jen nohavice byly krátké. Ale žádné boty. Mé staré promočené boty zmizely, a tak budu zatím chodit bos.

Vzal jsem si počítač a diář a neúspěšně hledal způsob, jak se učesat. Nakonec jsem to vzdal a odhodil si je z čela prsty. V tom se otevřely ty druhé dveře.

Vešel jsem a uviděl místnost před sebou a zažil jeden z těch podivných okamžiků v životě, kdy vás naráz napadne asi osmnáct myšlenek, a to tak rychle a chaoticky, že nevíte, co bylo dřív.

V místnosti na mě čekal vymydlený, suchý a čistě oblečený Mel Fury. Stál bos uprostřed velkého sálu s nízkým stropem, s jasně žlutými stěnami a půl tuctem dveří. Bez nánosu bláta a špíny byla jeho tvář bledá, jako by nikdy nebyl na slunci. Pak jsem si uvědomil, že opravdu nebyl, protože Paddyho poklad je dost daleko od Maveen. Kolem Mela stálo dalších dvanáct lidí. Všichni zhruba stejně staří, stejně oblečení a stejně tak vyzáblí jako Mel. Na první pohled vypadali všichni stejně, ale později jsem si uvědomil, že se dost liší. Každý na mě nedočkavě hleděl.

Řekl jsem lidé. Ale pak jsem zjistil, že to nejsou jen lidé. Byly to ženy. A nejen ženy. Děvčata. Víc děvčat, než kolik jsem viděl za celý život.

A – nakonec – mi svitlo. Mel Fury, teď, když byl umytý – poznal jsem, že i on je dívka, přestože měl vlasy nakrátko, zatímco ostatní je měly dlouhé. To mě zmátlo, ale ještě víc to, že když jsem Mel poprvé potkal, byla špinavá a divoká a plná energie, nekontrolované pobíhala po džungli Paddyho pokladu. To děvčata nedělají! Děvčata byla jemná a ochraňovaná a hýčkaná. Dívky se nikdy nevystavovaly nebezpečí zranění.

A pak se přihrnulo i mých dalších sedmnáct myšlenek. Paddyho poklad. Nikdy se mi nechtělo věřit teorii doktorky Eileen, že by se Paddy Enderton mohl zajímat o Božskou základnu nebo Pohon Božské rychlosti. Ale ženy – nebo dívky, které budou brzy ženami – to už bylo něco a z toho by se dalo získat bohatství, zvlášť kdyby to Enderton dobře navlékl. Nahoře, na povrchu tohoto minisvěta se pohybovali piráti, kteří naprosto sdíleli Paddyho názor. Slyšel jsem, jak se spolu bavili na palubě Cuchulainu. Snad kromě Dannyho Shakera, jehož myšlenky pro mě zůstávaly tajemstvím, nebylo pochyb o tom, co každý z nich hledal: Ženy. A piráti nad našimi hlavami šmejdili po planetoidu a hledali cokoli neobvyklého. Jeden z nich se dříve nebo později postaví na přístupový kruh. Až se to stane…

„Ten kruh, na kterém jsme stáli,“ vyrazil jsem ze sebe. „Nahoře na povrchu. Na ten může stoupnout kdokoli a být dopraven sem dolů?“

Všechny dívky na mě hleděly. Takové pozornosti jsem se těšil poprvé v životě. Ale Mel Fury rychle odpovídala.

„Jen lidé,“ hlásila. „Zvířata ne. Na ty senzory nereagují. A musíš stát klidně nejméně půl minuty, než se něco stane.“

„Dá se to zablokovat? Aby to nefungovalo.“ Mel pochopila důvod mých obav, na rozdíl od ostatních. S otázkou se obrátila na nejvyšší dívku, která řekla: „Můžu se zeptat kontrolera.“ Ale dál na mě zírala a nepohnula se, dokud Mel nedodala: „Mohlo by to být naléhavé, Sammy. Na povrchu Domova jsou ještě další lidé. Nebezpeční lidé – viděla jsem vraždu. Musíme se pokusit zablokovat přístupový kruh.“

Nato se ozval vzrušený šum. Vysoká dívka pospíchala jedněmi dveřmi a já byl obklopen ostatními a protlačen jinými dveřmi. Spustily všechny najednou a cestou do jiné místnosti s židlemi a stoly mě zahrnuly otázkami. Sám jsem měl tisíce otázek. Ale musely počkat, protože Mel Fury mě přistrčila k židli, usadila a bojovně řekla: „Nechte ho vydechnout, jo. A najíst. Celé dny už nic nejedl.“

A pak se, když se v transportních panelech objevilo horké jídlo, usadila vedle mě – a neprodleně se sama začala vyptávat. Ostatní jedly také a bavily se o tom mezi sebou. Prozatím mě přiznaly Mel.

Jídlo vypadalo dobře, ale chutnalo trochu jinak než cokoli na Erinu nebo Cuchulainu. Měl jsem hlad, a tak jsem si nevybíral a zdálo se, že dívkám jídlo připadá normální. Tak jsem jedl a jedl a mluvil a mluvil. Musel jsem toho mnoho vysvětlovat: o Erinu a Čtyřiceti světech, proč jsme sem přišli, o Dannym Shakerovi a jeho pirátech na Cuchulainu, o Pohonu Božské rychlosti a hledání Božské základny.

Ta poslední část je zchladila. Bylo jasné, že nikdy dokonce ani neslyšely o Pohonu Božské rychlosti. Naděje, že by tohle mohla být Božská základna s lodí ukrytou někde v hlubinách, se najednou zmenšila a ztratila. Zdálo se, že myšlenka mezihvězdného pohonu je ani nezajímá.

Když jsem jim však řekl o Endertonově objevu průzkumné lodi se dvěma mrtvými ženami na palubě, místnost najednou ztichla.

„Naši lidé,“ řekla Mel Fury nakonec. „Opustily Domov, aby našly jiný svět s lidmi. Kontroler nechtěl, aby šly – už to zkoušeli jiní a nikdo se nevrátil. Byly poslední velké. Ale byly odhodlané. A my je nemohly zastavit, protože byly nejstarší. No, teď jsme nejstarší my.“

Vůbec to nedávalo smysl – každou minutu méně a méně. Teď už jsem nebyl jen unavený, byl jsem vyčerpaný a se spoustou jídla v žaludku a s opadající hladinou adrenalinu dokázalo mé oči udržet otevřené už jen máloco.

„Vy jste nejstarší?“ učinil jsem poslední pokus. „A co vaši rodiče?“

Odpovědi se mi však nedostalo, protože v tom okamžiku do místnosti vběhla Sammy.

„Neexistuje způsob, jak přístupový kruh natrvalo uzavřít,“ řekla.

„Takže se sem může kdokoli někdo dostat?“ zeptala se Mel Fury.

„Normálně ano.“ Sammy mi věnovala spokojený úšklebek. „Ale přístupový kruh se automaticky zablokuje, když venku prší. Tak jsem požádala o co nejdelší déšť. Bude trvat celých šest dní.“

Zavřel jsem oči a pokoušel se to převést na čas, který jsem znal. Můj mozek odmítl spolupracovat – a když jsem chtěl otevřít oči, také protestovaly. Byl jsem na pokraji zhroucení. A náhle mě zvedly nějaké ruce a nesly mě ven z místnosti. Byl jsem položen na měkkou podušku, uvolnily mi šaty a vyprázdnily kapsy. Tucet rukou se mě dotýkalo po celém těle a já slyšel šepot a chichotání.

Pokračoval jsem v zoufalém mentálním boji a pokoušel se převést šest dní na Paddyho pokladu na něco, čemu jsem rozuměl. Dokázal jsem se však jen dopracovat k výsledku, že je to dlouhý čas.

Moje poslední myšlenka mě zvláštně uspokojila. Možná nejsem v bezpečí, asi ne. Ale jestli mě ti vrahové z Cuchulainu nahoře hledají, budou pěkně promočeni vytrvalým deštěm. Věděl jsem, jak moc se jim to bude líbit. Dobře jim tak.

Doktorka Eileen mi říkala, abych popsal všechno, co bylo neobvyklé. Tak tady je něco, co jsem zjistil, když jsem opustil Erin: Když jste doma a je klid a stane se něco nového, můžete to docela dobře vysvětlit; ale když je kolem vás všechno nové, prostě to všechno najednou nepochopíte, i kdybyste se rozkrájeli.

Takže se prostě budu muset snažit. Otevřel jsem oči a měl jen matnou představu o tom, kde jsem a kolik času uplynulo. Pak jsem pár minut ležel a líně se převaloval, drbal a škrábal. Teprve když jsem se dosyta poškrábal, pomalu se mi do hlavy přesunuly dvě myšlenky. Zaprvé, posádka Cuchulainu nikdy nesmí pojmout podezření, že jsem zmizel pod povrchem planetoidu. Bylo mi naprosto jasné, co by se stalo, kdyby tady našli Mel a ostatní dívky.

Zadruhé, musím se setkat s kontrolerem. Dívky uvnitř Domova, zdá se, braly jeho – nebo spíše její – slovo jako zákon.

Můj pokoj měl vlastní koupelnu. Použil jsem ji, vyšel ven a ledybyle si zapínal kalhoty – a pak jsem to urychleně dokončil, když jsem uviděl Mel Fury na posteli, kterou jsem právě opustil.

„Jak jsi věděla, že jsem vzhůru?“

„Monitory.“ Ukázala ke stropu.

Vzpomněl jsem si na velice osobní škrábání a zajímalo mě, kolik toho asi viděla. A jsou monitory také na záchodě? Ale pak jsem dostal nápad. „Existuje způsob, jak sledovat to, co se děje venku, na povrchu?“

„Ne tak docela. Kontroler musí mít senzory, ale já nevím, jak je používat.“

Zase kontroler. Tam musím začít. Chtěl jsem znát odpovědi na všechny otázky ohledně Paddyho pokladu, ale to teď nebylo to nejdůležitější. Hlavní teď bylo zajistit, aby piráti nenašli cestu dovnitř. Hned poté bylo nutné poslat zprávu doktorce Eileen, říct jí, co se stalo a varovat ji.

„Můžeš mě zavést za kontrolerem? Teď hned?“

„No… když opravdu musíš.“

„Jo, musím.“

Koukala po mně trochu divně, jako by setkání s kontrolerem nebylo nic příjemného. Ale pak mě vedla ven z pokoje – vstříc tajemství.

Paddyho poklad byla planetka, ke které Cuchulain našel cestu, a já to stále tak bral. Ale Domov byl ve skutečnosti vnitřkem planetky, sérií obytných vrstev, něco jako pláství. Mel mě vedla ke středu Domova a já ztratil kontakt s realitou. Cítil jsem podivné pachy, připomínající spálené peří a roztavený kov, slyšel strašlivou (pro mé uši) hudbu, vycházející neznámo odkud, viděl tisíce přístrojů a nástrojů tak neznámých, že jsem ani nedokázal odhadnout, k čemu by mohly být. Na každém kroku jsem viděl malé blonďaté hlavičky, jak vykukují zpoza rohu a hned se zase ztrácejí. To byly další obyvatelky Domova. Ale na druhou stranu měla Mel spoustu času, aby uspokojila mou osobní zvědavost.

Například, Mel a Sammy a ostatní dívky byly všechny přesně stejně staré: patnáct let a dva měsíce. Nikdo na Domově nebyl starší, od doby, kdy poslední devatenáctileté opustily planetku na palubě průzkumné lodi. Ale bylo tady mnoho mladších dětí: desetileté a šestileté a roční. Každých přesně patnáct. Měl jsem pocit, že za poslední půlhodinu jsem je viděl všechny.

„Ale kde jsou rodiče,“ řekl jsem. „Kdo se o děti stará?“

Mel Fury neodpověděla slovy. Změnila směr a vedla mě dlouhými chodbami a pohyblivými rampami, které mířily do středu Domova, a ukazovala mi inkubátory, mateřské školky, jesle a školní třídy.

Nakukoval jsem okénky tam, kde se malé mechanické postavičky, jako úklidoví roboti, míhaly sem a tam a krmily, přebalovaly a učily. Kromě dětí nikde žádný člověk. Mel trvala na tom, abych se podíval také na řadu oplodněných vajíček, každé s cedulkou, v chladicí lázni.

„To jsou všechno děvčata!“ řekl jsem.

Přikývla, ale byla zjevně na rozpacích. „No, jsou, ale nemusejí být. Je tady zmražené sperma, velké množství. Ale zabere jen pár milimetrů krychlových, takže ho neuvidíš.“

A kdo rozhoduje o tom, kdy bude oplodněno nové vajíčko a populace Domova vzroste o jedno dítě?

Mel mi to řekla, ale mohlo mě to napadnout. Ten, kdo rozhodoval o všem ostatním na Domově. Oplodňování, regulace vzduchu a déšť na povrchu, společně s dodávkami jídla a individuálním výukovým programem každého dítěte, to byla práce kontrolera. Mel mi řekla, že její přítomnost na povrchu Paddyho pokladu byla vlastně studijním výletem, jiná děvčata o to neměla takový zájem. Jí se však líbilo soukromí a pocit z divokosti džungle.

Divokost, když umístění každého keříku – možná velikost každé rostliny a čas dopadu každé kapky deště – bylo předem určeno kontrolerem?

Můj rostoucí zmatek naštěstí skončil. „Jsme tady,“ řekla Mel. „Tohle je hlavní, kontrolní sál.“ Nebyla příliš uvolněná, když mě vedla ke kruhové místnosti, asi čtyřikrát menší než každá jiná. Uprostřed stál vysoký sloup, obklopený úzkým kruhovým stolkem a šesti sklopenými křesly. Jinak bylo místo prázdné.

Otočil jsem se k Mel, ale než jsem stačil cokoli říci, uslyšel jsem příjemný ženský hlas. „Posaď se,“ řekl, „do bílého křesla. Uvolni se. Ty, Mel Fury, budeš později potrestána. Mnohokrát jsem ti zakazovala nedovolené cesty nahoru. A přesto v tom pokračuješ.“

Takže proto byla Mel tak neochotná. A tolik k její „studijní cestě.“ Než mě našla, prostě utekla. Myslel jsem si to. Ten rozdíl, který jsem cítil mezi ní a ostatními dívkami, byl zjevný.

V tom okamžiku jsem však měl větší starosti. Posadil jsem se do bílého křesla a v jeho opěrkách se okamžitě objevily drátky tenoučké jako pavučina a jaly se zkoumat mé tělo. Lechtaly mě na rukou a za krkem a dotýkaly se mých uší a hlavy. „Uvolni se,“ znovu se ozval hlas, „nic se ti nestane. To je jen prohlídka.“

Neuvolnil jsem se, ale přestal jsem být strnulý a zabořil jsem se hlouběji do křesla.

No jistě, už dávno mi mohlo dojít, že kontroler musí být stroj. Žádný člověk by nezvládl tisíc a jednu věc, jak to dělal kontroler. Na Erinu jsme měli také řídící počítače, ale ne tak výkonné.

No, proč jsem si to neuvědomil? Protože tady bylo tolik věcí jiných, že bylo snadné mýlit se i na základě předpokladu, že tady není nic tak jako na Erinu.

Kromě toho, řídící počítač Domova byl opravdu jiný. Bylo to trochu zvláštní, sedět a povídat si s počítačem, jako by to byl člověk. Zaprvé jsem nevěděl, kam se mám dívat. Koukal jsem na sloup, protože nic lepšího mě nenapadlo, ale neměl jsem důvod věřit tomu, že zrovna tam se nachází „mozek“ počítače, pokud nějaký měl. Bylo pravděpodobnější, že kontroler byl v celé té místnosti. Další věc byla, že žádný počítač na Erinu nebyl tak pokročilý jako tenhle. Kdyby nebylo Mel, která tam seděla a povídala si s počítačem, jako by to byla ta nejpřirozenější věc na světě, pochybuji, že bych to tak snadno zvládl. Ale rozhodl jsem se, že co dokáže ona, musím dokázat taky.

Tak jsem si povídal s kontrolerem. Přesto jsem si nemyslel, že to je Bůh, tak jak mi to připadalo u Mel a ostatních dívek. Od okamžiku, kdy jsme se setkali, mi dávala najevo převahu, kdykoli k tomu dostala příležitost, ale teď dokonce i divoká Mel seděla tiše jako myška. Není divu. Zjistil jsem, že kontroler ovládal celý jejich život – nebo se pokoušel: všechno kromě toho, kdy zemřou. Ale možná i to, přestože s tím neměly žádnou zkušenost, protože první člověk se uvnitř Domova narodil teprve před dvaceti lety, kdy kontroler začal přivádět na svět děvčátka.

„Proč ne chlapci?“ zeptal jsem se, když jsem zjistil, že jsou tady opravdu jen děvčata. Připadalo mi to jako běžná otázka, ale Mel na mě užasle zírala. Asi jí připadalo, že lidé by měli být ženy.

„Má analýza Domova a jeho zdrojů potvrdila, že je fyzicky výhodnější pro chlapečky,“ řekl kontroler tiše. „Tvá prohlídka to potvrzuje. Ale z psychologických důvodů jsem se rozhodla pro dívky, alespoň do té doby, než bude obnoven vnější kontakt; což se právě stalo.“

Ukázalo se, že ta poznámka o fyzické výhodnosti pro chlapce je důležitá, ale já její význam tenkrát přehlédl, protože jsem si myslel, že „vnějším kontaktem“ má na mysli Dannyho Shakera a jeho posádku. Strašně jsem se vyděsil a pak mi došlo, že se hovoří o mně. Ale když jsem si vzpomněl na včerejšek, který mi po dnešních událostech připadal jako nějaký hrozný sen, začal jsem mít strach o doktorku Eileen a zbytek naší skupiny. Musel jsem je varovat, že Danny Shaker a jeho muži jsou vrahové a přítomnost dvou mrtvol na Paddyho pokladu byla neoddiskutovatelným důkazem.

Bylo mi jasné, že by trvalo celé dny, než bych to vysvětlil kontrolerovi – Mel jsem to vysvětloval od chvíle, kdy jsme se potkali a pořád jsem nebyl u konce. Takže tentokrát jsem ani neměl chuť to zkoušet.

Místo toho jsem řekl: „Co nejdřív se musím dostat ven a opustit tento svět.“

To byla rozumná žádost a neviděl jsem důvod, proč by měl kontroler něco namítat. Koneckonců, já jsem nebyl jedním z jeho vzácných chráněnců, vzniklých z nějakých zmražených, oplodněných vajíček.

Místo okamžité odpovědi, jaké se mi až dosud vždy dostalo, však kontroler mlčel. K mé úlevě, síť drátků, která pokrývala celé mé tělo, zmizela zpět v opěrkách křesla. Znovu jsem se mohl nervózně ošívat v křesle – a taky jsem to dělal.

„Řekni mi, proč jsi sem přišel,“ zeptal se kontroler nakonec.

Tolik k mému pokusu o rychlý a snadný návrat na povrch. Musel jsem začít znovu s celým tím zmateným vyprávěním, které Mel nechápala.

Tentokrát to však šlo daleko rychleji, protože na rozdíl od Mel mě kontroler každé dvě vteřiny nepřerušoval hloupými otázkami. Věděl všechno o Čtyřiceti světech a to dokonce podrobněji než já. Zjevně také věděl všechno o každé planetce v Bludišti. Pochopil jsem, že je daleko chytřejší než Mel a ostatní dívky – zvláště pak poté, co jsem se dostal k Pohonu Božské rychlosti a k cestě za jeho znovunalezením.

Kontroler to považoval za běžnou věc. „Tento svět byl vytvořen jako biologický rezervoár pro možné potřeby v budoucnosti, které teď nastaly, ale ne jako sklad kosmického vybavení. Na Domově Pohon Božské rychlosti není.“

Tahle zpráva asi doktorku Eileen zničí – pokud budu mít kdy jí to oznámit. A co se týče Mel, asi bych nebyl spokojený, kdyby mě někdo označil jako biologickou zálohu pro lidstvo. Ale kontroler pokračoval: „Pohon Božské rychlosti pravděpodobně není v celém systému Maveen. Pokud tady je, nemám o něm žádné informace.“

A pak, právě, když jsem se chystal začít truchlit nad měsíci, zbytečně strávenými na cestě, dodal: „Bylo by však logické podívat se na jedno místo. V databázi mám pár zmínek o umístění skladů vesmírného zařízení.“

Skoro jsem nedýchal. „Zmínky – o místech? V systému Čtyřiceti světů?“

„Není jasné, že to jsou všechno místa. Jsou to názvy: Síť, Jehla, Oko… Síť leží ve Čtyřiceti světech a dokonce v Bludišti samotném. Je popsána, jako ‚skladiště záložního vybavení.‘“

„Víte, jak se tam dostat?“

„Pro Síť mám i souřadnice. Tuto informaci ti však nemohu sdělit. Musíš použít navigační počítač. Tenhle bude vhodný.“

Odnikud se vynořila malá mašinka, ne větší než má ruka, a natáhla dlouhé článkové nožky, čímž se dostala na stůl. Právě když jsem si chtěl pomyslet, že je to ten nejpodivnější navigační počítač, který jsem kdy viděl, natáhla dlouhou ručku a na stůl přede mě položila plochou černou destičku a malou stříbrnou krabičku.

Neschopen slova jsem zahrabal v kapse a vytáhl naprosto stejnou plastovou destičku: Paddy Endertonovu zázračnou „kalkulačku/počítač.“

Pak jsem samozřejmě musel vysvětlovat, jak jsem k tomu přišel a znovu vyprávět novinku o nálezu dvou mrtvých žen na průzkumné lodi. Teď už jsem byl dokonale ve střehu, vyčerpání bylo pryč, takže jsem si všiml i toho, jak byla Mel neklidná. Z kontrolerova hlasu jsem žádné emoce nevyčetl a předpokládal jsem, že ani žádné nemá – nebo možná neměl způsob, jak je dát najevo.

„Vezmi si ten nový,“ řekl, když jsem skončil. „V tomhle jsou informace o Síti samotné, se vším, co je známo, předpokládáno nebo vyprávěno o Pohonu Božské rychlosti. Počítač propojíš s navigátorem a ten vypočítá optimální trajektorii k Síti. Vezmi si také stříbrnou krabičku. Jsou tam kapsle, které obsahují doplněk výživy. Až odejdeš, každé ráno si jednu vezmi a dober je všechny.“

Až odejdeš. On mi dovolí odejít z Paddyho pokladu! A čím dříve, tím lépe. Tyhle nové informace jsem okamžitě musel předat doktorce Eileen a Jimu Swiftovi.

Ale byly zde také problémy. Vzal jsem plastikovou destičku a prsty přejížděl po známých dolíčcích na jejím povrchu. „My na lodi nemáme navigátora. Tedy, máme, ale je to člověk – ne přístroj. Nemám to kam připojit.“

„Pak to musíš použít manuálně. Víš, jak se s tím zachází?“

„Moc ne. Strávil jsem nad tím hodiny a hodiny.“

„Já vím jak!“ vykřikla Mel Fury. „Učíme se to už celé roky. Já to dokážu.“

Možná, že se to učila, a možná, že to uměla, ale to bylo to poslední, co jsem chtěl, mít Mel Fury s sebou na povrchu planetky, nebo ještě hůř, na Cuchulainu. Byla to dívka. Jakmile posádka Cuchulainu jen pojme podezření, že na palubě je žena – stačí i malá holka – a stane se z nich divá zvěř. Mel vůbec neměla představu, jak moc by riskovala.

Kontroler byl naštěstí na mé straně. „Zdá se, že navrhuješ, že bys mohla Jaye Haru doprovázet na cestě z Domova,“ řekl Mel. „To je zakázané. Biologické rezervy se nesmí dále ztenčovat.“ A pak dodal ke mně: „Ona jít nesmí, ale ty jsi postradatelný. Proto se musíš naučit obsluhovat navicomp sám. Měl by to zvládnout i někdo s tak omezenou kapacitou, jako jseš ty.“

Myslel jsem, že nejde nenávidět stroj, ale všechno má své meze. Po těchhle posledních narážkách už asi nikdy nebudu brát kontrolera na Paddyho pokladu stejně jako předtím.

Kapitola dvacátá

Když se ohlédnu zpět, připadá mi, že čas strávený uvnitř Domova byl jako sen, podivné období, kde mi všechno přišlo trochu jako fantazie.

Co je nejpodivnější, měl jsem také iluzi bezpečí. Jistě, věděl jsem, že na povrchu nade mnou je nebezpečí a že každým okamžikem může některý z pirátů najít vstupní kruh. Ale všechno kolem se tolik lišilo od toho, co jsem znal, že také nebezpečí přestalo být realitou. Uvnitř Domova jsem o Dannym Shakerovi mohl uvažovat racionálně, dokonce se nechat unést pocity a ptát se, jestli jsem se v něm naprosto nezmýlil. Jak podotýkala Mel Fury, Shaker zastřelil Seana Wilguse v sebeobraně a měl jen štěstí, že právě před tím si vzal pistoli od Waltera Hamiltona. Nedokázala ho vidět jako chladnokrevného zabijáka. Když tak mluvila, sám jsem si ho tak dokázal představit jen těžko.

Jenže všechny mé sny skončily šest hodin po mém setkání s kontrolerem. Když jsem sledoval, jak ke mně klesá kruh porostlý vegetací, realita se vrátila a bylo to jako skok do ledové vody. Vstoupil jsem na něj a stoupal k promáčenému povrchu Paddyho pokladu.

Znovu jsem byl oblečený do rozedřených a otrhaných šatů. Teď sice byly čisté, ale v bahně a podrostu tak dlouho nevydrží. V kapsách jsem měl Hamiltonův diář a navicomp. To, co mě Mel Fury během těch pár hodin naučila, bylo naprosto nedostatečné, ale aspoň jsem věděl, jak odečítat souřadnice a získávat obecné informace, které jsem potřeboval. Rád bych se dozvěděl něco o stovkách dalších možností, kterými navicomp disponoval, ale neodvažoval jsem se zůstat dole delší dobu. Déšť na povrchu skončil. Danny Shaker, když nikdo jiný, pojme podezření, pokud mě budou neúspěšně hledat příliš dlouho.

Maveen vycházela. V jejím bledém světle jsem se rozhlížel kolem sebe po světě Paddyho pokladu.

Vysoké rostliny byly napité vody a skloněné k zemi a do bahnitého močálu pod nohama jsem zapadl po kotníky. Kontroler své slovo zjevně dodržel.

Teď to bylo na mně. Když jsem svůj plán vysvětlil Mel Fury, zamračeně vrtěla hlavou, přestože jsem mluvil stručně a jasně. Vrátím se na povrch přístupovým kruhem, nejbližším nákladnímu broučkovi, kterým jsme přilétli. Odtud podle kontrolera stačilo jít na východ a trochu severně, takřka za vycházejícím sluncem. Za pár minut broučka uvidím. Pak už stačilo jen zalehnout a počkat, až u broučka nikdo nebude a dostat se na palubu. Věděl jsem, že toho vím dost, abych se dokázal dostat z Paddyho pokladu a nahoru skrz průhledný štít. I kdybych měl potom potíže, stačilo poslat varování doktorce Eileen a dalším na palubě Cuchulainu.

Teoreticky to vypadalo prostě a jednoduše. Problémy začaly s prvním krokem na povrchu. Musel jsem předpokládat, že mě piráti pořád hledali, takže jsem se neodvažoval zvednout hlavu nad vrcholky rostlin. Ale jejich listy teď byly tak ztěžklé vodou, že i ty nejvyšší mi sahaly jen po pás. Musel jsem v předklonu čvachtat kupředu a pohybovat se tak tiše, jak jen to šlo a jedním okem hlídat nebezpečí a druhým zlatý kotouč Maveen. Dvakrát jsem musel měnit směr, abych se vyhnul několika dlouhým úzkým roklinám, které byly roztroušeny po povrchu Paddyho pokladu. Při tak nízké gravitaci bych je asi lehce překonal skokem, ale nechtěl jsem riskovat, že by mě někdo uviděl.

Za pár minut se z promoklé vegetace vystavené slunečním paprskům začala zvedat pára. Pot mi stékal po čele a padal do očí. Musel jsem se potit po celém těle, ale to jsem nevěděl jistě, protože po prvních krocích jsem byl na kůži promočený.

Ploužil jsem se dál a odvahu jsem si dodával myšlenkami na to, že každým okamžikem musím spatřit nákladního broučka.

A dál a dál. Nakonec jsem se vzpřímil a nad vrcholky rostlin se rozhlížel kolem. Nic.

Zastavil jsem a sedl si na bobek. Nemůžu být tak daleko od broučka. Musel jsem ho minout, šel jsem asi moc na sever nebo na východ nebo je ještě přede mnou.

Vstal jsem, otočil se a díval se směrem, kterým jsem přišel. Voda se z rostlin a listů pomalu vypařovala a ty se začínaly vztyčovat. Možná bych se podle stop, které jsem zanechal, mohl vrátit k přístupovému kruhu a začít znovu – nebo nemohl.

Ale stejně jsem neměl na vybranou. Musel jsem se vrátit. Jinak se zmůžu jen na zmatené lezení po povrchu. Pak bylo pravděpodobné, že mě piráti najdou dřív, než já najdu broučka.

Vstal jsem a chystal se udělat první zoufalý krok.

A uviděl jsem, jak se vrchní listy rostlin asi dvacet kroků přede mnou pohnuly.

Ztuhl jsem. Kdybych utíkal, hluk by jasně potvrdil mou přítomnost. Když neuteču, dostanou mě bez boje.

Jediná možnost byla zůstat a bojovat. Ani tak jsem neměl moc nadějí na úspěch, protože i kdyby byli piráti, kteří mě hledají, beze zbraní, každý z nich je dvakrát tak velký jako já.

Vrátil jsem se pár kroků po vlastních stopách, přikrčil se v malé mezeře mezi dvěma rostlinami a ještě mě napadlo sklonit se a nabrat plnou hrst bahna. Žádná sláva to nebyla, ale nic jiného jsem neměl.

Čekal jsem.

Nic jsem neslyšel. Připadalo mi neuvěřitelné, že by se některý z hromotluckých a sípajících pirátů dokázal tak tiše blížit. Možná, že to, co jsem viděl, bylo jen nějaké zdejší zvíře, které se otřelo o stonky rostlin a tak je rozhoupalo.

Stál jsem s napjatými svaly a nebyl schopen si otřít pot z čela. Pak, když jsem se musel buď pohnout nebo zemřít následkem neuvolněného napětí, se stěna listů přede mnou rozestoupila.

„Já to věděla!“ zašeptal mi známý hlas do ucha. „Ty trdlo. Ty ses ztratil, že jo?“

Hrst bahna jsem upustil na zem, ale teď jsem litoval, že jsem ji nehodil. Protože z listů se na mě šklebila vyzáblá, ale sebejistá tvářička Mel Fury.

Byla postříkaná bahnem a zpocená, ale nebyla tak nervózní a udýchaná jako já. Spíš byla sama se sebou strašlivě spokojená.

„A nediv se, že jsem tě sledovala,“ řekla. „Nezapomeň, že jsem posledně viděla, jak tady bloudíš. Možná, že jsi oklamal kontrolera, když jsi řekl, že víš, co děláš, ale mě ne.“

„Až se vrátíš, budeš mít průšvih.“ Mluvili jsme šeptem.

„To jo. Dost velkej. Pokud se vrátím.“

„Se mnou jít nemůžeš! Už za mnou nechoď.“

„Chodit za tebou!“ Teď už zuřila. „Ty slepejši. Jestli na tomhle světě chceš někam jít, tak tě budu muset vést.“

Nehádal jsem se, měla pravdu. Na Paddyho pokladu byla doma a při „studijních cestách“ prolezla jistě každou píď země. Věděla přesně, kde jsme, přesně, jak se dostat k nákladnímu broučkovi s minimálním rizikem odhalení. Já nevěděl ani kde jsem, ani kam jdu.

Vyrazili jsme, já v jejích stopách, tak tiše, jak jsem dokázal. Za necelých pět minut se zastavila. Ukázala prstem. Spatřil jsem vršek nákladního broučka a zjistil, že jsme uprostřed vysokých kaktusovitých rostlin s purpurovými květy, které jsem viděl při přistání.

Přesunul jsem se k Mel a ústa přiblížil k její nakrátko ostříhané hlavince. „Je někdo na palubě?“

„Jak to mám vědět?“ I v jejím šepotu jsem rozeznal podráždění. „To asi líp poznáš ty než já.“

Měla pravdu. Ale nepoznal jsem to. Další věc, na kterou jsem nepomyslel, když jsem opouštěl podzemí. Myslím, že k dalšímu kroku mě donutily spíš rozpaky než co jiného. Odpověď na otázku budu muset zjistit tím horším způsobem.

„Počkej tady. A myslím to vážně. Nehýbej se!“

Kradl jsem se kupředu, dokud jsem neviděl celého broučka a prostor před jeho vstupními vraty. Teď jsem neviděl nikoho, zato však spoustu důkazů předchozího pohybu. Vegetace v okolí vstupu byla udusaná a země pod nimi rozbahněná jako prasečí výběh.

Dokázal jsem odhadnout, jak to asi bylo. Když začal liják, piráti odmítli dál hledat a čekali, dokud déšť neustane. Pak znovu vyrazili na hon.

Otázkou bylo, zda někdo nezůstal uvnitř, aby se najedl, vyspal nebo aby hlídal.

Na tu jsem však nedokázal odpovědět. Mohl jsem jen čekat a přitom jsem věděl, že Mel Fury za mnou je čím dál netrpělivější. Nakonec jsem to nevydržel. Po špičkách jsem se nechutným, čvachtajícím bahnem přikradl k bočnímu okénku a nahlédl dovnitř. Bylo tam prázdno. Ani nedokážu popsat, jak se mi ulevilo.

Otočil jsem se a přikývl. Nemusel jsem mluvit – Mel mě určitě sledovala. Ani jsem nečekal, až se objeví a prošel jsem vraty dovnitř.

Jakmile jsem tam byl, věděl jsem, že jsem měl pravdu. Posádka tam byla během lijáku – všude bylo bláto a nepořádek. Ale v místě kolem palubní desky bylo relativně čisto a to jediné mě zajímalo. Přistoupil jsem k ní a rychle si ji prohlížel, abych se ujistil, že budu schopen letět. Netoužil jsem po dalším trapasu, až bude Mel Fury stát a sledovat mou neschopnost.

Za necelou půlminutu jsem věděl, že to bude v pořádku. Nepochyboval jsem o tom, že budu schopen broučka řídit.

Vítězně jsem se otočil k Mel, která stoupala průlezem, pečlivě si čistila boty a sundávala hnědý batůžek. Znechuceně si prohlížela nepořádek.

„Copak tohle vaši roboti neuklízejí?“ stěžovala si. „Je to nechutné.“

„Tady nejsou roboti. Ale to nevadí.“ Pohybovala se na můj vkus příliš pomalu. „No tak, Mel, zavři ty dveře a letíme. Uklidit můžeme později.“

„Není kam spěchat, Jayi,“ ozval se hlubší hlas.

Ztuhl jsem hrůzou a překvapením a vyrazil k vratům.

Bylo příliš pozdě. Danny Shaker, tak čistý, jako byla kabina špinavá, už byl uvnitř. Sledoval jsem, jak se otočil a zavřel vrata.

„Tak,“ řekl. „Tohle jsi stejně chtěl udělat, ne? Ale já budu uvnitř, ne venku, co říkáš?“

To byl celý Danny Shaker. Zbylí tři členové posádky za deště zmírali netrpělivostí a na konci trvali na tom, že okamžitě vyrazí a půjdou mě hledat. Také on šel ven – asi tak na dvacet kroků. Tam se pohodlně usadil a čekal.

„To je stará pravda, Jayi,“ řekl. „Jsou dvě možnosti, jak chytit medvěda. Buď můžeš pročesávat les a doufat, že na něho narazíš. To dělají mí chlapci, protože nesnesou nečinnost. Ale snadnější je přichystat nějakou návnadu, po které medvěd touží ze všeho nejvíc, usadit se u ní a čekat. Tohohle broučka jsi potřeboval ze všeho nejvíc, aby ses dostal na Cuchulain a za doktorkou Xavierovou. Jak bys mohl odolat?“

Usmál se na mě a pak hlavou pokynul k Mel. „Ale jedno musím uznat, nečekal jsem, že by ses mohl objevit s přítelem. Tys našel způsob, jak se dostat dovnitř, že? A teď si musím položit důležitou otázku: Je uvnitř této planetky Božská základna a našel jsi tam Pohon Božské rychlosti?“

Shaker seděl na pilotní sedačce, kde jsem byl předtím já. Mel a já jsme stáli u zdi naproti východu. Doporučil nám to, a přestože jsme neviděli ani známky, že by u sebe mohl mít zbraň, nepokoušeli jsme se uniknout. Ona ho neznala a já ho znal příliš dobře.

„Není,“ řekl jsem zoufale. „Chci říct, není tam ani Božská základna, ani Pohon Božské rychlosti.“

„Hmm.“ Shaker se houpal na otočném křesle a mnul si bicepsy. „Jsem rád, že tak ochotně spolupracuješ, ale musíš pořádně poslouchat. Řekl jsem, že musím tu otázku položit sobě, ne tobě.“ Ukázal na Mel. „Jak se jmenuješ?“

„Mel-Mel… Fury.“ Teď už to neznělo tak sebejistě.

„Takže, Mel Fury, znám osvědčený postup, který jsem už mnohokrát použil, abych si byl jist, že mi lidé říkají pravdu.“

Zalapal jsem po dechu a on se na mě vyčítavě podíval.

„Ale Jayi, snad bys mě nepodezíral z barbarství. Mám na mysli rychlý, bezbolestný a velice spolehlivý způsob. Jayi, teď budu potřebovat, abys na pár minut šel ven. A ty, Mel, ty zůstaň tady. Neboj, budu chtít jen pár odpovědí na pár otázek. A Jayi, můžeš klidně utéct, ale nedoporučoval bych ti to. Ostatní členové posádky na jednání nevěří. Teď běž ven a zavři vrata. Rychle. Je v tvém zájmu, abychom to měli za sebou než se kdokoli vrátí.“

Podíval jsem se na Mel. S batůžkem na zádech a vyzáblýma, zablácenýma rukama a nohama nepřipomínala žádnou dívku z Erinu. Chtěl jsem jí říct: „Snaž se, ať si myslí, že jsi kluk! Ať uděláš cokoli, nesmí ho napadnout, že bys mohla být dívka.“

Ale Danny Shaker by všechno slyšel. Neochotně jsem vyšel ven a čekal před broučkem. Tiskl jsem ucho na vrata, ale neslyšel jsem ani ň.

Čekání se zdálo nekonečné, přestože podle stínů jsem poznal, že to netrvalo víc než pár minut, než se vrata znovu otevřela, vykoukl Shaker a řekl: „V pořádku, Jayi, můžeš dovnitř.“

Mel už seděla. Shaker k ní pokynul hlavou, „Vidíš. Je úplně v pořádku. Teď je řada na tobě, Jayi. Copak mi řekneš o vnitřku Paddyho pokladu?“

Bylo mi jasné, co dělá. Pokud jsme já a Mel hovořili pravdu, pak se naše výpovědi nebudou rozcházet, ale jak mohu vědět, co mu řekla?

Učinil jsem nejtěžší rozhodnutí ve svém životě. Aby se Danny Shaker a jeho posádka nedostali dovnitř planetky, musel jsem jim nabídnout něco lepšího. Doktorku Eileen by asi trefil šlak, kdyby tady teď byla, ale neměl jsem na vybranou.

Strčil jsem ruku do kapsy a vytáhl navicomp. „Zjistil jsem, že Paddyho poklad není Božská základna. Ale Božská základna a Pohon Božské rychlosti přesto možná existují v místě zvaném Síť, které vypadá na nějaké skladiště vesmírného materiálu. Tady uvnitř jsou instrukce, jak se tam dostat.“

Danny Shaker si navicomp ode mě vzal a na jeho hladké tváři jsem nezahlédl ani stopu nějakého výrazu. „Tos dostal od Paddyho Endertona?“

„Ne.“ Byl jsem rád, že mu můžu říkat pravdu, protože stejně nejsem dobrý lhář. „Enderton měl něco podobného, ale tohle jsem dostal tady.“

„Víš, jak to máš používat?“

„Vím. Ale Mel – on s tím dokáže mnohem víc.“ Tak. Nakonec jsem přece zalhal.

„On dokáže víc?“ Shaker obrátil jiskřící oči k Mel, a já čekal, kdy mi řekne, že jsem udělal chybu. To, co jsem teď řekl, snižovalo pravděpodobnost, že Mel zabijí, ale zvyšovalo pravděpodobnost, že ji Shaker vezme s sebou z Paddyho pokladu. Ale copak jsem právě nezvýšil pravděpodobnost, že zabijí mě, když jsem řekl, že Mel umí s navicompem zacházet lépe než já? Ne, určitě budeme užiteční oba, i kdyby jen jako záloha.

„Ven. Teď oba,“ ozval se Shaker, než jsem stačil promyslet další možnosti. „Potřebuji pět minut sólo přemýšlení. Zůstaňte za vraty nebo za sebe neručím.“

Neobtěžoval se vysvětlit, co by se stalo, kdyby za sebe přestal ručit a já se raději neptal. Jakmile jsme byli venku za zavřenými vraty, otočil jsem se k Mel. Možná, že nebudeme mít moc času a bylo nutné probrat jisté věci.

„Ví, že jsi dívka?“

„Co?“

Konečně se mi podařilo ji překvapit. „Ať se Danny Shaker dozví cokoli, nikdy nesmí zjistit, že jsi dívka. A nikdo z posádky to nesmí ani tušit. Nikdy. Chápeš?“

„Ne.“

„Pochopíš, ale teď není čas na vysvětlování. Neřeklas mu to?“

„Že jsem holka? Ne. Neptal se. Ale ptal se, jestli jsou uvnitř Domova nějaké ženy.“

„Cos mu řekla?“

„Pravdu, stejně, jako ty – až na to, žes o mně řekl on. Řekla jsem, že tam jsou. Ale neřekla jsem, že jsme všechny holky. Podívej, nevím, proč se tak bojíš mu lhát. Já se nebojím.“

„Protože ho neznáš. Je moc chytrý.“

„To je mi jasné.“

„Nebezpečně chytrý.“

„Tak proč tady stojíme a neutečeme?“

To byla otázka, na niž se nedalo snadno odpovědět. Protože jsem byl přesvědčen, že by Danny Shaker našel způsob, jak nás vystopovat? Určitě. Protože jsem cítil, že Shaker je naše jediná obrana proti posádce Cuchulainu? To také. O sobě jsem neměl pochyb a Mel, jako dívka, riskovala ještě více. Mohli jsme utéct jedině dovnitř Paddyho pokladu, ale tím bychom vystavili riziku také všechny uvnitř.

Možná, že to byl ten nejdůležitější důvod ze všech, ale neměl jsem čas to Mel vysvětlit, protože vrata se znovu otevírala. Danny Shaker vystrčil hlavu.

„Mám problém,“ řekl. „Pojďte dovnitř, vysvětlím vám to. Asi budu potřebovat vaši pomoc.“

Mel zírala. On má problém? říkal její pohled. Ale beze slova vylezla dovnitř a posadila se vedle mě tam, kam Danny Shaker ukázal.

Usadil se naproti nám a prsty přejížděl přes povrch navicompu. „Za prvé si vyjasníme pár věcí. Nevím, jak zacházet s touhle pomůckou – dokonce jsem to zatím nedokázal ani zapnout. Ale je mi jasné, že vy dva s tím zacházet dokážete a že to dokážete použít. Za druhé, přijímám vaše tvrzení, že tenhle svět není Božskou základnou. Vlastně mi to došlo už dávno. Na Paddyho pokladu není Pohon Božské rychlosti. K tomu, co tady je, se dostanu za chvíli, až vám vysvětlím svůj problém.“

„Teď, vy dva jste se dozvěděli, že když poletíme podle souřadnic, které obsahuje tahle věc, kterou držím v ruce, dostaneme se ke skutečné Božské základně. Dobře. Možná máte pravdu a my tam možná najdeme Pohon Božské rychlosti. Nevím, jestli tomu sám věřím, ale věřím, že vy tomu věříte. Takže zde máme klasickou otázku: Cena vrabce v hrsti, cena tohoto světa, proti ceně holuba na střeše, ceně Božské základny.“

Já věděl, co tím Danny Shaker myslí, ale Mel asi ne, protože se na ni podíval a řekl: „Promiň, pokusím se to vyjasnit. Vím, že to, co najdu uvnitř tohoto světa, má cenu – téměř nevyčíslitelnou, dalo by se říci, protože nevím, jak by se něco takového dalo převést na peníze. To znamená, že budu muset počítat: cena toho, co máme tady, v porovnání s cenou toho, co bych mohl najít někde jinde, znásobeno možností, že to tam bude, až tam dorazíme. Chápeš?“ Mel přikývla.

„No a já tuhle kalkulaci provedl a výsledku jsem se stejně nedobral. Kdyby to bylo na mně, riskl bych to a letěl si pro velkou cenu. Vzal bych souřadnice, které mi vy dva nabízíte a vyrazil k Božské základně. Ale teď vám musím říct, co mám za problém.“

Shaker se na mě podíval a usmál se, jako bych byl jeho nejlepší kamarád na světě. „Myslím, že Jay už na to přišel. Je to má posádka. Na samém začátku jsem jim řekl, že si poletíme pro bohatství. Nějak se to překroutilo, a tak jsem zjistil, že jim celou dobu jde jen o ženy. Bohatství v ženách, víte, a nic, co jsem zatím dokázal vymyslet, jejich přesvědčení nezviklalo. V tomto okamžiku zuří, protože po celé namáhavé cestě sem jsme nenašli jedinou ženu. Jsou blízko vzbouření. A teď po nich budu chtít další tvrdou práci ve vesmíru a zamířím k neznámému cíli. To bude tvrdé. Přesto bych to kombinací moci a přesvědčování mohl dokázat – ale nesmí je ani napadnout, že by na téhle planetce mohly být ženy.“ Prstem ukázal přímo do země. „Ne víc než pár kroků, pokud půjdu správně. Najít vstupní místo asi nebude snadné, ale pokud vím, že existuje, je to vlastně jen otázka času. Kdyby se to chlapci dozvěděli, ztratili by soudnost. A už nikdy bych je odsud nedostal, jedině snad zpět na Erin společně s jejich objevy. Vím jistě, že další cesta k Božské základně už by nehrozila.“

„Takže teď to shrnu a vysvětlím vám, jak mi můžete pomoci. Číslo jedna: potřebuji, aby tady Mel Fury pracoval s touhle pomůckou, ale pro posádku nesmí existovat. Ti si musí dál myslet, že tenhle svět je všude takový jako na povrchu, tedy divoký a neobydlený. Prostě žádní lidé.“

„Ale vždyť je to umělý svět,“ namítl jsem. „Je jasné, že ho někdo musí ovládat.“

„Tobě to možná jasné je, Jayi. Ale už jsem ti jednou říkal, že jsi výjimka.“

Byl jsem tou lichotkou potěšen a divil jsem se proč.

„Ale většinu lidí to nenapadne,“ pokračoval Danny Shaker, „takže z toho neměj strach. Horší je to s existencí Mela Furyho a to znamená, že to musí zůstat tajemstvím. Mel se tady v nákladním broučkovi musí ukrýt dříve, než přijde posádka – to není problém, napadá mě tucet dobrých skrýší – a zůstat tam, dokud nebudeme na Cuchulainu a možná ještě i pak. Ano?“

Mel přikývla. Měl jsem pocit, že Danny Shaker ji spíš zhypnotizoval, než přesvědčil, ale jí jsem vinu nedával. Sám jsem na tom byl stejně.

Usmál se, spíš jako by mu Mel právě prokázala největší laskavost na světě, i když nic jiného, než jí řekl, stejně dělat nemohla. Otočil se ke mně. „Co se tebe týče, Jayi, musíš říct, že jsi přišel dobrovolně, protože jsi v tom dešti málem umřel hlady nebo se utopil. A řekneš, že sis se mnou promluvil a chceš být s námi místo s Eileen Xavierovou. Řeknu jim, že jsi nám dal tohle“ – zvedl navicomp – „a že to patřilo doktorce Eileen a ještě předtím Paddymu Endertonovi. Ale teď přijde to nejtěžší.“ Ztišil hlas a podíval se mi do očí. „Jestli to má vyjít, Jayi, musí si doktorka Eileen myslet, že to tak opravdu je. Musí uvěřit, že jsi ji zradil. Nebo to nezabere. Dokážeš to?“

Po pravdě řečeno, nevěděl jsem. Ale tak jako Mel jsem neměl na vybranou. Co se s námi stane, když řeknu ne? Měl jsem silné tušení, ale nechtěl jsem, aby se ukázalo jako pravdivé.

„Dokážu to,“ řekl jsem odhodlaně.

To, co požadoval, nebude příjemné, zvláště samo jednání s doktorkou Eileen, ale snad to nebude těžké. A taky mi připadalo, že takhle z toho s Mel vyjdeme o mnoho lépe než jsem si myslel ještě před necelou hodinou.

Za prvé – hlavní věc – žijeme. A teď můžeme pracovat pod ochranou samotného Dannyho Shakera. A nejen to, taky jsme před piráty z Cuchulainu zachránili všechna děvčata z Paddyho pokladu. Chápal jsem, co to znamená, ale Mel asi ne. To byl největší úspěch.

Když jsme pak se Shakerem vybírali nejvhodnější místo pro Mel, necítil jsem nic než úlevu. A jeho obraz, tak jak jsem se ho pokoušel vykreslit pro Mel, tedy jako chladnokrevného zabijáka, už ani mně nepřipadal věrný.

Proč jsem se tenkrát alespoň já nezamýšlel nad pravými Shakerovými motivy?

Nenacházím pro sebe omluvy, přestože uznávám, že jsem ignoroval poznámku Torna Tooleho, že šéf je chytrej. A taky jsem zapomněl, nebo alespoň zatlačil hluboko do pozadí Dannyho slova k posádce, když říkal: „Ale protože tím, že ho necháme naživu, nic neriskujeme, je jeho hodnota jako živého vyšší než nulová hodnota jeho mrtvoly.“

Možná to tak bylo. Možná jsem se nedokázal vidět jen jako něco živého.

Kapitola dvacátá první

Nejdříve jsme museli najít skrýš pro Mel Fury. Shaker ji ukryl za falešnými dveřmi, kde byly uloženy náhradní součástky pro pohonnou jednotku broučka. Bylo tam všemožné harampádí, ale dalo se tam vydržet, a on jí poručil, aby se nehýbala ani nevydávala žádné zvuky, dokud pro ni nepřijde. To už, jak řekl, budeme na palubě Cuchulainu.

Dostatečně nadšeně přikývla, ale radost z toho neměla. Začínal jsem si o ni dělat starosti. Teprve včera potkala prvního muže – mě. Pár hodin na to viděla smrt Seana Wilguse. Pak jí kontroler výslovně zakázal výstup na povrch Paddyho pokladu. Přesto šla za mnou. A teď se chovala, jako by to všechno byla jen velká, vzrušující hra. Dospěl jsem k rozhodnutí, že Mel má asi o kolečko víc nebo je nejmíň desetkrát odvážnější než já. Možná obojí. Dokáže opravdu sedět tiše?

Pak Danny Shaker přišel s dalším překvapením. Chtěl, abych ani já nebyl vidět, až se vrátí posádka.

„Teď pořádně poslouchej a pochopíš proč,“ řekl, když jsem se ptal. „Devět desetin velení na lodi je psychologická převaha. Nechci, aby ses skrýval tak jako Mel Fury, ale nechci, aby tě tady našli hned, jak přijdou. A taky bych ti měl dát nějakou skutečnou práci, a to nejlépe takovou, kterou všichni nenávidí. To by mělo stačit.“

Ukázal na poklop na podlaze broučka. Vedl do stísněného podpalubí s nízkým stropem. „Tohle vede kolem pohonné jednotky,“ řekl Shaker. „Před každým letem by se to tam mělo prohlédnout, jestli tam nejsou nečistoty nebo jestli něco neuniká. Ale jistě si dokážeš představit, jak se tam pokouší vmáčknout Pat O’Rourke, nebo Tom Toole.“

Nebo Jay Hara. Shaker mě nahnal pod poklop. „Nemělo by to být na víc, než na pár hodin,“ řekl povzbudivě. „A taky čekám, že zatímco budeš dole čekat, odvedeš pořádnou práci. Jinak budu nucen tě tam vrátit zpět.“ Pak přirazil poklop.

Posadil jsem se na tvrdou kovovou podlahu. Naštěstí tam bylo světlo. Mel bude sedět ve tmě. Zase tolik líto mi jí nebylo.

Pár minut jsem nedělal nic, ale pak jsem začal v předklonu obcházet vnitřní stěnu kruhu. Trhliny jsem nikde nenašel, ale špíny a smetí bylo všude plno, a tak jsem to sbíral do pytle, který mi Shaker dal.

Už jsem byl skoro tam, kde jsem začal, když se podlaha nade mnou rozezvučela kroky a já zaslechl hlasy. Přestal jsem pracovat a nehybně jsem se usadil. Slyšel jsem všechno – ale kdybych tak i viděl!

Protože jen pár stop nade mnou se schylovalo k hádce.

„Podívej se, jak vypadáme.“ Hlas patřil Josephu Munroovi, nevrlému jako vždy. „Hlad máme jak vlci, sme utahaný a žádnej výsledek.“

„Kuchyň je v provozu, Joe,“ ozval se smířlivě Danny Shaker. „Za pár minut budeš mít teplý jídlo.“

„A sme všichni promočený. A už nemáme suchý šaty.“

„Ty jsou na Cuchulainu. Omlouvám se, nečekal jsem, že tady bude pršet.“

„Jenže to, podle mě, vůbec není všechno.“ Munroe zvedl hlas od nevrlého k hněvivému. „Já vám to řeknu, Dane Shakere, když se k tomu nikdo nemá. Tenhle vejlet byl pohroma už od samého začátku. A nemůžete říct, že jsme se nepokoušeli vás varovat. Ignoroval ste nás.“

„Ne. Poslouchám všechno, co mi posádka chce říct. Ty to víš, Joe, stačí se zamyslet.“

„A co teda ta ženská na palubě? Neříkali sme vám všichni, že nám přinese smůlu, že ženská na palubě nikdy nevěští nic dobrýho?“ Ostatní členové posádky, hlavně Robert Doonan a Patrick O’Rourke, souhlasně bručeli. „A neměli sme snad smůlu,“ pokračoval Munroe, „a víc než smůlu? Ten vědec je mrtvej a Sean jakbysmet.“

„Sean Wilgus nemusel zemřít. Může si za to sám. Zabil doktora Hamiltona a chtěl zabít i mě.“

„Možná. Ale Sean byl dobrej kosmonaut, sám ste to říkal.“

„A klidně ti to zopakuji, Joe. Sean byl prvotřídní.“

„Tak co to podle vás je, když ne smůla? Dobrej chlap pryč, když se Cuchulain rozpadá a je potřeba každý šikovný ruky, abysme ho udrželi pohromadě a schopnýho lítat.“

„To vím líp než kdokoli jiný.“ Shaker nezvyšoval hlas, ale hovořil horlivěji. „Drž se zpátky, Joe Munroe, a poslouchej mě.“

Podlaha nade mnou se rozezněla náhlým zaduněním těžkých bot. Agónie. Co se tam nahoře děje? Kdybych tam tak viděl.

„Nejdřív si to promysli, než mě začneš ohrožovat.“ To byl znovu Danny Shaker. „Nebyl jsem to já, kdo říkal, že potřebujeme víc než obvyklou cestu, něco natolik výnosného, abychom si mohli dovolit kompletní opravu? Nedohodli jsme se na tom všichni ještě na Erinu? Dokonce s námi tehdy byl i Paddy Enderton. Nesouhlasili jste s tím a nepřipíjeli jsme na slávu a bohatství?“

„Měl ste zlatej jazýček a vy to víte. Sliboval ste bohatství, víc peněz a ženskejch, než se nám kdy zdálo –“

„Ženy ne, Joe. Nikdy jsem neřekl jediné slovo o ženách. To způsobil Paddy Enderton a vaše výmysly o tom, co našel. Co jsem slíbil, bylo prosté: zaručil jsem vám trojitý plat a možnost objevení něčeho, co je cennější, než cokoli na Erinu. Hovořil jsem o Pohonu Božské rychlosti.“

„Pohon Božské rychlosti!“ Joe Munroe to řekl s pohrdáním a Doonan s O’Rourkem mu znovu přizvukovali, tentokrát hlasitěji. Neviděl jsem je a přesto jsem vycítil změnu nálady.

„Jo, slyšeli jste dobře, Pohon Božské rychlosti,“ řekl Shaker. Ztišil hlas, takže jsem ho tak tak slyšel. „Vidím, že ještě pořád nechápete, co by takový pohon znamenal pro toho, kdo by ho měl. Chci, abyste se teď nad tím všichni zamysleli. Představte si to: Místo chudáka Cuchulaina, který se vesmírem plouží dlouhé měsíce, byste měli loď, která cestu přes celou Maveenskou soustavu zvládne během několika sekund. Z Erinu na Antrim, takhle.“ Slyšel jsem, jak luskl prsty. „A mnohem dál než ke Čtyřiceti světům. Když tady něco nenajdete, stačí si odskočit k jiné hvězdě a najít to tam. Představte si, co by to znamenalo, kdybychom měli takovou možnost. Nejenže bychom se na Erinu měli dobře. Ovládali bychom přísun všech vzácných materiálů. Každá jiná loď v tomhle systému by díky nám byla zbytečná. Patřilo by nám všech Čtyřicet světů se vším, co na nich je. Mluvíte o ženách? Lidé by hledali ženy, po stovkách – po tisících – a cpali by vám je, za pouhý zlomeček možností, které bychom měli. To všechno a mnohem víc. To může být naše – to bude naše, když se dostaneme na Božskou základnu. To je teď můj cíl, a chtěl jsem to tak celou dobu: Najít Božskou základnu a dostat do rukou loď s Božským pohonem.“

Myslel jsem si, že to byla velká řeč, ale nezabrala.

„Což se nám nikdy nepodaří.“ To byl nový hlas, tak chraplavý a sípavý, že mohl patřit jedině Robertu Doonanovi. „Nevím, kde to je a co to je, tahle prokletá díra, kam ste nás zatáhl, ale jednu věc vím: jestli tohle je ta vaše zatracená ‚Božská základna‘, tak sem skibbereenská děvka. A co se týče toho mizernýho kluka, kterej nám dal ty souřadnice a kvůli kterýmu tady lítáme v dešti a bahně celý dva dny, až sme na padnutí… jestli ho ještě někdy uvidím, podříznu mu ten jeho vyzáblej krk.“

Doonan skončil, ale jen proto, že se rozkašlal.

„Říkám to nerad, ale Joe a Robbie maj pravdu.“ Teď burácel hluboký hlas Pata O’Rourkeho. „Tohle nemůže bejt ta Božská základna. Nikdy bejt nemohla. My tři jsme se o tom bavili a souhlasili jsme, že jste udělal chybu. Je čas na změnu. Na změnu velitele.“

Pak bylo dlouhé ticho. Napínal jsem uši a neslyšel nic víc než ventilátory na pozadí bzučení elektrických zařízení.

Něco se stane, to jsem věděl. Ale co?

„Takže k tomu přece jen došlo, je to tak?“ řekl Danny Shaker nakonec.

„Došlo,“ odpověděl Pat O’Rourke a druzí dva souhlasně mručeli.

„No, já ti něco řeknu, Pate. Nejsem takový, abych zůstával tam, kde mě nechtějí. Vrátíme se na Cuchulain a tam si můžete vybrat nového šéfa. Ale než se k tomu dostaneme, dám vám pár věcí k přemýšlení. Za prvé, nikdy jsem neřekl, že tohle bude Božská základna. Zkuste si vzpomenout, co jsem říkal. Tohle je místo, na které jsme se museli dostat, protože odsud nás to může zavést k Božské základně. Teď jsme tady a já tvrdím, že pokud budeme pokračovat, nakonec se tam dostaneme. Za druhé, měli byste si pořádně rozmyslet, kdo za vás bude myslet, až to přestane být můj úkol.“

„To si zařídíme.“ Ale Munroe nemluvil dvakrát rozhodně.

„Opravdu? Tak začni hned teď, Joe Munroe. Hledáš svět plný ženských, na kterém zbohatneš. Jak? Je mi jasné, že si užiješ s každou ženskou, která ti padne do ruky. Ale bohatství ti nepřinesou, když je necháš tady v Bludišti. Chceš je snad naložit na Cuchulain? – ty, který se vždycky ozveš první, abys připomněl, že byť i jen jediná žena na palubě přináší smůlu. Ne? Tak jak? Chceš založit planetární nevěstinec, kam by si posádky ostatních lodí zaletěly a za peníze si užívaly? Já bych to dokázal zorganizovat tak, aby to fungovalo.

Ale dokážeš to ty? Tak jak tedy chceš zbohatnout? Já na tu otázku dokážu odpovědět a napadá mě spousta možností, jak ženy v Bludišti proměnit v bohatství na Erinu. A co ty, Joe?“

Dlouho bylo ticho a pak Danny Shaker pokračoval: „A to ještě není všechno. Je ještě něco, co nevíte, něco, co se stalo, než jste se vrátili z posledního ‚výletu‘ – z honičky, o níž jsem vám řekl, že je ztrátou času a zbytečnou námahou. Já jsem trochu poodešel, abych se podíval, jak to tady vypadá po dešti, ale zůstal jsem blízko lodi. A hádejte, kdo tady čekal, když jsem se vrátil.“

Slyšel jsem, jak se blíží Shakerovy kroky. Poklop nad mou hlavou se náhle zvedl a v otvoru se objevila Shakerova tvář. „Tak vylez, Jayi,“ řekl. „Je tady pár lidí, kteří by si s tebou chtěli promluvit.“

Podle toho, jak posádka reagovala na mou přítomnost, jsem myslel, že mě na místě zamordují. Jen překvapení jim v tom zabránilo.

„Jay byl dole a uklízel spodní palubu,“ řekl Shaker. „To každý miluje.“ A pak ke mně. „Tak. Ukaž chlapcům tohle a řekni jim, co jsi řekl mně.“

Podal mi navicomp. Třesoucíma rukama jsem ho vzal.

„Tenhle svět,“ řekl jsem. „Paddyho poklad – to není Božská základna a není tady žádný Božský pohon. Ale bylo nutné dostat se nejprve sem, protože tohle“ – ukázal jsem ji navicomp – „popisuje cestu ke skutečné Božské základně odsud. Kdybychom nepřiletěli sem, nevěděli bychom, jak dál.“

To, co jsem řekl, byla pravda a já se modlil, aby nechtěli znát příliš mnoho podrobností. O to se postaral Danny Shaker.

„A teď nám řekni, proč jsi tady v broukovi, Jayi,“ řekl. „Vysvětli, proč jsi za mnou přišel.“

Otočil jsem se k Joe Munroovi, Robertu Doonanovi a Patricku O’Rourkemu. Všichni se zlověstně tyčili nade mnou. Co jsem se chystal říct, znělo absurdně, ale neměl jsem jinou možnost. Musel jsem doufat, že Danny Shaker ví, co dělá.

„Chci se přidat ke kapitánu Shakerovi a k vám,“ řekl jsem. „Vím, že jsem mladý, ale každý z vás začal jako mladý. Už mě nebaví poslouchat na každém kroku doktorku Xavierovou a její rady, co mám a co nemám dělat, jako bych byl dítě. Už nejsem dítě. Je mi šestnáct. Vím, jak s tím zacházet“ – zapnul jsem navicomp a jako ukázku jsem vyvolal třírozměrnou mapu Bludiště – „a to nedokáže nikdo od vás, ani od nás. Můžu být užitečný a chci pracovat tvrdě – udělám všechno, co mi kapitán Shaker řekne.“

„Tedy, udělal by,“ řekl Shaker tiše. Teď nemluvil se mnou. „Jenže vy teď, jakmile dorazíme na Cuchulain, budete mít nového šéfa. Nevím, jestli Jay Hara bude chtít tak ochotně spolupracovat i s ním.“ Rozhlédl se kolem a usadil se na sedačce vedle palubní desky. „No, ale to už vlastně není můj problém,“ řekl, když se posadil. „Ani přemýšlení nad tím, jak od kterékoli ženy, kterou najdete, dostat víc než hodinku potěšení. Já budu klidně prostým členem posádky, s radostí. Není nic příjemnějšího, než se snažit pro něčí dobro a pak vidět, jak ti lidé, kterým se snažím pomoci, na mě plivou.“

Nechápal jsem, jak mohl být tak klidný, protože hněv na tvářích Pata O’Rourkeho a Robbie Doonana musel vidět i slepý. Pak jsem si uvědomil, že se tak ošklivě nedívají na Dana Shakera, ale na Joe Munroa.

„Tak, Joe Munroe,“ řekl Pat O’Rourke. „Teď to máš. Nevaroval jsem tě, že bychom si to ještě měli rozmyslet? Opravdu si myslíš, že nás můžeš dovést k bohatství? Protože jestli si to myslíš, něco ti řeknu: až bude na Tyronu zima, tak tě Patrick O’Rourke bude poslouchat. Dřív ne.“

„Nikdy sem neřek, že chci bejt šéf.“ Munroe byl teď nervózní a rozčilený. „Robbie, to přeci potvrdíš. Jen sem říkal, že by to chtělo změnu. A to bylo předtím, než nám šéf řekl tuhle novinu.“ Otočil se ke Shakerovi. „Vy to přece pochopíte, ne? Nevěděli sme všechno, připadalo nám, že všechno je k ničemu. Teď, když sme slyšeli ten plán, je to jiná.“

„Pro mě ne.“ Shaker seděl zády k nim. „Slyšel jsem, jak pochybujete o mých schopnostech – jo, a taky na mě mířila zbraň, přestože všichni vědí, že nikdy zbraně nenosím.“

„Joe to tak nemyslel, šéfe.“ Pat O’Rourke se přesunul, aby viděl Dannymu Shakerovi do tváře. „Jen se trochu unáhlil. Sám jste říkal, že je to jeho největší chyba.“

„Jo, to uznávám,“ řekl Joe Munroe. „Já bych nikdy nevystřelil, šéfe, to přece víte. Kdybyste na to dokázal zapomenout a na všechno, co sme říkali o změně –“

„To nemůžu. Už jsem řekl, najděte si někoho, kdo za vás bude myslet.“

„Nikdo takový není,“ sípal Robert Doonan. „A je to ještě horší, šéfe. Když se vrátíme na Cuchulain a řekneme, co jsme vám udělali, vyházej nás do vesmíru.“

Danny Shaker se opřel v křesle, založil si ruce a upřeně hleděl na Pata O’Rourkeho. „Hmm. Smůla. To jste si měli rozmyslet předem. Ale já jsem vždycky pro domluvu. Nemůžu zapomenout na to, co se stalo, ale ještě to s vámi zkusím. Jen vám řeknu jedinou věc: Pokud budu i nadále velitelem, už se nebudou opakovat žádné hrozby násilím. A okamžitě přestanou řeči o podřezávání Jaye Hary. Díky němu se můžeme dostat k něčemu, o čem se nám ani nesnilo, k Božskému pohonu, a navíc, teď chce přejít na naši stranu. Už jsem říkal, že jsem ho přijal mezi nás. A vy tři byste měli raději udělat totéž.“

Ozvalo se všeobecné zabručení souhlasu a úlevy. „Omlouvám se, Jayi Haro,“ řekl Joe Munroe – méně upřímnou omluvu jsem ještě neslyšel. „Sorry za to, co sem řekl. Teď jsi kosmonaut, stejně dobrý jako kdokoli z nás. Rád ti se vším pomůžu, stačí říct.“

„Pro začátek mu pánové můžete ukázat, jak se řídí tahle věc,“ řekl Danny Shaker. „Třese se na to od samého začátku. Pate, tak si přece sedni a ukaž mu přístroje. A já zatím pošlu zprávu na Cuchulain. Musíme se setkat s doktorkou Xavierovou a raději bych, aby to proběhlo nahoře.“

Zazubil se na mě. „Je na čase, aby ses naučil lítat, Jayi, jestli máš být dobrý kosmonaut. Jsi připraven na lekci?“

Přikývl jsem. Měl jsem pocit, že jednu lekci mám právě za sebou, a to lekci důležitější než létání s broukem.

Kapitola dvacátá druhá

První lekci letů ve vesmíru jsem dostal ještě na povrchu Paddyho pokladu: krátkou a spíše teoretickou než praktickou, ale stačilo to, abych si uvědomil, že Mel a já jsme ve vesmíru mohli strávit celé dny, než bychom se dostali na Cuchulain. Když řídil Pat O’Rourke nebo Danny Shaker, připadalo mi létání s nákladním broukem snadné. Opak byl pravdou. Polovina navigačních a ovládacích prvků buď chyběla nebo nefungovala. Když se při poruše rozhodovalo, co dostane přednost, jestli brouk nebo Cuchulain, velká loď to vždy vyhrála.

Pat O’Rourke mě seznámil se základy navigace ve volném prostoru a letu bez přístrojů. Rád bych se dál seznamoval s ovládáním, ale jakmile Danny Shaker ukončil rozhovor s doktorkou Eileen, chtěl být okamžitě na Cuchulainu. Tenkrát jsem si myslel, že tak pospíchal na základě jejich rozhovoru. Později mě napadlo, že Shaker asi příliš nevěřil Mel. Neznal ji, ale jednu věc věděl jistě: musí sedět ve tmě, dokud brouka nepřipoutáme k Cuchulainu a nedostaneme příležitost propašovat ji na palubu.

Říkal jsem si: co by se asi stalo Dannymu Shakerovi, kdyby někdo z posádky Mel objevil? Pak mi to došlo. Shaker by jim řekl, že já jsem ji vzal na palubu, zatímco on byl pryč. Ať bude posádka zuřit či nikoli, jeho vinit nebudou.

Před vzletem mě vyhnali z pilotní sedačky, kterou jsem opouštěl jen velice neochotně, protože jsem byl přesvědčen, že bych opravdu dokázal řídit brouka. Také jsem to Shakerovi a O’Rourkemu chtěl zoufale dokázat, ovšem nedostal jsem příležitost.

Cestou na Cuchulain jsem neměl nic na práci, a tak jsem se uklidil na sedačku u zdi kabiny. Po několika minutách jsem z kapsy vytáhl elektronický notes, který patřil Walteru Hamiltonovi. Celou dobu jsem ho nosil s sebou, ale nikdy jsem nepřemýšlel o tom, co obsahoval.

Po půlhodině prohlížení elektronických stránek jsem na tom nebyl o moc lépe. Neuvědomil jsem si, že notes má obrovskou kapacitu a bez schématu rozmístění jsem byl ztracen. První dva tisíce stránek byly výsledkem Hamiltonova pečlivého průzkumu každého dostupného pramene, zmiňujícího dobu před Izolací na Erinu nebo mimo něj. Celkovým prohledáním jsem zjistil, že Božský pohon je zmíněn asi dvanáctkrát, ale nikdy dost podrobně. Nikdo, kdo staré záznamy sestavoval, neviděl pohon na vlastní oči. Co jsem prohlídkou zjistil, dost zjevně a zřetelně na to, abych se vyděsil, byly ničivé účinky Izolace na Erin. Walter Hamilton při bádání navštívil stovky opuštěných měst a vesnic po celé planetě a hledal staré záznamy. Každé místo kdysi žilo rušným životem. Teď to byly většinou rozpadající se ruiny. Na Erinu kdysi žila víc než miliarda obyvatel. Dnes to byla už jen třicetina a i ta se stále ztenčovala.

Přemýšlel jsem o pohonu, který byl v Cuchulainu. Bylo jasné, že to není Božský pohon, přestože podle Dannyho Shakera vznikl v době před Izolací. Nechal jsem vyhledat všechna slova „pohon“ a dostal asi dvanáct možností. Byly to nákladní pohony, pohony na cestě mezi povrchem a oběžnou dráhou, pohony pro lodi s lidmi, sto G pohony pro pohotovostní rakety bez lidské posádky, pohony s nízkým G pro nákladní lodi vezoucí objemné náklady a jeden, který se překvapivě jmenoval „Pomalý pohon“. Poslední byl popsán jako experimentální a v systému Maveen ojedinělý, ale nedokázal jsem pochopit, proč by někdo měl zájem o pohon, který byl pomalý. V notesu jsem našel také 3-D obrázky Pomalého pohonu. Otáčel jsem jimi a prohlížel si jakousi kostku s oblými rohy, trochu zploštělou, pod níž byla řada kruhů různých velikostí, které tvořily jakýsi kónus, širším koncem připevněný ke kostce. Popis pohonu jsem hned nedokázal pochopit, a tak jsem si ho označil, že se k němu vrátím, až budu mít více času, a mrkl k palubní desce.

Za pár minut budeme na Cuchulainu – a já se setkám s doktorkou Eileen. Na to jsem se tedy vůbec netěšil.

Přeskočil jsem až na konec záznamu. Walter Hamilton se přenesl přes původní zklamání nad tím, že Paddyho poklad není Božskou základnou. Téměř jsem slyšel pohrdavé odfrknutí, když se prodíral vysokou vegetací. Ale pak v něm zvítězil vědec a on se, přes své technické zaměření, pustil do zkoumání fascinující flóry a fauny planetky. Dr. Hamilton si byl ještě před smrtí jist, že nejenže planetka samotná byla artefaktem, ale že současná rovnováha není přirozená.

Za pár hodin už by uvažoval v dimenzích přístupu do vnitřku malého světa a prohlížení mechanismu, který Paddyho poklad ovládal. Kdyby Sean Wilgus nebyl takový krvelačný blázen, mohl Walter Hamilton celou posádku zavést k tomu, co tolik hledali.

Zavřel jsem notes. Dostane ho Jim Swift, ten na to má právo. Jemu také logicky patřil nový navicomp, kvůli informacím, které tam byly o Božském pohonu zapsány kontrolerem. Problém byl v tom, že beze mě nebo Mel si ta data nedokáže přečíst.

Doufal jsem, že nebudu při tom, až se Jim Swift dozví, co se stalo Walteru Hamiltonovi. O Hamiltonovi vždycky mluvil jako o náfukovi, ale oba byli po mnoho let velkými přáteli. Napadlo mě, že se něco zjednodušilo, protože člověk, který Hamiltona zabil, byl sám mrtvý. Je to opravdu tak, že skuteční kosmonauti odpouštějí smrt zabijáka jako přirozenou odplatu?

Blížili jsme se k Cuchulainu a naváděcí systém mateřské lodi si nás přebral. Cítil jsem řadu nepříjemných změn směru. Dannymu Shakerovi však asi nevadily, protože přešel až k místu, kde jsem seděl.

„Posádce jsem řekl, že ti ukážu, jak se brouk zajišťuje u lodi. Takže budeme odcházet poslední. Dostaneš větší kabinu, než je obvyklé, dokud si nezvykneš na normální život kosmonauta.“

Nemrkl, ani neměnil výraz, ale já přesně věděl, o čem mluví. Jakmile ostatní odejdou, propašuju Mel na palubu. Dívka bude bydlet se mnou a mým úkolem bude, aby ji nikdo neobjevil, dokud nebudeme mít pádný důvod pro vysvětlení její přítomnosti – nebo dokud nenajdeme Božský pohon. Pak bude posádka natolik rozjařená, že jim nebude vadit ani přítomnost stovky pasažérů jako hostů Dannyho Shakera.

Stejně jako všechno, co řídil Danny Shaker, i připoutání a vystupování proběhlo bez problémů. Jakmile odešel poslední, Pat O’Rourke, Shaker se na mě podíval. „Teď Mel bezpečně dovedeš do své kabiny. Jen tak mimochodem, doufám, že nebude v jídle vybíravá.“

„Ne, jí všechno co –“

Vyděšeně jsem se zarazil. „Jak jste to věděl?“ Danny Shaker se zamračil. „Měl by ses zeptat, kdy jsem se to dozvěděl. To už je těžší otázka. Poprvé jsem zavětřil, když jsem s Mel hovořil osamotě. Pak jsem se tě ptal, co víš o Paddyho pokladu. Nevěděls, co Mel prozradila, takže ses chtěl rozhovoru vyhnout a vytáhl jsi navicomp a řekl jsi mi všechno o Síti a skladu materiálu. Bylo mi jasné, že jednáš ze zoufalství. Musel jsi něco skrývat. Mel připustila, že uvnitř Paddyho pokladu jsou ženy. Ale když jsem ti řekl, že si ještě promluvíme o tom, co je uvnitř Paddyho pokladu, už ses o tom nikdy nezmínil. Podle tvého výrazu jsem usoudil, že o tom nechceš asi slyšet. Začal jsem si říkat, je to dívka, a pak následovalo mnoho dalších stop.“

„Co teď uděláte?“

„Pustím Mel Fury ze skrýše a ty ji dovedeš do své nové kabiny, zatímco já se postarám, aby posádka měla práci jinde.“

„Vy jim to neřeknete?“

„Že Mel je dívka? Jayi, máš dobrý mozek. Tak ho používej. Proč si myslíš, že jsem chtěl tak rychle opustit Paddyho poklad?“

„Pro případ, že by Mel začala být netrpělivá a nechtěla zůstat uvnitř.“

„To se mohlo stát, ale neměl jsem z toho největší obavy. Bál jsem se, že se něco může změnit a mladé ženy se začnou prohánět po povrchu Paddyho pokladu jako luční koníci.“

„To by neudělaly. Mel je výjimka.“

„Jak jsem to měl vědět? A jak bych asi zvládal posádku, kdyby se na povrchu objevily dívky – nebo i jen jedna jediná? Nenechali by tam kámen na kameni. Všichni jsou to dobří kosmonauti, ale nedokážou myslet tolik dopředu. Ženy jsou důležité a vzácné a asi by jim přinesly bohatství. Oni to ví, já to vím taky. Ale Božský pohon je klíčem k celému vesmíru.“

„Tak proč jste tedy bral Mel s sebou? Proč jste ji nenechal tam?“

„Dobře, Jayi. Dáváš mi dobré otázky a já ti budu pravdivě odpovídat. Pokud se posádka dozví, že je dívka, oba víme, co se stane a já tomu nebudu moci zabránit. Takže Mel pro mě nepředstavuje riziko – ale pro tebe ano a ze všechno nejvíce je ohrožena ona sama. Víš to stejně jako všichni – a proto jsem ji bral.“

„Víš, Jayi, jediný člověk na lodi, který mi může opravdu pomoci nebo naopak uškodit, to není Joe Munroe, Robbie Doonan nebo Pat O’Rourke. Není to ani Eileen Xavierová. Je to Jay Hara. Ty víš, jak se zachází s tou pomůckou, kterou sis přinesl a já ne. Ani nikdo jiný, kromě Mel. Snad by se mi podařilo to z vás nějak vymáčknout, ale není lepší, když člověk spolupracuje dobrovolně? Když budete ty a Mel se mnou spolupracovat, máš mé slovo: Ani jediný muž na této lodi se ode mne nedozví, že Mel Fury je dívka. Jistě nemohu zaručit, že to neprozradí jeden z vás – tak, jako jsi to teď prozradil mně. A spoléhám na to, že Mel Fury vysvětlíš, proč je nutné, aby se skrývala, protože nevím, jestli by mi uvěřila. Možná, že neuvěří ani tobě. Ale máš slovo Dannyho Shakera, že pokud budeš hrát fér, budu mlčet jako hrob až do konce.“

„Tak dohodnuto, Jayi?“ Podal mi ruku. „Budeš mi ze všech sil pomáhat a Mel zůstane naším malým tajemstvím.“

Po chvíli jsem vzal ruku a zatřásl jí. Jistě, neměl jsem na vybranou. Danny Shaker se nepochlubil s druhou stranou slibu: Pokud mu nebudu pomáhat „ze všech sil“, určitě se postará o to, aby se posádka dozvěděla, že na palubě je dívka. Pak už by ji nezachránilo nic.

Danny Shaker si asi uvědomoval, do čeho jde, když se rozhodl vzít Mel Fury na palubu Cuchulainu a držet to v tajnosti, dokud nedorazíme k Síti a záložním skladům. Já si to samozřejmě neuvědomil, i když jsem asi měl, protože už jsem věděl, že Mel neposlouchá příkazy kontrolera na Paddyho pokladu.

Všechno mi došlo ještě dříve, než jsme dorazili do mé nové kabiny. Znal jsem loď a věděl jsem přesně, kam jdeme. Shaker mi řekl, abychom vyrazili patnáct minut po jeho odchodu. Pak nám slíbil další čtvrthodinku čistého vzduchu.

Cesta z nákladového prostoru do mé kabiny měla zabrat jen pár minut. Věděl jsem, že času máme dost – a udělal jsem tu chybu, že jsem to řekl i Mel. Pak se každé tři kroky ozývalo „Co to je?“ a „K čemu tohle je?“ a „Počkej chvilku, Jayi, tohle vypadá opravdu hezky.“

Táhl jsem ji dál a chtělo se mi křičet. Když jsme konečně dorazili na místo, zavřel jsem za sebou dveře a vytáhl navicomp.

„S tímhle si teď nebudeš hrát, že ne?“ ptala se Mel.

„Budu. Lépe řečeno, ty si budeš hrát. Chci vědět, jak dlouho bude Cuchulainu trvat let k Síti.“

„Proč?“

„Protože chci vědět, jak dlouho tě budu muset tajit. Mel, ty asi nechápeš, že dokud jsme tady, hrozí ti nebezpečí.“

„Pche. Slyšela jsem, jak se Shaker baví s posádkou, než jsme odletěli. Když přišli, tak strašlivě zuřili a za dvě minuty je měl omotané kolem prstu.“

„Ale tys asi neslyšela, co mi Shaker říkal, když jsme vzlétli, nebo jo?“

„Nic jsem neslyšela. Motor dělal strašný rámus.“

„Tak já ti to řeknu. Říkal – a já tomu věřím – že pokud se posádka někdy dozví, že jsi na palubě a že jsi dívka, nebude je moci zastavit.“

„Co udělají?“

Cítil jsem, jak rudnu. Ještě na Erinu jsem toho o sexu slyšel hodně, ale nikdy v přítomnosti dívek. A to, co jsem měl říct Mel, byl extrém.

„Budou tě chtít.“ A když se zdálo, že si z toho nedělá těžkou hlavu, dodal jsem: „Chci říct, že o tebe budou bojovat.“

„No a?“ Rozhodně mi to nehodlala usnadnit.

„A znásilní tě. Ty víš, co je znásilnit, nebo ne?“

Mel nic neřekla, ale oči se jí rozšířily a její bledá tvář ještě zbledla. Bez jediného slova natáhla ruku a vzala si ode mě navicomp. Pustila se do práce a já zjistil, že to, k čemu jsem se dopracoval metodou pokusů a omylů s Paddyho modelem, nebylo nic. Mel kmitala prsty a nad destičkou se objevoval jeden displej za druhým a zase mizely tak rychle, že jsem ani nevěděl, co na nich bylo.

Pak se zeptala: „Jaká je maximální akcelerace téhle lodi?“

„Mělo by to být sedm desetin G, ale motory jsou v hrozném stavu. Nikdo se neodváží letět s Cuchulainem více než na čtvrtinu G. Ale i v takové rychlosti to vypadá, jako by se loď měla každou chvíli rozpadnout.“

Stiskla ještě jedno tlačítko a kývla k displeji, který se nato objevil. „Na čtvrtinu G je to osmidenní cesta se všemi nutnými manévry v Bludišti. Dvanáct dní s prudkými starty a přestávkami.“

Danny Shaker poletí tak rychle, jak mu to rozpadající se Cuchulain dovolí. V nejlepším případě budu muset Melinu zvědavost krotit osm dní. Ale teď už věděla, co riskuje: její tělo a možná i život.

„Udělej si pohodlí,“ řekl jsem. „Shaker mi řekl, abych co nejrychleji přišel do řídicího sálu, aby posádka nepojala podezření. Ale než půjdu, ukaž mi, prosím tě, ten výpočet času.“

Znovu to projela a ukázala mi i displej s různými polohami na cestě a doby urychlování. Bylo to tak rychlé, že jsem toho moc nepochytil, ale prozatím to bude muset stačit.

Popadl jsem navicomp.

„Ať budeš dělat cokoli, nikdy neopouštěj tuhle místnost.“

Přikývla. Možná, že s ní takové problémy nebudou.

Vyrazil jsem k hlavnímu řídicímu sálu – kde mě Danny Shaker vytáhl z ventilační šachty a zvedl jako přistižené štěně. To bylo přede dvěma dny. Mně to připadalo jako dvě století.

Cestou jsem neztrácel čas, ale Melino zdržování a vysvětlování použití navicompu trvalo déle, než jsem myslel. Byl tam už jen Tom Toole a Robert Doonan, který na mě zasípal, ošklivě se podíval a rychle odešel.

Tom Toole stál před panely a prohlížel vnitřní senzory Cuchulainu. Vystrčil na mě dlouhou čelist a vyštěkl. „Takže teď si jeden z nás, co? Nahradil jsi starýho Seana, jak říká šéf.“

Z jeho rudé, hladce oholené tváře jsem nedokázal vyčíst, jestli to přijal. „Nenahradil. Ještě toho nevím tolik, abych ho nahradil.“

„Nevíš toho dost.“ Tom Toole se zubil. „A taky se málo rozčiluješ a nadáváš, abys mohl bejt Sean. To zvládneš, Jayi. Jo, a šéf ti vzkazuje, že máš jít hned do kabiny doktorky Xavierové. Tak už radši běž.“

Myslím, že Tom Toole tak trochu považoval za svou povinnost vzít mě pod ochranná křídla, protože on byl první z Cuchulainu, pro kterého jsem něco udělal, když jsme na Erinu nakládali. A vím jistě, že měl radost, když se doslechl, že chci opustit doktorku Eileen a přidat se k nim, protože ti dva se neměli rádi od prvního okamžiku. A to, co dodal potom, už jsem stejně věděl: „Ještě než pudeš, Jayi, dám ti dobrou radu. Ne všichni na palubě Cuchulainu jsou tví přátelé. Nevím, cos udělal tam dole na Paddyho pokladu a ani to vědět nechci, aspoň ne teď – ale ať je to cokoli, pár lidí to nenadchlo. To a šéfova žádost, abychom tvou kabinu na Cuchulainu obzvlášť zabezpečili těžkými dveřmi, což bude určitě hodně práce, mě dost překvapilo. Každopádně nepočítej s Joe Munroem a ani s Robbie Doonanem. A teď upaluj. Už jsem toho řekl moc.“

Na Torna Tooleho to bylo opravdu moc. Byl jedním z nejlepších Shakerových mužů, ale byl spíše mužem činů než slov. Zamířil jsem do kabiny doktorky Eileen a cestou uvažoval o jeho varování. Cestou jsem potkal zavalitého Donalda Ruddena a Connora Bryana. Byli nebezpečně blízko mé kabiny a táhli těžkou přepážku. Když jsem je míjel, ukázali na ni.

„To abys nemohl ven nebo nikdo dovnitř?“ zavolal na mě Connor Bryan.

Zdálo se, že si myslí, že o navrženém oddělení mé kabiny od zbytku lodi vím všechno, ale pro mě to bylo stejné překvapení jako pro ně. Cestou do staré kabiny jsem si však na Bryanovu otázku musel odpovědět.

Abych nemohl ven, nebo oni dovnitř? Obojí a možná i něco víc. Danny Shaker nikdy nic nedělal jen z jediného důvodu.

Dorazil jsem právě v okamžiku, kdy začalo setkání se skupinou z Erinu. Z výrazu Jima Swifta jsem pochopil, že už mu Danny Shaker sdělil špatné zprávy o Walteru Hamiltonovi. Jim seděl daleko od stolu, Duncan West a doktorka Eileen blíže, naproti Danu Shakerovi.

Když jsem vstoupil, věnovali mi všichni krátký pohled – to bylo všechno. Cítil jsem napjatou atmosféru a po špičkách jsem došel k Jimu Swiftovi.

„Vemte si to,“ zašeptal jsem a podal mu elektronický notes. „Moc jsem z toho nepochopil, ale dělal si poznámky těsně před smrtí.“

Nemusel jsem říkat, kdo byl „on“. Jim nepřítomně přikývl a vzal si notes, aniž na něj pohlédl.

„No tak se podíváme na smlouvu, ne?“ řekl strýček Duncan. Používal nejobyčejnější a nejpohodovější hlas, jako by se snažil zmenšit napětí.

„To není potřeba,“ řekla doktorka Eileen. Byla rozladěná. „Vím moc dobře, co tam stojí.“

„Jedna cesta,“ řekl Shaker. „K cíli, jehož souřadnice obdržíme, jakmile opustíme Erin. A pak zpáteční cesta. Nic o druhém cíli.“

„Ale můj bože, kapitáne!“ doktorka Eileen na něho zírala přes stůl. „Vždyť to je směšné. Jistěže byla smlouva napsána na jednu cestu. Neměli jsme důvod předpokládat další cestu. A dostal jste trojnásobnou cenu.“

„To je běžná platba za zimní práci.“

„A teď jste to vy, kdo mi říká, že Božskou základnu musíme hledat jinde.“

„Ne.“ Danny Shaker ukázal na mě. „To říká on.“ Stal jsem se středem pozornosti.

„Řekni jim to, Jayi.“ Shakerův výraz byl nečitelný. Nevěděl jsem jistě, co mám říci, ale uvědomoval jsem si, že má slova stojí mezi Mel a posádkou Cuchulainu.

Vytáhl jsem navicomp z kapsy. Doktorce Eileen a ostatním musel připadat stejný jako ten, který jsem našel v loďce. „Jsou tady další informace,“ řekl jsem. „Je tady kurz od Paddyho pokladu k místu zvanému Síť. Vypadá to, že tam, když ne jinde, najdeme Božskou základnu.“

„Tak proč tam nechcete letět?“ doktorka Eileen se nevěřícně obracela k Shakerovi.

„Vy mi nerozumíte.“ Založil si ruce a začal si masírovat bicepsy. „Kdyby to záleželo jen na mně, vyrazil bych okamžitě. Avšak jsou zde jisté komplikace. Zaprvé, loď samotná. Motory Cuchulainu byly v prabídném stavu už když jsme opouštěli Erin a teď jsou na tom ještě hůře. Dokážu je udržovat v provozu, ale potřebovaly by generální opravu. To dokážou jen v Horním Muldoonu a posádka to moc dobře ví. Budu je muset hodně přesvědčovat, než svolí k další cestě k dalšímu neznámému cíli. Paddyho poklad je zklamal stejně jako vás.“

„O tom pochybuji.“ Řekla doktorka Eileen, tentokrát klidně. „Jaký je ten druhý důvod?“

„On.“ Shaker znovu ukázal na mě. Věděl jsem, že teď řekne něco strašného a netušil jsem, proč je to nutné. Co se týče Božského pohonu, byl Danny Shaker stejně nedočkavý jako doktorka Eileen. Proč se prostě nedohodnou a neletíme?

„Zatímco jsme byli na povrchu,“ řekl Shaker, „Jay přišel za mnou a zeptal se, jestli by se nemohl přidat k nám. Zvážil jsem jeho žádost a poradil se s posádkou. Souhlasili, ale to mou pozici zkomplikovalo. Informace, kterou má Jay o novém cíli, už nepatří jen vaší skupině. Patří teď také mně a já jsem nucen žádat vymezení jejich práv.“

„Navigační počítač je náš!“

„Víte to tak jistě? Podle toho, co jsem viděl, bych řekl, že je spíše jeho. Co říkáš, Jayi?“

„Navicomp jsem dostal já.“ Nedokázal jsem se podívat na doktorku Eileen.

„Chm!“ Nevěřícně vydechla. „To je směšné. Skončeme tu frašku. Kapitáne Shakere, řekněte mi, co navrhujete.“

„Minimum, s jakým se má posádka – včetně Jaye – smíří. Kromě toho navrhuji, aby nezanikly jeho nároky vztažené k vaší skupině.“

Doktorka Eileen se ošívala. Nikdo mi nic konkrétního neslíbil a ona to věděla.

„Dejme tomu, že to motory vydrží,“ pokračoval Shaker, „a já s mou posádkou poletíme k cíli, jehož souřadnice nám dá Jay. Když tam nic nenajdeme, prostě dostaneme trojnásobný plat za další cestu. Když najdeme něco cenného, dostaneme čtvrtinu.“

O obchodě nevím vůbec nic, ale to, co Danny Shaker žádal, mi nepřipadalo jako moc – jen čtvrtinu chtěl rozdělit mezi jeho posádku. Čekal jsem, že bude chtít daleko víc.

Doktorka Eileen zjevně také, protože se zamračila a řekla: „Dvacet pět procent celkové hodnoty nálezu. A nic víc?“

„Ještě jednu věc.“

„Á!“ řekla doktorka Eileen a zřetelně tím myslela, Už je to tady.

„Jen jedinou věc,“ řekl Shaker tiše. „Pokud objevíme Božský pohon, chci jako první pilotovat mezihvězdnou loď.“

Nevím, co čekala, ale ten poslední požadavek doktorku Eileen dorazil. Z tváře jí zmizelo všechno napětí. Hleděla na něho a kroutila hlavou.

„Kapitáne Shakere, vy mě nikdy nepřestanete překvapovat.“ Neřekla, dohodnuto. Ale její slova znamenala totéž, protože se otočila ke mně. „Jayi, teď jsem v nepříjemné situaci. Slíbila jsem tvé matce, že na tebe dohlédnu. Uvědomuješ si, že to nezvládnu, když budeš členem posádky kapitána Shakera?“

„Já si to uvědomuji,“ řekl Danny Shaker, „i když Jay možná ne. Už jsem učinil opatření pro jeho bezpečí. Jeho kabina bude opatřena bezpečnostními dveřmi. Má posádka dostala rozkazy nechodit tam bez mého svolení.“

Doktorka Eileen chtěla začít kývat, alespoň částečně spokojena, když Shaker dodal, „A očekávám totéž také od členů vaší skupiny. Ruce pryč od něj. Jay je chytrý, rychle se všechno naučí – když mu dáte možnost.“

„Je chytrý,“ souhlasila doktorka Eileen k mému překvapení. Pak to zkazila, když dodala, jakobych tam nebyl: „A obávám se, že to ví.“

Dannyho Shakera moje reakce pobavila. „Správná kombinace. Snad jsem pochopil správně, že Jay chtěl být celý život pilotem.“

Pochopil to dost dobře a doktorka Eileen to věděla lépe než ostatní na palubě. Byla v obtížné situaci, protože Danny Shaker byl nerozumně rozumný.

Nakonec přikývla. „S tím nemohu nesouhlasit. Ale mám také jednu podmínku: Jay musí mít se mnou přímé spojení.“

„Už jsem vám řekl, že nechci, abyste s ním hovořila.“

„To připouštím. Pak mu tedy dejte spojení, které může aktivovat jen on. Trvám na tom, aby se mnou mohl mluvit, když to bude potřebovat.“

„To není problém. Za předpokladu, že budu moci poslouchat.“

„Souhlasím.“

To bylo všechno a porada skončila. Mířil jsem do nové kabiny a byl přesvědčen, že stěny kolem mě budou sloužit více účelům: posádka zůstane za nimi; doktorka Eileen se mnou nebude moci hovořit jinak než pod Shakerovým dozorem; a Mel Fury – a možná i já – budeme uvnitř v bezpečí.

Kapitola dvacátá třetí

Nové dveře a zesílené stěny kolem mé kabiny nepropouštěly zvuk a jediný vstup, který mohl být zamčen jak zvenčí, tak zevnitř, skýtal dostatek soukromí. Mel a já bychom měli být v bezpečí.

Jistě, existoval i druhý pohled. Pokud jsem nechtěl znovu podniknout výlet ventilačními šachtami, vyrobil Danny Shaker pěkné vězení.

To jsem Mel neříkal. Stále víc jsem si uvědomoval, jak těžké bude ji zvládnout.

Dokázala to hned první odpoledne, když se Cuchulain připravoval k opuštění Paddyho pokladu. Mel a já jsme se připravovali na první společné jídlo, které jsem přinesl z jídelny. Automatické trouby v jídelně poskytovaly tolik jídla, kolik si kdo řekl, takže nebyl problém obstarat dost pro dva.

Začal jsem jíst, ale Mel při prvním soustu znechuceně nakrčila nos.

„To chutná strašně. Co s tím je?“

Ochutnal jsem své. „Nic. Je v pořádku.“

„V pořádku? Už se nedivím, že posádka má pořád tak hroznou náladu. Kéž bych si tak s sebou přinesla chutný jídlo.“

Ale měla hlad, a tak po chvíli v jídle pokračovala.

Zvláštní je, že také mně připadalo jídlo na Domově zvláštní. Když jsem si na to vzpomněl, vytáhl jsem z kapsy malou stříbrnou krabičku a položil ji na stůl.

„To si máš vzít s každým jídlem,“ řekla Mel.

„Já vím. Jakto že ty žádné nemáš?“

„Protože já je nepotřebuji.“ Už znovu se mnou mluvila spatra. „Copak je, bojíš se, že se otrávíš? Kontroler zjistil, že je potřebuješ, a kontroler se nikdy nemýlí. Koukej to spolknout.“

„A co když je jeho program nastaven pro ženy? Nechci ženský prášky.“ Ale po pár vteřinách jsem z krabičky vytáhl malou modrou pilulku a spláchl ji vodou. Byla bez chuti.

Neměl jsem čas přemýšlet o možných účincích, protože za pár sekund kabinou otřásly vibrace. Moje váha se z téměř nulové zvětšila na znatelnou. Mel právě zvedala lžíci k ústům, minula a trefila se do brady. Překvapeně se podívala.

„To je v pořádku,“ řekl jsem. „Startují pohon. Brzy vyrazíme.“

Vyskočila. „Skvělý. Pojď.“

„Kam chceš jít?“

„Chci se ještě naposledy podívat na Domov. Může to trvat měsíce, než budu zpátky.“

Tolik k vysvětlování a varování. „To nemůžeš! Nemůžeš jít na můstek nebo k monitoru. Dokud nebudeme na Božské základně, nemůžeš jít nikam.“

Nevěděl jsem, co se stane pak. Danny Shaker řekl, že pak se věci změní, ale neřekl mi jak.

„Vždyť to bude nejméně osmidenní cesta,“ řekla. „Celých osm dní! Půjdu ven pozdě v noci, až budou všichni spát.“

„Mel, tohle není Erin nebo Paddyho poklad, kde je den a noc. Tohle je loď. Tady je pořád živo.“

„Nojo, ale přece nemůžu zůstat do smrti zavřená v téhle malé díře. To je horší než Doma. Musíš s tím něco udělat. Tys mě do toho dostal.“

To byla taková lež, že jsem jen vyvalil oči.

„Tys to byl,“ řekla. „Řekl jsi mi, že budu mít příležitostí k cestování víc, než jsem si kdy představila.“

„Myslel jsem na Erinu, až se tam dostaneme – ne na téhle lodi.“

„No, tak to si měl říct jasně. Měl si –“

Nevím, jak dlouho bychom takhle ještě pokračovali, protože Melina námitka byla přerušena zachřestěním klíčů v zámku. Vnější dveře byly zamčené a klíče měl jen Shaker. Mel ale přesto skočila do vnitřního pokoje, já civěl na stůl a zjistil, že pokud by se někomu podařilo dostat dovnitř, asi bych těžko vysvětloval, proč je prostřeno pro dva.

Byl to Danny Shaker. Vypadal zachmuřeně. Přišel přímo ke stolu, sedl si na Melino místo a rozhlédl se kolem. „Kde je Mel Fury?“

„Uvnitř. Slyšela, jak sem jdete.“

„Přiveď ji. Musím si s vámi promluvit.“

Mel poznala jeho hlas a už mířila do pokoje.

„Dva problémy.“ Shaker nedělal okolky a přešel přímo k věci. „Nemůžete s tím nic udělat, ale měli byste o tom vědět. Zaprvé loď. Když jsme dali plný tah, vykazovaly motory Cuchulainu nerovnováhu. Takhle to vydrží tak pět, šest dní, ale až budeme zpomalovat, bude zapotřebí motory zastavit a provést další opravu. To znamená období volného pádu a kromě toho pár dní cesty navíc.“

Dokázal jsem si představit, jak na tohle bude reagovat Mel, ale Danny Shaker pokračoval.

„To je ten praktický problém. Ten druhý je závažnější. Je to posádka.“ Podíval se na Mel. „Přinesla sis něco s sebou? Nějaké ozdoby nebo pomůcky?“

Mel zavrtěla hlavou. „Nic jsem si nepřinesla. Jen to, co mám na sobě.“

Zachytila můj pohled na polici. „No, a támhleto. Ale to je jen můj batůžek. Nosím ho pořád s sebou jako součást oblečení.“

„Co je v něm?“ zeptal se Shaker.

„Ale, takové drobnosti, všechno možné.“

„Neztratila jsi z toho něco?“

„Ne. To vím jistě, že ne.“ Já si jist nebyl. Danny Shaker taky ne. „Myslíš si, že neztratila,“ řekl. „Ale Joe Munroe a Robbie Doonan provedli konečnou prohlídku nákladního brouka, než ho uložili na cestu, a mám pocit, že jeden z nich tam objevil něco, co tam nemělo být. Nikdo mi neřekl ani slovo, ale cítím potíže. Příliš mnoho důvěrných rozhovorů, příliš ticha, když jsem s nimi.“

Danny Shaker nikdy netrojčil pro nic za nic a Mel nevěděla, jaká banda hrdlořezů tvořila posádku. Takže mě nepřekvapuje, že nepochopila význam toho, co bylo řečeno. Já ale pochopil. „Co máme udělat?“

„Vůbec nic. Držte se zpátky, pěkně potichoučku, nikam nechodit, dokud vám neřeknu. Tebe budu občas pouštět ven na práci, Jayi, jsi teď členem posádky a musíš něco dělat. Ale dávej si pozor, abys neprozradil, že na téhle lodí je něco z Paddyho pokladu. A hlavně nikoho nesmí ani napadnout, že v téhle kabině bydlí víc než jedna osoba.“

Přesně tohle potřebovala Mel slyšet, ale kdyby Shaker slova nepodpořil činy, asi by se to minulo účinkem. „Budu se snažit zůstat pánem situace,“ řekl, „ale nemyslete si, že to vždycky dopadne tak, jako tenkrát na broukovi. Ten problém jsem vyřešil, ale mezi posádkou je pořád ještě hodně hněvu a zlé krve. Nevím, jak se mi bude dařit je zvládat. Kdyby se mi to nedařilo“ – sáhl do kapsy – „myslím, že bys měl mít tohle.“

Vytáhl bílou pistoli Waltera Hamiltona a podal mi ji. Nervózně jsem si ji vzal. „Je nabitá?“

„Plný zásobník. Nemá smysl dávat někomu nenabitou zbraň.“ Studoval mou tvář. „Teď je tvoje, Jayi, a měl bys ji nosit neustále s sebou. Ale budu upřímný: nejsem si jist, že bys na někoho dokázal vystřelit, ať by ti hrozil čímkoli. Jen si pamatuj tohle: Nikdy nemiř, když nechceš střílet.“

Konečně to začínalo zabírat i na Mel. Pistoli už viděla.

Byla to ta, se kterou Dan Shaker zastřelil Seana Wilguse a Mel z ní nemohla spustit oči.

Shaker na ni pozorně hleděl. Přikývl. „Tak dobrá, to je všechno.“ Vstal a jeho zrak padl na malou stříbrnou krabičku na stole. „Co je tohle?“

„Prášky,“ řekl jsem. „Dostal jsem je na Paddyho pokladu, mám po nich být zdravější. Myslíte, že bych je neměl brát?“

„To záleží na tobě. Ale je to přesně ta věc, před kterou jsem vás varoval. Ty prášky vytáhni a dej si je do kapsy. Krabičku mi dej.“

Udělal jsem, co řekl, a on si ji strčil do saka. „Jediný pohled,“ pokračoval, „a kdokoli z posádky, kdo má trochu filipa, by začal přemýšlet, odkud se to tu vzalo. Tohle bychom na Cuchulainu vyrobit nedokázali.“

Odešel a zamkl za sebou dveře. Malou pistoli jsem si strčil do kapsy, kde mi udělala nápadnou bouli. Mel si sedla ke stolu. Její výraz byl někde mezi vinou a vzdorem.

„Ty si myslíš, že jsem to udělala, že? Myslíš si, že jsem něco nechala v broukovi.“

„To je jedno, co si myslím. Shaker si to myslí a jde hlavně o posádku. To mi stačí.“

Vstala, vzala batůžek a zamířila do vnitřní místnosti, kde bychom měli spát. „Ale já to neudělala,“ řekla přes rameno. „A je mi jedno, co si myslíš ty nebo tvůj velkej kapitán Shaker.“

Zavřela za sebou dveře. Zvedl jsem skleničku, potichu došel ke dveřím a potichu ji položil na místo, kde se otevíraly. Pak jsem na skleničku položil ucho.

To je trik, který mě naučil strýček Duncan tak dávno, že už ani nevím, jak dlouho ho znám. Sklenička zesiluje zvuky za stěnou, takže se dá slyšet, co se děje v druhém pokoji.

Slyšel jsem podivný chřestivý zvuk, jako by na podlahu najednou padaly měkké i tvrdé věci.

Věděl jsem, co to je. Mel vyprázdňovala svůj batůžek.

Neřekla mi, co v něm bylo. Neptal jsem se. Ale pár dní se chovala naprosto vzorně a vůbec mi nepřidělávala starosti.

Ani nemusela, protože i bez Mel jsem jich měl až nad hlavu.

Mel musela zůstat ukrytá v naší kabině a já jsem musel naopak každý den nastoupit do práce s posádkou. Práce bylo až nad hlavu, protože Cuchulain byl v hrozném stavu a Shaker, Toole a O’Rourke strávili většinu času sledováním dodělávajícího motoru. To a nepřítomnost Seana Wilguse znamenalo práci navíc pro všechny. Musel jsem si vyslechnout nejednu připomínku.

Nevadilo mi to. Kontrolování úklidových robotů a přerovnávání nákladu nebyla fascinující práce, ale pomáhala mi nemyslet na Mel – a na to, co dělá, když se nudí.

První tři dny jsem si nemohl stěžovat. Povalovala se v naší kabině a pokud vypadala znuděně, když jsem se vracel z práce, chápal jsem to. A čtvrtého dne jsem dostal nápad.

„Na,“ řekl jsem. Pak jsem si musel odkašlat. Asi jsem někde nastydl, buď na lodi nebo v té vlhké džungli Paddyho pokladu a můj hlas zněl hrubě a skřípavě. „Proč se nepodíváš na tohle, když jsem pryč?“

Podal jsem jí navicomp. „Použili jsme to pro získání souřadnic Sítě a skladu vybavení, ale kontroler říkal, že tam je spousta informací o Božské základně a Božském pohonu. Sám nevím, jak bych se k těm informacím mohl dostat, ale ty to možná zvládneš.“

Mel si vzala navicomp. „Hmmm,“ řekla. Neznělo to nadšeně a mě hned napadlo, že tohle ji asi na dlouho nezabaví. Bylo mi to jasné. Mel jsem to neřekl, ale postupovali jsme pomaleji, než jsem čekal. Motory vyžadovaly neustálou péči. Krize vyvrcholila pátého dne. Ještě jsme byli pořád daleko od bodu vypnutí, když Shaker svolal celou posádku. Motory na tom byly stále hůř. Budeme je muset vypnout a důkladně opravit.

Až to uslyší Mel, asi nebude nadšená, ale já v tom okamžiku radost měl.

Abych to mohl vysvětlit, musím něco podrobněji popsat. Z dálky Cuchulain vypadal jako dlouhá sukovitá tyč s kuličkou „nahoře“, zakončená kuželem – trochu jako špunt do vany – „dole“. Ta sukovitá tyčka, to byl nákladní prostor, který mohl měnit tvar, když byla loď plně naložená a dal se roztáhnout až do velkého, oválného balónu; kulička na druhém konci, to byly obytné prostory. A slova „nahoře“ a „dole“ opravdu platí, protože ten „Špunt“, to byly motory a trysky, a když byly zapnuty, cokoli, co člověk upustil, „padalo“ směrem dolů k motorům.

Místo, kde jsme všichni bydleli, zvenčí vypadalo jako hladká koule, ale uvnitř byla samozřejmě složitější. Když si loď představíte, jako by stála na tryskách, bylo v kouli pět hlavních pater. Úplně nahoře byly kabiny doktorky Eileen, Jima Swifta a Duncana Westa. Pod nimi bydlela posádka. Byly tam obytné kabiny, ale hlavně tělocvičny a klubovny pro volný čas. Další patro bylo tvořeno řídicím ústředím celé lodi, které bylo ukryto hluboko ve středu koule a tak přirozeně chráněno proti netěsnostem trupu a nárazům. V tomto poschodí, ale o něco dál od středu, jsme bydleli s Mel.

Čtvrté poschodí, to byly kuchyně, jídelní automaty a sklady potravin, surovin a vody. A nakonec, v posledním poschodí byly kabiny pro případné další členy posádky s přístupem k nákladovému prostoru a dále pak k pohonu.

Když motory pracovaly, nebylo těžké se pohybovat mezi jednotlivými poschodími. Byla mezi nimi točitá schodiště. Ale když byly motory vypnuté, po schodech už to nebylo tak snadné.

Už dávno jsem zjistil, že posádka je líná a nikdy nedělá nic, co není nutné. Když byly motory vypnuté a posádka je opravovala, bylo pro ně jednodušší zůstávat ve čtvrtém a pátém poschodí. Ve třetím, kde jsem byl já a Mel, se vůbec neobjevovali, pokud pro to neměli vážný důvod.

Mel jsem to neříkal – nechtěl jsem, aby si myslela, že teď se může klidně potulovat po lodi – ale hodně se mi ulevilo, když vypnuli motory a nastal stav beztíže.

„Půjdu zjistit, jak dlouho to bude trvat,“ řekl jsem a nechal jsem ji znuděně si pohrávat s navicompem.

Nečekal jsem, že bych někoho potkal, protože posádka už by měla být dole u motorů. Proto jsem byl překvapen a cítil opravdovou příležitost, když jsem u schodiště vedoucího dolů zahlédl Duncana Westa.

„Strýčku Duncane!“

Klidně se vznášel a ani ve stavu beztíže nebyl více uspěchaný nebo ustaraný, než kdyby se právě houpal v křesle na verandě našeho domu u jezera Sheelin. Otočil se a přívětivě se usmál.

„Jdeš jim pomoct, Jayi? Já taky. Kapitán Shaker si myslí, že bych tam mohl být užitečný.“

„Možná později. Strýčku Duncane, počkejte chvilku. Potřebuji si s vámi promluvit.“

Zastavil se a pozorně si mě prohlédl od hlavy k patě. „Změnil ses, Jayi. Jinak vypadáš a máš i jiný hlas.“

„To je jedno. Vůbec jsem neměl možnost popovídat si v soukromí s doktorkou Eileen a musím jí říct spoustu věcí. Uděláte to za mě?“

„Jistě. Až se vrátím nahoru – jakmile opravíme motory. Tak copak je, Jayi? Zkrať to, už bych měl být dole.“

Zkrať to! Měl jsem toho tolik, že jsem ani nevěděl, kde mám začít. Všechno jsem to vyklopil. Co jsem slyšel o plánech posádky Cuchulainu, o vraždě Waltera Hamiltona na Paddyho pokladu, jak jsem utekl před Seanem Wilgusem a našel Mel Fury – nebo ona mě – o vnitřku Paddyho pokladu a nové, navigační pomůcce, o příchodu Mel na palubu Cuchulainu –

Tehdy mě zarazil. „Chceš říct, že je tady? Právě teď, na palubě téhle lodi?“

„Ano. Nikdo o tom neví, jen kapitán Shaker, ale nikdo jiný. Ale poslouchejte, to není to hlavní. Musíte doktorce Eileen říct, jaký Shaker je – takový, jako celá posádka. Nedá se jim věřit.“

„Ale ty jsi teď jedním z nich. Přidal ses k nim. Proč bys to dělal, kdyby byli tak špatní, jak říkáš?“

„Neměl jsem na vybranou.“

Duncan přikývl. „Hmm, chápu.“

Nechápal. Viděl jsem pochybnosti v jeho tváři. Jak by mohl být někdo přinucen spolupracovat s někým, o kom říká, že je to vrah nebo ještě něco horšího? Neslyšel, jak si posádka povídá o ženách, nevěděl, co hrozí Mel.

„Řeknu to doktorce Eileen,“ řekl, „všechno, cos mi řekl. Slibuji. Ale musím ti říct rovnou, Jayi, jestli se mě bude ptát, co s tím má udělat, nevím, co jí navrhnu.“ Jinými slovy, nevěřil mi. Znovu vyrazil směrem k nákladovému prostoru. „Teď musím spěchat,“ řekl přes rameno, „než Pat O’Rourke příliš pokročí s ‚opravou‘ beze mě. On zná jen kladivo. Dole se uvidíme.“

Zmizel v záhybu schodiště doprovázen nepravidelnými zvuky nárazů bot o stěny a schody ve volném pádu.

Zůstal jsem stát, skleslý a zdrcený. Příležitost, na kterou jsem tak dlouho čekal, byla pryč. Když strýček Duncan reagoval takhle, bude se doktorka Eileen chovat jinak? To bylo moc pěkné, když strýček Duncan říkal, že jsem se změnil, ale ve skutečnosti si to nemyslel. Pořád mě měl za malé dítě.

Asi po půl minutě jsem znovu zaslechl klapot podrážek a zaradoval se. Určitě nad tím přemýšlel a uvědomil si, že je to natolik důležité, aby se vrátil a podrobně se vyptal.

Zklamání se dostavilo, když se původce zvuků objevil. Vůbec to nebyl Duncan. Byl to Joe Munroe.

Pospíchal nahoru a já uhnul na stranu, abych ho pustil. Byl jsem plně zabrán do myšlenek, a tak jsem si ho skoro nevšímal a ani jsem necítil nebezpečí – dokud nedorazil ke mně, nepopadl mě za krk a rameno a nemáchl se mnou tak prudce, až jsem se hlavou praštil o schody.

To mě omráčilo, ale vědomí jsem neztratil. Slyšel jsem každé slovo, které řekl: „Lepší už to bejt nemohlo. Perfektní čas a perfektní místo. Teď si můžeme popovídat tak, jak sem vždycky chtěl.“

Byl dvakrát větší než já a můj pokus o odpor asi ani nezaznamenal, ale trochu námahy ho to přece asi stálo, protože pokračoval: „Tak ty se budeš bránit, jo? No, ale to by nešlo. Uvidíme, jestli ti pomůže tohle.“

Cítil jsem, že znovu letím vzduchem, rychleji, než předtím. Už si nepamatuji, která část Cuchulainu mou lebku testovala tentokrát a jestli mi Joe Munroe něco dalšího řekl.

Zmizel jsem v temnotě. A neviděl ani jedinou hvězdičku.

Byl jsem tak trochu hrdý na to, že jsem ještě ve vesmíru nezvracel, ale když jsem přicházel k sobě, myslel jsem, že tentokrát to přijde.

Hlava mě příšerně bolela, tupý, pulzující tlak po celé lebce. Nejvíce mě však znepokojoval pocit, že budu každou chvíli zvracet. Věděl jsem, že stačí jediný pohyb a stane se to. Tak jsem raději nehybně visel se zavřenýma očima a strašně se litoval.

Joe Munroe nedával najevo ani špetku soucitu. Nebyl jsem v bezvědomí déle než pár vteřin a on mě pořád držel za krk. Zákeřně stiskl a já lapal po dechu.

„Tak se mi to líbí,“ řekl. „Nepředstírej, že spíš. Tak, teď už víš, co nemáš dělat a odpovíš mi na pár otázek. A radši se nehejbej nebo dostaneš další pořádnou nakládačku.“ Zatřásl se mnou, jako bych byl hadrová panenka. „Popovídáme si o Paddyho pokladu. Tys tam něco našel, že, a nic si nám neřek.“

O statečnosti se hezky povídá, ale v praxi je to horší. „Ano,“ špitl jsem. Nestál jsem o další rány.

„A tohle je jedna z těch věcí, který jsi našel, že jo? No dělej, podívej se. Teď hned. Jestli nechceš, abych ti vyloupl oči z důlků a dal ti je k večeři.“

Otevřel jsem oči. Nevolnost se zhoršila. Schodiště plulo všude kolem a já stěží zaostřoval. Joe Munroe mě snadno držel jednou obrovskou prackou. V druhé něco držel. Viděl jsem mlhavý, růžový obrys. Postupně jsem viděl jasněji.

„Ano.“ Krk mi tiskl tak silně, že jsem stěží mluvil. „To – to je ono.“

Joe Munroe držel Melinu zvláštní svítilnu, která svítila prázdným středem kruhu.

„Já to věděl!“ odfrkl si. „‚Člen posádky‘ zatracenej. Možná, že Shakera si zmátl, začíná bejt měkkej, ale mě nepřelstíš. Přesně tak, jak sem říkal. Našels poklady a chtěl sis je nechat pro sebe.“ Znovu mnou zatřásl a hlavou mi znovu projela bolest. „No, tak to tě přídě draho. Jdeme. Než tě dodělám, pěkně mi ukážeš, co všechno ještě máš.“

Ani mi neřekl, abych šel, ale vlekl mě za sebou. Lokty a kolena jsem si bolestivě otloukal o stěny a schody. Bylo mi hrozně, a tak jsem si až po chvíli uvědomil, kam mě vleče.

Do mé kabiny, kde se skrývala Mel. Chystal se – s mou vynucenou pomocí – prohledat celou kabinu a najít další věci z Paddyho pokladu.

To se nesmí stát. Zaťal jsem zuby, zavřel oči a ruku vrazil do pravé kapsy. Hamiltonova pistole byla na svém místě. Nabitá.

Věděl jsem, co mám udělat. Musel jsem vytáhnout pistoli, palcem ji odjistit a vystřelit.

Nemohl jsem minout. Zbraň byla plně nabitá a dokázala bleskově vystřelit přes stovku velice tvrdých kuliček, menších než hrášek. Při nárazu vybuchovaly a jediná z nich dokázala zabít.

Pokoušel jsem se vytáhnout ruku z kapsy. A nedokázal jsem to. V životě jsem z pistole nestřílel, ale to nebyl hlavní problém. Příliš jsem se Joa Munroa bál, bál jsem se, co by mi udělal, kdybych se ho pokoušel zastřelit – a nezvládl to.

A pak už bylo pozdě. Byli jsme u dveří mé kabiny. Munroe změnil chvat a ruku mi zkroutil tak, že mi vylétla z kapsy a stlačil ji za záda. Tlačil ji stále výš, až jsem myslel, že mi vykloubí rameno.

„Odemkni.“ Sípal mi za zády. „Dělej.“

„Pusťte mi ruku…“

„Máš dvě.“ Znovu škubl a kroutil. „Tak tu druhou použij. Dělej!“

Levou rukou jsem namačkal rozmazaná čísla před očima. Celou tu dobu mi Munroe bolestivě zvedal ruku stále výš a výš. Když se dveře otevřely, cítil jsem spíš úlevu než strach. Mel asi bude uvnitř, ale alespoň mě pustil.

Nebyla tam. Obývací pokoj byl prázdný. Náhle jsem se přistihl, jak nesmyslně doufám, že Mel udělala to, co neměla – šla ven.

Joe Munroe neztrácel čas. Práskl za sebou dveřmi, rychle se rozhlédl po pokoji a otočil si mě tváří k sobě. „Tak. Kde to je?“

„Nic tady není.“ V půli mi hlas přeskočil, ale musel jsem se ustrašeně ohlédnout ke dveřím do ložnice, protože mě bekhendem odhodil na houpací křeslo.

„Ale jestli je, tak budeš dejchat vakuum.“ Přešel k vnitřním dveřím a trhnutím je otevřel.

Bál jsem se tam pohlédnout. I kdyby se Mel krčila za postelemi, musel by ji najít během vteřiny.

Ani se nepokoušela. Ať Joe Munroe čekal cokoli, tohle ne. Mel musela pochopit, že se blíží velký problém, když slyšela jeho hlas. Vrhla se k němu a hlavou prudce vrazila do jeho břicha. Zalapal po dechu a zalomil se. Pak ho oběma pěstmi udeřila do obličeje.

Dařilo se jí mnohem lépe než mně, ale pořád to nestačilo. Munroe byl třikrát větší než ona, a tak odolný, jak by všichni kosmonauti měli být – a zvyklý na stav beztíže a tvrdé podmínky.

Její pěsti se odrazily od jeho tváří, on ji popadl za zápěstí a obě drtil v levé ruce. Lapala po dechu bolestí, prohnula se v zádech a zvedla nohy. Pak se v jeho sevření vzepřela a vší silou ho kopla do břicha. Nevydal ani hlásky – možná už v plicích neměl žádný vzduch – ale zápěstí jí pustil. Když se pokoušela odtáhnout, jeho pravá ruka vystřelila kupředu, zachytila její rameno a měla ji otočit tak, aby nemohla kopat.

Mel se prudce otočila. Ozval se zvuk trhané látky. Vytrhla se a kus její košile zůstal Munroovi v pracce. Setrvačností odlétla k protější zdi.

Pak bylo dlouho ticho. Mel těžce oddechovala. Munroe stál v předklonu uprostřed místnosti s rukama na břiše. Já se ještě pořád krčil za dveřmi, kde jsem byl od začátku boje. Po chvíli Munroe zachrochtal, narovnal se a zuřivě pohlédl na Mel.

Byl znovu připraven zaútočit, ale výraz v jeho tváři se změnil. Pochopil jsem proč. V košili a s krátkými vlasy bylo možné si Mel splést s chlapcem, ale když měla obnaženou paži, rameno a malé ňadro, záměna byla vyloučena.

„No, teda,“ řekl Joe Munroe ohromeně. Civěl na Melinu bradavku a nic jiného ho nezajímalo. „No, takže. Tohle je teda překvápko. Černej Paddy měl nakonec pravdu.“

Přibližoval se k Mel a pozorně sledoval každý náznak, že by mohla znovu zaútočit. Mel se nepokoušela bojovat. Jeho výraz jsem neviděl, ale ona se přikrčila u zdi a ruce zkřížila přes své tělo. Munroe natáhl ruku, dvěma tlustými prsty uchopil vrchní část jejích kalhot a strhl je dolů. Sápal se po Mel.

V tu chvíli jsem se konečně dokázal pohnout. Sáhl jsem do kapsy a vytáhl Hamiltonovu pistoli. Třesoucími prsty jsem ji odjistil.

Nemohl jsem vystřelit – ne teď, když jsem měl Munroa a Mel v jedné přímce. Přesunul jsem se na stranu a zapřel se o dveře. Teď byla mimo palebnou čáru a já viděl jasně jeho levý bok a hrudník.

A pak, asi – přestože si nepamatuji, že bych to udělal – jsem vystřelil.

Pistoli jsem měl nastavenou na jednotlivé rány. Proud osmi kuliček, vystřelených tak rychle po sobě, že to znělo jako jediný výstřel, zasáhl Munroa. Při dopadu explodovaly a zanechávaly kulaté díry velikosti mince na jeho rameni, paži a zádech.

Odhodily ho stranou. Otočil se a civěl na mě, v očích výraz podivného překvapení. Chvíli jsem si myslel, že se na mě vrhne, protože vůbec nepadal, ani se nezkroutil. Pak mi došlo, že jsme ve stavu beztíže. A pak jsem pochopil, že Joe Munroe je mrtvý nebo umírá. S rozšklebenou hubou se pomalu zvedal od země, zatímco kuličky jeho krve se vznášely po kabině a barvily všechno, čeho se dotkly.

Tehdy jsem si pokazil svůj beztížný rekord, na který jsem byl tak hrdý. Viděl jsem Mel, s rozšířenýma očima a prudce oddechující, a mrtvolu Joa Munroa jen pár stop ode mě. Předklonil jsem se ve vzduchu a zavřel oči. A pak jsem vyzvracel každičký kousíček jídla, který předtím byl v mém nebohém žaludku.

Kapitola dvacátá čtvrtá

„V naléhavém případě mi zavolej,“ říkala doktorka Eileen.

Co už by bylo naléhavé, kdyby tohle ne. Poslal jsem Pohotovostní zprávu úklidovým robotům a pak se spojil s prvním poschodím. Díky bohu byla u sebe.

„To jsem já,“ vyhrkl jsem. „Zabil jsem Joa Munroa.“ V porovnání s tímhle bylo všechno ostatní nedůležité.

„Jayi?“ ozval se ostrý hlas doktorky Eileen. „Přestaň panikařit. Uklidni se.“

„Nemůžu. Přijdete?“

„Už jdu. Teď hned.“

Linka ztichla. Rád bych věděl, jestli Danny Shaker odposlouchává rozhovory i když je dole a opravuje motory. Vlastně to bylo jedno, protože by se stejně dozvěděl pravdu. Mohl jsem tvrdit, že to bylo v sebeobraně. Ale nemohl jsem říct, že jsem bránil Mel, protože pak by se posádka dozvěděla, že ji ukrývám.

Když jsem si uvědomil, jak těsně nyní unikla, připadal mi její příchod na Cuchulain docela poklidný. Mel si roztrhané šaty oblékla, jak nejlépe dovedla a začala si prohlížet malé úklidové roboty, kteří poletovali po kabině, pronásledovali a pohlcovali kuličky krve a zvratků.

„Jak to poznají?“ řekla. „Teda, jak poznají, že mají uklízet ten nepořádek a ne jeho tělo?“ Ukázala na Joa Munroa.

Nevěřícně jsem na ni zíral. Mel určitě pochopila, co jí chtěl Joe Munroe udělat a moje otálení se střílením v ní určitě pocit bezpečí neposílilo. Ale teď nebyla vůbec vyděšená – ani znechucená.

„Stejně jako neuklízejí nás,“ řekl jsem. Byl jsem rád, že mohu myslet na něco abstraktního. „Mají tabulky vzorků. Rozpoznávací programy. Tepelné senzory. Mají to naprogramované.“

„Ale co až to tělo vychladne? Poznají pak, že je to jen kus mrtvýho masa?“

Před morbidními myšlenkami Mel mě zachránil příchod doktorky Eileen. Podívala se na mě, vylekaně pohlédla na Mel a už pospíchala k Josephu Munroemu. Prohlížela ho asi tak pět sekund.

Zaklela a řekla: „Už nežije delší dobu.“ Pak se otočila ke mně: „Tos byl ty?“

Přikývl jsem.

„Tak si připrav vysvětlení, nebo máš na krku obvinění z vraždy. Většina zásahů je v zádech.“

Ukázal jsem na Mel. „On ji chtěl – chtěl –“ Přeskočil mi hlas. „On ji chtěl znásilnit.“

Eileen Xavierová se obrátila k Mel. „To je další bod programu. Odkud ses tady k čertu vzala?“

Mel už měla šaty znovu na sobě, ale doktorka ani na chvíli nepochybovala. Zvláštní bylo, že teď už jsem ani já nechápal, jak jsem si Mel mohl splést s klukem. Nebyly to jen její delší vlasy. Byla to prostě tak jasně dívka, jako byli Duncan West nebo Pat O’Rourke muži.

Mel nic neřekla a podívala se na mě. O Eileen Xavierové toho slyšela mnoho za dlouhých večerních rozhovorů, když jsme si vyprávěli o tak rozdílných životech na Erinu a na Paddyho pokladu. Ale není to totéž, když o někom slyšíte a když ho pak potkáte.

„To je Mel Fury,“ řekl jsem. „Žila na Paddyho pokladu, lépe řečeno v jeho vnitřku.“

Předpokládal jsem, že doktorka Eileen teď bude chtít slyšet, jak někdo může žít uvnitř malé planetky a chystal jsem se to vysvětlovat, ale ona měla jiné starosti.

„A ty jsi ji vzal na palubu Cuchulainu, přestože víš, jaká je jeho posádka? Jsi blázen. Po takové době ve vesmíru všichni trpí nedostatkem sexu. Jestli ještě někdo na téhle lodi zjistí –“

„Někdo už zjistil.“ Věcný hlas s námi trhnul a my se otočili ke dveřím. Byl to Danny Shaker. Vešel dovnitř, zavřel dveře a pečlivě je zamkl. „Naštěstí jsem tím někým já – to nebylo chytré, Jayi, nechat dveře otevřené.“

„Posádka –“

„Já vím. Myslíš si, že jsou všichni dole a pracují na motorech. A náhodou máš pravdu. Ale myslet si a vědět, to je rozdíl.“

Pak se přesunul k Joe Munroovi a krátce si tělo prohlédl. „Tvoje práce?“ zeptal se mě.

Přikývl jsem. „Musel jsem –“

„Vysvětlovat budeš později.“ Shaker se otočil k doktorce Eileen. „A teď o ní víte i vy. No, to ovšem mění situaci.“ Odešel k jednomu z křesílek a posadil se. Prsty pravé ruky bubnoval do opěrky.

„To děvče je v nebezpečí,“ řekla doktorka Eileen bez obalu. „Ve velkém nebezpečí.“

„Víc, než si myslíte.“ Shaker zamyšleně hleděl na informační panel, kde blikající světýlka vypovídala o katastrofálním stavu pohonu. „Ale vy také, doktorko. S každým procentem ztráty výkonu motorů klesají i mé možnosti, jak ovládat posádku. Mí muži tuto cestu stále více a více považují za pohromu a to, co se teď stalo, tomu jen napomůže.“ Shaker si povzdechl. „Dobrá, změníme tedy plány. Munroeova smrt bude znamenat pozdvižení. Tahle kabina bude jeho středem. Ona“ – ukázal palcem na Mel, aniž na ni pohlédl – „tady už nemůže zůstat.“

„Může se vrátit tam, odkud přišla?“ zeptala se doktorka Eileen. „Na Paddyho poklad?“

„Jak?“

„Nákladní čluny jsou způsobilé k letu ve vesmíru.“

„To ano, ale maximálně do vzdálenosti sta tisíc kilometrů. Letíme sice tak pomalu, že jsou všichni naštvaní, ale i přesto už jsme od Paddyho pokladu tisíckrát dál.“ Shaker se otočil a naposledy si prohlédl panel. „Vidím jen jediný způsob doktorko. Mel Fury půjde s vámi a zůstane tam ukrytá. To by nemělo být tak těžké. Jste úplně nahoře a já snad chlapy udržím dole. Ale Jay bude muset zůstat tady a podrobit se výslechu posádky.“

To se mi vůbec nelíbilo. Ani Eileen Xavierové, protože jsme oba začali mluvit najednou.

Shaker nás oba zarazil pohybem ruky. „Doktorko Xavierová, mohl bych vám své rozhodnutí vysvětlit a slibuji, že později to udělám, ale ne tady a teď. Chcete-li, aby váš host byl co nejdříve v bezpečí,“ – kývl na Mel. Váš host! Ale doktorka Eileen se neozvala – „pak odsud musíte okamžitě odejít. Oprava motoru nebude trvat věčně. Posádka se vrátí.“ Vstal. „Mel Fury, vezmi si všechno s sebou. Musíš hned odejít.“

Mel na něho vystrašeně pohlédla, ale nedovolila si nekonečné vytáčky, jako se mnou. Skočila do vnitřního pokoje a za půl minuty se objevila s malý ruksáčkem na rameni.

„Ten navicomp, Jayi,“ řekla. „Našla jsem tam zajímavé věci a nové oblasti pro analýzy a kalkulace –“

„Vezmi si ho.“ Teď jsem stejně nebyl schopen říci, kolik je dvě a dvě. „A měla bys to ukázat spíš Jimu Swiftovi. Ten –“

„Teď není čas na povídání,“ přerušil mě Danny Shaker. „Jestli odsud okamžitě neodejde, bude to moct ukázat Robbie Doonanovi, Connoru Bryanovi – a taky spoustu jiných věcí než navicomp.“

„Doktor James Swift,“ zavolal jsem za nimi, když mizely ve dveřích. „Ten ti řekne všechno, co zjistil ze starých záznamů.“

„Které, když se nad tím zamyslíš, jsou úplně k ničemu.“ Shaker se neobtěžoval za nimi zavřít dveře. „Teorie jsou jedna věc, ale na téhle cestě jsme se toho dozvěděli víc, než za dvě stě let na Erinu. Rychle. Ještě jednu věc musíme stihnout, než se sem někdo dostane.“

Pozorně si prohlédl Munroovo tělo. „Toho jsem se bál. Pistole, Jayi. Kde je? Počítám, že chceš tvrdit, že to bylo v sebeobraně.“

Přistoupil jsem k němu a podal mu pistoli. „Nebylo. Chtěl jsem mu zabránit, aby se dostal na Mel. Joe Munroe zjistil, že to je dívka. On ji chtěl…“

„To je mi jasné. Ale to se posádka nesmí dozvědět a tvůj problém spočívá v tom, že ty díry jsou většinou v zádech. No, to je jedno. Tohle už Joeovi neuškodí. Běž stranou.“

Přepnul zbraň na opakovanou střelbu a odjistil ji. Sledoval jsem, jak do Munroova těla napumpoval asi čtyřicet nebo padesát kuliček. Do hrudi a boku. Neživé tělo se otřásalo, jako by znovu ožilo, a pomalu se pod údery otáčelo.

Shaker přestal, čekal, a znovu vystřelil. Výsledek si prohlížel jako umělec zkoumající, je-li jeho dílo dokonalé. „To už je lepší,“ řekl. „Víš proč jsem to udělal, Jayi? Proto, abys to mohl říct ostatním. Musel ses bránit, chápeš, a měl jsi zapnutou automatiku. Vyrazil na tebe a tys vystřelil, ale síla explozí ho otočila, takže poslední výstřely už šly do zad. Chápeš?“

Upřeně se na mě zadíval. „Copak je? Nemáš na to žaludek?“

„Ne.“ Ano – ale Dannymu Shakerovi bych se nepřiznal. „Nechápu, že nezuříte. Vždyť už bez Seana Wilguse nás bylo málo a teď jsem zabil dalšího člena posádky.“

„Jistě, není to žádná sláva ztratit kohokoli, ale Joe si o to říkal. Bez povolení opustil místo oprav a vydal se na hon za něčím, co si myslel, že tady nahoře najde. Možná bych měl být spíš rád. Občas se stane, že nějaká dobrá vlastnost začne být na obtíž a nejtěžší je, pokud jsi člověk, který nemění názor každý den – a já takový nejsem a je to možná dobře a možná špatně – prostě, nejtěžší je odhadnout, kdy už je s něčím víc problémů než užitku a je tedy dobré se toho zbavit. Možná, že právě to nastalo u Joea. Nepřekvapuje mě, že udělal něco takového – celou cestu si říkal o průšvih.“ Shaker ke mně přistoupil, podal mi Hamiltonovu pistoli a poplácal mě po rameni. „Co mě překvapilo, Jayi, jsi ty. Když jsem ti tu pistoli dával, říkal jsem, že nevím jistě, jestli budeš schopen ji použít. Mýlil jsem se.“

Chvíli si mě pozorně prohlížel a já tam stál a necítil se dobře. A pak, jak divné, řekl přesně to, co předtím Duncan West u schodiště. „Měníš se, Jayi, a měníš se rychle. Už nevypadáš jako ten kluk, který nastupoval na Erinu – a nemáš ani takový hlas. Teď už žiješ jako muž.“

A možná tak i zemřu, pomyslel jsem si, když jsem si za dveřmi představil zvuk dusajících bot. Čeká mě výslech před celou posádkou v záležitosti smrti Joea Munroa. Čím víc jsem o tom přemýšlel, tím víc mi „výslech“ připadal jako soud. S tím, co jsem o nich věděl – a co věděli oni o mně – jsem si nedokázal představit jiný trest než smrt.

Danny Shaker mi objasnil pravidla ještě předtím, než odešel dohlédnout na dokončení prací na pohonu.

„Tohle je záležitost posádky,“ řekl. „Když jeden muž urazí druhého – a pro kosmonauty je smrt jen druhem urážky – vyřeší se záležitost výslechem. Teď jsi jeden z nich, vzali jsme tě mezi sebe.“

„Co budete dělat vy?“

„No, samozřejmě, že tam budu taky, teoreticky mohu vetovat každé rozhodnutí ve prospěch lodi. Ale už teď ti říkám, že neudělám vůbec nic. Budeš se muset bránit sám, tak jako ses ubránil Joe Munroeovi.“

„To budete jen sedět a sledovat výslech?“

„Ano. Zapojím se jen v případě, že se posádka nerozhodne sama.“ Rozhlédl se po kabině. „Musím jít. Jakmile se dostanu k posádce, řeknu jim, co se stalo. Ty se postarej, ať to tady vypadá tak, jak by mělo, než si pro tebe přijdou. Ukryj všechno, co by mělo zůstat skryto.“

Jakmile odešel, přistoupil jsem k mrtvému tělu. Melina růžová svítilna trčela z jeho kapsy, ale já ji prostě nedokázal vytáhnout. Na zvracení se mi dělalo z pouhé představy, že bych se dotýkal těch zkrvavených šatů a cárů masa. Nepřítomně jsem se složil do křesla a civěl na bledou, vznášející se mrtvolu. Za pár minut byl spuštěn pohon lodi a tělo spadlo na podlahu. Přistoupil jsem k němu, abych narovnal zkroucené údy, ale nedokázal jsem se ho dotknout. Když přišel Tom Toole, pořád jsem tak stál. Zvědavě mrkl na Joe Munroea a kývl na mě. „Pojď.“

Výslech probíhal za půl hodiny v řídicím sále. Jakýmsi žalobcem byl Pat O’Rourke a obhajovat jsem se musel sám. V úzké řadě, jako porota, seděli ostatní muži. Connor Bryan, William Synge, Rory O’Donovan, Dougal Linn, Tom Toole, Robert Doonan – všichni, až na Donalda Ruddena. Danny Shaker seděl na konci trochu stranou od ostatních. Prohlížel jsem si řadu a uvědomil si, že Shakerovi největší kritici, Sean Wilgus a Joseph Munroe už jsou oba mrtví. Teď to Shaker bude mít snazší.

Ale to mi asi nepomůže. Pat O’Rourke se do toho hned dal a bylo mi jasné, jak se cítí.

„Joe Munroe byl můj starý kamarád,“ začal. „Sloužil se mnou na Cuchulainu čtrnáct let a předtím na Collenu a Galwayi. Byl to dobrej pracant a lodi a Čtyřicet světů znal jako svoje boty. Teď je mrtvej a už tady není, pokoj jeho duši. Jay Hara“ – otočil se a věnoval mi pronikavý pohled – „ho zastřelil. Střílel do něho tak dlouho, že teď má Joe v sobě víc děr než řešeto. Všichni jste viděli jeho nebohé tělo. Přiznáváš se Jayi Haro? Pokud ano, máš teď možnost nám říci, proč jsi to udělal.“

„Přiznávám. Udělal jsem to v sebeobraně. Zmlátil mě, praštil se mnou o schody, že mi málem rozbil hlavu. Myslel si, že jsem si z Paddyho pokladu přinesl nějaké cennosti a říkal, že když mu je nedám, dá mi nadýchat vakua. Když po mně znovu šel, střílel jsem.“

Pat O’Rourke kývl a ukázal na Connora Bryana, který vstal a vyrazil k místu, kde jsem seděl.

„Nehýbej se,“ řekl Bryan. Byl na Cuchulainu něco jako lékař a podle doktorky Eileen měl úctyhodné množství praktických vědomostí. Pak mi osahal hlavu a čelisti a kývl. „Tady je velká boule a kůže na hlavě roztržená. Dostal pár ran a jsou čerstvé.“

O’Rourke znovu přikývl. „A Joe si myslel, že máš nějaké cenné věci z Paddyho pokladu,“ řekl mi. „Máš nějaké?“

Mel není věc. „Ne, nemám,“ řekl jsem zřetelně. „To se uvidí.“

Když to říkal, vstoupil do sálu Donald Rudden, pomalu a rozvážně jako vždycky a na stůl před Pata O’Rourkeho položil Melinu růžovou svítilnu. Pak se posadil vedle ostatních. Po několika vteřinách se znovu zvedl. „Díval jsem se,“ začal.

„Ještě ne, Done.“ O’Rourke ho přerušil. „Taky přijdeš na řadu.“ Otočil se k Robertu Doonanovi. „Nejdřív ty, Robbie. Řekni nám, co ti Joe Munroe řekl a ukázal.“

„Jo. Ukázal mi tuhle svítilnu. Říkal, že to našel v nákladním broukovi, když jsme se vrátili z té planetky. Nikdy předtím jsem nic takovýho neviděl a Joe taky ne. Říkal, že to musel přinést Jay Hara a že tam, odkud to přinesl, toho musí být víc.“

„Myslíš tuhle svítilnu?“ O’Rourke zvedl růžový kruh.

„Jo, to je vono.“

Donald Rudden znovu vstal. „Já sem –“ začal.

„Za chviličku, Done. Nespěchej. Jayi Haro, chceš něco dodat?“

Náhle jsem si uvědomil, co se dělo během poslední půlhodiny. U výslechu měli být přítomni všichni členové posádky, ale Donald Rudden tady zpočátku nebyl – a vsadím se že byl u mě v kabině a hledal. Dělal to, co jsem měl dělat já, kdybych měl čas. Místo toho jsem seděl a civěl na mrtvolu Joe Munroa.

Otázkou bylo, jestli Mel ve spěchu nezapomněla něco z věcí, které si přivezla z Cuchulainu. Nenašel Donald Rudden něco, co bude znamenat můj konec?

Pokud ano, nemám šanci. Bohužel jsem se to nijak nemohl dozvědět.

„Tuhle svítilnu jsem přinesl na palubu nákladního broučka, to je pravda,“ začal jsem opatrně. „Našel jsem ji na Paddyho pokladu a myslel jsem, že ji tam někdo z vás zapomněl. Nikomu jsem o tom neříkal, protože jsem si nemyslel, že by to mohlo být něco výjimečného. Opravdu nevím, proč by to mělo být výjimečné – vždyť je to jen obyčejná svítilna. A z Paddyho pokladu jsem si nepřinesl nic jiného. Jedinou věc.“

„A co ta pistole?“

„Patřila Walteru Hamiltonovi. Vzal jsem si ji, když ho Sean Wilgus zabil.“ Uvědomil jsem si, kam by to vedlo, kdyby zjistili, jakou zbraní byl zabit Wilgus. Ale Danny Shaker nevypadal ustaraně, takže bylo pravděpodobné, že pistoli nikdo od okamžiku, kdy visela za Hamiltonovým opaskem, neviděl.

O’Rourke si nevěřícně odfrkl. „Proč si Joa tak prostřílel?“

„Nechtěl jsem.“ (To je pravda!) „Ještě jsem nestřílel z automatické pistole – z žádné pistole. Prostě jsem vystřelil a pak už to střílelo samo a já to nedokázal zastavit, ani když už byl Munroe tak prostřílený.“

O’Rourke přikývl a Donald Rudden už potřetí vstal. Zatajil jsem dech. Teď to přijde.

„Nuže, Done?“ burácel Pat O’Rourke.

„Nic.“

„Vůbec nic?“

„Nic, takového, co bychom rádi našli. A hledal jsem důkladně.“

O tom jsem nepochyboval. Donald Rudden byl tak tlustý, že vypadal, jako by se ani nemohl hýbat, ale když něco začal dělat, byl stejný jako Duncan West při rozebírání hodin. Byl naprosto důsledný, ztratil pojem o čase a nepřestal, dokud vše nebylo hotovo.

Všichni si povzdechli a poposedli na sedačkách. Tohle byl rozhodující bod. Uvědomil jsem si to, když se mě Pat O’Rourke zeptal: „Jayi Haro, kolik vážíš?“

To byla zvláštní otázka. „Nevím to přesně, ale když jsem se na Erinu naposledy vážil, bylo to asi jedenapadesát kilo.“

Přikývl a otočil se k ostatním. „Joe Munroe, odhaduji, vážil asi tak sto deset. To je dvakrát více než Jay Hara. Chce ještě někdo něco dodat?“

Všichni vrtěli hlavami.

„Tak dobře.“ O’Rourke klátivě došel na opačný konec řady než seděl Danny Shaker. Pak následovalo dlouhé zamyšlené ticho. Nikdo nepromluvil a já přemýšlel, co bude pak.

Pat O’Rourke nakonec znovu vstal. „Tak dobře,“ opakoval. „To by mělo stačit. Začneme. V pořadí, jak sedíte. Connor Bryan?“

„Oprávněné zabití, v sebeobraně,“ řekl Bryan. „Žádný trest. A ještě chci říct, že Joe Munroe byl blázen. Říkal mi –“

„Žádné řeči,“ přerušil ho O’Rourke. „Znáš pravidla. Tom Toole?“

„Oprávněné zabití. V sebeobraně.“

„Robert Doonan?“

„Oprávněné zabití,“ Doonanovi ta slova nešla přes rty, ale nakonec zazněla. „V sebeobraně.“

A tak to šlo dál. Oprávněné zabití v sebeobraně. O’Rourke se neptal Dannyho Shakera. Místo toho zavrtěl velikou hlavou a řekl: „Nelíbí se mi to, ale důkazy jsou důkazy. Tak ať je to jednomyslné. Oprávněné zabití v sebeobraně. A taky musím říct, že neznám většího blázna, hloupějšího a zmatenějšího idiota, než byl Joe Munroe, který se bez dovolení vzdálil a nechal se dostat takovým mlíčňákem, kterej –“

„Žádné proslovy, Pate,“ řekl Tom Toole. „Pamatuješ?“ Nesmál se, ani neusmíval, ale ta slova změnila celou atmosféru. Muži pořád vypadali zasmušile a nikdo se na mě nedíval, ale spousta napětí najednou zmizela.

„Takže to je všechno,“ řekl O’Rourke. „Ty, Jayi Haro, jsi zproštěn obvinění a svobodný. A řeknu to ještě jednou, nehledě na pravidla: Joe byl zatracenej blázen.“ Přistoupil ke mně a zjevně po velkém vnitřním boji mi potřásl rukou. „Ale ty za to nemůžeš. Výslech je tímto ukončen. Příští směnu se normálně vrátíš do práce.“

Kývl a zamířil ke dveřím kabiny. Trochu jsem čekal, že přijdou i ostatní a také mi něco řeknou, ale nestalo se tak. Jeden po druhém se bez jediného slova či pohledu vytráceli ze sálu, až zůstal jen Danny Shaker.

„Vím, že to neskončilo,“ řekl jsem, „ať Patrick O’Rourke říká cokoli. Všichni jsou pořád naštvaní.“

„To je pravda. Ale zároveň to skončilo.“ Během celého procesu Shaker neřekl jediné slovo. Teď se pohodlně rozvalil v křesle. „Ty nechápeš kosmonauty, Jayi. Zuří a jsou naštvaní, ale ne na tebe. Jsou naštvaní na Joe Munroa. Všechny je zahanbil. Dokonce i jeho nejlepší přítel Pat O’Rourke se na něho zlobí. Z jejich pohledu bylo to, co udělal, daleko hloupější, než si dokážeš představit. Zaprvé to, že tě neprohledal. Pistole nikdy neporazí chytrou hlavu, ale pěsti kdykoli. Za druhé ho dostalo „pozemský děcko“, dvakrát lehčí a mnohem mladší. Je ti jasné, že tohle jim asi nedělá dobrou reputaci.“

Shaker vstal. „Dnes jsi měl třikrát štěstí, Jayi. Munroe, já a výslech. Štěstí je důležité. Hlavně s ním nesmíš počítat. Protože pak to přestane fungovat.“

I on zamířil ke dveřím. „Náročný den, že?“ řekl přes rameno. „Ale pro Cuchulain jsi dnes nehnul ani prstem. Příští směnu pojedeš přesčas, abys to nadělal. Jestli jsi chtěl žádat o neschopenku kvůli těm úderům do hlavy, už je pozdě.“

Než jsem stačil něco říct, byl pryč.

Náročný den? Zdálo se mi, že od okamžiku, kdy jsem u schodiště potkal strýčka Duncana, uběhly celé roky. Byly to – jak jsem zjistil po dlouhém přemýšlení – necelé tři hodiny. Ještě pár takových dní a budu si připadat starý jako doktorka Eileen.

Kapitola dvacátá pátá

„Život ve vesmíru,“ řekl Tom Toole zvesela, „je jako život ve válce. Celý roky se někam vláčíš, nic se neděje a jsi strašlivě znuděný a pak se něco stane a ty najednou nevíš, kam dřív skočit.“

Oškraboval jsem zamaštěné stěny nákladového prostoru, kam úklidoví roboti přes veškeré snahy Duncana Westa odmítali chodit. Něco jsem zamumlal a škrábal dál. Tom mě chvíli sledoval. O válce jsem nevěděl nic a doufal jsem, že ji ani nepoznám, ale ty dva týdny po Munroově smrti mi stačily, abych věděl, že se Tom mýlí. Nenudil jsem se ani chvíli, přestože jsme se k cíli plížili pomaleji než dřív. Na nudu nezbyl čas. Od okamžiku, kdy jsem vstal, až do chvíle, kdy jsem usínal ve své kabině, jsem neměl chvilku pro sebe. Tom Toole a Pat O’Rourke mi nedopřáli chvíli oddechu – taky proto, že každá práce mi trvala třikrát tak dlouho než podle jejich mínění měla. Určitě mi to dělali naschvál. He, myslí si, že teď je kosmonaut. Však my mu ukážeme. Ještě se bude muset hodně učit.

Mohl jsem si stěžovat Dannymu Shakerovi. Už stokrát jsem měl chuť to udělat, ale neudělal. Prostě jsem zatnul zuby, bručel si pod vousy, dělal si své a nestaral se o nic jiného.

Všechna ta námaha ale přece jen za něco stála. O chodu Cuchulainu jsem se toho teď dozvěděl tolik, kolik by mi nedala žádná lekce nebo povídání. Ale ani jsem si neuvědomoval, jak mi při té vší práci utíká čas, dokud jsem jednoho dne nezaslechl zvláštní hvízdnutí z interkomu.

Tom hned řekl: „To znamená, že máme všichni vyjít na můstek. Nech toho a pojď se mnou.“

Hned vyrazil a ani na mě nečekal. Já, plný obav z očekávané katastrofy, jsem za ním pospíchal do řídicího sálu.

„Nevím, co to je.“ Danny Shaker seděl u pultu a sledoval monitory. „Je to zvláštní, cíl vidím, když použiji ultradlouhé rádiové vlny, ale na infračerveném nebo normálním radaru nevidím nic.“

„Co s tím uděláte?“ zeptal se Pat O’Rourke. Teď už tu byla celá posádka.

„Poletíme dál a budeme čekat na lepší signál. Ještě jsme pořád hodně daleko, ale velice rychle se blížíme.“ Shaker viděl, že jsem tam také. „Utíkej pro navicomp, Jayi. Nevím, jestli tohle je ta Síť se skladištěm, kterou hledáme, ale před námi je něco se stejnými souřadnicemi a oběžnou dráhou. Běž za Eileen Xavierovou. Za hodinku dvě tam budeme. Určitě se bude chtít podívat.“

Budeme tam? Na Božské základně?

Uháněl jsem pryč a znovu se divil Dannymu Shakerovi. Celou dobu se snažil, abych se k doktorce Eileen a zbytku party z Erinu nedostal, takže jsem ani nevěděl, co dělají. Ale teď, když bylo jasné, že posádka zůstane nějakou dobu na můstku, mi vlastně umožnil, abych šel za doktorkou Eileen a řekl jí všechno, co budu chtít.

Proč? To jsem nevěděl. Po tom, co jsem odpracoval, jsem už chápal, jak Cuchulain funguje, ale Dannyho Shakera jsem pořád nechápal. Jak řekl Tom Toole, je chytrý. Teď jsem mohl zapomenout na ty povídačky o dvou půlčících, které mě předtím připravily o klidný spánek, ale nemohl jsem se zbavit pocitu, že mě Shaker nějak zkouší – ale nevěděl jsem jak. Byl to tenhle pocit, spíše než cokoli hmatatelného, který mě nutil do střehu. Rozhodl jsem se, že udělám jen to, co mi Shaker řekl: Najdu doktorku Eileen a přivedu ji na můstek. A když si budeme cestou povídat? No, to jeho rozkazy nezakazovaly.

Chtěl jsem to tak udělat. Na co jsem však nepomyslel, bylo, že narazím na Mel Fury hned, jak vejdu do dveří.

Musela být někde schovaná a sledovat chodbu, protože se na mě vrhla v okamžiku, kdy jsem otevřel dveře. „Čau, Jayi!“

„Ahoj!“

Stáli jsme a jeden na druhého hleděli se zalíbením – a také, co se mě týče, s obavami.

„Mel, proboha – vždyť máš vypadat jako kluk.“ Světlé vlasy nechala volně růst a s novým účesem vypadala jako žena ještě víc než dřív. Teď už by ji za ženu považovaly i vyšlechtěné primadony na Erinu.

Mel zavrtěla hlavou a stále delší vlasy se jí rozlétly kolem hlavy. „Nemůžu, Jayi. Teda, můžu se pokoušet vypadat jako kluk, ale nepodaří se mi to. Doktorka Eileen říká, že každý muž na palubě by to poznal, i kdybych si ostříhala vlasy. Říká, že trik spočívá v tom, že mě nikdo nesmí vidět.“

Což bylo přesně to, co jsem říkal já už od jejího příchodu na Cuchulain. Ze způsobu, jakým vyslovovala „doktorka Eileen“ jsem pochopil, že přibyla na seznamu fanoušků Eileen Xavierové a jméno doktorky Eileen pro ni je posvátné. Avšak způsob, jakým na mě Mel vyskočila, mi nepřipadal jako příliš opatrný. Co kdyby za mnou šel někdo z posádky?

„Mel, chci, abys nosila pistoli Waltera Hamiltona. Jako prevenci.“

Udělala obličej. „Nesnáším pistole, ale budu o tom přemýšlet. Kde je?“

„U mě v kabině. Dám ji doktorce Eileen a poprosím ji, aby ti ji pronesla. Kde je teď?“

„Šla za Jimem – teda, za Dr. Swiftem.“

Ani tohle se mi nelíbilo. Jim Swift byl mým kámošem, ale z familiárního tónu, který to jméno pronesla, jsem pochopit, že teď byl jejím.

„Musím najít doktorku,“ řekl jsem. „Okamžitě. Mám ji přivést na můstek.“

Mělo ji to ohromit, ale účinek se nedostavil.

„Pche,“ řekla Mel. „Když chtějí naléhavě tebe, tak asi potřebují uvařit čaj. Co to máš s hlasem? Máš ho zastřený a chraplavý jako někdo z posádky.“

„Můj hlas je v pořádku. A jsem členem posádky.“

„Spíš si hraješ, že jseš jedním z nich. Poslouchej, Jayi. Pracovala jsem s navicompem společně s Jimem Swiftem – je opravdu chytrej – a našli jsme něco, co by mohlo být strašlivě důležité. Pamatuješ na ten „Pomalý pohon“, který jsi našel v Hamiltonově notesu? No, tak jsem si ho našla v navicompu –“

„O tom mi můžeš říct až jindy. Teď nemám čas. Musím najít doktorku Eileen Xavierovou a odvést ji na můstek.“

A vznosně jsem zmizel, než mohla říct jediné další slovo.

Tak dobře, byl jsem naštvaný a co jsem udělal, byla hloupost. Ale nedokázal jsem jí odpustit tu poznámku o přípravě čaje a o tom, že nejsem skutečným členem posádky – protože jsem tušil, že to je možná pravda. Takže přestože jsem litoval, že jsem si s Mel nemohl popovídat, nevrátil jsem se. Místo toho jsem našel doktorku Eileen a odvedl ji na můstek.

Opravdu jsem si chtěl promluvit, říct jí, co se děje. Problém byl v tom, že nechtěla poslouchat. Sama chtěla posluchače, aby se mohla svěřit se svými starostmi. Pokud jsem se změnil já, změnila se od doby, kdy jsme opustili Muldoonský přístav, také doktorka Eileen. Vždycky jsem si myslel, že je stará, ale stará jako něco, co je kolem vás už odjakživa. Ale teď doktorka Eileen vypadala unaveně, popudlivě a sklíčeně.

„Síť, co?“ Zasmála se, ale byl to suchý, hrubý a neradostný smích. „Velké skladiště materiálu. Možná. Mluvila jsem s Mel a dozvěděla se, že Paddyho poklad je soběstačný biologický rezervoár. Co bude pak?“

„Jehla, Oko, Božská základna – a Božský pohon.“

„Myslíš? Je to skvělé, být tak mladý. Víš, Jayi, hodně jsem od doby, kdy jsme opustili Erin, přemýšlela. O vesmíru, jistě, ale také o Erinu a o tom, co jsme. Myslela jsem si, že Izolace byla pouhou nehodou, něčím, čemu jsme nemohli zabránit. Ale teď si nejsem tak jistá. Nemyslím si, že lidstvo před Izolací bylo jednou velikou, šťastnou rodinou. Možná kdysi, v době podsvětelných letů. Ale myslím si, že pak se lidé, kteří vynalezli Božský pohon začali považovat za zvláštní a nadřazené všem ostatním kolonistům a pionýrům. Božský pohon je tak mocný, že se sami cítili jako bohové a chtěli, aby to tak zůstalo. Aby kolonie nic nevěděly. A tak nic nevíme. Své základny umístili hluboko ve vesmíru. Nikdo na Erinu nevěděl, jak pohon pracuje. Nikdo nevěděl, že existuje něco jako Paddyho poklad. Nikdo by se to nedozvěděl, kdyby se Paddy Enderton té noci nepustil na jezero Sheelin.“

„Myslíte si, že lidé s Božským pohonem schválně přestali létat do Čtyřiceti světů?“

„To ne. To nebylo naplánované. Ale vím jistě, že došlo k nějaké strašlivé katastrofě. Ale Erin by na tom nebyl tak špatně, kdyby si skupinka, která ovládala Božský pohon, nechtěla zachovat nadřazené postavení. To je záležitost stará jako samo lidstvo, od ovládání zdrojů vody, přes předepisování léků až po přístup do vesmíru: Lidé, kteří mají poklad, chtějí klíče do něho jen sami pro sebe. Nikdy je nenapadne, že jednoho dne tady nebudou, aby je mohli používat. S tím jejich plány nepočítají.“

Když mluvila o minulosti, vypadala doktorka Eileen jako zlomená žena. Možná, že Duncan West měl pravdu: Žít v přítomnosti. Když se začnete zabývat minulostí, najdete tisíc způsobů, jak si zkazit náladu.

Vstoupili jsme do řídicího sálu a to, co jsme tam uviděli na monitorech, stačilo na zaplašení chmur doktorky Eileen. Na velké obrazovce jsme viděli jakýsi balón z rybářské sítě. Jednotlivá oka sítě byla trojúhelníkovitá a v mnoha „uzlících“ jsem viděl světla. Byla to Síť. Bylo tam také skladiště materiálu?

„Podívejte, doktorko,“ řekl Danny Shaker. Pilně pracoval u konzole, ale asi měl oči i vzadu. „Už se nedivím, že jsme ji poprvé zachytili jen nízkofrekvenčním rádiem. Veškeré vlny kratší než pár kilometrů prošly skrz. Dlouhé vlny se však od sítě odrazily a vrátily se zpět.“

Tak jsem poprvé pochopil, jak veliká asi bude Síť před námi. Jestli ty maličké smyčky balónu měřily pár kilometrů, pak každý ten uzlík se světlem…

Doktorka Eileen ukázala na menší displej vedle většího. Ukazoval mnohokrát zvětšený jediný uzlík, stříbřitou polokouli se spoustou výstupků a výčnělků. To mohl být prázdný nákladní kontejner, dílna nebo dokonce loď. „Vlákna“ pavučiny, to byly ve skutečnosti spojovací tunely, pár desítek metrů široké.

Brzy jsem viděl i další věci. Objekt na obrazovce nebyl úplný. Jeho druhý konec byl zamlžený. Viděl jsem však, že je to jen roztříštěné torzo původního objektu.

Pozorně jsem si ho prohlížel a displej zablikal. Najednou se objevily dva široké nedokončené kruhy, otlučené, zrezivělé koblihy, vznášející se společně v prostoru. Další bliknutí, a než jsem si koblihy stačil prohlédnout, byly pryč. Tentokrát se objevil hrozen menších objektů. Ve většině z nich jsem podle obrysu rozeznal nákladní brouky. Byly volně spojené téměř neviditelnými lanky, a když jsem se podíval blíže, viděl jsem detaily. Jednomu chyběla spodní polovina, druhý byl v půlce rozseknutý a v horní části třetího zela velká díra.

Další bliknutí. Teď jsem se díval na další půlkulovitý objekt, ale tentokrát ještě více poškozený než ten první. Na první pohled byl hladší. Cuchulain se stále přibližoval a kvalita obrazu se neustále zlepšovala.

„Smetiště,“ pošeptal jsem doktorce Eileen. Teď už nevypadala tak zlomeně. „Tohle nemůže být skladiště materiálu.“

„Uvidíme,“ řekl Danny Shaker přes rameno. „Právě procházíme inventář. Tolik kuliček, to musíme přenechat přístrojům.“

„Tolik kuliček,“ to bylo podceňování. Pokoušel jsem se je rychle spočítat a po půl minutě jsem to vzdal. Stovky, možná tisíce. Tenhle zmatek nemohl být Božskou základnou. Samotné prohlížení by trvalo roky.

Pořád jsem se ještě díval, když jsem ucítil poplácání po ramenou – byl to Tom Toole a šklebil se od ucha k uchu.

„Tak jsme tady, Jayi,“ řekl. „Neříkal jsem ti to? Budeme všichni bohatí – budeme se topit v penězích.“

„Bohatí? Vždyť jsou to jen trosky.“ Ale když jsem to říkal, uvědomil jsem si, že atmosféra v místnosti je slavnostní. Členové posádky se smáli, potřásali si rukama a bušili pěstmi do zdí.

„Ale prd!“ Tom Toole v nadšení objal svou úhlavní nepřítelkyni, doktorku Eileen, a pořádně ji stiskl. „Půl života lítám po Čtyřiceti světech, ale tohle jsem ještě nikde neviděl. Často se stalo, že přišla zima a my se s chlapci museli vrátit s prázdnýma rukama. Tentokrát ne. Podívej!“ Ukázal na monitor, kde se pokroucený válcovitý trup vznášel ve zbylé síti tunelů. „I kdyby to nevyšlo – i kdyby to bylo prázdné – jsou to cenné materiály. Každá z těch věcí tam jsou peníze. Dej mi nákladní loď a slušnou posádku a po půl roce na tomhle místě se vrátím domů jako Lord ze Skibbereenu.“

I doktorka Eileen se dala strhnout – smála se šaškárnám Donalda Ruddena, který radostí skákal, až se mu špeky vlnily.

Pak jsem si všiml Dannyho Shakera. Nevšímal si hluku kolem sebe a tiše a pečlivě prováděl nějaké nastavení. Sledoval jsem jeho pohled k jednomu z menších monitorů. Nejprve jsem viděl jen zmenšenou verzi celé sítě. Pak jsem se přesunul k němu a zjistil, že obraz přibližuje ke středu celého pole.

Střed nebyl prázdný. Volně v prostoru, nespojený s okolní sítí, se vznášel jakýsi štíhlý, ostře končící objekt. Nemohu říct, že jsem ho viděl, protože vlastně nic vidět nebylo, jen jsem jeho existenci vytušil ze zatmění hvězd na pozadí.

„Jehla,“ řekl Shaker tiše. Nepoznal jsem, jestli mluví se mnou nebo pro sebe. „Nejdřív síť a sklad materiálu.“ Podíval se na jiný monitor, na výsledky prohlídky kupole a podle výrazu nesdílel nadšení posádky. Právě byl zobrazený objekt, který vypadal jako zmenšená verze Cuchulainu, až na to, že ho něco rozlomilo v půli a ohnulo sloup v nákladovém prostoru tak, že trysky byly na úrovni obytných prostor. „Skladiště, Síť a Jehla. Tak kde je Oko?“

„Oko Jehly,“ řekl jsem. „Ve středu…“

Danny Shaker ovládal zobrazovací systém a ten se už plížil podél neviditelné linie Jehly – začal na jednom konci a pokračoval k opačnému.

Napínal jsem zrak a přál si, aby se objevily fotony a prozradily existenci Oka Jehly. Na monitoru však byla jen chladná, bezhvězdná temnota z jednoho konce na druhý.

Danny Shaker si povzdechl, sundal ruce z ovládání a otočil se ke mně. Poprvé jsem viděl napětí v jeho tváři. Pak se usmál.

„Není to tak snadné, že? Jehla, ale žádné Oko. Tady.“ Vstal a ukázal do křesla. „Zkus to ty, Jayi. Potřebuji kousek štěstí mladého muže.“

Nepřipadalo mi, že bych měl nějak často štěstí, ale nic ve Čtyřiceti světech by mi nezabránilo usednout do ovládacího křesla. Za tři minuty experimentování jsem do toho jakžtakž pronikl, naučil jsem se ovládat kamery a stupeň zaostřování.

Přesunul jsem se na jeden konec jehly a systematicky jsem postupoval k druhému. Nic jsem neviděl – ale v jednom místě se mi zdálo, že je toho ještě méně než jinde.

„Podívejte se na hvězdné pole.“ Zastavil jsem obraz. „Myslím, že tady je zamaskovaná nějaká část. Dokážete nastavit jas tak, abychom zachytili světlo vzdálenějších hvězd?“

Shaker nic neřekl, ale naklonil se kupředu a stiskl jedno tlačítko. Intenzita obrazu se zvýšila. Objevily se tisíce nových hvězd a galaxií.

Teď jsem to snadno viděl. Špice jehly byla zřetelně viditelná na pozadí tisíců hvězd a v jednom místě se rozšiřovala. Byla tam jakási boule. Nastavil jsem největší možné přiblížení, ale pořád jsem viděl jen temnotu.

Zklamán neúspěchem jsem se chystal obnovit prohlížení celé Jehly, když se ke mně naklonil Danny Shaker.

„Ne tak rychle, Jayi. Já taky nic nevidím, ale můžeme zkusit jinou část spektra. Projeď všechny vlnové délky, tepelné i rádiové.“

Jemu se to lehce řeklo, ale tohle už jsem nedokázal. Uhnul jsem mu a sledoval, jak stiskl dalších pár povelových tlačítek.

„Ultrafialové,“ řekl. „Žádná odezva. Stejné je to i viditelnými, plná absorbce i v případě téměř infračervených.“ Vysvětloval nahlas, abych se něco naučil. „Zkusíme tepelné. Nic, ani tam –“

„Počkejte. Stůjte.“

Něco jsem zahlédl. Černou na černé, hlubší odstín stínu. Jehla byla temná po celé délce – ale já cítil, že jedna část byla temnější než zbytek.

„To jsou tepelné anomálie,“ řekl Shaker. „Podíváme se na vlastní teploty. Ukaž mi kde.“ Stiskl další sérii tlačítek a na obrazovce se objevil kurzor. Pohnul s ním kousek od místa, které jsem ukazoval.

„Tam ne,“ řekl jsem. „Kousek doprava.“

„Já vím. Potřebujeme srovnání.“ Pod kurzorem se objevila čísla. „Zkouším různé vlnové délky. Pozadí vykazuje maximum na šedesáti mikrometrech, padesát dva stupňů nad absolutní nulou. To je přesně teplota černého vyzařujícího tělesa ve vesmíru takhle daleko od Maveen. Takže takhle část jehly dokonale absorbuje krátké sluneční vlnové záření a odráží ho jako dlouhovlnné tepelné záření. A teď skutečný test. Uvidíme okamžité změny teploty. Ukaž mi kde.“

Ukazoval jsem a kurzor se pohyboval směrem ke středu nejtemnější části. Čísla pod kurzorem klesala a klesala.

„Třicet sedm. Třicet dva.“ Shaker četl údaje. „Dvacet čtyři. Patnáct. Bože, kolik ještě? Jedenáct, sedm – o moc dolů už to jít nemůže. Pět. Čtyři. Tři.“

Kurzor teď byl přesně ve středu temné oblasti a číslo pod kurzorem se ustálilo.

„Dva celé sedm,“ řekl Shaker tiše. „Co ty na to, Jayi?“

„Co jako?“ Nechápal jsem, co je na tom zvláštního.

„Ta teplota v místě, kde je kurzor, to je teplota vesmírného pozadí. Jak můžeme vidět pozadí a nevidět hvězdy?“ Shaker se rozhlédl po sále, kde ještě všichni jásali. Nakonec začal jásat i on sám. „Odpověď zní, pozadí nemůžeš v normálním vesmíru vidět bez hvězd. Takže tohle není normální část vesmíru.“

Opřel se v sedačce. „To je Oko, Jayi, přesně tam. Tam musíme letět, do Oka Jehly. Tam budeme hledat Božskou základnu. Tam najdeme Božský pohon.“

Kapitola dvacátá šestá

„Sklad materiálu, to je příliš lichotivé,“ řekla doktorka Eileen. Ona, Jim Swift a já jsme stáli u monitorů a sledovali nekonečné hromady zničeného kosmického materiálu. Její prvotní nadšení opadlo a teď byla nervózní a skleslá. „Hřbitov by bylo vhodnější. A ta hromada šrotu, ve které letíme, asi taky ví, kam patří. Míří na správné místo.“

Cuchulain se sunul k neznámému Oku jako remorkér na jezeře Sheelin. Nepospíchali jsme ze dvou důvodů: jednak kvůli opatrnosti, jednak to rychleji stejně nešlo. Motory Cuchulainu už mlely z posledního. Už půl hodiny nás všechny znervózňovaly vibrace, které otřásaly celou lodí. Kdykoli jindy by Danny Shaker vydal rozkaz k zastavení motoru a k jejich opravě. Dnes to neudělal. Zdálo se, že se jeho pozornost soustřeďuje na temný kruh.

Až na to, že musel vnímat, co se děje za ním, protože řekl: „Vy říkáte, že láhev už je zpoloviny prázdná, doktorko, ale já tvrdím, že v láhvi ještě polovina zbývá. Cuchulain není v nejlepším stavu, ale udělal přesně to, co jsme od něj očekávali: Dovezl nás sem.“

„Na smeťák. Chcete snad říct, že z tohohle harampádí sestavíte funkční loď?“ Eileen Xavierová ukázala na rozporcovanou pohonnou jednotku visící u pomačkaného nákladového prostoru.

„Když budu muset, tak ano. Před pár lety to bylo horší, to jsme museli loď poskládat z úplných kousíčků, abychom nějak doskákali domů. A to za cenu zranění a úmrtí. Tenkrát to bylo daleko těžší.“ Shaker se zasmál, jako by zranění a úmrtí byly tou nejobyčejnější věcí na světě. „Ale tentokrát to bude jinak. Bez problémů. Před námi je Božská základna.“

„Nebo něco jiného,“ řekla doktorka Eileen. „Doufám, že víte, co děláte, když letíte přímo do té věci.“

„O nic lépe, než vy, doktorko, ale kosmonauti jsou placení za riskování. Řekněte mi a já zastavím, nebo budu postupovat mimořádně opatrně. Když budete chtít, můžete opustit Cuchulain na palubě nákladního člunu, zůstat stát a sledovat, jak to probíhá.“

Hovořil a po očku Eileen Xavierovou sledoval. Byl jsem si jist, že už věděl, co dělá, jen ji zkoušel. Ale co kdyby reagovala špatně? Kdyby nechtěla pokračovat, zajít až tak daleko… V nejhorším případě mohla dosáhnout toho, abych zůstal venku a v bezpečí, tak jako to udělala na Paddyho pokladu.

Rozhodl jsem se, že teď už nezáleží na tom, co chce ona. Teď jsem byl členem posádky a budu tam, kde bude loď.

„Lékaři by riskovat neměli,“ řekla doktorka Eileen. „Zvláště pak lidské životy. Chci slyšet vyjádření odborníka. Co vy na to, doktore Swifte?“

Jim Swift nepromluvil od okamžiku, kdy přišel na můstek, až na spokojené „Hmm“, když uviděl Oko. Ale cestou k černému kruhu neustále sledoval monitory a cosi počítal.

Teď řekl: „Pochybuji, že by se můj názor lišil od názoru kapitána Shakera. Lumineachská anomálie?“

Danny Shaker přikývl. „Přesně to si myslím.“

„Cože?“ zeptala se doktorka Eileen.

„Lumineach je jedna z ledových planet, devátá za Tyronem.“ Jim Swift pohlédl na Shakera. „Nevzpomínám si, že by tam bylo něco cenného.“

„Těkavé látky. Ale těch je spousta i daleko blíže Maveenu. Nevyplatí se létat tam.“

„Lumineachská anomálie je něco – nevím, jak to nazvat – na oběžné dráze planety. Je to černá oblast, přesně jako tato.“ Swift ukázal na monitor. „Podle mých odhadů je také stejně veliká.“

„A – uvnitř té anomálie?“ doktorka Eileen se dívala z jednoho na druhého.

Danny Shaker pokrčil rameny. „Nic. Sám jsem uvnitř nikdy nebyl, ale znám lidi, kteří tam byli. Nic tam není.“

„Proto to zklamání,“ dodal Jim Swift. „Někteří lidé dokonce tvrdí, že anomálie je přirozeným jevem, zádrhelem v časoprostoru. Sám jsem tomu tvrzení nikdy nevěřil a tady máme důkaz, že to není pravda. I kdybychom nezískali nic jiného, tahle informace je dosti cenná sama o sobě.“

„Já jsem očekávala daleko hmatatelnější výsledek,“ řekla doktorka Eileen suše. „Chápu to tedy tak, doktore Swifte, že si nemyslíte, že vstup do anomálie by byl příliš riskantní.“ Pokrčil rameny. „Samotný život je risk.“ Z jejího výrazu bylo jasné, že tohle nebylo to ujištění, které čekala. Povzdechla si a řekla: „Asi už stárnu. Tak dobře, kapitáne Shakere. Vidím, že jste mě přehlasovali. Letíme dál. Uvidíme, co z toho vzejde.“

Ona souhlasí! Pokračujeme! Cuchulain kodrcal kupředu a já mohl opět volně dýchat. Oko rostlo, až byly monitory plné husté, nepřerušené temnoty. A pak, když jsem stále čekal, až se něco stane, Danny Shaker řekl: „Loď zpomaluje. Asi procházíme membránou. Jestli je to trochu podobné Lumineachské anomálii, za pár sekund budeme na druhé straně.“

Znovu nastal jeden z těch okamžiků, kdy se čas natáhne do nekonečna. Možná to byly jen sekundy, ale mně to připadalo jako celé roky, než se na obrazovce objevily první matné obrysy něčeho, co připomínalo osmičku s přimáčklým spodkem a s malým obloučkem nahoře. Když Shaker mumlal, „Skoro venku,“ obraz se zhmotnil a vyjasnil. Střední část poblikávala a náhodně se měnila před mýma očima.

V kontrolním sále bylo ticho, dokud Jim Swift neřekl zastřeným hlasem, „No, tahle anomálie není prázdná.“

„Ani náhodou.“ Danny Shaker se otočil k doktorce Eileen. „Dokud se nepodíváme blíže, nemohu vám zaručit, že tohle je Božská základna. Ale vsadil bych na to celý svůj podíl. Ta velká koule ve spodní části, to je přesně takový hangár, ve kterém se provádějí opravy velkých lodí v hlubokém vesmíru.“

„A co Pohon?“ zeptal jsem se.

Shaker přikývl. „Když je loď uvnitř hangáru, uvnitř anomálie v síti skladišť, pak uvnitř té lodi může klidně být…“ Větu nedokončil. Ale já to udělal za něho v duchu… Božský pohon.

Průzkumná skupina byla na cestu přichystána ještě dříve, než Cuchulain dorazil k cíli. Na lodi zůstane jen nejnutnější obsluha, protože všichni chtějí jít. Zdálo se, že všichni se řídí zvrácenou logikou Jima Swifta: „Vím jistě, že tam je. Ale jestli ne, chci to vědět hned.“

Já také, ale měl jsem obavy. Nelíbily se mi ty řeči o nejnutnější posádce na Cuchulainu.

Zatímco Jim Swift s Dannym Shakerem a doktorkou Eileen plánovali nejlepší způsob zkoumání konstrukce před námi, ztratil jsem se a zamířil jsem do obytných prostor. Rychle jsem se učil. Sejde z očí, sejde z mysli. Nemusím tam být, až se bude vybírat pohotovostní posádka.

V horní části jsem chtěl najít Mel, ale také ona se zjevně učila. Zůstala skrytá, dokud jsem tiše nezavolal: „Mel? To jsem já. Jsi v bezpečí.“

Pak se na mě vrhla jako hurikán. „Co tady děláš? Co se děje? Nejdřív Eileen Xavierová – zmizí si a už se nevrátí. Pak Jim Swift. Pak Duncan West. Kam odešli? Co dělají?“

„Když na chvíli sklapneš, řeknu ti to.“ Odmlčel jsem se a vychutnával jsem si ji, až jsem myslel, že vybuchne, ale pak jsem řekl: „Našli jsme to, Mel!“

„Skladiště?“

„Skladiště, Síť, Jehlu, Oko, všechno, Božskou základnu a Božský pohon.“

„Už jsi tam byl?“

„No, to ještě ne. Ale za necelou hodinku tam budeme. Za chvíli vyrážíme.“

„Ale ty ne. Říkal jsi, že tě doktorka Eileen nepustila na Paddyho poklad, protože si myslela, že by to mohlo být nebezpečné.“

„Teď to bude jinak. To udělala jen proto, že jsem stál vedle ní.“

Asi jsem to s tou samochválou trochu přehnal, protože Mel na mě vrhla zuřivý pohled a najednou už jsem nebyl tak rozjásaný. Předtím stála u mě, ale teď klesla do křesílka. „Ty si sedíš tam na můstku a všechno vidíš a slyšíš. A teď si ještě poletíš na průzkum Božské základny. A já sem tady zavřená a můžu si jen hrát s tím hloupým navicompem. Není to fér, ale patří mi to. Dělám co je v mých silách, abych se chovala zodpovědně a ty mě pořád schováváš. Když jsme vyrazili, nevěděla jsem, že to bude trvat tak dlouho.“

„To nevěděl nikdo. Motory jsou v hrozném stavu a museli jsme letět opravdu pomalu.“

To nebyla ta pravá odpověď a já to věděl. Mel byla naštvaná a já se nechtěl spálit. „Půjdu se zeptat doktorky Eileen,“ řekl jsem rychle. „Možná nám něco řekne.“

„Něco mě nezajímá.“ Mel mě mrazila pohledem. „Zjisti, kdy budeme na Erinu.“

„Dobře. Hned budu zpátky.“ (Až se vrátím z Božské základny).

Nečekal jsem, až se do mě Mel znovu pustí. Když jsem dorazil na můstek, byl tam jen jeden člověk. Donald Rudden seděl v tom nejpohodlnějším křesle a civěl na monitory. Na podnose před sebou měl monstrózní mnohovrstevný sendvič.

„Kde jsou všichni?“ ptal jsem se.

„Co?“ Zamračeně se otočil. „No, pryč, přece. Všichni až na mě.“ Tlustým prstem ukázal na monitor. Při pohledu na střední část monitoru jsem jen šilhal a mrkal. Viděl jsem jen záblesky světla a nedokázal jsem zaostřit.

„Co je to? Nic nevidím.“

„Protože koukáš, kam nemáš. Do tý světlý hroudy se nedívej, nebo budeš šilhat. Sem se dívej.“ Zabodl prst do monitoru a já uviděl hrbatý nákladní člun mířící k obrovskému hangáru. „Tady jsou.“

„A co já?“

„Ty jsi tady.“

„Ale já měl letět s nimi!“

Vypadal zmateně a inspiraci hledal v pohledu na sendvič. „No, ale tys tady nebyl, nebo jo?“ řekl nakonec. „Jak tě mohli vzít s sebou, když jsi tady nebyl?“

Nemělo smysl se s tím velkým pudinkem hádat. Vrátil jsem se k Mel. Alespoň se jí uleví, když bude vědět, že jsme zase spolu.

Opravdu se zjevně cítila lépe. Když jsem jí řekl, co se stalo, začala se smát jako blázen a válela se po zemi.

Někdy mi připadá, že pravidlo „Žádné ženy ve vesmíru“ je opravdu na místě.

Kapitola dvacátá sedmá

Je to zvláštní, že se někdo může radovat z něčeho, co je druhému pro zlost.

Ale to už předbíhám.

Jedna z vad Donalda Ruddena se stala jeho předností: Posaďte ho do pohodlného křesla s dostatečnými zásobami jídla a pití a nehne s ním ani zemětřesení. Protože byl tak pěkně uhnízděn na můstku, přemístil jsem se s Mel do pozorovatelny nad obytnými prostory. Proplížili jsme se tam a já teleskop zamířil na nákladní člun a nastavil největší přiblížení.

Tedy – spíš jsme je zamířili tam, kde měl nákladní člun být, protože jsme jen viděli, jak mizí ve vratech obrovského hangáru.

Mel vedle mě zalapala po dechu. Já také. Když byl Cuchulain daleko, nedokázali jsme odhadnout jeho velikost, ale teď jsme byli blíže a nákladní brouk nám sloužil k porovnání.

Základna byla monstrózní. Odhadoval jsem, že tlustý elipsoid, do kterého právě člun vplouval, je nejméně tak velký jako Paddyho poklad. Byl to svět sám o sobě. Dokonce i „maličký“ hangárek na vrcholku byl tak velký, že by se tam vešel Cuchulain. Jen střední část byla pro mé oči stále problémem. Blikala tak zvláštně, že bychom si mohli myslet, že nám zlobí monitory, ale v okolí bylo všechno normální. Dospěl jsem k názoru, že střední část musí být průhledná a osvětlená zevnitř jako skleněná koule, uvnitř které se neustále honí blesky.

Brouk rychle zmizel ve vratech základny. Mel si s nevšedním zájmem dále prohlížela záběry na monitorech a užívala si tak pohledu do otevřeného vesmíru po dlouhé době půstu. Já jsem však – jako zkušený a nevzrušený kosmický cestovatel – vše sledoval s neskrývanou skepsí, protože jsem měl být tam uvnitř Božské základny, a ne se flákat na Cuchulainu, kde se nic neděje.

Uprostřed těchto myšlenek se stalo něco velmi určitého. Zaslechl jsem zvuk jako klapání bot na schodech vedoucích do naší pozorovatelny.

Mel ho zaslechla také. Otočila se ke mně. „Říkal jsi, že ten chlap, co zůstal –“

„To vím. Ten se nikdy nepohne, pokud nemusí.“

Až na to, že ten zvuk prostě sílil. Někdo stoupal po schodech. Rozhlédl jsem se kolem sebe a uviděl něco, čeho jsem si měl všimnout už na začátku. Pozorovatelna měla jen jediný východ. A také tu nebyl žádný úkryt.

„Mel,“ zašeptal jsem. „Tu pistoli, co jsem dal doktorce Eileen. Dala ti ji?“

„Ano.“

„Dobře. Tak mi ji dej.“ Už jsem jednou střílel. Když budu muset, udělám to znovu.

Vyděšeně se na mě podívala. „Já ji nemám, Jayi. Když jsem ji dostala, bylo mi jasné, že bych stejně nikdy nedokázala vystřelit. Dala jsem ji Duncanu Westovi…“

…takže jsme naprosto bezbranní. Kroky byly už na vrchu schodiště. Zbýval jen moment překvapení.

Vrhl jsem se nohama napřed ke dveřím, když budu mít štěstí a dobře to načasuji, zasáhnu vetřelce přímo do hrudi.

„Ne, Jayi!“ vykřikla Mel za mnou.

Stačil jsem jen skrčit nohy. Příchozího jsem přesto zasáhl do břicha, ale zmírnil jsem dopad. Viděl jsem rudé vlasy nad vylekanou tváří Jima Swifta a pak jeho ruku, jak divoce hrábla po klice a tak tak zabránila pádu po schodech dolů.

Jednal jistě naprosto reflexivně, protože můj úder mu vyrazil všechen vzduch z plic. Další půl minuty se svíjel na podlaze a popadal dech, zatímco já a Mel jsme bezmocně přihlíželi.

Nakonec zvedl hlavu a zakrákoral: „Co to ksakru znamená?“

To bylo všechno, co ze sebe vypravil, než znovu ztratil dech. Mel ho zvedla a já ze sebe koktal vysvětlení a omluvy. Po chvíli přikývl. „Tak dobře, dobře. Nechtěl jsi. Ale udělal jsi to.“ Narovnal se, masíroval si břicho a šklebil se.

„A jak to že vy nejste v broukovi?“ řekl jsem. Nevěřil jsem, že by i on zmeškal odlet.

„Protože to jsou pitomci, proto!“ Zlost mu udělala daleko lépe než omluvy. Do tváří se mu vrátila zdravá barva. „Totální idioti. Chtěl jsem ty hlupáky z posádky varovat a oni řekli, že neznám vesmír. Já!“

„Ale říkal jste, že ne,“ řekla Mel. „Říkal jste, že tahle cesta na Cuchulainu je vaší první vesmírnou výpravou.“

Jim Swift jí to určitě řekl, ale nechtěl se k tomu znát. „Teď nemám na mysli vesmír. Ale vím toho spoustu o časoprostoru, víc, než kolik všichni ostatní z posádky kdy dají dohromady.“

Mel mu položila ruku na paži. „Uklidněte se, Jime.“

To byl dokonalý způsob, jak dosáhnout pravého opaku.

„A jak to, co víte o časoprostoru souvisí s tím, že teď neletíte s nimi?“ zeptal jsem se rychle.

Místo Mel zpražil pohledem mě. „Něco ti řeknu. Na tuhle loď jsem se dostal proto, že jsem specialista Erinu na teorii o Božském pohonu? Prostudoval jsem všechno za posledních deset let, od teorií až po dohady. Vím, jak asi bude vypadat Božská loď. Ale lidi, kteří o Pohonu neví nic – jako ti tupí kosmonauti – si myslí, že loď rychlejší než světlo musí být jako Cuchulain, jen o něco větší. Spojují si rychlost s velikostí. A to je naprostý omyl. Loď s Božským pohonem nepotřebuje tyhle velké, neskladné motory. Protože je tak rychlá, nepotřebuje ani takové obytné prostory.“ Máchl rukou kolem sebe, aby ukázal rozlohy Cuchulainu. „A pokud to je záložní loď, používaná jen v případech nouze, nepotřebuje ani nákladové prostory. Může být malá – možná nebude o mnoho větší než nákladní brouček.“

Mně to připadalo logické. Na doktorku Eileen a Dannyho Shakera by to jistě působilo stejně. „Proč jste jim to neřekl?“

„Řekl bych – kdybych měl možnost.“ Jeho hlas nabíral na výškách a na hlasitosti. „Byl jsem tam brzy. Začal jsem to vysvětlovat Tomu Toolemu a pak ten pitomec O’Rourke přišel s nějakou debilní otázkou a ten šašek, Rory O’Donovan se přidal. Než jsem si to uvědomil, ječeli jsme na sebe jeden přes druhého.“

Zachytil jsem Melin pohled. Vsadím se, že to tak bylo, říkal, a taky se vsadím, že vím, kdo ječel nejvíc.

„No, měl jsem to zapotřebí?“ Jim Swift se po nás podíval a my souhlasně přikývli.

„Vy jste se pral?“ zeptala se Mel.

„Ne.“ Škrobeně si odfrkl. „Odešel jsem. Čert je vem. Ať si tam letí a nechají se zabít, moje vina to nebude. Ale rozhodl jsem se, že jakmile odletí, sám poletím broučkem a ukážu jim – takovým způsobem, na který nezapomenou – že jsem měl pravdu.“

„Ale když poletíte za nimi –“ protestovala Mel.

„Nikdy bych neletěl za nimi. Letěl bych na místo, kde logicky musí být pohotovostní loď s Božským pohonem.“

Jim Swift ukázal na obrazovku, na maličkou kupolku na vrcholku základny. „Tam byste umístili malou loď – ne do toho velkého balónu na druhém konci nebo do toho blikajícího uprostřed.“

„Tak proč jste neletěl?“ zeptal jsem se.

Zklamaně na mě pohlédl. „Řeknu ti proč. Protože nejsem jedním z těch tupých pilotů, proto. Nedokážu létat s jedním z těch blbých, domlácených a do šrotu zralých nákladních brouků. Stejně tam polovina přístrojů chybí nebo nefunguje!“

„Dokážeš to?“ Mel se otočila a hleděla na mě rozšířenýma očima. „On nemůže, ty ano? Nebo jsi jen machroval?“

„Dokážu to. Určitě to dokážu. Vím, že ano.“ Otočil jsem se ke schodišti, ale necítil se dobře. „Jdeme. Rychle.“

Než si to rozmyslím a uvědomím si, že to neumím.

Jedna dvacetiminutová lekce před dlouhými týdny. To nemohlo stačit. Ale přece se Mel nepřiznám, jak strašlivě jsem lhal. Zavřel jsem oči a opakoval si, že jsem rodilý kosmonaut. Copak to neříkal Paddy Enderton a Danny Shaker?

„No tak,“ ozvala se Mel vedle mě. „Na co čekáš? Letíme.“

Raději smrt než hanbu. Otevřel jsem oči. Položil jsem prsty na terminál. Zhluboka jsem se nadechl. A letěl jsem s nákladním broukem. Odpojil jsem se od rampy a vylétl do volného prostoru směrem ke vzdálenému bodu nejmenší kupolky základny.

Když jsme se vzdálili od Cuchulainu – a pořád jsem uvažoval, co asi udělá Donald Rudden, až nás najednou objeví na monitoru – všiml jsem si něčeho, čeho jsem si měl všimnout už na lodi. Viděl jsem hvězdy. Zevnitř byla anomálie průhledná.

Zeptal jsem se Jima Swifta, jak je to možné, a on spustil výklad, při kterém používal slova jako polopropustné membrány a termalizace. Asi si myslel, že mu rozumím každé slovo, ale než byl v polovině, přestal jsem ho vnímat a plně se věnoval řízení brouka.

Vesmír mi připadal neskutečně rozlehlý a náš cíl nepřirozeně vzdálený. Myslím, že naše trajektorie by v soutěži o nejvyšší rychlost nebo nejkratší dráhu asi nevyhrála a pár minut trvalo, než jsem se ujistil, že vůbec někam letíme. Ale letěli jsme. Základna rostla. Brzy jsem si ji mohl lépe prohlédnout, ale ať jsem dělal cokoli, nedokázal jsem zjistit, co je uvnitř té prostřední koule. Jako bych se pokoušel vidět skrze hustou, nestejně rozloženou mlhu a viděl jen útržky věcí. Došel jsem k názoru, že její povrch bude spíše průsvitný než průhledný, stejně jako vrstva kryjící Paddyho poklad.

Nakonec jsem to musel vzdát, protože třetí hangár se tyčil před námi. Měl vlastní vrata, maličká, v souladu s celkovými rozměry. Ale „maličká“ byl relativní pojem. Byla dost velká na to, aby se dovnitf dostal nákladní brouk. Jakmile jsme tam byli, zastavil jsem a všichni tři jsme civěli do temnoty.

Neviděli jsme ani ň. Uvnitř byla tma jako v pytli. Kdybychom chtěli lepší výhled, musel bych se naučit zacházet s venkovními světlomety. Jejich stabilizační mechanismus byl – jak jinak – rozbitý. To znamenalo dalších pět minut zoufalství, během kterých jsem se pokoušel zastavit divoce kmitající modrozelený kužel světla.

Mel Fury a Jim Swift byli ve výhodě. Neměli problém se stabilizačním mechanismem a mohli tedy celou dobu sledovat, co kužel světla odhaluje – a dávat mi zmatené a protiřečící si instrukce.

„Teď zastav!“

„Ne, blboune, tam ne.“

„Zpátky, před chvílí jsi to měl.“

„Houpni s tím trochu dál!“

Nakonec jsem paprsek přece jen ustálil – ale nikoli díky jim. Co jsem spatřil, nevypadalo příliš slibně. Ve světle hledáčku se vznášela tlustá vývrtka s pokroucenou koulí na tupém konci. Na místě ji držely tenké kovově se lesknoucí dráty.

Nevypadalo to jako žádná loď, kterou jsem kdy viděl, nebo si představil. Začal jsem světlem pohybovat, abych našel slibnější cíl, když Jim Swift zavyl na protest. „Nehýbej s tím, pako. Máš to přímo před sebou.“

Není nad to být pochválen. Přísahal jsem, že mu to někdy oplatím – někdy, ale ne teď. Už mířil k poklopu.

Dokonce i lidem nezvyklým na pohyb ve volném prostoru by cesta k objektu zářícímu ve světle hledáčku neměla trvat déle než pár minut. Nasadili jsme si přílby – Mel jsem pomohl. Pumpoval jsem vzduch z vnitřku brouka a čekal, až se tlak sníží. Jim Swift u poklopu sprostě nadával, že to dlouho trvá. Teď jsem s ním pro změnu souhlasil. Po těch dlouhých týdnech čekání byly ty poslední minuty nejtěžší.

Cíl naší pozornosti mě vůbec nepřitahoval, ani když jsme se k němu blížili. Vývrtka byla prostě to, co byla, hladká šroubovice, bez výrazných vnějších znaků. Deformovaná oválná kabina nebyla o mnoho větší než náš nákladní brouk. Téměř celou zadní část zabíral hranatý vstup.

Co jsme opustili brouka, nikdo nepromluvil ani slovo. Teď jsme se všichni najednou zastavili pár metrů od vstupu. Asi jsme všichni mysleli na totéž. Podle toho, co jsme věděli o Izolaci, tahle konstrukce visela v prostoru bez návštěvy lidí několik set let. Uvnitř může být cokoli – vybrakované, prázdné kabiny, zničené zařízení, mrtvoly Božských posádek.

Mel přerušila ticho. „Když budeme poletovat tady venku, tak toho moc nezjistíme. Pojďme na to.“ A zamířila přímo ke vstupu.

Síť, Jehla, Oko, Božská základna: izolovaná ve vesmíru, vznášející se v ochranném chaosu Bludiště. Mělo by to být naprosto cizí. Nebylo. Vstup, když jsme se přiblížili, vypadal naprosto stejně jako vstup Cuchulainu.

Uvědomil jsem si, že Cuchulain a všechny další lodi, které létaly po čtyřiceti světech, čerpaly z technologie, která vybudovala tuto vesmírnou základnu. Ale tvůrci této technologie byli dávno pryč a s nimi také schémata a manuály. Není divu, že Danny Shaker a zbytek posádky měli takové problémy s udržením lodí v provozu.

Když jsme byli uvnitř, neměl jsem čas zabývat se duchy minulosti. Zjevně jsme se ocitli na můstku. Na rozdíl ode všech ostatních můstků, které jsem kdy viděl, tenhle svítil novotou jako nepoužívaná, čerstvě vyražená mince.

Jim Swift neplýtval energií na dumání a otočil se ke mně.

„Víš, jak to tady natlakovat? Přece tady nebudeme ve skafandrech.“

„Podívám se.“ Stal jsem se specialistou na vesmírné cesty a lodi. Ovládání bylo naštěstí tak prosté jako ovládání nákladního broučka. Stiskl jsem sérii tlačítek, která by měla uzavřít průchod a načerpat vzduch a pak už jsem jen čekal. Zařízení vypadalo nově, ale nebylo staletí používané. Průchod byl uzavřen a vnitřek se začínal naplňovat plynem. Ale co když po tak dlouhé době bude jedovatý nebo nedýchatelný?

Mel se pokoušela uvolnit přílbu. Ona a Jim Swift, to byli dva nejméně trpěliví lidé v systému Maveen.

„Počkejte chviličku.“

Zkontroloval jsem senzory na skafandru. Atmosféra nebyla přesně erinská, ale dost se jí podobala. Pokud nastanou potíže, pak je způsobí lehce jedovaté složky, které měřicí přístroje skafandru nezachytí a nezměří.

Opět raději smrt než hanbu. Nadzvedl jsem přílbu a krátce a nervózně se nadýchl. Moc to nevonělo, ale nesložil jsem se ani nedostal záchvat. Po několika vteřinách jsem přikývl. „Dobře.“

Než jsem to dořekl, Jim Swift už ze sebe shazoval skafandr a mířil k pilotní sedačce. „Říkal jsem to,“ říkal. „Podívejte se sem.“

Triumfálně ukazoval na nepochopitelnou změť přepínačů, tlačítek a displejů.

„Co to je?“ také Mel už byla ven ze skafandru a vznášela se hned za ním. „Nikdy jsem nic takového neviděla.“

„Ani já ne. Ale přečetl jsem spoustu literatury z doby před Izolací.“ Zamilovaně ty čudlíky hladil. „Tím se nastavují souřadnice.“

Pohlédl jsem mu přes rameno. „V Cuchulainu to vypadá jinak.“

„Ano. Protože tohle jsou souřadnice hvězd. Tady jsou cílem hvězdy.“ Zaklonil se a zhluboka nadechl. „Sedíme v lodi s Božským pohonem. Řeknu to jen jednou: Jime Swifte, jsi génius.“

„Hmm.“ Melin tón naznačoval ještě druhou možnost. „Takže dokážete letět s touhle lodí?“

Otočil se na ni a zpražil ji pohledem. „To je práce pro tupé kosmonauty. To dokáže tady Jay nebo jedna z těch Shakerových cvičených opic. Kromě toho, i kdybych s tím dokázal letět, raději bych se na všechno dobře podíval, než bych pohon zapnul. Božský pohon může být opravdu nebezpečný. Pracuje se strukturou časoprostoru a to není jen tak. Pamatujte, něco se stalo a Božské lodi přestaly létat do Čtyřiceti světů.“

Mel přikývla a řekla: „No, ale když s ní nebudeme létat, co s ní budeme dělat?“

„Uvolníme kotvicí lana a odtáhneme ji zpět k Cuchulainu. Pak si celou loď důkladně prohlédneme. Pak, než se pokusíme o něco většího, se okamžitě vrátíme na Erin.“ Otočil se ke mně. „Dokážeš to odtáhnout, že, Jayi?“

„No –“

„Dobře, tak se do toho dáme.“ Jim Swift se odvrátil, dal si ruce za hlavu a pohodlně se uvelebil v pilotní sedačce. „A až se Shaker a jeho neschopná banda vrátí z neúspěšného výletu po zbytku vesmírné základny, možná je necháme se na loď podívat. Samozřejmě pod mým dohledem.“

Samozřejmě.

Začínal jsem mít starosti, jak uvolním ta kovová lana, která loď držela na místě a jak ji správně zaháknu pro vlečení. Nikdy jsem nedělal nic ani vzdáleně podobného a nevěděl jsem, kde mám začít. Ale nemohl jsem nepřemýšlet – a těšit se – představou, jak drzý Jim Swift „dohlíží“ na Dannyho Shakera.

Kapitola dvacátá osmá

Naše manévry cestou z Cuchulainu nebyly nikterak zázračné. V porovnání s cestou zpět to však bylo mistrovské dílo. Po nekonečné námaze se mi podařilo uvolnit vývrtkovou loď z kotvících lan – pořád jsem si ještě nedokázal spojit ten neforemný objekt s Božským pohonem. Dalším oříškem bylo připojení našeho objevu k broukovi. Co jsem však nezvládl, bylo vyvážení pro let – jakmile jsme vyrazili, létali jsme všemi směry. Občas byla vlečná lana napjatá, jindy volná a pak se s prudkým škubnutím napjala. Občas, neptejte se jak, byla Božská loď, kterou jsme měli vléct, před námi.

Já se svým výkonem nebyl spokojený a Mel byla nevybíravě hrubá. Ale Jim Swift neřekl ani slovo. Byl tak nadšený, že jsme uspěli. Až se vrátíme na Cuchulain, ostatní nás přivítají jako vítězné hrdiny.

Já si tak jistý nebyl. Pokud posádka Cuchulainu našla dole další Božskou loď, nebude náš výkon tak hvězdný. Pokud nenašli nic, budou díky nám vypadat jako tlupa hlupáků. Dr. Jim Swift byl mnohem starší než já, ale já ze zkušenosti věděl, že tím, že bude lidem ukazovat, jací jsou hlupáci, si moc přátel nezíská.

Donald Rudden můj názor potvrdil, když jsme mu z broučka volali, abychom oznámili, že k Cuchulainu hodláme připoutat objekt, který táhneme za sebou. „Už sem si říkal, kde jste. Něco ste našli, že?“ Zasmál se. „To je moc dobře, protože Tom Toole volal před chvílí. Říkal, že nic nenašli. Posádka šílí vzteky. Za chvíli se budou vracet.“

Tak mi přibyla ještě jedna starost. Musel jsem dostat Mel na palubu a do bezpečí kabiny doktorky Eileen dřív, než se vrátí ostatní. Jim byl příliš zaujatý sám sebou, než aby si dělal nějaké starosti, takže jakmile jsem se probojoval k lodi, nechal jsem ho popásat se pohledem na kořisti. Navedl jsem broučka k nákladovému prostoru Cuchulainu a pak jsem s Mel rychle uháněl do kabiny Eileen Xavierové.

„Zůstaň tady,“ řekl jsem, když jsem ji opouštěl. „Vrátím se, jakmile to půjde.“

„Kdy?“

„Nevím. Ale čekej. Brzy poletíme domů.“ Konečně jsem tomu začínal sám věřit. Je to zvláštní, ale když na něco dlouho čekáte, nemůžete uvěřit, že jste se dočkali, i když už se to stalo. Ale Jim Swift, přes nekontrolovatelnou povahu, byl nejlepším erinským specialistou na Božský pohon. Pokud se on domníval, že ta podivná věc, která se vznášela poblíž Cuchulainu, měla uvnitř zařízení, které nám hvězdy přiblíží na dosah, neměl jsem důvod tomu nevěřit.

Co se týče jeho starosti o poškozování časoprostoru, ty jsem pustil z hlavy. Byl příliš zabraný do svého specializovaného oboru. Jim se svou vášní pro časoprostor, byl jako rybáři od jezere Sheelin, kteří celý svět viděli skrze háčky, vlasce, návnady a sítě.

Když jsem dorazil na můstek, Donald Rudden se začínal ošívat. „Šéf je na cestě sem,“ řekl. Kývl hlavou k vývrtkové lodi, která visela tam, kde jsme ji já a Mel zanechali. „A já tam mám jít s nějakým vybavením, který potřebujou. Rorry mě tady vystřídá.“

To nebyly dobré zprávy. Rorry O’Donovan byla ta nejhorší možnost – nebyl moc chytrý, ale plný energie. Nevěřil jsem, že zůstane na můstku. „Co se děje na té druhé lodi?“

„Ta věc, to je loď?“ Rudden si odfrkl. „Uvěřím, až ji uvidím letět. A kromě toho, Rorry říká, že mají nějaký nevyřízený účty. Myslím s tím tvým rezatým kámošem, Swiftem. Chtěl je poučovat o lodích a pohonech. Ví vo tom prd a chlapi si stejně nenechaj radit od suchozemský krysy. Pat O’Rourke ho dvakrát varoval, ale on si nedal říct.“

Pochyboval jsem, že Jim Swift ví, jaké nebezpečí mu hrozí. Viděl jsem smrt Waltera Hamiltona a s nikým z posádky bych se nehádal. Jima chránilo jen to, že Danny Shaker posádku ovládal – ale sám říkal, že je to čím dál těžší.

Jakmile Rudden opustil můstek, okamžitě jsem se vrátil nahoru. Musel jsem Mel říct, co se děje, a varovat ji před O’Donovanem. Moc dobře to nepřijala.

„Už mám dost toho schovávání. Kdy se dostanu ven?“

„Brzy. Ale nesmíš riskovat.“

Zamířil jsem na můstek a kladl jsem si otázku, kdy se tou radou začnu řídit sám. Každou cestou nahoru jsem riskoval stejně jako Mel.

Když jsem dorazil na můstek, Rorry O’Donovan tam nebyl. Našel jsem tam ale doktorku Eileen – hleděla na monitory. Ramena měla skleslá a vypadala, jako by napůl spala. Ale věděla, že tam jsem, protože když jsem se přiblížil, řekla „Jayi,“ tak vzdáleným hlasem, jako by byla duch.

„Jste v pořádku doktorko Eileen?“ Otočila se ke mně a já viděl, že má pod očima temné kruhy.

Slabě se usmála. „Tak v pořádku jako vždycky. Jsem unavená. A začínám mít pocit, že jsem smrtelná.“

„Co se stalo?“

„Ále, nic moc. Jen jsme šestnáct hodin prohledávali velký hangár a nenašli nic než zmatek. Vy jste asi pořídili lépe.“

„Jim Swift říká, že jsme našli Božský pohon. Je si tím jist.“

„A vsadím se, že si myslí, že s tím dokáže létat lépe než kterýkoli pilot ve Čtyřiceti světech,“ povzdechla si doktorka Eileen. „Víš, tohle měl být ten nejskvělejší den mého života. Erin dostane to, co jsem chtěla a o co jsem se bála padesát let: novou budoucnost. To bych si měla myslet. Ale pořád se nemůžu zbavit pocitu, že všechno není tak, jak by mělo. To je to stáří, Jayi. Ani na hodinu nemáš jen čistou radost, vždy tu jsou i obavy.“

„Nevím, co tím myslíte.“

„V tvém věku bych to také nechápala.“ Upřeně se na mě dívala a prohlížela si mou tvář. „Jayi Haro, skoro tě nepoznávám.“ Místo aby vysvětlila, co tím myslela, pohodila hlavou k obrazu vývrtkové lodi na monitoru. „Tenhle malý zázrak nám dá hvězdy? No, možná ano. Už jsem v životě zažila podivnější věci.“

Natáhla ruku jako by mi chtěla načechrat vlasy, jak to dělala, když jsem byl maličký. Ale tentokrát to neudělala. Místo toho mě pohladila po tváři. „Další měsíc nebo dva a už tě vůbec nepoznám,“ řekla. „Asi bych měla mít radost. Hlídej, co se tady děje a dej mi vědět, když se něco stane. Musím si trochu odpočinout.“

Pak mě nechala na můstku a já si mohl lámat hlavu nad tím, jak to myslela. Ona se měnila a to mě zneklidnilo. Doktorka Eileen byla vždy stálá jako hvězdy.

Přistoupil jsem k velkému zalomenému zrcadlu na chodbě na můstek, které bylo umístěno tak, aby do sebe posádka v lomené chodbě nenarážela. V jeho zakřiveném povrchu jsem viděl svou maličkou tvář s temnými stíny.

Natáhl jsem ruku před sebe. Z rukávu saka mi trčelo zápěstí. Bylo to stejné sako, které mi matka ušila tu noc před odletem. Dříve mi dokonale padlo.

Nevím, jak dlouho jsem stál před zrcadlem. Chtěl jsem se jen rychle podívat a vrátit se k panelu, ale když jsem začal prohlížet úhledné stehy na rukávu saka, zamyslel jsem se: vzpomínal jsem na večery s lampou v pohodlném domku u jezera Sheelin, na dlouhé letní dny se starým strýčkem Tobym a nakonec na mé tajné výlety přes jezero do Muldoonské základny. To nebyl jen jiný svět, to byl jiný vesmír.

Když jsem se probral, vrátil jsem se k monitorům a zjistil, že v tomhle vesmíru se něco děje. Božská loď se otočila a mířila špicí od Chuchulainu. Podél trupu se míhaly prstence purpurové záře, pak chvíli ještě letěly vesmírem jako kruhy kouře a nakonec se rozplynuly.

Copak chce posádka použít Božského pohonu hned teď, bez doktorky Eileen, beze mě?

Ten nápad se mi nelíbil, ale obavy se rozplynuly, když prstence kouře zmizely. Božská loď se nehybně vznášela ve vakuu. Za minutku se na konci trupu vynořil hrozen postaviček ve skafandrech. Pohybovali se podél vývrtky, zjevně si ji prohlíželi a pak jako skupina vyrazili k Cuchulainu.

Musel jsem doktorce Eileen říct, co se děje. Dnes už potřetí jsem vyrazil nahoru. Dveře do její kabiny byly otevřené a já dovnitř vtrhl bez klepání. Seděla u stolu s Mel. Také jsem uviděl – srdce mi leknutím poskočilo – široká mužská záda v modrém kosmickém saku.

Muž se otočil a já s úlevou zjistil, že to je Duncan West. „Strýčku Duncane!“

Kývl na mě a usmál se, jako by mé náhlé zjevení bylo nejpřirozenější věcí na světě. „Právě jsem doktorce Eileen přinesl dobré zprávy. Už víme jistě, že loď, kterou jste objevili s Jimem Swiftem, má opravdu Božský pohon. A zdá se, že je naprosto v pořádku a provozuschopný.“

Kdyby se změnil celý vesmír, Duncan West by jistě zůstal stejný.

„Už ho zkoušeli?“ ptal jsem se. „Viděl jsem purpurové kruhy.“

„Létat s tím tady, uvnitř Oka? To bychom si říkali o průšvih. Co jsi viděl, byly jen předběžné zkoušky.“ Pak Cuchulain zasténal a strašlivě se zatřásl. Duncan položil ruku na stůl, aby cítil vibrace. „To nastartovali naše motory – tedy to, co z nich zbylo. Opustíme Oko a Božskou loď odtáhneme s sebou. Přišel jsem tobě, Mel a doktorce Eileen říct, co se děje, a vyřídit vám kapitánův rozkaz, abyste zatím zůstali v kabině. Až budeme ven z Oka, oznámí to. Do té doby máte pohov.“

Duncan se vykolébal ven. Nešel však na můstek, ale do vlastní kajuty. Doktorka Eileen ho závistivě sledovala. „Víš kam jde, ne?“

„Ne,“ řekla Mel.

„Jde si schrupnout,“ řekl jsem. „Ty vibrace ho vůbec nevzrušují.“

Doktorka Eileen přikývla. „Nebo skutečnost, že za sebou táhneme tu bájnou Božskou loď. Víš, co říká tvá matka, Jayi.“

„Že strýček Duncan je nejlepším jedlíkem a spáčem, kterého zná.“

„Kéž bychom měli všichni takové štěstí.“ Doktorka Eileen vstala. „Sama si musím jít na chvíli lehnout nebo se rozpadnu na kusy. Můžete tady zůstat, nevadí mi to.“

Odešla do ložnice. Zůstali jsme s Mel a hleděli jeden na druhého. Doktorka Eileen musela být opravdu hodně unavená, protože věděla moc dobře, že Mel tady musí zůstat. Nemůže se procházet po Cuchulainu.

Odešli jsme do druhé ložnice a zamkli dveře. Mel zhasla světla a vlezli jsme do postelí. Leželi jsme v otřásající se temnotě tak dlouho, že jsem si začal myslet, že Mel usnula i přes vibrace motoru. Záviděl jsem jí. Už více než dvacet hodin jsme oba bez přestávky pracovali a teď jsem nedokázal zastavit mozek. Neustále jsem se vracel k objevu Božské základny a k našemu rozhodnutí tam letět. Znovu jsem seděl u panelu brouka a letěl prostorem. Nakonec Mel tiše řekla: „Jayi?“ Vrátil jsem se z velké dálky. „Co je?“

„Co se mnou bude?“

„Budeš se mít dobře jako všechny dívky a ženy na Erinu. Všechny tam chovají jako v bavlnce, pokud nejsou jako moje mamka a nebrání se tomu. A až se tam dostaneme, budeme všichni bohatí. Budeš moci létat na Paddyho poklad tak často, jak budeš chtít.“

Odfrknutí v temnotě vedle mě znamenalo buď znechucení nebo zoufalství. „Teď nemyslím Erin, ty blboune – nebo Paddyho poklad. Mám strach, co bude za pár dní. Jestli je Cuchulain v tak hrozném stavu, jak všichni říkají, nedoletí na Erin. A Božskou loď jsi viděl. Obytné prostory jsou tam maličké. Možná doletí na Erin v rekordním čase, ale nikde tam pro mě není skrýš.“

Mel měla pravdu a já byl největší idiot na světě. Nemohla za to ani doktorka Eileen, protože jsem to byl já, kdo Mel dovedl na brouka na Paddyho pokladu a dovolil jí zůstat. Když jsem o tom teď přemýšlel, došlo mi, že jsem měl trvat na tom, aby odešla hned, jak jsem brouka znovu spatřil.

„Takže?“ řekla Mel nakonec.

„Zeptám se Dannyho Shakera. Určitě něco vymyslí.“

„Chceš říct, že ty ne?“

„Možná motory Cuchulainu potřebují jen generálku a pak domů doletíme.“

Na to Mel neřekla nic. Strašlivé otřesy odpověděly za ni. Motory brzy odejdou. Ale mě nenapadalo nic dalšího.

Leželi jsme beze slova v nepříjemné temnotě, tak husté, že by se dala krájet. Nakonec se mi podařilo to, po čem jsem tolik toužil. Usnul jsem.

Kapitola dvacátá devátá

„Jayi?“

Procitl jsem z hlubokého spánku. Pocity se do mě zařezávaly jeden za druhým. Volný pád. Tma. Ticho. Studená ruka na mé tváři.

„Jayi!“ Byl to hlas doktorky Eileen, naléhavý šepot u mého ucha.

„Co se děje?“ Motory lodi byly vypnuté.

„Nic. Ššš! Nechci vzbudit Mel. Pojď.“ Tahala mě za rukáv.

„Počkejte.“ Musel jsem se vyplést. Mel mě ve spánku objala jednou rukou. Jakmile jsem se vyprostil, vyplul jsem za doktorkou Eileen do obývacího pokoje.

„Co se děje?“ Viděl jsem, že světla jsou hodně ztlumená a malá dioda komunikátoru blikala jako rudé oko v temnotách.

„Tys to neslyšel?“ Doktorka Eileen už nešeptala. „Kéž bych mohla spát tak jako ty a Duncan. Pořádně jsem s ním zatřásla, ale spal dál. Je to asi dvě minuty. Volal kapitán. Jsme venku z Oka. Shaker chce, abychom šli na můstek.“

„Ale proč jste šeptala?“

„Chceš vysvětlovat Mel, proč s námi nemůže na můstek?“

A to jsem si myslel, že s ní mám problémy jen já.

„Máme tady velký problém.“ Šel jsem za doktorkou Eileen a zamkl dveře obytných prostor. „Pokud motory Cuchulainu nevydrží cestu domů, budeme mít potíže s Mel.“

Cestou na můstek jsem vysvětloval, že Božská loď je tak malá, že tam se nic neschová ani na minutu.

Doktorka Eileen poslouchala, ale myslím, že duchem byla někde jinde, protože když jsem skončil, řekla: „Přeháníš, Jayi. Když na Erin poletíme v Božské lodi, nebudeme muset Mel schovávat, protože tam budeme hned. A zbylí členové posádky nejsou zvířata, to víš sám. Teď mají radost, že našli Základnu a Božský pohon a určitě mají lepší náladu, než když se ploužili bahnem na Paddyho pokladu. Vím jistě, že se k Mel, až zjistí, že je na palubě, budou chovat s respektem.“

Nemělo cenu se hádat. Doktorka Eileen neviděla tvář Joa Munroa, když Mel strhl košili. Neslyšela, jak si Rony O’Donovan a Connor Bryan povídají o ženách. Členové posádky nebyli zvířata, to by byla pro zvířata urážka.

Problém byl v tom, že doktorka předpokládala, že všichni kosmonauti jsou jako Danny Shaker, ale to se mýlila. Když jsme přišli na můstek, stál klidně vedle pilotní sedačky, v hladce vyholené tváři měl zamyšlený výraz a vlasy úhledně stažené do culíku. Vedle něho Tom Toole. Monitory za nimi zobrazovaly volný prostor a Božskou loď vlečenou za Cuchulainem.

„Přesně ti lidé, které jsem chtěl vidět,“ řekl Shaker přívětivě. „Řeknu vám, co je nového. Zaprvé, Božský pohon. Je tam v té vývrtkové lodi. Funguje a my víme, že ho můžeme použít. To jsou dobré zprávy. Teď špatné zprávy: Cuchulain. Motory ještě pořád pracují, ale nikdo z nás nevěří, že by byly schopny cesty na Erin.“

Doktorka Eileen vypadala zmateně. „To snad nejsou tak špatné zprávy. Copak se do Božské lodi všichni nevejdou?“

„Vejdou.“ Danny Shaker hovořil k doktorce Eileen, ale hleděl na mě zvláštním tázavým pohledem. Lekl jsem se. Něco se změnilo. Viděl jsem to na Tomovi Toolem stejně jako na Dannym Shakerovi. Tom se zubil nějakému soukromému žertíku a pokukoval po doktorce Eileen.

„Místa je tam dost,“ řekl Danny Shaker. „A i kdyby nebylo, dá se doletět desetkrát na Erin a zpět dřív, než bychom opravili motory na Cuchulainu.“

„Tak v čem je problém?“ doktorka Eileen změnila hlas. Vytušila, že něco není v pořádku.

„Posádka. Víte, měli poradu. A nelíbí se jim dohoda, kterou jsme uzavřeli. Vůbec se jim nelíbí.“

„Á.“ Doktorka Eileen se bez vyzvání usadila v pilotní sedačce. „Takže takhle to je. Trochu vydírání. Musíme souhlasit s lepšími podmínkami pro vás nebo nás neodvezete domů? No, kapitáne Shakere, nevím, jestli v tom máte prsty sám nebo je to opravdu i posádkou. Ale každopádně se asi nedohodneme. Potřebovali jsme vás pro cestu k Paddyho pokladu a abychom se dostali k Jehle a Oku. Ale teď už vás nepotřebujeme. James Swift mě ujistil, že je schopen sám pilotovat Božskou loď. Máte něco proti tomu?“

„Věřím, že James Swift by Božskou loď řídit dokázal.“

„Takže zůstaneme u původní dohody. A já jsem ráda, že tomu tak je – protože vy s Cuchulainem nás nemůžete odvézt domů, k čemuž jste se zavázal. Navrhuji, abyste šel a informoval zbytek posádky, ať jsou kdekoli.“

Tom Toole se zasmál a Danny Shaker se na něho nespokojeně zamračil. „Myslím, že původní body dohody už nemohou platit, doktorko,“ řekl. „James Swift možná ví, jak řídit Božskou loď, ale neučiní tak. Z několika důvodů. Zde je jeden z nich.“

Otočil se a vydal hvízdavý zvuk, který jsem poprvé uslyšel v Muldoonském kosmodromu. Patrick O’Rourke vešel na můstek. Za sebou za rudé vlasy táhl tělo Jima Swifta. Jeho tvář byla strašlivě zřízená a zalitá krví. O’Rourke ho pustil a on doplul až k nám.

Doktorka Eileen zalapala po dechu. Už se k němu blížila. Na Erinu, nebo ve vesmíru. Pacient má vždy přednost.

Já jsem si myslel, že Jim Swift je mrtev, ale doktorka Eileen mu nahmatala puls a nahlížela pod víčko.

„Může si za to zcela sám,“ řekl Shaker. „Pustil se do křížku s Alanem Kiernanem – a Swift to vyprovokoval. Je to tak, Pate?“

O’Rourke přikývl. „Ten zatracenej blázen praštil Alana jako první. Může bejt rád, že žije. Kdybych nezakročil…“ Hlas mu zaburácel hluboko v hrudi.

Doktorka Eileen skončila rychlou prohlídku. „Nevypadá to tak vážně,“ řekla. „Má zlomený nos a teče mu krev. O vědomí přišel při zásahu do spánku, je tam modřina. Bude se cítit hrozně, až se probere, ale to bude během několika minut. To mu nezabrání, aby nás odvezl domů.“

Danny Shaker stál s rukama založenýma. Udělal nenápadné gesto a Pat O’Rourke i Tom Toole beze slova odešli.

Shaker se postavil před doktorku Eileen. „Zmínil jsem se o několika důvodech, proč doktor Swift nebude moci řídit Božskou loď. Ta rvačka je jen jedním z nich a nikoli nejdůležitějším. Jak jste odhadla, posádka chce změnit dohodu. Ale ne tak, jak si, zdá se, myslíte.“

„A jak tedy?“ Doktorka Eileen otírala krev ze Swiftova obličeje cípem vlastní košile. Nezvedla oči.

„Mí muži věří, že jsou právoplatnými majiteli Božské lodi a Božského pohonu a že vy na něj nemáte žádný nárok. Jsou kosmonauti a jako takoví mají oni jediní zaručen nárok na věci nalezené ve vesmíru. Vy a vaše skupina jste Suchozemci a takové právo nemáte. Posádka se však přesto chce dohodnout, chtějí vám dát Cuchulain.“

Doktorka Eileen strnula a její prsty na spánku Jima Swifta se zarazily. „To je naprosto absurdní návrh a vy to víte. Cuchulain není v letuschopném stavu. Sám jste říkal, že není schopen doletět zpět na Erin.“

„Říkal jsem vám, že kdybych chtěl s touhle lodí doletět na Erin, dokázal bych to.“ Soudě podle jeho nevzrušeného hlasu mohl zrovna tak probírat drobnou změnu letového plánu. „Ale já nemusím letět Cuchulainem, doktorko, Vy ano. Vy a doktor Swift. Ještě před půl hodinou se před posádkou vychloubal, jaký je skvělý pilot a mechanik. A kromě toho, že je taky vědec. Teď bude mít příležitost to dokázat.“

Danny Shaker se obrátil ke mně a chlad z jeho hlasu zmizel. „Ale ty, Jayi, ty už nic dokazovat nemusíš. Muži souhlasí, že už jsi to dokázal. Když jsme opustili Paddyho poklad, rozhodl ses, že se staneš členem posádky. A dostal jsi nářez. Když to bylo nutné, zabil jsi muže. Posádka jednohlasně rozhodla: Joe Munroe dostal, co si zasluhoval. Tvoje místo je mezi námi.“

„Hlasování.“ Doktorka Eileen pustila Jima Swifta a vstala, aby Dannyho Shakera zpražila pohledem. „Na žádné z vašich lodí se nehlasuje, kapitáne Shakere a vy to víte. Posádka se řídí vašimi rozkazy. A nikoli vy jejich. Bože, jak jsem mohla být tak hloupá a tak dlouho vám důvěřovat. Pokud je zde snaha obrat nás o něco, co nám patří – včetně našich životů, jak to tak sleduji – pak pochybuji, že něco takového vymyslí posádka. Na to jsou moc hloupí. Cokoli takového pochází z vaší hlavy a odnikud jinud.“

„Vy mi lichotíte, doktorko.“ Shaker natáhl ruce a strčil si je do kapes. „Loď může mít jen jednoho kapitána, to je pravda, jinak nastává chaos. Ale já své posádce spíše sloužím, než abych byl jejím pánem. Oni, ne já, rozhodli o osudu Božské lodi. Oni, ne já, nabídli Jayi Harovi místo mezi sebou – přestože já s nimi naprosto souhlasím.“ Znovu se obrátil ke mně. „Ještě jsi neřekl ani slovo, Jayi, přestože se hovoří o tobě. Co ty na to? Měl bych tě rád na palubě. Nikdy bych to neříkal před Patem O’Rourkem nebo Tomem Toolem, ale máš větší potenciál než kdokoli jiný na palubě Cuchulainu. Podepiš smlouvu a já tě naučím všechno, co znám.“

Ta slova mě měla zlákat a málem se to povedlo. Ale najednou jsem si uvědomil, co mě Danny Shaker mohl naučit. Jak pronásledovat Paddyho Endertona a uštvat ho k smrti. Jak zmanipulovat doktorku Eileen a mě a Mel a kdoví koho ještě, abychom ho dovedli k Božské základně a Božskému zdroji. Jak oklamat vlastního bratra tak, aby to byly ruce Stana Shakera, které teď vězely v jeho kapsách.

To všechno jsem si myslel, ale nebyl jsem takový blázen, abych o tom mluvil. Doktorka Eileen, Jim Swift a já se nikdy nedostaneme s Cuchulainem na Erin. Věděl jsem to a věděl to jistě i Danny Shaker. On by možná Cuchulain opravil, ale my ne. Nechat nás tady a odletět v Božské lodi znamenalo odsoudit nás k pomalé smrti, až nám dojde jídlo, voda a vzduch.

Mohli jsme bojovat jedině teď, když byl Danny Shaker sám a neozbrojený. Pak bychom se mohli dostat nahoru do ubytoven a vzít si zbraně, kterými byla vybavena skupina doktorky Eileen při cestě na Paddyho poklad.

Zdálo se mi, že zvenčí slyším slabé zvuky. Nikdo nevstoupil, ale připomnělo mi to, že Tom Toole nebo Pat O’Rourke tu mohou být každou chvíli.

Musel jsem Shakera ukolébat a předstírat, že se přikláním na jeho stranu a to velice rychle.

„Chci jít s vámi,“ řekl jsem. „Ale co Mel Fury? Mohla by taky–“

Nikdy jsem nedokázal lhát. Muselo to být poznat, protože Shaker hned vytáhl pravou ruku z kapsy. Měl v ní pistoli.

„Hezký pokus, Jayi, ale já už jsem na to moc starý.“ Viděl, jak jsem vyrazil kupředu. „Na to radši zapomeň. Normálně zbraně nenosím, ale výjimka potvrzuje pravidlo. A nikdy bych nenosil nenabitou zbraň.“

Stál zády ke vstupu na můstek. Nepřicházely odtud žádné další zvuky, ale měl jsem pocit, že jsem něco zahlédl: záblesk pohybu ve velkém zakřiveném zrcadle v chodbě.

Někdo tam byl. Mohl to být Tom Toole nebo někdo jiný z posádky – nebo, i to bylo možné – to byla Mel. Musela by se zbláznit, aby vylezla z úkrytu.

Ale Mel byla blázen, to bylo součástí jejího kouzla.

„Neodpověděl jste na mou otázku.“ Chtěl jsem mluvit nahlas, ale hlas mi skřípal a přeskakoval. „Vy jste chtěl Mel na Cuchulainu. Vy jste ji v tom podporoval.“

Už jsem viděl odraz. To nebyla Mel. Bylo to na ni příliš velké.

Cítil jsem okamžik zoufalství. A pak jsem si uvědomil, že nově příchozí je Duncan West. Stál u vstupu na můstek a držel pistoli – bílou pistoli Waltera Hamiltona.

Vrhl jsem se vzduchem přímo na Dannyho Shakera. „Teď!“ křikl jsem, když jsem byl jen pár stop od něho. Nedoufal jsem, že bych Shakera mohl odzbrojit nebo srazit k zemi, ale chtěl jsem ho zaměstnat, aby Duncan získal převahu.

Danny Shaker se skoro nepohnul, ale přesto jsem ho úplně minul. Plachtil jsem dál, až jsem tváří narazil do strany velkého monitoru. Držel jsem se za nos, přesvědčen, že musí být zlomený, tak jako Swiftův a omráčené se motal ve vzduchu.

Duncanu Westovi jsem však dopřál čas, který potřeboval. Dostal se doprostřed místnosti. Stál vedle Dannyho Shakera se zdviženou pistolí. A Shaker svou skláněl.

Ale Duncan prošel kolem Dannyho Shakera.

„Duncane!“ doktorka Eileen vykřikla a já totéž slovo vyrazil se sprškou krve z mého nosu.

„Šetřete si dech.“ Shaker kývl na Duncana, který si klidně pistoli zastrčil za opasek.

„Je to už dávno, co jsme si já a Duncan trochu promluvili,“ pokračoval Shaker. „Rozhodl se ještě dřív, než jsme vyrazili z Muldoonské základny. Už ho nebavilo, jak se k němu všichni chovali. A chtěl být na straně vítězů. Je to tak, vrchní mechaniku Weste?“

Duncan přikývl. Usmál se na nás. Byl to stejný krotký, okouzlující a nicneříkající úsměv, který jsem znal celý život.

„Je to škoda – tedy, myslím pro vás, doktorko,“ pokračoval Danny Shaker. „Protože pokud je ve Čtyřiceti světech muž, který by dokázal Cuchulain postavit na nohy tak, aby doletěl, jsem přesvědčen, že je to Duncan. Ale ten poletí s námi.“

Otočil se ke mně. „A co ty, Jayi? Nevzdáváš se a to je nejdůležitější vlastnost dobrého kosmonauta. Rád bych tě měl na své straně. Ale teď už to říkám naposledy.“

Zavrtěl jsem hlavou a Danny Shaker si povzdechl.

„Tak to je všechno. Nakonec budeš přece jen víc po matce než po otci. Duncan a já už musíme jít. Zbytek posádky už čeká. Tak tedy sbohem. A všem vám přeji hodně štěstí. Opravdu doufám, že se dostanete zpět na Erin.“

„Počkejte,“ ozvala se doktorka Eileen. Teď se přiblížila k Dannymu Shakerovi. Duncan si významně položil ruku na pistoli.

„Nech toho, Weste,“ řekla káravě. „Víš, že nesnáším násilí. Jen chci kapitánu Shakerovi něco říct. Chviličku.“

Shaker kývl na Duncana. „Tady nebude zapotřebí zbraní. Běž napřed a řekni Tomovi, že už jdu.“ A když Duncan opustil můstek: „Nuže. Poslouchám, doktorko.“

„Necháte nás jako ztroskotance uprostřed Bludiště na lodi s dodělávajícími motory. Můžete předstírat, že máme šanci dostat se domů, ale oba víme své. Kdo zůstane na Cuchulainu, je odsouzen k smrti. Já sama to dokážu unést. Ve vesmíru se umírá jako všude jinde.“

„Lépe než jinde. Jste moudrá žena, doktorko Xavierová, a statečná. Škoda, že nejste muž. Byl by z vás výborný kosmonaut.“

„Nepotřebuji lichotky, na to už jsem stará, ale Jay Hara a Mel Fury, to jsou ještě děti. Jay chce zůstat se mnou, protože ho znám od mala a nechce mě zradit. Ale chci, abyste ho vzal s sebou, ať si říká, co chce. A Mel také. Nezabíjejte děti, Dane Shakere. To je pod vaši úroveň.“

Shaker si povzdechl a zavrtěl hlavou. „Jste výborná diplomatka, doktorko. Ale má to jeden háček: Mýlíte se. Jay a Mel už nejsou děti. Podívejte se na ně. Z něho se během několika měsíců stal tvrdý a sebejistý mladý muž. Byla by to urážka – bylo by nebezpečné – zacházet s ním, jako s dítětem. A podle toho, co mi říkal Duncan, je Mel Fury mladá žena. Myslím, že se do ní sám zakoukal, ale na rozdíl od ostatních členů posádky je absolutní gentleman.“

„Takže musím říci ne. Připouštím, že většinu činů své posádky ovládám, ale znám své meze. Byl bych blázen, kdybych vzal ženu – jednu ženu – na palubu Božské lodi. Své posádce něco dlužím, ale tohle není ten správný způsob, jak jim to dát. Až provedeme zkušební let, podíváme se znovu na Paddyho poklad. Vsadím se, že uvnitř najdeme dost žen pro všechny. Tolik tedy k našim plánům. Teď mě omluvte. Pohon čeká.“

Shaker kývl k jednomu z monitorů. Božská loď se vznášela uprostřed. Znovu jsme viděli purpurové, kouřové prstence, klouzající podél lodi a ztrácející se v temnotách za ní. „Sbohem, doktorko. A mnoho štěstí. Doufám, že se ještě někdy uvidíme. Někdy, někde. A také sbohem a mnoho štěstí tobě, Jayi. Kéž bys věci viděl jinak a letěl se mnou. Ale pamatuj si zlaté pravidlo: Nevzdávej to – nikdy.“

Otočil se a bez dalšího slova odešel. S jeho odchodem ze sálu vyprchaly poslední zbytky života a naděje. Doktorka Eileen se zabořila do pilotní sedačky, hlavu skloněnou zoufalstvím a vyčerpáním. Jim Swift sebou začal cukat a sténal. Pak omámeně pohnul hlavou a odletěl pár stop od ní.

A já, ten „tvrdý a sebejistý mladý muž“, se kterým už nemohli zacházet jako s dítětem? Já jsem si napuchlou tvář a krvácející nos opřel o chladnou kovovou stěnu kabiny a brečel jsem, až se s krví smísily velké těžké slzy a vznášely se po řídicím sále.

Kapitola třicátá

Eileen Xavierová neztrácela čas litováním sebe nebo ostatních.

Rychle prohlédla Jima Swifta, přistoupila ke mně a zabručela: „Nic tak hroznýho se ti nestalo. Koukej přestat. Teď tady velíš. Jdu pro Mel a přivedu ji sem.“

Myslím, že tak hrubá byla schválně. Její výrok, že teď velím, mě překvapil, ale do pohybu mě uvedl jiný. Nemohl jsem připustit, aby Mel Fury dorazila na můstek a našla mě, jak fňukám a prolévám slzy.

Jakmile doktorka Eileen odešla, opustil jsem stěnu kabiny. Chodbou jsem došel do koupelny, namočil dva ručníky v ledové vodě a odnesl je zpět na můstek. Otíral jsem si tvář a opatrně také nos a přemýšlel, co udělám s Jimem Swiftem. Právě se probíral, ale současně s tím také kolem sebe začal máchat rukama a kopat nohama. Možná si myslel, že ještě pořád bojuje. Ať to bylo jakkoli, nebylo bezpečné se k němu přibližovat. Jediný zásah jednou z těch kmitajících pěstí a byl bych na tom hůře než on.

Nakonec jsem ho popadl za jednu paži a v témže okamžiku jsem mu namočený ručník hodil do obličeje. Probral ho buď chlad nebo bolest, protože zalapal po dechu a chňapl po ručníku.

„Áááá!“ sténal. „Kde jsem?“

„Na můstku Cuchulainu. Budete v pořádku. Nesahejte si na nos!“

Pozdě. Přiložil se mokrý ručník na tvář. Jakmile se dotkl nosu, znovu vyjekl a vytřeštil levé oko. Slepě se rozhlížel kolem, až jedno oko zaostřil na mě.

„Máte zlomený nos,“ řekl jsem. „Otřete si krev, chcete-li, ale velice opatrně.“

Něco zabručel a pak si velice opatrně přiložil ručník na spánek a opuchlé pravé oko. „Nos mi nevadí. Tady to hrozně bolí. Co mě praštilo?“

„Alan Kiernan. Pral jste se. On vyhrál.“

„Něco, co ještě nevím, bys mi říct nemohl?“ mumlal Swift. Říhl a chvíli jsem si myslel, že bude zvracet. Ale on si jen položil ruku na břicho a civěl na mě napuchlým okem. „Ty taky?“

„Já nevím, jestli mám zlomený nos.“ Sundal jsem si ručník z obličeje. „Možná je to jen naražené.“

„Taky Kiernan?“

„Ne. To jsem si udělal sám.“

„Nosu je to jedno.“ Jim Swift se pokusil otevřít pravé oko, ale neuspěl. Celá pravá část obličeje od nosu k pravému uchu byla rudá a opuchlá. Ale mozek mu fungoval bezchybně, protože ukázal na Božskou loď na monitoru, kolem které se míhaly prstence jasnější než předtím. „Startují pohon. Kdo to dělá?“

„Posádka Cuchulainu. Tedy ti, kteří bývali posádkou Cuchulainu. Myslím, že teď jsme to my.“

Jim by se to stejně někdy musel dozvědět, tak proč ne teď. V krátkosti jsem ho seznámil s událostmi od příchodu Dana Shakera a Torna Tooleho na můstek až k jeho konečnému odchodu. Vynechal jsem zmínku o tom, že Jim rvačku vyprovokoval a nezmínil jsem se ani o tom, že mě Shaker lanařil k sobě.

Než jsem skončil, Jim mě přerušil. Okem Kyklopa se rozhlížel po řídicím sále. „Doletět s touhle troskou na Erin? Nikdy. Duncan říkal, že ty motory vydrží ještě dva kratičké lety a je konec. Pokud by s nimi neprovedl některé z jeho opravářských kouzel.“

K Duncanově změně stran jsem se ještě nedostal. Když jsem to vysvětlil, Jim se postavil za pilotní sedačku. Tentokrát si držel ručník přes celou tvář. „Tak to je konec. Trosečníci uprostřed vesmíru. Dokážeš letět s Cuchulainem?“

„Vím, jak na to, ale nevím, jak daleko se dostaneme, když jsou motory v takovém stavu.“

„Cokoli je lepší než nic.“ Swift vykoukl zpoza ručníku a ukázal na monitor. „Rychle nás odsud dostaň. Teď hned.“

Ukazoval na Božskou loď. Světlé prstence teď rychleji a rychleji prokmitávaly kolem vývrtky.

„Dělej, Jayi,“ řekl, když jsem váhal. „Rychle s námi pohni. Copak nevidíš, že spouštění je skoro hotové? Teď může přijít každou chvíli ráz. Někdo na té lodi se zbláznil. Pokoušel jsem se je varovat, ale oni se připravují na skok na plný výkon.“

Nechápal jsem, o čem mluví, ale naléhavému tónu jeho hlasu jsem rozuměl. Skočil jsem do pilotní sedačky a připravil spuštění motorů Cuchulainu. Brzy poletíme. Pak jsem zaváhal. Budou motory fungovat, až je nahodím, nebo vyletí do vzduchu?

Stále jsem ještě váhal, když se objevila Eileen Xavierová a Mel.

„Co –“ začala doktorka Eileen.

„Teď ne.“ Jim Swift ji přerušil. „Nejdřív uhneme, pak budeme mluvit. Jayi?“

„Připraven.“ Tedy, tak připraven, jako vždy.

„Tak jedem.“

Odeslal jsem poslední povel. Cuchulain ožil, strašně sténal a chvěl se. Poháněl jsem loď vpřed pouhou silou vůle.

Vibrace se stupňovaly. Čidla na motorech ukazovala, že jsou nebezpečně přetěžována. Seděl jsem s prstem na vypínači. „Nemůžeme –“

„Ještě pár vteřin, Jayi.“ Jim Swift civěl na monitor a ukazoval na Božskou loď. Byla teď znatelně menší, ale naše loď se chvěla tak, že všechno bylo rozmazané.

„Víc to nejde!“ Stiskl jsem tlačítko a vibrace ustaly.

„Doufejme, že to bude stačit.“ Jim Swift si mumlal spíš pro sebe. „Bude muset.“

„Muset co?“ ptala se Mel, ale nikdo neodpověděl.

Zdálo se, že na Božské lodi se nic nemění. Jen tančící prstence už možná nebyly tak jiskřivé.

„Vyzařované spektrum se přesouvá do ultrafialové.“ Jim Swift zapomněl na černé oko a zlomený nos. „Teď to bude každou chviličku. Modlím se. A to jsem ateista.“

Než to řekl, všechny prstence kolem lodi zmizely. Božská loď visela nehybně v prostoru bez jediného světélka.

Jim Swift zalapal po dechu a doktorka Eileen si povzdechla. „Takže to nakonec nefunguje,“ řekla. „Všechna ta námaha byla k ničemu.“

Civěl jsem na loď na monitoru a myslel na Dannyho Shakera. On a jeho posádka teď byli trosečníky stejně jako my. Jistě najde způsob, jak nás všechny dostat domů. Přes všechno, co se stalo, jsem v něho měl zvláštní důvěru.

„Podívejte na hvězdy,“ řekla Mel najednou. „Mají takhle vypadat?“

Božská loď se nehýbala. Ale její okolí jako jasné body nějakého obrovského kola, celé hvězdné pozadí, se otáčelo. Sledovali jsme, jak se celé rotující souhvězdí začalo smršťovat ke společné ose, kde seděla loď jako klidné oko gigantického víru.

„Interciální stažení prostoru,“ řekl Jim Swift. „A silné zakřivení časoprostoru. Jestli to tak bude pokračovat –“

Nepokračovalo. Hvězdy se s bliknutím vrátily zpět. A v tom okamžiku Božská loď zmizela. Ne tak, že by prudce zrychlila a ztratila se nám z dohledu. Ani se nepohnula, ani neblikala nebo ztrácela. Prostě zmizela.

„Božský pohon,“ řekl Jim Swift tiše. „Celý život jsem čekal na tenhle okamžik. Ale v jedné věci jsem se mýlil. Bál jsem se, že využití energie vakua bude mít trvalý vliv na strukturu časoprostoru. Vypadá to, že nikoli. Od Izolace uplynulo dost času, aby se vše vrátilo do normálu. Můžeme –“

Už jsem nikdy nezjistil, co můžeme, protože v tom okamžiku Mel vykřikla a všechny kontrolky v kabině se rozsvítily. V místě, kde před chvílí stála Božská loď, se objevilo mnohobarevné kolo. Nabíralo na síle a intenzitě, až za chvíli zaplnilo celé monitory. Automatické zatemňování fungovalo, ale na prudce se zvyšující záři nestačilo. Senzory byly přetíženy a všechny monitory zhasly zároveň.

Za okamžik zhasla na Cuchulainu všechna světla Čekal jsem v chvějivé temnotě a cítil, že budu zvracet. Mým tělem procházela energie, mačkala, kroutila, tahala a svíjela. Před chvílí jsem byl ve stavu beztíže. Teď jsem visel v gravitačním poli, jehož směr se měnil každým zlomkem sekundy – nahoře bylo nad hlavou, pak pod nohama, pak na jedné straně, hned zas na druhé. Všechno kolem mě, volný nábytek, s třeskotem dopadalo na stěny řídicího sálu. Celá konstrukce Cuchulainu sténala a skřípěla pod nemilosrdným tlakem.

Pokud to pro mě bylo hrozné, pro Jima Swifta to muselo být ještě horší. Já netušil, co se děje, ale on to věděl naprosto přesně. Mé pocity, když to všechno ustalo, byly naprosto osobní – měl jsem radost, že už skončila ta strašná, motavá závrať.

Nejdřív byla jen tma, ale pak se jeden po druhém monitory opět rozsvítily. Sál byl matně ozářen světlem hvězd a to mi stačilo, abych rozeznal obrysy dalších tří lidí v kabině. Mel se se zbělelými klouby tiskla k Eileen Xavierové a Jim Swift se vznášel poblíž hlavou dolů.

„Co bylo, proboha, tohle?“ Hlas doktorky Eileen přesně odpovídal mým pocitům. Nedá se popsat, jaký je to pocit, když vám neznámá síla manipuluje s vnitřnostmi.

„Říkejme tomu časoprostorová pomsta.“ Jim Swift se zachytil o stěnu kabiny a pomalu se otáčel, až byl v normální poloze. „Toho jsem se obával. Pokoušel jsem se je varovat, ale nikdo mě neposlouchal.“

„Vy si myslíte, že kdykoli kdokoli předtím použil Božský pohon, byla oblast vesmíru takhle ovlivněna?“ řekl jsem.

„Ne, myslím, že ne. To se stalo teď a pokaždé od doby Izolace. Ale kdysi to tak nebývalo. To znamená, že Božský pohon se nesmí používat. Možná už ho nikdy nebudeme moci použít.“

„Ale oni ho právě použili.“ Mel se pustila doktorky Eileen a zdálo se, jako by si ani neuvědomovala, jak křečovitě se držela. Ukázala k místu, kde ještě před pár minutami byla Božská loď. Doktorka si zatím lítostivě mnula horní paži. „Viděli jsme, jak ho použili,“ řekla.

„To jistě.“ Jim Swift přikývl a sykl, když pohnul hlavou. „Víš, kam chtěli letět?“

„Na zkušební let,“ řekl jsem. „Možná na Erin.“ Kvůli Mel jsem nedodal, že jejich další zastávkou může být Paddyho poklad.

„Erin nemůže být dál než světelnou hodinu.“ Jim se opatrně dotkl nosu a znovu sykl. „Taková cesta je pro Božskou loď nic. Ale vsadil bych krk, že pokud letěli na Erin, nedorazili tam. Vlastně se klidně vsadím, že nikdy nedorazí.“

„Kdepak tedy jsou?“ zeptala se doktorka Eileen. Viděl jsem, že je zmatená.

„To je otázka, na kterou se snažím odpovědět celý život.“ Jim Swift se dobelhal k pilotní sedačce a usadil se. „Mohl bych říci, že jsou tam, kde všichni, kdo použili Božského pohonu v okamžiku Izolace nebo poté. Ale to není moc dobrá odpověď.“

„To není vůbec žádná odpověď,“ řekl jsem. V řídicím sále bylo vedro, ale já se třásl. Pokud Danny Shaker a jeho zabijácká posádka nedoletěli na Erin… „Chcete říct, že Božská loď je pořád někde tady, jen ji nevidíme?“

„Uklidni se, Jayi,“ řekla doktorka Eileen. „Všichni jsme nervózní.“

A Jim Swift dodal s nepochopitelným uspokojením v hlase: „Všichni se pěkně uklidníme. Posadíme se a já vám řeknu, co si myslím, a co vím – bohužel se obávám, že je to něco jiného, než bych sám chtěl.“

Eileen Xavierová se posadila. Po chvíli jsme ji s Mel následovali.

„Kéž by tady byl Walter Hamilton, aby mohl začít,“ pokračoval Jim, „protože to, co budu říkat, mám částečně od něho a nevím, kolik z toho jsou jen dohady. Začalo to všechno už dávno. Dávno před Izolací, před Božským pohonem. Lidé se šířili po galaxiích, po hvězdách. Ale dělali to pomalu, na lodích, které se ani neblížily rychlosti světla. O prvních kolonistech na Maveen a Čtyřiceti světech toho moc nevíme, ale Walter Hamilton věřil, že na Erin dorazili na multigenerační, kulturně homogenní lodi. Tvrdil, že je schopen většinu jmen a názvů vystopovat do jediné oblasti původního sídliště.

Za to ručím, ale vím skoro jistě, že staří cestovatelé to dělali takhle pomalu, hvězdu za hvězdou, planetu za planetou. Lidstvo objevovalo, vyvíjelo se a kolonizovalo tímto způsobem už tisíce a tisíce let. Nikdo ve Čtyřiceti světech neví, jak dlouho to trvalo. Pak někdo někde, nějaký neznámý mladý génius vynalezl Božský pohon.“

„Génius ano,“ zamračila se doktorka Eileen. „Ale mladý génius?“

„Ano.“ Jim Swift jí věnoval opuchlý nesouměrný úsměv. Zmlácený, nebo ne, dlouho mu netrvalo a opět začal dávat najevo svou převahu. „Mladý génius a taky mladý umřel, nebo ho moc neposlouchali, když předal svůj vynález k užívání. Jak to vím? Jednoduše. Kdokoli učiní nějaký převratný objev, musí být mladý, ne starý. Velké objevy mohou učinit jen lidé, kteří nemyslí v zaběhlých kolejích. A myslím, že lidé vynálezci moc nenaslouchali, protože kdokoli je tak chytrý, aby vynalezl takový pohon, musí také chápat, jaké následky může mít jeho využití.

Božský pohon, to je perfektní něco-za-nic zařízení, večere zdarma. Ale je to jen iluze. Sami jste viděli, jak malá byla pohonná jednotka v té lodi. Stokrát menší než pohonné jednotky Cuchulainu a přesto dokázala přenést lodi od hvězdy k hvězdě.“

„Tak odkud se ta síla bere? Odkud Božská loď čerpá energii?“

„No, pokoušel jsem se to vysvětlit Alanu Kiernanovi a těm dalším blbounům. Božský pohon využívá vakuové energie časoprostoru a vytvoří most z jednoho místa na druhé. K dispozici je obrovské množství energie, ale nikoli nevyčerpatelné. A není to jako pumpovat vodu ze studny, která vás varuje, než ji úplně vyčerpáte, protože vody teče stále méně a pumpa jde tíž a tíž. Tohle spíš připomíná kamenný most. Celé roky po něm mohou jezdit náklady a nikdy nikoho nenapadne, že most je přetížený. A pak, jednoho dne, bez varování, se celá věc zřítí.

Tohle se stalo s Božským pohonem – až na to, že tady nemluvíme o letech používání, ale mnoha, mnoha staletích. Ta doba byla tak dlouhá, že lidé se na to začali naprosto spoléhat. Zapomněli, že Božský pohon má své meze. Dávno už hodili do šrotu staré, pomalé multigenerační lodě.

A pak jednoho dne se most zhroutil. Energie vakua se dostala pod kritickou mez. Božský pohon přestal fungovat – všude a najednou. Kterákoli loď se pokoušela po tom mostě přejet, spadla do vody.“

„Do vody?“ řekl jsem. Přestal jsem mu rozumět.

„Promiň. To je jen přirovnání. Božský pohon vytvořil most časoprostorem, krátké spojení z jednoho místa na druhé. A když se most zřítil, loď, která chtěla proletět, vypadla z časoprostoru.“

Teď už nechápala ani Mel. „Vypadnout z časoprostoru,“ řekla. „Jak je možné vypadnout z časoprostoru? Vždyť není kam vypadnout.“

„Já vím. Ale lépe vám to vysvětlit nedokážu. Řekněme, že loď opustila náš vesmír a dostala se někam mimo vesmír, který dokážeme pochopit.“

„Ale to pořád nedává smysl,“ stěžoval jsem si. „Tedy, řekněme, že pohon najednou přestal fungovat, jak říkáte. Každá loď s Božským pohonem přece neletěla v ten den. Spousty lodí musely zbýt.“

„Jistě, zbyly, ale chápej, ten most nebyl viditelný. Nikdo ho neviděl, aby řekl, hej, je poškozený, nebo, hej, zmizel. Nikdo nevěděl, že most je pryč. Pokud byli příliš blízko, když se Božská loď pokoušela o mezihvězdný skok, mohli být zničeni tím, co před chvílí málem zničilo nás. Pokud však lidé nebyli příliš blízko, věděli jen, že Božská loď zmizela. A to bylo normální. Loď vždycky při skoku zmizela. Jistě, lidé na druhém konci hned zjistili, že něco není v pořádku, když loď nedorazila, ale kdyby se to stalo v tvém systému, jediné, co by tě napadlo, by bylo poslat tvou Božskou loď na druhou stranu, abys zjistil, co je za problém.“

„Za chvíli už nebyly žádné lodi. Každá sluneční soustava byla izolovaná. Tak byly stovky nebo tisíce obydlených slunečních soustav naprosto odříznuty jedna od druhé. Možná, že všude mají problémy, ale nemohou si navzájem pomoci. Dokonce si ani nezajistili možnost jak komunikovat jinak, než za použití Božských lodí. Ne náhodou jsme to období historie po oné katastrofě nazvali Izolací. Maveenský systém je izolovaný. Ale stejně je tomu všude jinde.“

Izolace. Jim Swift si tady vyprávěl své teorie a díval se na to slovo abstraktně, ale zatímco pokračoval ve výkladu, díval jsem se na nejbližší monitor. Viděl jsem jen hvězdy a prázdný vesmír všemi směry. Na Erinu jsem strávil šestnáct šťastných let a ani na okamžik mě nenapadlo, že jsem byl od někoho nebo od něčeho izolovaný – nebo, že bych měl dokonce nějaké problémy, kromě toho, že jsem občas neudělal úkoly nebo nešel zpívat do sboru. Skutečná izolace byla teď a tady: jsme ztraceni v Bludišti, na nefunkční lodi, bez naděje na brzké setkání s lidmi.

Otočil jsem se a prohlížel si další monitory. Pořád jsme ještě byli uprostřed Sítě. Viděl jsem tucty drobných uzlíků jako světelné body. Tom Toole mi říkal, že to smetiště bylo plné cenných věcí, na kterých by posádka průzkumné nákladní lodi mohla zbohatnout. Pokud jsou naživu a nevypadli do jiného vesmíru, jak tvrdil Jim Swift, možná se sem posádka vrátí – možná. Možná, že by zkušený kosmonaut jako Danny Shaker mohl tu hromadu šrotu přetřídit a vybrat z ní součástky na opravu dosluhujícího Cuchulaina tak, aby doletěl domů. Ale my to nedokážeme. A nikdo jiný to za nás neudělá.

My čtyři jsme byli opravdu izolovaní. A nakonec, až nám dojdou zásoby, všichni čtyři zemřeme.

Kapitola třicátá první

Bude konec. Žádná naděje. Žádná šance na únik. Člověk, který mě dostal z mé psí, odevzdané nálady – jak podivné – nebyl Jim Swift nebo Mel Fury nebo dokonce doktorka Eileen. Byl to Danny Shaker a jeho zlaté pravidlo: Nevzdávej to.

Ještě než mě tohle napadlo, měl jsem osobní důkaz, že od smrti jsem pořádně daleko. Doktorka Eileen trvala na tom, že nám v první řadě ošetří zranění. Otřela mu spánek a zavřené oko. Pak mu narovnala nos. Slyšel jsem, jak při tom kost strašlivě křupla. Čelo dr. Swifta pod čupřinou rudých vlasů zbledlo, ale Jim nevydal ani hlásky.

Takže pak jsem ani já na sobě nemohl dát znát bolest – vždyť tam byla Mel. Ani tehdy, když mi doktorka Eileen strčila prst hluboko do bolavého nosu a provedla to, čemu říkala „nápravné narovnání nosní přepážky.“

Uvnitř hlavy, od nosních dírek až za oči, mě to strašně pálilo. Říkal jsem si, ještě nejsem mrtvý. Mrtví lidé necítí tak strašnou bolest. Nevykřikl jsem, ale když byla hotova a dala mi injekci, zamumlal jsem něco o tom, že musím prohlédnout motory Cuchulainu a zmizel jsem. Dlouho jsem zůstal v nákladovém prostoru. Bylo mi špatně a potil jsem se jako bych měl zvracet, ale nemohl jsem.

Když jsem dorazil k pohonným jednotkám, monitory mi sdělovaly stejně špatné zprávy jako ty na můstku. Z pěti hlavních motorů už tři nikdy fungovat nebudou. Dva zbývající byly v bídném stavu, ale když je budu využívat krátce a mezi jednotlivými zášlehy vypínat celou loď, možná bych mohl s Cuchulainem letět.

Akcelerace bude samozřejmě mizivá. Udělal jsem odhad. Kdybychom použili oba motory, dokud to jde, a pak plachtili až k Erinu, byli bychom ve vesmíru sedm nebo osm let.

Vydrží nám tak dlouho zásoby? Pochybuji. Při odletu bylo počítáno s dvanácti lidmi, ale na daleko kratší dobu. Ale jakmile budeme venku z Bludiště, můžeme vyslat tísňové volání. Když budeme mít hodně štěstí, zaslechnou ho na erinské Horní raketové základně a pošlou nám někoho naproti. Pokud ne, proletí Cuchulain s mrtvými motory kolem Erinu a dál do neznáma.

Vrátil jsem se k ostatním, abych jim oznámil, že před sebou máme několik let ve vesmíru.

Doktorka Eileen tam nebyla. Mel a Jim Swift seděli u ovládacího panelu. On měl v rukou elektronický notes Waltera Hamiltona a ona navicomp z Paddyho pokladu.

„Přišel přesně ten, koho potřebujeme.“ Jim vypadal hrozně, ale podle hlasu měl skvělou náladu. Ptal jsem se sám sebe, jakou injekci mohla dát doktorka Eileen jemu a přál jsem si, abych byl dostal taky takovou.

„Můžeš znovu letět s Cuchulainem?“ zeptal se Jim.

„Myslím, že ano. Ale ne moc dobře.“

Pokusil jsem se vysvětlit svou myšlenku s plachtěním k Erinu, ale Jim mě v půlce přerušil. „Špatný směr, hochu. Tam bychom nikdy nedorazili. Pokud nám zbývá nějaká naděje, musíme letět tam.“

Ukázal do temné čočky Oka. Do posledního místa – jak mi v tu chvíli připadalo – kam bychom mohli chtít letět. Bylo temné, sklovitě černé a připomínalo mi oko mrtvé ryby.

„Proč tam?“ řekl jsem. „Co když se tam dostaneme a motory Cuchulainu už budou příliš slabé, abychom se zase dostali ven? Z Oka se dokonce ani nedá poslat signál.“

„Kvůli Pomalému pohonu,“ řekl Jim, jako by tím všechno bylo vysvětleno.

„Pomalejší pohon než ten, který máme teď, už asi nenajdeme,“ řekl jsem. Řekl jsem mu o třech mrtvých motorech a dodělávajícím zbylém páru. „Sedm nebo osm let odsud na Erin, pokud tak dlouho vydržíme.“

„Nevydržíme. Už jsem s doktorkou Eileen hovořil o zásobách. Maximálně dva roky, a to bychom hladověli.“ Jim Swift zabil mou jedinou naději, ale radostně pokračoval dál: „Možná, že Pomalý pohon, pokud ho najdeme, nebude o moc rychlejší. Ale nemám tolik informací, abych to mohl popřít nebo potvrdit. Fakta jsou zamlžená. Tady“ – zvedl Hamiltonův elektronický notes a hihňal se jako blázen – „stojí, že ‚pomalý pohon‘ byl ve stádiu experimentů, když došlo k Izolaci. A tohle“ – ukázal na navicomp, který Mel držela v ruce – „naznačuje, že to, co je nazýváno ‚pomalou možností‘ by mělo být tady, někde v Síti.“

„To hledání motory nevydrží.“ Odevzdaně jsem se rozhlížel po stovkách bodů Sítě.

„Tady hledat nebudeme,“ řekl Jim. „Danny Shaker říkal, že v bodech Sítě jsou jen trosky. Vím, že to byl darebák, ale o vesmíru toho věděl spousty. Takže věřím, že v Síti nic užitečného nenajdeme. Pak tedy zůstává jen samotná Božská základna – uvnitř Oka.“

„Tam už jsme hledali.“

„Ne. Shaker s posádkou prohledali velký hangár a my tři jsme našli Božskou loď v nejmenším z nich. Střední část nikdo neprohledal.“

„Tu blikavou? Říkal jste, že by to mohlo být nebezpečné.“

Ošklivě se na mě podíval jedním okem a vypadal jako šílená sova s náplasťovým zobákem, který mu doktorka Eileen vyrobila na ochranu pochroumaného nosu. „Mluvíš jako Mel. To bylo tenkrát. Teď je to jiné. Definice nebezpečí se změnila. Dostaneš nás tam?“

„Jistěže dostanu.“ Ta otázka mě urazila. Copak jsem nebyl podle Dannyho Shakera „rozený“? A ten, nehledě na jeho povahu, tomu opravdu rozumí.

Také jsem se změnil, a to za posledních pět minut. Nezdálo se mi, že by na mě injekce účinkovala tak jako na Jima Swifta. Ale měl jsem pocit, že dokážu létat s čímkoli včetně rozpadajícího se Cuchulainu.

Jak daleko doletí? To už byla další věc. O to jsem se nestaral. Teď poletím.

Tady je má rada: Máte-li pilotovat loď, se kterou neumíte létat, a máte-li ji vést do situace, která je podle ostatních nebezpečná, nejdříve se rozběhněte proti zdi a zlomte si nos. Pak si nechte dát nějakou injekci. Pak můžete být mimo nebezpečí – nebo alespoň mrtví – dřív, než o tom vůbec víte.

Když jsme poprvé letěli do Oka, slyšel jsem Shakerovu tichou poznámku: Cuchulain při průchodu membránou zpomaluje. Teď, když jsem se modlil za dodělávající motory, obklopen hustou šedou mlhou, jsem zjistil, kolik toho Shaker neřekl.

Tah motorů se zdvojnásobil, ale postupovali jsme stále pomaleji – a ještě jsme nebyli uvnitř Oka.

Musel jsem se rozhodnout. Letět dál a zničit motory nadobro? Nebo se stáhnout zpět?

Vlastně to nebylo těžké rozhodování. Možná, že uvnitř Oka nepřežijeme; pokud zůstaneme venku, zemřeme určitě.

Nevšímal jsem si kontrolek a díval jsem se na stavové monitory. Oba motory na tom byly stejně špatně. Oba už byly v červené zóně. Mohl jsem je jen vyvážit, jak nejlépe jsem dokázal; a když Mel, sledující monitory tiše řekla, „Už to bude,“ už jsem to věděl. Motory byly v posledním tažení, ale přesto se rychlost Cuchulainu zvyšovala. Byli jsme uvnitř.

Vypnul jsem motory. Pluli jsme k základně. Předtím jsem se střední části nevěnoval, teď jsem z ní oči nespouštěl.

Ale nebylo to snadné. Viděl jsem světelné pablesky, které uvnitř koule zanechávaly podivné obrazy. Představoval jsem si gigantické lidské ucho, lidskou tvář, velkou pěst, svírající zkroucenou karikaturu Božské lodi.

„Kdo půjde do Blikače a kdo zůstává?“ To byla Mel, která pojmenovala střední část a v témže okamžiku vyslovila mou vlastní otázku: Kdo půjde? S nefunkčními motory byl Cuchulain jen plujícím artefaktem. Teď už nezůstanu na jeho palubě.

„Dostaneme se znovu z Oka?“ zeptala se doktorka Eileen.

Zavrtěl jsem hlavou. „S touhle lodí ne.“

„Tak se budeme držet pohromadě. Vezměte si všechno, co budete potřebovat. Začnu nakládat jídlo a pití. Tím, že tady někdo zůstane, nic nezískáme.“

Měla pravdu. Kdybychom zůstali, stal by se Cuchulain naší hrobkou. Ale přesto jsem nečekal, že vydá rozkaz opustit loď nadobro. Když jsme vypínali zdroje energie na Cuchulainu a začali do nákladního brouka nosit zásoby potravy a osobní věci, měl jsem podivný pocit vytrácejícího se bezpečí; a brzy jsme se vzdalovali a já cítil, že letím zatím nejlépe – a nebyl tam nikdo, kdo by to mohl ocenit.

„Zůstaneme spolu nebo se rozdělíme?“ položila doktorka Eileen Jimu Swiftovi další důležitou otázku, když jsme se blížili k temné části střední koule, což, jak jsem doufal, měl být vstup.

„Obojí.“ Jim Swift si to promyslel. „Do Blikače půjdeme spolu a až tam budeme, rozdělíme se před prohlídkou vnitřní části. Dohodneme se na setkání u vchodu. Když někdo najde něco zajímavého, počká na ostatní u brouka.“

„A nikdo“ – doktorka Eileen se dívala na mě – „si nebude hrát s ničím, co vypadá jako pohon, ani s ničím jiným, dokud to společně neprobereme.“

Pokud by s někým mohly být problémy v souvislosti s novým zařízením, nebyl jsem to já, ale Mel. Ale už nebyl čas na dohadování, protože střední část základny se před námi tyčila jako obrovitá hladká zeď. Vnitřní světlo blikalo jasněji. Viděli jsme tři temné otvory, kterými se dalo vletět dovnitř. Zamířil jsem k největšímu.

Přílet byl povzbudivý. Na vstupu byla komora, která se jen málo lišila od komor ve dvou ostatních hangárech nebo dokonce od Muldoonské Horní. Ve skafandrech jsme byli už celou cestu z Cuchulainu, takže když jsme se do komory dostali, změna tlaku nám nevadila.

„Blíží se to tlaku na Erinu,“ řekl Jim Swift. Sledoval monitor na zdi. „Ale tohle dýchat nebudeme. Helium, neon a xenon. Krásná inertní atmosféra pro uchování věcí, ale po kyslíku ani stopa. Pořádně si zkontrolujte skafandry.“

Vnitřní dveře komory se otevíraly. Odhalily prázdnou chodbu, která se po čtyřiceti metrech větvila na čtyři další.

„Sever, jih, východ, západ,“ řekla doktorka Eileen. „Řekla bych, že zbývá poslední otázka. Jayi, kolik ti zbývá?“

Podíval jsem se na tlak vzduchu. „Třináct hodin, skoro čtrnáct.“

„Mel? Jime?“

„Šestnáct hodin.“

„Dvanáct.“

„Takže já mám nejméně, jen něco přes jedenáct.“

„Takže za devět, deset hodin tady?“ Jim Swift už byl netrpělivý a očička za koulí skafandru se mu leskla.

„Ne!“ doktorka Eileen už byla v pořádku. „Co se stane, když někdo bude mít problémy a nedostane se zpět? Musíme si nechat nějakou rezervu na pomoc.“

Bude mít problémy, pomyslel jsem si. Chcete snad říct, že zatím problémy nemáme? Ale nic jsem neříkal a Jim Swift se znovu ozval: „Dobrá. Tak co šest hodin? Nezapomeňte, že toho budeme muset hodně prohlédnout, než něco najdeme. A hlavně už musíme přestat klábosit…“

„Šest je tak akorát.“ Doktorka Eileen vyrazila kupředu. „Rychle. Kdo tady nebude za šest hodin, aniž by se setkal s nějakými potížemi, bude mít potíže – se mnou. Teď mluvím s tebou, Jayi, a pro tebe to platí taky, Mel. Stáhnu vás zaživa z kůže, jestli tady nebudete včas. Jdeme.“

Zdržel jsem se, protože jsem prováděl důslednou kontrolu skafandru tak, jak mi to Danny Shaker vtloukal do hlavy. Na rozcestí jsem dorazil jako poslední. Ostatní tři už si vybrali chodbu nalevo, napravo a horní.

Na mě zbyla spodní cesta. „Jižní“ větev. „Jít na jih.“ Tak strýček Toby s oblibou označoval umírání. „Stará Jessie si prostě sbalila kufry a šla na jih.“ Doufejme, že v Blikači to platit nebude.

Má chodba byla holá, bez dveří nebo odboček. Třicet nebo čtyřicet metrů vedla pořád rovně a pak se zalomila a běžela rovnoběžně s chodbou, po které jsme vstoupili. To mě zmátlo, protože jsem měl pocit, jako bych znovu mířil do středu Blikače. Copak jsem ztratil orientaci?

Brzy jsem měl větší problém. Má chodba končila. Ničím. Tedy, jakýmsi rybím okem mlhavě šedým jako membrána, která obklopovala Oko samotné.

Gravitace uvnitř Blikače byla téměř neznatelná a tedy nevyužitelná. Musel jsem použít trysky na skafandru, abych zpomalil postup, až jsem visel jen pár metrů od mrtvého kruhu. Mám se pokusit projít? Nebylo to jen varování doktorky Eileen, které mi bránilo. Měl jsem z toho kruhu strach. Natáhl jsem paži ve skafandru a opatrně strčil do temnoty ruku. Cítil jsem lehký, jakoby lepkavý odpor, ale to bylo všechno. Pokud to nebude příliš hluboké, měl bych se snadno dostat na druhou stranu. Jen jsem si nebyl jist, jestli se odvážím.

Konečné rozhodnutí nemělo co dělat s odvahou. Uvědomil jsem si, že jsem jen pár minut od vstupu a nechtělo se mi vrátit se zpět a pět hodin čekat u brouka, až se vrátí ostatní, abych jim řekl, že jsem „objevil“ jen asi sto metrů prázdné chodby. Věděl jsem, jak by na to reagovala Mel a Jim Swift.

Vrátil jsem se o kousek zpět. Až budu v kruhu samotném, těžko se budu moci opřít o stěny. Spustil jsem trysky, nabral rychlost a po nohách skočil do temného středu.

Oči jsem nezavřel, ale klidně jsem mohl. Uvnitř byla naprostá tma. Netrvala však tak dlouho, aby si na ni oči přivykly, a to bylo štěstí, protože než jsem si to uvědomil, vnořil jsem se do světla tak jasného, že zatemnění průhledné koule mého skafandru nestačilo včas zareagovat.

Za pět vteřin už jsem byl v úzké chodbě. Pak jsem se vynořil v sále tak velkém, že chodby, jako ta, ze které jsem vstoupil, byly jen černými body na stěnách. Chvíli jsem si myslel, že vnitřek je prázdný až na blikající plochy světla a tmy. Pak jsem si uvědomil, že ta světlá a temná místa tvoří pohybující se obrysy.

Známé obrysy. Jeden daleko ode mne jsem hned poznal. Byla to postava muže, obrovská a nehmotná. Byl vysoký stovky metrů, ale nebyl hmotnější než stíny kouře ohňostroje. Skrz něho jsem viděl protější stěnu Blikače.

Už jsem věděl, co hledám a začínal jsem rozeznávat další, bližší objekty a nakonec celou scénu. Napravo jsem viděl obytné prostory lodi s pohybující se posádkou. A na druhé straně se až k okraji obrovského sálu táhl…

Zmateně jsem zíral. Bylo to těžko rozeznatelné: stín obrovského pásu světla, znovu a znovu zakřivený přes sebe. Neviděl jsem však místo, kde by se pásy spojovaly. Viděl jsem obrovskou zamlženou spirálu, mizející v prostoru.

Znovu jsem sledoval zakroucený pás zprava doleva a nakonec mi to došlo. Tohle nebyla jen posádka a loď. To byla posádka v Božské lodi. Díval jsem se na zadní část vývrtky, zahalenou v světélkující mlze. A posádka nebyla jen tak nějaká posádka.

Sledoval jsem nejbližší gigantické klátící se postavy. Ze své pozice ve výši pasu jsem neviděl obličej, vznášející se ve výšinách a zmenšený vzdáleností. Ale zato jsem viděl temný pás kolem pasu. Za ním byl zastrčen mlhavě bílý válec, deset nebo patnáct metrů dlouhý, s bílou pažbou. Jako pistole. Jako Hamiltonova pistole. Zastrčená za opaskem. Za opaskem Duncana Westa.

Zatímco jsem ho sledoval, prošla kolem další postava, kradla se kupředu pomalými, stopadesátimetrovými kroky. Vlasy byly temným mrakem svázaným za hlavou. Obří ruce, větší než nákladní brouci, byly založeny na obrovských prsou a svíraly bicepsy paží, z nichž každá byla delší než Cuchulain. Byl to Danny Shaker. Podle Jima Swifta zmizel Shaker s posádkou navždy, vržen do jiného vesmíru silou Božského pohonu. Přesto se tady přede mnou procházeli. Jednotlivé tváře jsem nerozeznal, ale mám pocit, že jsem poznal blahobytný trup Donalda Ruddena, stokrát větší než normálně, a mlhavý vír karotkově rudých vlasů Toma Tooleho.

Díval jsem se a díval a nedokázal odtrhnout oči od tichého děje přede mnou. Posádka Cuchulainu byla stejně tak rychlá jako pomalá. Každý obří krok trval celé století, ústa se otvírala a zavírala a já pochopil, že to je řeč. Použil jsem trysek na skafandru a zjistil, že se dokážu přiblížit – a prolétnout – vším, co bylo v sále. Dlouho jsem visel před tváří Dannyho Shakera a pokoušel se spatřit záblesk života v jeho mlhavě šedých očích. Proti němu jsem vypadal jako větší brouk. Zjevně o mé přítomnosti nevěděl.

Pohyboval jsem se s ním, hypnotizován, sledoval jsem jeho tvář, když jsme putovali tam a zpět po kabině. Zbytek posádky seděl u stolu a hovořil, každá věta trvala nekonečných deset minut. Shaker stál. Z jeho pohybů jsem poznal, že má jako obvykle starost o loď. Šel a dlouho si povídal se sedícím obrem, ve kterém jsem poznal Patricka O’Rourkeho. Z mého pohledu to byl dokonale tichý rozhovor. Dokonce i s maximálně zesíleným audiozařízením skafandru jsem slyšel jen hluboké burácení, připomínající laviny v horách daleko na západ od jezera Sheelin; a pak vysoko nad tím syčení vzduchu v mém skafandru. Shaker nakonec zamířil do jiné části kabiny.

Pohled na zamlženou zeď s displeji mě vrátila do reality. Zeptal jsem se, kolik je hodin a nevěřil jsem vlastním uším. Od doby, kdy jsem opustil nákladního brouka, uplynulo už téměř pět hodin.

Naposledy jsem se podíval na posádku. Nic se nestane, když teď odejdu. Podle tempa, jakým se pohybovali a povídali si, tam ještě pár dní jistě zůstanou.

Vrátil jsem se spěšně k broukovi, abych ostatním vyprávěl, co jsem zažil. Nikdo tam nebyl, ani doktorka Eileen, která tak bazírovala na včasném návratu.

Šel jsem dovnitř, doplnil jsem si zásoby kyslíku a usadil se. Čtyři hodiny jsem jen čekal. Mezitím jsem se šestkrát díval na rozcestí, ale nic jsem neviděl ani neslyšel. Když jsem čekal šestou hodinu a byl přesvědčen, že se stalo něco strašného a že jsem na vesmírné základně zůstal sám, dorazil Jim Swift. Pomalu otevřel hledí skafandru a pozdravil. „Co se děje?“ ptal jsem se. Nechápal jsem, jak může být tak klidný.

„Nic zajímavého. Místnost za místností plné experimentálního vybavení, celá jedna část Blikače. Ani vidu po nějaké lodi. Doufám, že někdo měl větší štěstí.“

„Kde jste byl? Jdete o šest hodin později.“

„He!“ Zamračil se na mě. „Nejdu pozdě – o pár minut dřív.“

„Už jste pryč skoro dvanáct hodin.“

„Nesmysl.“ Začal zjišťovat čas ve skafandru, pak si to rozmyslel a ukázal na palubní hodiny člunu. „Šest hodin, co jsem odešel.“

Palubní chronometr to potvrdil. Zeptal jsem se svého skafandru. Hodiny byly o šest hodin napřed před palubními. Civěl jsem na Jima Swifta.

„Copak je, Jayi?“ řekl. „Něco jsi viděl?“

„Slyšel. Poslouchejte.“ Přehrál jsem mu přesný čas.

„Slyším.“ Pokrčil rameny. „Ale to je špatně. Copak jsi dělal, že to poškodilo tvé hodiny?“

„Byl jsem – byl jsem –“

„Nekoktej.“ Větřil něco zajímavého, a tak byl spíše vstřícný než podrážděný. „Začni od začátku a pomalu. Co se dělo, když jsi odešel?“

Všechno jsem popsal: temnou membránu, mou cestu skrz, obrovskou jeskyni za ní a Božskou loď s gargantuovskou posádkou.

„Ne,“ řekl, když jsem popsal rozměry sálu. „Prošel jsem kilometry Blikače a není tady místo na něco takového, co popisuješ. Říkáš, že každý byl obrovský a že se pohybovali pomalu?“

„Počítal jsem, jak dlouho trvalo mrknutí. Skoro minutu.“

„To jsi změřil ty. Ale když ses vrátil sem, myslel sis, že jsi byl pryč jen šest hodin. Není jasné, že jsi byl pryč jen pár minut? – jen tak dlouho, kolik ti zabrala cesta tam a zpět.“

„Byl jsem uvnitř dlouho –“

„To si myslíš ty. A pro tebe to platí. Ty a tvé hodiny jste byli urychleni – snad stokrát. A vsadím se, že jsi byl také zlomkem své původní velikosti, díky neustálým změnám rovnováhy časoprostoru, která zachovává rychlost světla. Jayi, našel jsi Božský vesmír. Místo, kde lidé mohou experimentovat s časoprostorem. Je to fascinující, ale tak se domů nedostaneme.“

„A co Shaker a jeho posádka? Nezmizeli v jiném vesmíru, jak jste říkal. Jsou pořád tady, uvnitř Blikače, viděl jsem je.“

„Ne, neviděl. To, co jsi viděl, byl jen mizející záznam v Božském vesmíru, stopa toho, co se dělo po tom, když spustili Božský pohon. Nic z toho, co se tam děje, není skutečné. Zaveď mě tam a já ti to dokážu.“

Zamířili jsme k poklopu. Než jsem stačil zavřít hledí a následovat ho, byli jsme zastaveni. Přetlaková komora pracovala. Jakmile se napustila vzduchem, vyskočila Mel. Hned za ní šla doktorka Eileen a ještě než byly uvnitř, spustila: „Já vím, já vím, máme patnáct minut zpoždění, ale to nevadí.“

Protože ona byla tou, která nedodržela slib. Ale Mel to zjevně nevadilo. Popadla mě za ruce a než jsem se rozkoukal točila s námi po kabině. Ještě dobře nezvládala pohyb ve stavu beztíže, a tak jsme se otloukali o zdi a strop.

„Našly jsme loď!“ zpívala a já se pokoušel se vyprostit. „Našly jsme ji, našly. Poletíme domů.“

„Doktorko Eileen?“ Jim Swift nic dalšího neřekl, ale nemusel. Otočil jsem se ve vzduchu, abych mohl sledovat reakci Eileen Xavierové.

Otevřela skafandr a stála nehnutě. Nakonec neochotně přikývla. „Něco – jsme našly. Ale nechci vyvolávat falešné naděje. Dokud si to neprohlédnete, Jime, nebudu raději říkat víc.“

Na můj objev Božského vesmíru se ve všeobecném vzrušení zapomnělo. Cestou bludištěm chodeb jsme se od Mel a doktorky Eileen dozvídali postupně víc a víc.

Obě začaly v různých chodbách, jako my. „Ale pak se spojily,“ řekla Mel, „a za pár minut jsme byly zase spolu. Tak už jsme spolu zůstaly.“

„A nic užitečného nenašly.“ Doktorka Eileen byla mimořádně zdrženlivá, aby vyvážila Melinu euforii. „Byly tam dílny, stovky dílen stejných jako tyhle.“ Procházeli jsme dlouhou řadou chodeb a každá byla plná podivných strojů. „Ale nenašly jsme nic, co by vypadalo důležitě –“

„– dokud jsme se nedostaly na tohle místo a neuviděly tohle.“ Mel ukázala na pavoukovitou síť, která držela jakýsi kvádr, který mi něco připomínal. „Je to skoro na druhé straně Blikače. Přímou cestou to není daleko, ale my jsme často odbočovaly. Když jsme dorazily sem, už jsme byly na cestě přes pět hodin. Už jsme se chtěly vrátit k broukovi.“

„Tedy, já jsem chtěla,“ řekla doktorka Eileen. „Ale zatímco jsem se rozhodovala, Mel šla napřed.“

„Myslela jsem, že se blížíme k východu a chtěla jsem prozkoumat ještě aspoň jednu kabinu. Pak jsem nedokázala odolat a nahlédla ještě do téhle.“

„A po ní do téhle. Byla jsem naštvaná a chtěla jsem jí říct, že se okamžitě vracíme. Ale nejdřív jsem ji musela dohnat. A když se mi to podařilo –“

„Prohlížela si tohle.“

Mel náš postup perfektně načasovala, protože při posledních slovech jsme vstoupili do jakéhosi doku. V konstrukci tam visela další zploštělá kostka. Na ní byl posazen kužel sestavený ze samostatných kruhů.

„Vypadá to přesně tak, jak by mělo,“ pokračovala Mel. „Poznáváš to, Jayi?“ Kde jsem to už viděl?

„Tedy, já to poznávám,“ řekl Jim Swift. „Díváme se na Pomalý pohon, tak jak byl nakreslený v Hamiltonově notesu.“

„To mi Mel také říkala.“ Doktorka Eileen se dokonale ovládala. „Otázka je, Jime, je-li to opravdu funkční loď. Je to něco, v čem nás Jay dopraví na Erin?“

Opravdový let vesmírem. Chvěl jsem se při té představě, ale Jim byl opatrnější.

„Je menší než jsem předpokládal.“ Pomalu vyrazil kupředu a kroužil kolem usazené lodi. „Ale dost velká pro nás. Pokud je pohonná jednotka kompletní, a vypadá to, že ano, a pokud má loď zdroj energie pro pohonnou jednotku; a pokud s ní dokážeme létat, což bude spíše práce pro Jaye; a pokud se neukáže, že „Pomalý pohon“ je tak pomalý, že na Erin by nám to trvalo celý život…“

Otočil se k nám. „Ještě před hodinou bych se sázel proti, ale pokud dostaneme správné odpovědi na všechna ta pokud, pak možná máme šanci. Možná, že Mel má pravdu. Možná, že se nakonec opravdu dostaneme domů.“

Kapitola třicátá druhá

Poslední noc se mi zdál sen o Dannym Shakerovi.

Myslím, že vzhledem k místu a okolnostem se mi nic jiného zdát nemohlo: kotvili jsme v sektoru Muldoonské Horní základny, vznášeli se ve stavu beztíže a čekali na povolení ke startu.

Čekali netrpělivě. Jakmile nás pustí, vyrazíme. Znovu do Bludiště, na ženskou planetku, na Paddyho poklad.

Byl jsem tady před necelými šesti měsíci, na stejném místě jsme čekali na letový rozkaz, a já si díky Dannymu Shakerovi a jeho posádce poprvé uvědomil, jaký je život ve vesmíru.

Jim Swift přišel a přečetl si, co jsem právě napsal. Přerušil mě – zdvořilý a taktní Jim – aby mi vysvětlil, že jsem idiot. Na Dannyho Shakera bych neměl plýtvat slovy.

„Zapomeň na něho,“ řekl. „A zapomeň na jeho bandu hrdlořezů. Jsou navždy pryč. Chceš-li něco popisovat, vyber si něco užitečného. Piš o cestě domů. Piš o Pomalém pohonu.“

„Ano.“

To také budu. Až budu chtít a jak budu chtít. Ale mám problém. Víte, ať mi studovaný James Swift říká cokoli, stále nejsem přesvědčen, že je Danny Shaker nadobro pryč.

Mám své důvody, i když je nikdo nepřijal – nebo nemá chuť přijmout.

Loď s Pomalým pohonem, kterou jsme našli, se pilotovala celkem snadno: mnohem snáz než Cuchulain, dokonce před tím, než z něho byla hromada šrotu. Na druhou stranu, Jim Swift byl přesvědčen, že ví, co se stalo Shakerovi a jeho posádce, a proto byli oba s doktorkou Eileen nervózní a opatrní. Rozhodně nechtěli vlézt do lodi a odstartovat na plný plyn. Jim chtěl Pomalý pohon pochopit, než se pokusíme letět na Erin nebo někam jinam.

Začal s prohlídkou, pokrýval papíry diagramy a grafy a ládoval nekonečná množství údajů do navicompu a lodního počítače. On se měl skvěle a my ostatní jsme šíleli. Jim nám neřekl, jak dlouho to ještě může trvat, než spokojeně prohlásí, že pohon lodi je bezpečný.

Během dalších tří dní jsme byli s Mel asi šestkrát v Božském vesmíru. Doktorka Eileen šla dvakrát s námi, ale brzy ztratila trpělivost a odešla. Nakonec i Mel se mnou přestala chodit. Všechno v Božském vesmíru bylo tak pomalé, říkala, že to je jako sledovat pohyb hvězd. Nesnášela to. Ba co víc, Božský vesmír natahoval čas. Byli jsme tam hodiny a hodiny, a když jsme se vrátili k lodi, zjistili jsme, že uplynulo jen pár minut. Jim Swift ještě pořád jedl stejný sendvič nebo nepřítomně civěl na stejný knoflík, jako když jsme odešli.

Tak jsem do Božského vesmíru nakonec chodil sám. A teprve ke konci jsem si uvědomil tu změnu.

Při každé předchozí návštěvě to bylo stejné: obří, nehmotné postavy pluly kolem po kabině, nebo seděly za stolem a hovořily nebo rozvláčně gestikulovaly. Nic nenasvědčovalo tomu, že by to nebylo tak, jak tvrdil Jim – že vidím jen záznam posledních okamžiků před tím, než posádka spustila Božský pohon a zmizela do neexistence.

Tentokrát jsem vstoupil do sálu a jako obvykle mi pár minut trvalo, než jsem si zvykl na podivné světlo a změněné měřítko věcí. Rozdíl byl v tom, že dnes všichni včetně Dannyho Shakera seděli. Po chvíli jsem zjistil, co dělají. Pak jsem skočil do šedé membrány, vynořil se v chodbě a maximální rychlostí pospíchal k Pomalé lodi.

„Copak se děje?“ Jim Swift uklidil změť grafů a výpočtů z palubní desky a vypadal dobře naladěn.

„Božská komora. Musíte to vidět.“

„Myslíš, ještě naposledy, než poletíme na Erin?“ Smál se mému dvojitému překvapení. „Slyšel jsi dobře, Jayi. Poletíme domů. A dál než domů, protože konečně mám výsledný obraz. Pomalý pohon je pomalý – v porovnání s Božským pohonem, ale je nadsvětelný, čtyřikrát až pětkrát rychlejší než světlo. Znovu se dostaneme ke hvězdám. A Pomalý pohon neničí vakuum. Nevypadneme z vesmíru.“

„Ale Božský pohon taky ne.“ Viděl jsem jeho zdvižené obočí. „Pojďte, Jime a podívejte se sám. Nevím, co Božský pohon udělal s časoprostorem, když došlo k Izolaci, ale teď je to jiné. Časoprostor se opravil. Pohon znovu funguje.“

Vedl jsem ho rychle k Božské komoře a vrhnul se do membrány.

„Uvidíte,“ řekl jsem. „Pár minut bude trvat, než si na to zvyknete, ale uvidíte sám.“

Šilhal na obrovská těla jako na převysoké sloupy dýmu v obrovském kulovém sále.

„Uvidím co?“

„Nevidíte, co dělají?“

Dlouho bylo ticho a Jim sledoval pomalu se zvedající paže, otevřená ústa, nevýrazné tváře. „Nevím to jistě. Ale vypadá to jako by jedli nebo pili.“

„Přesně tak. Jsou uprostřed jídla. Chápete, co to znamená?“

Nechápal. „Ty mě sem táhneš,“ řekl zvýšeným hlasem, „když už jsme skoro připraveni k odletu – abys mi ukázal, jak pár lidí jí?“

„Vy to nechápete. Říkal jste, že to, co vidím, jsou jen záběry před spuštěním Božského pohonu. Že jakmile ho spustili, zmizeli.“

„To je pravda. Zmizeli z našeho vesmíru.“

„Ale oni jí.“

„Jayi, lidé někdy musí jíst – dokonce i když se připravují ke spuštění Božského pohonu. Byla to jejich poslední večeře, ale to nevěděli.“

Jim byl ve vesmíru stejně dlouho jako já, ale kosmonauty vůbec nechápal, ani trochu.

„Nikdy by nezačali jíst,“ protestoval jsem. „Ne těsně před odletem lodi. Dokonce ani v případě Cuchulainu, který znali už spoustu let. A už vůbec ne na nové lodi. To, co vidíme, jsou okamžiky po spuštění pohonu, když si byli jisti, že je všechno v pořádku. Pohon je nevyhodil z vesmíru – Božská komora je s nimi stále ve spojení.“

„To je nesmysl. Posádka byla hladová, než vstoupila na palubu Božské lodi. Proč si myslíš, že bys věděl, co by udělali?“

Protože já myslím jako kosmonaut, ale to ty nikdy nedokážeš. Kdybych tohle řekl, ničemu bych nepomohl. „I kdyby se chtěli posadit k jídlu v Božské lodi připravené ke startu, Shaker by nikdy nic takového nedovolil.“

Přes hledí skafandru jsem Jimovi neviděl do tváře, ale jeho činy mi stačily. Prudce se otočil a zamířil k šedé membráně u východu. „Danny Shaker, Danny Shaker,“ ječel těsně předtím, než do ní vstoupil. „To je jediný, co vod tebe slyšíme. Ty toho muže zbožňuješ, zatemnil ti mozek. Copak nevidíš, že je to jen nelítostný divoch? Ano a taky nekompetentní. Přivedl svou posádku do záhuby a sebe taky. Už s ním konečně přestaň ztrácet čas.“

Jim se dostal do varu a nemělo cenu se s ním hádat. Zůstal jsem v sále ještě dlouho po tom, co odešel a pokoušel se o nemožné – spatřit výraz Dannyho Shakera. Nedokázal jsem to ani tváří v tvář na Cuchulainu. Uspokojení nad tím, že teď jsem to dokázal, zřejmě bylo jen pouhou představou.

Když jsem se vrátil na Pomalou loď, nikdo nechtěl slyšet ani slovo o Dannym Shakerovi, posádce Cuchulainu nebo Božském sále. Jediné, co Mel a doktorku Eileen zajímalo, byla Pomalá loď. Začaly být tak omezené jako Jim Swift. Jen Erin, Erin, Erin. Chtěly co nejdříve letět na Erin.

A nakonec jsme tam letěli.

Po všech těch nebezpečích a těžkostech, kterými jsme prošli, byla cesta zpět na Erin naprostým opakem a zklamáním. Loď byla sestrojena tak, aby ji mohl ovládat i naprostý idiot (nebo jak jsem si říkal, i vědec jako Jim Swift). Doktorka Eileen trvala na tom, že poletíme na minimální výkon. I přesto jsme byli venku z Bludiště a v Muldoonském přístavu za necelé dva dny.

Pokud někdo z nás očekával nějaké vzrušení při našem návratu zpět na Erin, byl zklamaný. Zapomněl jsem, do jaké míry byli Suchozemci zabráni do vlastních žabomyších starostí. Náš přílet byl provázen obrovským nezájmem. Našel jsi vesmírnou základnu? Tak leť a přivez něco užitečného, co budeme moci na Erinu používat. Nový pohon, říkáš? Už máme lodi, které dokážou létat po Čtyřiceti světech. Ženská návštěvnice z Bludiště? Nepokoušej se nás zmást, tu sis přivezl z Erinu.

Nejzajímavější odezva na konci naší cesty nepřišla z Erinu, ale od doktorky Eileen. Byli jsme všichni na můstku a ona a Jim Swift se připravovali na cestu dolů na Erin. Mel a já jsme je měli následovat později.

Stěžoval jsem si na zastřený hlas. Co jsme opustili Paddyho poklad, byl sípavý a těžko jsem ho ovládal.

„Můžete mi na to něco dát?“ zeptal jsem se.

Doktorka Eileen se rozesmála – to dělala asi jednou za rok. „Ne, Jayi, na to nic není. Ani pro Mel nemůžu nic udělat. Možná bys to s ní měl probrat. Také si stěžovala.“

A s touto zmatenou poznámkou vyrazila k nákladní lodi.

Minulou noc se mi zdálo o Dannym Shakerovi. Muž ze dvou půlčíků, tvář neviditelná, ruce založené na prsou, prsty masírují rudé čáry jizev na bicepsech. V tom snu hovořil… s mou matkou, vyprávěl jí o svých plánech a nadějích, které do mě vkládal. Usmívala se a přikyvovala a hovořila s ním – jako by byl blízký přítel – tím bezdechým, hrdelním hlasem, který znám už tak dlouho, co si něco pamatuji. Poznal jsem, že ho má opravdu ráda.

Tady bych měl příběh skončit, protože zítra odlétáme na Paddyho poklad. Mel už se nemůže dočkat, až se bude vyvyšovat na „maminčiny holčičky“, které zůstaly na planetce, Jim Swift se chce setkat s kontrolorem a doktorka Eileen chce na planetce studovat život a rostliny.

Budeme tam asi dva týdny. Pak následuje další, velký krok. Ne hvězdy – ještě ne, přestože Pomalý pohon je té cesty jistě schopen. Spokojíme se se zkušebním letem na hranice Maveenského systému. Cestou se chce Jim Swift podívat na Lumineachskou anomálii. Po návštěvě Oka si už není tak jistý, že Lumineach je prázdná, jak se říká.

Ale hvězdy čekají a my je nemůžeme donekonečna zanedbávat. Někdy, už brzy, se vydáme někam daleko. Jsou tam také další planety a další lidé? Sledují ti lidé oblohu a čekají nebo hledají a objevují skryté Božské základny nebo objevili další Pomalou loď?

Vím, že existuje jen jediný způsob, jak to zjistit. A pořád si říkám: Jestli dorazíme k nejbližší hvězdě, co tam najdeme? Mrtvé světy, upadající říše, obrovské živé civilizace? A možná, že Danny Shaker a jeho posádka už tam byli před námi.

Tyhle myšlenky by mě měly unášet. Většinou to tak je, ale teď se zabývám něčím úplně jiným, protože dnes ráno jsem opravdu poslechl doktorku Eileen. Stěžoval jsem si Mel na svůj sípavý hlas.

„Ty opravdu nevíš, co se s tebou děje?“ řekla. Dívala se stranou, ale poočku mě sledovala.

„Můj hlas –“

„Tvůj hlas a chlupy na bradě a na prsou. A tvůj knírek. A taky jsi vyrostl o čtyři palce.“

„No, tys taky vyrostla. A ty –“

Změnila se víc než já. Její tělo mělo jiný tvar a chodila už jako žena. Teď by si ji s chlapcem spletl jen slepý.

„Ty ses změnila,“ řekl jsem.

„No jasně.“ Nakonec se ke mně otočila. „Ze stejného důvodu. Doktorka Eileen mi to vysvětlila. Ale myslím, že to není fér, abych ti to vysvětlovala já.“

A nevysvětlila, ani jediné slovo. Musel jsem počkat až na setkání s doktorkou Eileen.

„Dobrý Bože, samozřejmě, že Mel ti to nevysvětlí,“ řekla. „Dělala jsem si legraci – nemyslela jsem, že by ses jí na to ptal. Posaď se, Jayi.“

Sedl jsem si a uvažoval, co přijde potom. Doktorka Eileen stála blízko, prohlížela si mou tvář a přikyvovala.

„Pamatuješ si, jak jsi říkal, že jídlo na Paddyho pokladu chutnalo divně a Mel řekla totéž o jídle na Cuchulainu? A kontroler na Paddyho pokladu ti dal krabičku pilulek?“

„Jistě. Ale myslel jsem, že to jsou nějaké výživné látky.“

„To jsou. Víš, potraviny, které pěstujeme na Erinu, nejsou pro lidi nejlepší. Chybí jim jisté stopové prvky. To už jsem věděla dlouho. A je legrační, že ani na Paddyho pokladu není strava vyvážená, ale zase jinak. Společně však mají všechno, co potřebuješ. Což se ukázalo – na tobě a na Mel.“

„Na tom, co se s tebou děje, není nic neobvyklého, až na to, jak rychle to probíhá. Oba jste měli opožděnou pubertu. Teď všemi změnami procházíš asi desetkrát rychleji. Vím, že to není příjemné. Ale je to normální.“ Kývla na mě a vyrazila ke dveřím. „Neboj, nic to není.“

Jí se to řekne – ona už to má za sebou.

Šel jsem do koupelny a díval se na sebe v zrcadle. Nebyl jsem jen vousatý, ale taky jsem měl nějaké pupínky a celkově jsem vypadal jinak. Čelní a lícní kosti jsem měl vystouplejší a oči hlouběji v hlavě. Jsem zvědavý, co na to řekne matka, až mě uvidí. Už letěla Nahoru a chtěla mě ještě vidět, než odletíme, aby se ujistila, že jsem v pořádku. Asi to pro ni bude šok.

Pořád jsem ještě na sebe civěl, když se objevila Mel.

„Právě jsem si promluvil s doktorkou Eileen,“ řekl jsem. Díval jsem se na ni, ale jen v zrcadle. Nedokázal jsem se otočit.

„Já vím.“ Mel byla v tváři růžová. „Říkala mi to. A říkala mi, abych si s tebou šla promluvit. Chci ti říct jen jednu věc. Ne.“

„Co ne?“

„Nechci, abys měl nějaké divné nápady. To je všechno.“

A byla pryč bez dalšího slova.

Zvláštní je, že než to řekla, na nic takového jsem nepomyslel.

Ale teď jsem na to myslel – možná to řekla schválně.

Jestli ano, tak se jí to podařilo.

Vůbec nevím, jaká bude cesta na Paddyho poklad a dál. Vůbec nevím, co se bude dít, až poletíme na dlouhou cestu a budeme znovuobjevovat hvězdy. Nevím, jestli se naplní mé nejdivočejší obavy – a také možná zvláštní naděje a sen – a já jednoho dne, někde daleko v prostoru a čase znovu potkám Dannyho Shakera.

Ale vím, že věci uvnitř mé hlavy se rychle mění. A nedokážu se zbavit myšlenek, které nemají s Božským pohonem a mezihvězdnými lety vůbec nic společného.

Charles Sheffield

Božská rychlost

Z anglického originálu Godspeed, vydaného nakladatelstvím

A Tor Book v New Yorku, USA, v roce 1993 přeložil Jiří Bartoň

Obálku s použitím ilustrace Valentina Saniho navrhl Josef Čech

Odpovědný redaktor Jiří Hásek

Technický redaktor Josef Čech

Sazba Filip Cubr

Tisk PB tisk Příbram

Vydalo nakladatelství Deus

ve firmě D – Consult, s.r.o. jako svou 40. publikaci.

Praha 1999, 1. vydání

Prodejní cena včetně DPH 169,– Kč.