Kniha byla zakoupena na serveru Palmknihy.cz.

Kupující: Zdenka Rosecka

ID 8777-26217405868996218073-176650-1233

Upozorňujeme, že kniha je určena pouze pro potřeby kupujícího.

Kniha jako celek ani žádná její část nesmí být volně šířena na internetu, ani jinak dále zveřejňována. V případě dalšího šíření neoprávněně zasáhnete do autorského práva s důsledky dle platného autorského zákona a trestního zákoníku.

Neoprávněným šířením knihy poškodíte rozvoj elektronických knih v České republice.

Tak nám, prosím, pomozte v rozvoji e-knih a chovejte se ke knize, k vydavatelům, k autorům a také k nám fér.

Jessica Shattuck

PROZŘENÍ

2017

Na památku mojí matky Petry Tölleové Shattuckové

a mojí babičky Anneliese Tölleové

PROLOG

HRAD LINGENFELS, 9. LISTOPADU 1938

Den proslulého hraběnčina díkůvzdání za sklizeň začal úporným lijavcem, který tepal všechna bolavá místa starobylého hradu von Lingenfelsů – zatékal do prasklin, máčel podlahy a barvil světlé průčelí do oslizlé hmyzí černi. Papírové lampióny a přepečlivě naaranžované girlandy pšeničných klasů na nádvoří zplihly a popadaly.

Marianna von Lingenfelsová, hraběnčina snacha, se neradostně pachtila s přípravami na příjezd hostů. Už bylo příliš pozdě slavnost odvolat. A když teď byla hraběnka odkázána na kolečkové křeslo, Marianna de facto plnila roli hostitelky – hostitelky, která měla poslechnout manžela a oslavu zrušit už před týdnem. V Paříži ležel Ernst vom Rath po neúspěšném atentátu v nemocnici a mnichovští nacisté vybičovávali po celé zemi zuřivou pomstychtivost. Co na tom, že o vom Rathovi – prakticky neznámém německém diplomatovi střední úrovně – před atentátem živá duše neslyšela, že atentátníkem byl sedmnáctiletý kluk a střelba byla také aktem odvety, protože pachatelova rodina patřila k tisícovkám Židů tísnících se na polské hranici poté, co je Německo vyhnalo a Polsko jim zakázalo vstup? Nacisté se s nějakými složitostmi nepárali.

Tím spíš je důvod shromáždit rozumné lidi tady na hradě, pryč od toho šílenství! argumentovala Marianna ještě včera. Dneska jí to v tom dešti znělo jako hluchá fráze.

Ale pozdě bycha honit. A tak dohlédla, jestli jsou správně naaranžované svíčky a květiny a je hezky prostřeno, a zařídila, aby nahoru na kopec dorazila promoklá dodávka šampaňského, ledu, másla, rybích pomazánek, uzenin, pitné vody a plynových láhví do sporáku. Hrad Lingenfels zůstával většinu roku neobývaný, neměl k dispozici tekoucí vodu a generátor taktak stačil vyprodukovat dost proudu pro hraběnčin gramofon a pár šňůr s drahým elektrickým osvětlením. Pořádat v něm slavnost bylo jako zakládat civilizaci na Měsíci. Ale i proto se sem lidé rádi vraceli navzdory každoročním pohromám – drobným požárům, rozpadlým kadibudkám, drahým automobilům uvízlým v bahně a myším v posteli, pokud se na hradě někdo odhodlal přespat. Slavnost díkůvzdání proslula neněmecky svobodomyslnou atmosférou. Získala si věhlas jakožto ostrůvek liberální, bohémské kultury v nitru usedlé aristokracie.

V půli odpoledne se k Mariannině úlevě zvedl vítr a slibně protrhal pochmurnou šeď. Dokonce i kalná stojatá voda v příkopu a kamenné zdi najednou vypadaly svěže a čistě. V probleskujícím slunci se na nádvoří třpytily zmoklé chryzantémy.

Marianně rázem stoupla nálada. Před pekárnou hraběnčin známý architekt přetvořil starý napájecí žlab pro kočárové koně v cosi jako kašnu. Docílil efektu, který působil kouzelně i komicky zároveň. Jako by se slon převlékl za pohádkovou vílu.

„Albrechte,“ zavolala Marianna od prahu dlouhé knihovny s nízkým stropem, v níž trůnil její manžel za impozantním pracovním stolem, který kdysi patříval hraběti. „Pojď se podívat ven – je to tam jak o karnevalu!“

Albrecht k ní vzhlédl, ale v duchu dál sestavoval větu. Byl to dlouhán s drsně řezanou tváří, vysokým čelem a ježatým obočím, kvůli němuž často i v dobré náladě vypadal zamračeně.

„Jen na chvilku, než se přihrnou davy,“ lákala ho gestem Marianna. „Tak pojď. Čerstvý vzduch ti provětrá hlavu.“

„Ne, ještě ne,“ mávl rukou a znova se zabral do rozepsaného dopisu.

Ale no tak, vynadala by mu jindy, ale dneska se kvůli slavnosti kousla do jazyka. Albrecht je prostě posedlý prací, a navíc perfekcionista. S tím nic nenadělá. Sestavoval zrovna koncept dopisu starému známému z britského ministerstva zahraničí, s nímž kdysi studoval práva, a v jednom kuse z ní páčil názor, která formulace je lepší. Anexe Sudet je jenom začátek. Apeluji na vás: mějte se na pozoru před agresivitou našeho vedení versus Nebudeme-li ve střehu, agresivní záměry našeho vůdce budou pouze začátkem...

Oběma říkáš přesně to, co chceš, odvětila. Prostě si jednu vyber. Jenže Albrecht byl duše hloubavá. A vůbec nepostřehl, že Marianna mluví podrážděně. Neznal žádné komplikované ani povrchní emoce. Patřil k mužům, kteří při holení přemítají nad velkými abstraktními tématy, jako jsou nezcizitelná lidská práva či problémy demokracie. Vůči všedním záležitostem zůstával netečný.

Marianna si odpustila okázalý povzdech, otočila se na patě a ponechala ho jeho práci.

V hodovním sále hraběnka ze svého kolečkového křesla hubovala jednu ze svých mladých žaček. „Schumanna ne,“ kárala ji. „Bože chraň! To už bychom rovnou mohli hrát Wagnera... Kdepak, chce to něco italského. Něco pořádně dekadentního, aby to šokovalo každého idiotského hnědokošiláče, který sem dnes večer dorazí.“

Dokonce i ve svém pokročilém věku zůstávala rebelkou a v patách se jí ustavičně houfovali mladí umělci a lvi salónů. Jakožto Francouzka rodem a Němka sňatkem bývala kontroverzní osobnost odjakživa. Zamlada pořádala večerní salónní sedánky, které prosluly improvizovanými tanci a intelektuálními spory nad ožehavými tématy jako moderní umění nebo francouzská filozofie. Proč se provdala za usedlého, zkostnatělého hraběte, muže o dvacet let staršího a vyhlášeného tím, že u jídla usíná, bylo námětem mnoha nelaskavých spekulací.

Marianna, která si prošla tyransky přísnou pruskou výchovou, ji od první chvíle upřímně obdivovala. Hraběnka se nebála vystoupit z role matky a Hausfrau, čelit mužské dominanci a vrhnout se do víru intelektuálního života. Vyjadřovala se od plic a dělala všechno po svém. Marianna hned od prvního setkání – byla tehdy mladá vysokoškolačka, která chodí se svým profesorem (Albrechtem) – ze srdce toužila stát se přesně takovou ženou jako ona.

„Venku to vypadá nádherně,“ ukázala směrem k nádvoří. „Monsieur Pareille je hotový kouzelník.“

„Od toho je umělec, ne?“ opáčila hraběnka.

Blížila se šestá. Každou chvíli se začnou sjíždět hosté.

Marianna odspěchala nahoru do prochladlé chodby s ložnicemi, kam odložila svoje holčičky. Zakutaly se do starožitné postele se závěsy, pozůstatku feudální minulosti hradu. Mariannin roční synek Fritz naštěstí zůstal s chůvou doma ve Weisslau.

„Mami!“ zapištěly rozjásaně šestiletá Elisabeth a čtyřletá Katarina. Elfie, jejich milá a hodná opatrovnice, zvedla k Marianně uštvaný pohled.

„Viď, že si Hitler příště vezme zpátky Polsko?“ dožadovala se Elisabeth. Rozjuchaně přitom hopsala na matraci.

„Elisabeth!“ vyjekla Marianna. „Kam na takové nápady chodíš?“

„Slyšela jsem, jak to Herr Zeppel povídal tátovi,“ odpověděla dcerka mezi poskakováním.

„Žádné Polsko si nevezme,“ prohlásila Marianna. „A vůbec – proč myslíš, že by to byl důvod k radosti? Znamenalo by to válku!“

„Ale Polsko by mělo patřit nám,“ sešpulila Elisabeth pusu a přestala hopsat. „A Herr Zeppel říkal, že si Poláci neumějí vládnout.“

„Nesmysl,“ odsekla Marianna, podrážděná, že Albrecht dovolil, aby děcko poslouchalo takové řeči. Zeppel byl šafář na jejich slezském panství a fanatický nacista. Albrecht mu ty pitomosti toleroval, protože spolu vyrůstali; Weisslau bylo miniaturní městečko.

„Ale Polsko přece bylo naše, ne?“ naléhala Elisabeth. „Před válkou.“

„Elisabeth,“ povzdechla si Marianna, „buď tak hodná a starej se o své – a začni tou knížkou, kterou byste zrovna teď měly s Elfie číst.“

Elisabeth vykazovala mimořádně silné majetnické sklony a Mariannu tím rozčilovala. Zdálo se jí, že dcera nasákla celonárodním pocitem ublíženosti, jako by osobně utrpěla nějakou strašlivou křivdu. V životě se těšila tolika výhodám, a přesto chtěla pořád víc a víc – ještě novější šaty, ještě hezčí sukýnku. Když dostala králíčka, zatoužila po psovi. Když dostala povoleno vzít si bonbón, chtěla dva. Brala to tak, že svět je tu jen pro ni. Mariannu, jejíž výchovu provázela neoblomná šetrnost a odříkání, to náročné, domýšlivé stvoření, které zplodila, ustavičně vyvádělo z míry.

„Elfie,“ obrátila se k opatrovnici, „dohlédneš na to, aby v osm sfoukly svíčky? Smějí sejít dolů na podestu, ale dál ani krok.“

„Ale –,“ spustila Elisabeth. Marianna ji umlčela výmluvným pohledem.

„Dobrou noc,“ řekla, vřele k sobě přitiskla roztomilou tichou tmavovlásku Katarinu a políbila Elisabeth na to její k zbláznění umíněné čelíčko.

Cestou ze schodů se zastavila na podestě a zadívala se na síň dole. V kamenných obloucích zářily mnohoramenné svícny. Jejich mihotavé světlo propůjčovalo místnosti vzrušující, skoro až přízračnou atmosféru. Už se začínali sjíždět první hosté: muži ve fracích a vestách, někteří v uniformách s nacistickými insigniemi ještě zářícími novotou, ženy v elegantních nových šatech. Za Hitlera hospodářství vzkvétalo, takže lidé už zase měli dost peněz na samet a hedvábí a nejnovější modely v pařížském stylu. Z křesla uprostřed, které vévodilo síni jako trůn, vítala hosty hraběnka; invalidní vozík pro dnešní večer pečlivě odklidili z dohledu. Halilo ji moře modrého a zeleného hedvábí, jaké by si žádná jiná Němka jejího věku (ani žádného jiného věku) jakživa neoblékla. Na někoho tak nemocného se překvapivě hlasitě smála – bylo vidět, že si večírek užívá. A před ní se ukláněl host, který tu salvu smíchu spustil: Connie Fledermann. Marianny se zmocnilo vzrušení. No ovšem, koho jiného by hraběnka tak srdečně vítala? Connie byl její oblíbenec a plným právem hvězda společnosti. Pro jeho odvahu, charakter, vtip a inteligenci ho měli rádi všichni. Ženy okouzloval, v mužích vzbuzoval důvěru a často se mu svěřovali. Jeho charismatu neodolal nikdo, šíleným Hermannem Göringem počínaje a uměřeným Georgem Messersmithem konče.

„Connie!“ zavolala Marianna cestou k němu.

Otočil se a obličej se mu rozzářil úsměvem.

„Hleďme! Žena, kterou hledám!“ Zvedl si její ruku ke rtům. „Ohromně ti to sluší.“ Zajel pohledem nahoru k podestě. „Uvidím svoje princezničky, nebo jsi je někam uklidila?“

„Uklidila,“ zasmála se Marianna. „Aspoň doufám.“

„Škoda přeškoda.“ Přiložil si dlaně k srdci a předstíral, že je zdrcen. „Nuže, vezmu tedy zavděk aspoň královnou matkou. Pojď,“ napřáhl k ní ruku, „seznámím tě se svojí Benitou!“

Marianně ztuhl úsměv na rtech. V hektickém minulém týdnu úplně zapomněla, že Martin Constantin Fledermann se bude ženit. Bylo to k nevíře. I když už stanovili datum (ode dneška za dva týdny!), pořád to znělo jako žert, který zašel příliš daleko.

Connie se ale tvářil vážně, dokonce nervózně. Vzal Mariannu za loket. „Musíš se s ní spřátelit,“ naléhal. „Nikoho tu nezná. Slíbil jsem jí, že v tobě bude mít spojence. A ty dobře víš,“ pohlédl na ni, „že ho bude potřebovat.“

„Proč?“ otázala se Marianna. „Jsi mezi přáteli.“

„Já ano,“ řekl Connie. „Ale ona ne.“

Marianna se nad tou divnou logikou zamračila, ale neměla čas něco namítnout, protože to už ji měla před sebou – tu Connieho Benitu. Byla to nápadně hezká dívka s takovým tím typem hladké nordické tvářičky, z něhož vyzařuje mírnost. Plavé vlasy měla spletené do copu obtočeného kolem hlavy ve stylu, který se tak líbí nacistům – byla to wagnerovská Brunhilda v nefalšovaném dirndlu. Stála mezi dvěma mladíky, kteří pracovali s Albrechtem na ministerstvu zahraničí, a oba z ní byli u vytržení. Mariannu píchl osten žárlivosti, na kterou u sebe nebyla zvyklá. Ne že by jí záviděla krásu nebo téměř hmatatelnou auru sexuality (už dávno si našla jinou cestu k mužskému uznání), ale ve společnosti těch tří mužů – dvou poblázněných dychtivých kluků a svého milovaného přítele, kamaráda z dětství a důležité osobnosti opozice – najednou vedle té mladší ženy nenacházela dost prostoru. Ve svých jedenatřiceti si připadala jako dospělák zatažený do dětské hry, jako profesorka mezi nadrženými studentíky.

„Pardon, hoši,“ odsunul Connie teatrálně jednoho z nich stranou. „Přišel jsem si ji vyzvednout.“ Popadl Benitu za paži a přitáhl ji k Marianně. „Lásko moje,“ obrátil se k ní (bylo divné slyšet od něj ta slova), „seznam se s mojí... jak tě mám představit?“ otočil se k Marianně. „Nejdávnější přítelkyně, nejpřísnější rádkyně, osoba, která mě udržuje na cestě ctnosti?“

„Nešaškuj, Connie,“ snažila se Marianna potlačit podráždění.

„Já jsem Marianna,“ představila se sama a podala Benitě ruku. Té dívce nemohlo být moc přes dvacet.

„Děkuji,“ šeptla Benita a zamžikala jako poplašená laňka. „Moc mě těší.“

Dorazili další hosté a Marianna přímo cítila, jak se na ni ta lavina valí: ruce, jimiž bude muset potřást, uvítací fráze, které bude muset pronést, politika, o níž bude muset konverzovat. Už se k ní hrnula Greta von Viersdahlová, už se pokoušela zachytit její pohled; od Hitlerovy invaze nemluvila o ničem jiném než o sbírkách zimního oblečení pro sudetské Němce, kteří se nedávno „navrátili zpět do náruče vlasti“ poté, co byli „tak dlouho utiskováni Slovany“. O Gretiny politické řeči Marianna nestála. Vzala Benitu za paži. „Dopřej nám šanci, ať se spřátelíme,“ prohodila přes rameno k Conniemu a odtáhla ji zadními dveřmi na nádvoří ověšené lampióny.

„To je krása!“ vyhrkla Benita.

„Viď?“ přitakala Marianna. „Jako z pohádky. Hraběnka von Lingenfelsová má pro krásu smysl.“

Benita s vykulenýma očima přikývla.

„Pověz mi něco o sobě, než se k nám nahrnou tvoji ctitelé,“ vybídla ji Marianna. „Mělas příjemnou cestu? Našla jsi svůj pokoj?“ Chrlila povinné dotazy a dívčiny odpovědi poslouchala na půl ucha.

Cítila, jak je ze všech stran sledují oči. „Připomeň mi, jak jste se seznámili s Conniem.“ Sebrala ze stolu dvě skleničky se šampaňským a jednu Benitě podala. Ta ji bez poděkování přijala.

„Potkali jsme se u nás ve městě, na náměstí,“ dala se do vyprávění. „Byla jsem tam se svým oddílem, teda oddílem BDM –“

„Propánakrále! BDM, Svaz německých dívek? Kolik ti je?“ užasla Marianna.

„Ne, nebyl to ten dětský, ale ten pro starší, co se jmenuje Víra a krása. A je mi už devatenáct.“

„Aha.“ Marianna ji pohladila po paži. „No tak to jsi hotová vykopávka.“

Dívka na ni upřela oči.

„Jsou hezké, viď?“ ukázala Marianna na bílé chryzantémy a tmavé podzimní sasanky v květnících podél balustrády. Vysoko nad hlavou se jim po temné obloze hnaly bledé mraky. V dálce se v houstnoucím šeru inkoustově černaly lesy. „Takže jste se potkali na náměstí...“

Benita si usrkla šampaňského a zakuckala se. „Není na tom nic zajímavého. Potkali jsme se, chvíli jsme si povídali a později jsme spolu šli na večeři.“

Marianna odložila sklenici na zídku. „A teď se budete brát.“

„Když se to řekne takhle...,“ Benita zaváhala, „... zní to divně.“

Marianna s úsměvem naklonila hlavu ke straně a povytáhla obočí. Tenhle zkoumavý výraz pochytila od hraběnky a osvědčil se jí, když dolovala nějaké vysvětlení nebo přiznání z dětí a rodinných příslušníků, dokonce i z dospělých mužů.

U Benity se však kýžený účinek nedostavil. Vypjala ramena, jako by znova našla pevnou půdu pod nohama. „Mezitím se stalo ještě pár dalších věcí.“

„Samozřejmě,“ řekla Marianna. Proč vůbec nasadila výslechovou taktiku? Connie si tu žabku vezme. Nijak si nepomůže, když si to s ní rozhází hned na začátku. „Promiň, nechtěla jsem se ti šťourat v soukromí.“

Rozhlédla se po rychle se zaplňujícím nádvoří a hledala ústupovou cestu. Ke své úlevě spatřila Hermana Kempela, jednoho z těch dvou troubů, které Benita tak oslnila. „Pojď,“ zavelela. „Půjdeme si popovídat s tvým nejnovějším obdivovatelem.“

Jak noc stárla, nabývala vrchu zvláštní opojná, neklidná energie. Nějaká legrační postavička v krátkých kožených kalhotách a vysokých podkolenkách vyhrávala na tahací harmoniku – bavič najatý hraběnkou, nebo někdo místní? – a na hrbolatém nádvoří se hosté pustili do lidových tanců. Ženy dokonce navzdory zimě skoply z nohou boty. A uvnitř konečně spustilo americké jazzové trio, které hraběnka pozvala. Velkým sálem zaburácel ragtime a hrstka odvážnějších, kosmopolitnějších hostí začala předvádět tance s legračními názvy jako Velké jablko nebo Lindy Hop. Vrchnímu kuchaři se i bez tekoucí vody a pořádného sporáku nějak dařilo zajišťovat vytrvalý přísun lahůdek: servíroval tradiční kuličky z vepřového s výtečnou petrželovou omáčkou, nadýchané bílé knedlíky vařené v páře a minilívanečky se salámovou náplní. Ale také novoty: chřest zabalený do tenoučkých plátků šunky, želé bábovičky, flambovaný ananas, toasty s kaviárem... Stejně jako v hudbě se i v pokrmech odrážela pestrost německého kulturního života.

Marianna si připadala jako v mlze; ne snad, že by byla opilá (hostitelka nikdy nevypije víc než sklenku punče, to se od hraběnky také naučila), ale samou úlevou. Přes strohou a nevlídnou militantnost, která se zmocnila národa, se jí při slavnosti díkůvzdání podařilo udržet tradiční nevázanou atmosféru. A podařilo se jí překonat vlastní výchovu (otec by se zhrozil, kdyby ji viděl, jak pořádá večírek, na kterém se tancuje na jazzovou hudbu a připíjí šampaňským) a dopřát těmhle lidem něco krásného, osvobodivého a odlehčeného.

Rozjařená tím pomyšlením klábosila s hosty a kontrolovala, jestli nedochází alkohol za barem a jídla na bufetovém stole. „Hraběnka juniorka!“ vzal ji kolem ramen veselý upovídaný Connieho bratranec. „Tomu říkám večírek! Ale kam se zatoulal tvůj velevážený manžel? A všichni jeho nóbl přátelé? Už hodinu jsem nikoho z té bandy neviděl! Zašili se někam spolu, elitáři jedni, a starého kámoše Jochena vynechali?“

„Ale ne, kdepak.“ Marianna ho letmo políbila na tvář a odehnala ho. Tou otázkou se ale strefil do černého. Kde vězí Albrecht? A Connie a Hans a Gerhardt Friedlander? Už hezky dlouho po nich nebylo ani vidu, ani slechu. Albrecht si je nejspíš odvlekl do knihovny, aby mu zrevidovali ten jeho dopis. Ta představa ji rozladila. Albrechtova vážnost – jeho vytrvalé zaměření na záležitosti přesahující to, co se odehrává přímo před očima – působila jako ztělesněná výčitka. I když Albrecht má samozřejmě pravdu. Chudák Ernst vom Rath leží někde ve špitále a tisíce Židů přespávají na mrazu v hraničním pásmu. Německo řídí uřvaný tlučhuba a štváč, odhodlaný vehnat jiné národy do války a zničit život nesčetným nevinným civilistům. A oni si tady popíjejí šampus a tancují na Scotta Joplina.

V napůl podrážděné, napůl defenzívní náladě vtrhla do Albrechtovy studovny, a ano, opravdu tam byli všichni její zmizelí hosté – Albrecht s Conniem, Hans a Gerhardt, Torsten Frye a ten Američan Sam Beverwill a několik dalších; mnozí z nich byli stejně jako Connie štábní důstojníci abwehru, vojenské zpravodajské služby.

„Co to má být?“ pokusila se o lehký tón. „Veledůležitá tajná schůze? Hraběnku nepotěší, že se schováváte ve studovně, místo abyste tancovali.“

„Marianno...,“ začal Albrecht.

„Albrechte, koukej svoje hosty nechat, ať si užijí zábavu –“

Ještě než dořekla, všimla si neznámého člověka v jejich středu, malého, už trochu proplešatělého bruneta, z jehož všedního obličeje čišelo napětí. Místnost byla nabitá zvláštní energií; všichni přítomní se tvářili vážně a ani její příchod na tom nic nezměnil.

„Omlouvám se,“ řekla tomu člověku. „Zřejmě se ještě neznáme.“

„Pietre Grabarek.“ Došel k ní a podal jí ruku. Takže Polák. Albrecht i Connie měli hodně kontaktů v Polské národní straně.

„Marianna von Lingenfelsová. Manželka vašeho nudného hostitele,“ mávla rukou k Albrechtovi.

„Marianno,“ přerušil ji znovu Albrecht, „Pietre zrovna přicestoval z Mnichova s alarmujícími zprávami. Dnes večer –“

„Snad vom Rath nezemřel?“ Marianně přejel po zádech mráz.

„Ano,“ přikývl Albrecht. „Ale to není všechno.“

Marianna si najednou uprostřed té skupinky pozorně sledující její reakci připadala jako na jehlách. Nebyla zvyklá patřit mezi neinformované.

„Zdá se, že Goebbels vydal SA rozkaz vyprovokovat nepokoje a ničit majetek Židů. Rozbíjejí výlohy a rabují, mají zábavu z toho, že –“

„Žádná zábava, bitva je to! Organizovaný útok!“ skočil mu do řeči Grabarek.

„– z toho, že ničí lidem životy.“

„Ale to je hrůza!“ vyhrkla Marianna. „Lutze to dopustil? Jak to?“ Lutze policii a oddílům SA velel. Nedávno se s ním seznámila, a vůbec se jí nezamlouval, byl to protivný chlap.

„Už to tak vypadá,“ potvrdil Albrecht.

Přítomní přešlápli a vyměnili si pohled.

„Je to úpadek, šílenství. Hitler je přesně takový maniak, jak jsme se báli!“ vykřikl Hans, ale ostatní mu nevěnovali pozornost. Byl to milý ztřeštěný kluk. Jsou myslitelé a jsou aktéři, řekl o něm kdysi Connie. Hans je aktér. Albrecht takové dělení odmítal; považoval ho za příliš černobílé, příliš zjednodušující a nesmiřitelné. Akci má předcházet myšlení a myšlení se má pojit s rozvahou. To ale nebyl Connieho styl. Connie byl odjakživa taky spíš aktér, a přestože zastával chytré a informované názory, moc je předem nepromýšlel a kategorickými soudy nešetřil.

„Pro Německo to znamená celosvětovou ostudu,“ posteskl si Albrecht.

Dočkal se všeobecného souhlasu.

„A utrpení,“ připojil Connie. „Znamená to utrpení pro spoustu, spoustu lidí...“

Ve skupince zavládlo ticho; zvenčí okenními tabulkami zalitými v olovu prosakoval smích a tóny tahací harmoniky.

„A taky to znamená, že rozumní občané musejí jednat,“ pokračoval Connie. „Nejsme všichni darebáci a zločinci. Ale stanou se z nás, když nic neuděláme.“

Byl to odvážný výrok, skoro výzva, a Marianna na tvářích mužů sledovala, jak různě na ně působí. Hans s neskrývaným nadšením dramaticky přikývl. Eberhardt von Strallen si setřepl smítko z klopy – unáhlený návrh se mu zjevně příčil. Albrecht se zamyšleně mračil.

„Je to naše povinnost,“ horlil Connie. „Když nezačneme aktivně pracovat na tom, abychom Hitlera porazili, bude hůř. Ten člověk – ten fanatik, který si říká náš vůdce – zničí všechno, čeho jsme jako sjednocený národ dosáhli.“ Nadechl se a pokračoval: „Pokud proti němu nezačneme mobilizovat lidi podobného smýšlení a nezačneme aktivně pracovat s našimi kontakty v zahraničí – Angličany, Američany, Francouzi –, zatáhne nás do války, a nejen to. Jestli posloucháte, co hlásá – jestli ho pořádně posloucháte a čtete –, všechno to tam najdete, v tom jeho odporném spisku Mein Kampf. Tím svým ,bojem‘ z nás všech nadělá zvířata! Přečtěte si to, pořádně si to přečtěte, poznejte svého nepřítele: ta jeho vize, to je středověk! A hůř než středověk, je to anarchie! Tvrzení, že život není nic než boj o zdroje, který mezi sebou svádějí rasy, ta jeho „panská rasa“, o které pořád horuje, a ověřování rasového původu, které si vymyslel – to všechno jsou nástroje, kterými nás rozdělí a opanuje.“

Marianna neslyšela Connieho názory poprvé; kolikrát takhle rozprávěli dlouho do noci u ohně ve Weisslau? Hitler je šílenec a darebák, na tom se shodli. Od jeho puče to bylo nad slunce jasnější. Connie i Albrecht strávili valnou část loňského roku tím, že pomáhali obětem nacistů – Židům, kteří chtěli emigrovat, uvězněným komunistům, umělcům, jejichž díla byla zakázána. Bez zákonů nejsme o nic lepší než opice, prohlašoval Albrecht. O prosazování a posilování práva usiloval stejnou měrou jako o vítězství v jednotlivých bitvách.

Zato Connie právo, za nacistů čím dál vykastrovanější, zavrhl. Byl rozený disident a věřil v přímou akci. Právě tohle na něm Marianna milovala snad nejvíc – na Conniem, druhovi z dětských her, nejmilejším příteli a muži, kterého obdivovala nad jiné, samozřejmě s výjimkou Albrechta. Byl odjakživa agitátor a vášnivý zastánce toho, co pokládal za správné. V dětství trávili on i Marianna se svými rodinami léto u Baltu a Connie pokaždé vedl kampaň proti nějaké nespravedlnosti, proti nějakému nesmyslnému rodičovskému předsudku nebo třeba proti tomu, že vrátný špatně zachází se psy. A silou vůle a vytrvalostí obvykle dosáhl svého.

„My prostě musíme vymyslet, jak se mu postavit,“ naléhal teď. „Nejen abychom upozornili svět na jeho špinavé cíle, ale taky abychom něco aktivně podnikli. Když budeme dřepět s rukama v klíně a kritizovat ho z bezpečí za pracovním stolem, můžeme přičíst následky jen sami sobě. A proto navrhuji, abychom se dneškem počínaje zavázali k aktivnímu odporu. K tomu, že se pokusíme strhnout naši zemi pryč z Hitlerovy zhoubné cesty.“

Connie domluvil. Na čele se mu perlil pot a docházel mu dech.

Shromáždění přikyvovali a šuškali si mezi sebou.

„Byl bych v podstatě pro,“ pronesl zvolna do souhlasného mumlání Albrecht. „Jenomže aktivní odboj proti vládě – proti téhle vládě – je nebezpečný. A my máme ženy a rodiny a musíme na ně brát ohled. Neříkám, ať nic neděláme; jen to musíme pečlivě uvážit...“

„Ženy a rodiny vás budou podporovat,“ vmísila se do debaty Marianna a překvapila tím sama sebe i ostatní v místnosti. Vyznělo to jako výtka. Jenže Albrecht byl pořád tak rozvážný, pomalý a hloubavý. Proti Conniemu vypadal jako těžkopádná želva vedle jelena ve skoku.

„Všechny?“ ušklíbl se kysele von Strallen.

„Všechny,“ zopakovala po něm Marianna. Von Strallen byl šovinista. Před svojí přihlouplou ženou Missy všechno tajil a nikam ji s sebou nebral. Chuděra Missy, jednal s ní jako s tupou vypasenou kravkou.

„A ponesou rizika?“ zeptal se Albrecht jemně.

„A ponesou rizika,“ potvrdila Marianna.

„Výborně,“ upřel na ni Connie ohnivý pohled. „A ty dohlédneš na to, aby se jim nic nestalo. Tímto tě jmenujeme velitelkou žen a dětí.“

Marianna se střetla s jeho očima. Velitelka žen a dětí. Věděla, že ji nechtěl před ostatními shodit, ale stejně to štíplo jako políček do tváře.

Schůzi – pokud vůbec schůzí byla – rozpustili a Marianna zamířila zpátky ke společnosti, aby se znovu ujala hostitelských povinností. Měla pocit, že se ocitla mimo realitu. Kolem propukaly a utichaly hovory, jazzové trio vyhrávalo a z podesty kdosi latinsky deklamoval Cicera.

A mezitím se venku za zdmi hradu děly příšerné věci. Marianna si uměla živě představit, jak se v ulicích hemží Hitlerovi ničemové v hnědých košilích, násilnicky se naparují a pořvávají a okolí bezmocně přihlíží. Loni v létě je v Mnichově viděla pochodovat v průvodu. Dva z nich porušili formaci a rozběhli se k ní. Ztuhla strachy, že na ni chtějí zaútočit – ale proč? Místo ní srazili k zemi univerzitního studenta, který stál na chodníku vedle, a zkopali ho do klubíčka; nablýskané černé holínky se jen kmitaly. Odehrálo se to tak bleskurychle, že nestihla zareagovat. Proč? Co provedl? zeptala se člověka vedle sebe, jakmile oddíly SA zmizely z dohledu. Nezvedl při hajlování ruku dost vysoko, zašeptal, když se k tomu nebožákovi svorně skláněli a pomáhali mu na nohy.

Ještě celé dny před sebou viděla obličeje těch mužů, když k ní vystartovali – tuctové obličeje chlapíků středního věku, vyprázdněné a zhlouplé surovostí.

„Co se děje? Vypadáš, jako bys viděla ducha,“ vytrhla ji ze vzpomínek Mimi Armacherová. Mimi, Albrechtova vzdálená sestřenice, byla příjemná žena a Marianna ji měla odjakživa ráda.

„Zrovna jsem se dozvěděla...“ Marianna se zarazila. Jak to jen popsat? Pro tuhle ozvěnu méně civilizovaných časů jí chyběl přiléhavý výraz. „Přišly zprávy z Mnichova, že se rozmáhají nepokoje. SA bije lidi, ničí židovský majetek...“

„Zprávy?“ zopakovala Mimi, jako by tomu slovu nerozuměla.

„Přivezl je Connieho přítel. Právě dorazil,“ vysvětlovala Marianna.

„Ale to je strašné,“ zhrozila se Mimi a zbledla. „Ve všech městech, všude?“

Kolem se shlukli ostatní. Na okraji hloučku Marianna zahlédla Bernu a Gottlieba Brucknerovy a také Alfreda Klausnera, židovské přátele, jejichž postavení se den za dnem zhoršovalo. Přestože se jejich rodiny tady v Německu asimilovaly už před mnoha generacemi, ocitli se teď v jednom pytli s židovskými imigranty z Východu, které Hitler hodlal mermomocí deportovat. Nikdo nebyl v bezpečí.

Na Mariannu náhle padla únava. „Tak jsem to pochopila.“

„Ničí majetek?“ zeptal se kdosi. „Jen tak, namátkou?“

„Židovský majetek,“ upřesnila Mimi s mrazivým důrazem. „Jenom ten židovský.“ Obrátila se k Marianně. „Říkalas to tak, že?“

Marianna na ni zůstala zírat. „Já nevím.“ Napřímila se a vypjala ramena. „Záleží na tom? Naše vláda pouští ze řetězu bandy darebáků.“

„Tohle je začátek konce,“ zaprorokovala dramaticky hraběnka, když se doslechla o zkáze, která později vejde ve známost jako Křišťálová noc. „Ten Rakušák naši zemi zničí.“

S těmi slovy si odešla lehnout.

Marianna jí tu volnost záviděla. Ona sama bude muset tuhle sešlost opečovávat až do hořkého konce.

Jak se novinka šířila, vládní úředníci a vlastníci velkých majetků z okolí naskakovali do aut a řítili se z kopce dolů, opile řezali zatáčky, troubili a blikali. Jim v patách střízlivěji odjížděla hrstka židovských hostů. Pár idiotů se vypravilo do nedalekého městečka Ehrenheimu zjistit, kam až se nepokoje rozšířily.

U kašny se šampaňským se Gerhardt Friedlander hádal se Stollmeyerovými – opilými rudolícími dvojčaty a fanatickými nacisty. Lidé se kolem nich nervózně rozestoupili do kruhu.

„Spiknutí světového židovstva se s vraždou vom Ratha nespokojí,“ vykřikoval jeden Stollmeyer. „Musíme proti nim zakročit...“

„Neblázněte,“ odsekl Gerhardt. „Vom Ratha zavraždil vyšinutý sedmnáctiletý kluk, o žádné spiknutí nešlo.“

„Vyšinutý sedmnáctiletý kluk, který byl židák a bolševik,“ vyjel jeho oponent. „Chtěl zničit hrdost a jednotu německého národa.“

Marianna to nevydržela dál poslouchat. Tyhle absurdní nacistické žvásty byly všudypřítomné; jen čekaly, kdy se jich ujme někdo jako tupohlaví Stollmeyerové. Jak se ti dva vůbec dostali na seznam pozvaných? Díkybohu za Gerhardta, že je usměrnil.

Jazzové trio se z velkého sálu vytratilo (Zpátky do Berlína? Zaplatil jim někdo?) a nějaký pitomec se pokoušel pustit na gramofonu desku s nacistickým maršem, ale naštěstí ho udolaly horké Frikadellen z nejnovějšího šéfkuchařova chodu. Z Ehrenheimu se vrátili čumilové a téměř zklamaně hlásili, že se tam nic neděje, obyvatelé nejsou na nohou. Co čekali? Městečko bylo skrznaskrz bavorské a plné zarytých katolíků. Nikde žádný Žid ani židovský krámek.

Kuchař se nenechal odradit novinkami ani chvatnými odjezdy a dál předkládal lahůdku za lahůdkou: další vepřovou pečínku, jablečné dorty a Frankfurter Kranz. A barman naléval jako o závod.

Marianna prahla po tom, aby se spakovali i zbylí hosté, s tou svou sebestředností a frivolností. Ale slavnost se belhala dál, vstříc pozvolné smrti.

Kolem půlnoci si Marianna dopřála chvilku soukromí v prázdném salónku ověšeném loveckými trofejemi některého von Lingenfelse. Stěny zdobilo napůl zetlelé vybělené paroží a práchnivějící vycpané hlavy kanců, medvědů, a dokonce i vlka. Místnost zasvěcená krutosti, ale pořád lepší než nic. Pět minut si tu oddechne. Jen pět minut, jinak by se už nedonutila vrátit mezi hosty. Posadila se, a jak se jí tvář uvolnila a rysy ochably, připadala si najednou stará; matka malých dětí v náhle zdivočelé zemi.

„Baf!“ ozvalo se za ní, a než se stihla otočit, dopadly jí na ramena dvě ruce. Connie. Myslela si, že se už dávno vytratil, buď zpátky do Berlína napravovat škody, anebo se snoubenkou do postele – že je z něj nový člověk s novými zvyklostmi. Ale byl tady. Ta jeho výdrž v sobě měla cosi uklidňujícího.

„Načapal jsem tě,“ zasmál se.

„Ach, Connie,“ ohlédla se po něm. „Mám jim říct, ať jedou domů? Je to tak divné, pořádat slavnost při tom všem, co se děje. Pánbůh ví –“

„Jen ať tu zůstanou.“ Svalil se do křesla naproti ní. „Na to, aby někam jezdili, jsou příliš ožralí.“

„Asi ano,“ povzdechla si. „Jak to venku vypadá?“

„No,“ uvelebil se Connie v křesle, „Greta von Viersdahlová ze sebe na tanečním parketu dělá husu, starý Frickle má na klíně novou couru a mazlí se s ní a někdo, koho neznám, zvrací do hradního příkopu.“

„Jemináčku,“ zasmála se Marianna.

Kolik večírků spolu vymetli? Od dětských let tolik, že by je ani nespočítala. A Connie, zaujatý pozorovatel živočišného druhu zvaného člověk, je pokaždé zábavně komentoval. Tímhle stmelili svoje přátelství – Connieho trefnými postřehy a tím, jak je ona, méně obdařená schopností nahlížet lidem do ledví, uznale přijímala.

„Co Benita?“ neodolala otázce. „Už spí?“

„Je to hodná holka,“ opáčil Connie. Natáhl si nohy a stíny jeho chodidel se ve světle ohně legračně prodloužily. V hezké tváři se mu zračilo vyčerpání. Pod očima měl tmavé kruhy.

„Co z toho plyne? Je pro ni tím pádem lehčí, anebo těžší jít sama do postele?“

Connie pokrčil rameny. „Byla unavená.“

Marianna se v křesle trochu napřímila a tázavě na přítele pohlédla. „Co si o tom myslí? O těch výtržnostech a násilí, o tom, co se děje ve světě?“

Connie zaklonil hlavu do opěradla a zadíval se na ni. Navzdory jeho únavě bilo do očí, jak je hezký; čisté jemné rysy, které mu dodávaly krásu už jako chlapci, nikdy neztučněly ani nerozbředly. Naopak ještě vynikly a zvýraznily se. Dodnes žasla nad jejich pravidelností.

„Ty mi Benitu neschvaluješ,“ řekl. „Já to tušil.“

„To není fér, Connie... Proč myslíš?“

„Vím to,“ prohlásil.

„Nejsem snad laskavá duše s otevřenou myslí, která má radost, že se její přítel zamiloval?“

„S otevřenou myslí, to ano. Laskavá duše ne. Máš vysoké nároky.“

Marianna se zamračila. „No, je na tebe dost mladá.“

Connie se zasmál.

„Bude pro tebe partnerka? Ve všem, co děláš?“

Connie se prudce napřímil a Marianna strnula, že zašla příliš daleko. Ale nerozzuřil se. Pootočil si křeslo čelem k ní a s lokty na kolenou se předklonil. „Nebude to takové jako vy dva s Albrechtem,“ řekl. „Ale existují i vztahy jiného druhu. A já jsem do ní zamilovaný.“

Překvapilo ji, s jakou intenzitou to prohlásil. Že by nepřímo kritizoval její manželství?

„Musíš mi něco slíbit,“ dodal.

„A co?“ zamračila se.

Vzal ji za ruku a Marianna se při tom doteku zachvěla.

„Jestli se něco pokazí – a ono se to pokazit může –, musíš jí pomoct. Je to prostá holka a nezaslouží si, abych ji zatáhl do nějakého maléru.“ Obličejem mu přelétl nezvykle rozpačitý výraz. „A musíš jí pomoct vychovat moje dítě.“

„Tvoje...“ Marianna zaskočeně zmlkla uprostřed věty. „Ona je...?“

Connie přikývl. „Slíbíš mi to?“

„Samozřejmě, Connie, to přece víš, ale –“

„Dáš mi na to svoje slovo?“

Marianna se zadívala na jeho tvář, vážnou jako nikdy předtím, a zamrazilo ji zlou předtuchou.

„Máš moje slovo,“ potvrdila tiše a cítila, jak na ně oba doléhá plná váha toho slibu.

A pak, v okamžiku, který si bude v duchu přehrávat pořád dokola nejen tu noc, ale ještě celé roky, dlouho potom, co už Connie bude mrtvý, Albrecht bude mrtvý, samo Německo bude mrtvé a polovina hostů z dnešní slavnosti bude buď zabita, nebo rozdrcena hanbou, nebo něco mezi tím, se Connie předklonil a s toutéž intenzitou, se kterou z ní vymámil její slib, ji políbil. Byl to polibek prostý všech ozdůbek milostného vztahu či flirtu, polibek, který je skokem přenesl (jestli to tak opravdu bylo, v ní bude už navždy neodbytně a zbytečně hlodat) snad dokonce i přes fyzickou touhu, rovnou do moře lásky a pochopení. Oni dva jsou spojeni čímsi větším než svým vlastním já.

Kdo se odtáhl první? Ať si Marianna přehrávala ten okamžik v hlavě sebevíc, nikdy si to nevybavila. A trval minuty? Vteřiny? Byl křišťálově jasný, a přitom plný zmatku. Ještě celé dny poté cítila místo, kde jí Connieho ruka odhrnula vlasy z tváře. Ve vzpomínkách se ta ruka chvěla a byla horká a ledová zároveň.

„Connie,“ vydechla, když se od sebe konečně odpoutali. Předklonil se a zvedl si její ruku ke rtům. Ale než si stačila rozmyslet, co mu řekne, na co se ho zeptá, vstal a odešel.

ČÁST I

KAPITOLA PRVNÍ

HRAD LINGENFELS, ČERVEN 1945

Celou cestu z nádraží na hrad Lingenfels proležela Benita otupěle na korbě vozu mezi balíky zatuchlého sena a už ji nezajímalo, jak vypadá a že cestuje z jednoho konce země na druhý na otevřeném povětří jako nějaká flundra nebo tulačka, o nic důstojněji než pytel brambor. Bylo jí špatně. Žaludek se jí houpal a bolelo ji za očima. Možná to bylo z toho párku, co jí přinesla Marianna; tak hutné, šťavnaté maso neměla v ústech už roky. Teď na něj stačilo pomyslet, a chtělo se jí zvracet.

Cesta vlakem z Berlína jim trvala tři dny, z toho jednu noc strávily na nádraží, kde se tísnily snad všechny oběti znásilnění, oloupené matky a zranění vojáci na západ od Odry. Benitě se dělalo ze zoufalých lidí nanic. Bohatě jí stačil Berlín a ty tlupy ožralých oslavujících Rusů, hlady polomrtvé panny poschovávané po sklepích, nesčíslní mrtví – někteří dodnes pohřbení pod haldami sutin – a smrduté, přelidněné kryty, které se změnily v uprchlické tábory. A cestou dál na západ ještě přituhlo, samé strázně nejrůznějšího druhu a lidské trosky. Jako kdyby se celý evropský kontinent otřásl a jeho obyvatelé se bezmocně rozkutáleli do všech stran. Benita si nedělala iluze. I z ní se stalo zvíře stejně jako z ostatních, už jí nezáleželo na jejich bolesti a utrpení o nic víc než jim na té její.

Vůz kodrcal po rozježděném úbočí a na nebi se do jeho rytmu kolébaly bachraté přátelské mraky, nevinné jako vždycky. Ty mraky byly to nejlepší, co za poslední týdny viděla. Poklimbávala a její mysl chvílemi odplouvala do vyčerpané dřímoty.

V Berlíně byl spánek vzácnost. Když zrovna do Benitina vybombardovaného bytu nevtrhl ten ruský kapitán, udělal to nějaký jiný parchant, kterému ještě nedošlo, že Benita kapitánovi patří. Tak to chodilo v polovině domu, který kdysi býval číslem 27 na Meerstein Strasse. Po dopoledních ruští vojáci vášnivě karbanili u kuchyňského stolu a Frau Schillerová, vyjukaná stará bába, rachotila pánvemi a hrnci a kuchtila jim jídlo ze surovin, které schrastili bůhvíkde a bůhvíjak. Od pádu Berlína Benita neprospala ani jednu noc celou, a možná to bylo jen dobře. Se spánkem totiž přicházely sny. A do jejích snů se vydestilovaly veškeré hrůzy uplynulého roku.

Vůz zastavil a Benita se s trhnutím probudila. Dorazili na Lingenfels. Pracně se vyškrábala do sedu; před očima jí vířily mžitky. Když se rozptýlily, vynořil se hrad – přesně stejný, jak si ho pamatovala, a přitom úplně jiný. Hrubé zdi, hluboko zasazená okna z malých tabulek zalitých do olova a obrovské, výhrůžné vstupní dveře z dubového dřeva. Stavba sama o sobě zůstala neporušená; co pro tuhle prastarou pevnost znamená jedna válka navíc? Ale neuchovala si pranic z velkoleposti, která Benitu tak okouzlila, když to tu na hraběnčině slavnosti viděla poprvé. Všechny ty svíce a hudba a nádherné šaty, ta přepychová auta porůznu zaparkovaná na úbočí... těžko uvěřit, že od té chvíle uběhlo jenom sedm let. Jako by to patřilo do jiného života. Nyní ti aristokraté, umělci a intelektuálové, před kterými se jí rozklepala kolena, byli mrtví, ožebračení nebo potřísnění nezpochybnitelnou vinou. A nevedlo se jim o nic líp než jí.

„Vzpomínáš?“ zeptala se Marianna. Sundávala z vozu Martina – roztomilého Martina, Benitina milovaného chlapečka, lásku jejího života, dítě, o kterém si myslela, že ho už nikdy neuvidí.

Benita přikývla a pokusila se slézt.

„Počkej, já ti pomůžu,“ nabídla se Marianna. „Jsi unavená.“

Benita se silou vůle přiměla seskočit přes postranici na zem. Půjde se synkem. Jenže Martin se už hnal napřed za Marianniným osmiletým Fritzem.

„Takhle zdravé děcko, to je požehnání,“ prohodila Marianna a vzala Benitu za loket.

A Benita, přestože se s ní roky neviděla, přestože ji nikdy pořádně neznala a přestože ji Marianna rozčilovala svou sebejistotou a pohotovým jazykem, se od ní nechala vést.

Když se Benita příštího rána probudila, za černým obrysem kaštanu, stáje a vrány usazené na hřebenu střechy vycházelo narůžovělé slunce. Ta scenérie jí připomněla vystřihovánky, které zbožňovala jako dítě – malebné dvourozměrné siluety dovádějících dětí, tančících dívek v dirndlu, špičatých kostelních věží čnějících nad spícími městy. Na sobotních trzích se pokaždé zastavila u stánku jejich tvůrců a obdivovala ty černobílé výjevy z nekomplikovaného života.

Překulila se na bok a rozhlédla se. Místnost kdysi sloužila jako spižírna – zdi měla obestavěné policemi a v koutě stála starožitná máselnice. Bylo to tu cítit navlhlým kamenem a slabounce taky po láku a vánočním koření. Starými vůněmi, které vsákly do stěn.

Martin ležel vedle ní, stočený do klubíčka na tenké matraci; blonďaté vlásky se mu na polštáři rozprostřely do vějíře a líbezné, dokonale utvářené rysy vypadaly ve spánku ještě bezbranněji než jindy. Byl to tak hezký chlapeček – vlastně vyloženě krásný. Dokonce ještě krásnější, než býval Connie. A jak tu tak ležel pod pokrývkou (a neměli jen jednu, ale hned dvě pokrývky a dvě matrace), Benitu přepadlo nutkání popadnout ho a zabořit mu tvář do jemné kůže na krku, vdechovat vůni chlapectví a dětství a spánku. Nejradši by ho samou láskou snědla – tenhle nejlepší, nejdokonalejší kousek jí samé. Zatoužila stát se jím a přitom se znovu stát sama sebou. Benitou Gruberovou, místní kráskou, nevinnou devatenáctiletou dívkou z vystřihovánek.

Ale nechala ho spát a jen se na něj dívala. Pokrývka se pod jeho dechem lehce zachvívala. Najednou sebou škubl. Co ho ve snu polekalo? Jekot sirén ohlašujících nálet a burácení bombardérů nad Berlínem? Mrtvoly, které museli přelézat v hromadách suti? Anebo něco, bůhvíco, z „dětského domova“, kam ho poslalo gestapo, když Benitu uvěznili? Nikdy ten sirotčinec neviděla. To Marianna tam Martina jako zázrakem našla, zatímco ona sama se vzdala naděje a pokládala ho za mrtvého. Typická nacistická instituce, utrousila Marianna, samé pochodování a žádné učení. To byla celá ona; zajímala ji ideologie, a ne to, jestli tam děti měly pohodlí. Měly dost jídla? Starali se tam o ně hezky? Měly čas si hrát? Tyhle otázky zůstaly bez odpovědi. Ale Marianna Martina našla a vrátila jí ho a Benita jí za to zůstane nadosmrti vděčná.

Asi znova usnula, protože když příště otevřela oči, bylo v místnosti prázdno. Polekaně se posadila. Kam se poděl Martin? Do hlavy jí stoupla krev, ale hned se zase uklidnila. Určitě se mu nic nestalo. Válka přece skončila. Už nejsou v Berlíně, jsou na Lingenfelsu v americké zóně a tady je bezpečno. Marianna se tu o ně postará.

Ale stejně – jednou jí ho už vzali. Podruhé by to nepřežila.

Popadla sukni, natáhla si ji přes noční košili a rozběhla se tmavou kamennou chodbou. Skoro bez dechu našla kuchyni. Prázdno. Nikde nikdo, ani Martin. Pak zahlédla venku za oknem pohyb. Dvě postavičky, Mariannin malý Fritz a Martin, dřepěly na bobku u kaluže a šťouraly do ní klacíkem. Benitu zaplavila úleva.

Děkuju ti, Pane Bože, děkuju ti, žes ochránil mého syna... Ta modlitba byla bezděčným neurotickým pozůstatkem její katolické výchovy. Zbožné prosby z mládí se jí ve vězení vrátily a v nekonečném moři ticha jí posloužily jako kotva. Nepochybovala, že bez nich by bývala přišla o rozum. V jejich účinnost nevěřila, ale i tak ji zachránily – žádný Bůh, ale ty věty.

Věděla, že měla štěstí, že ji po Connieho popravě za spoluúčast na atentátu poslali do vězení, a ne do koncentračního tábora. Nakonec se jí přece jen vyplatila touha patřit ke šlechtě a dobře se vdát; jakožto manželku zrádce z urozeného pruského rodu ji sice zavřeli na samotku, ale nezabili. Ta trpká ironie jí neušla, i když se tomu zatím nedokázala smát. Ale vnitřní prázdnota, která se v ní tehdy rozhostila, ani teď nepomíjela. Strávila příliš mnoho hodin civěním do stropu, na hřbety vlastních rukou a do rohu cely, kde oprýskávala malba. Snažila se vzchopit jen kvůli Martinovi.

Zatímco stála u okna a pozorovala chlapce, vpadla do kuchyně Marianna. Táhla za sebou trakař naložený mrkví, zelím a dokonce i malinami, které Benita nespatřila už roky. „Pánbůh žehnej Herr Kellermanovi, že nepřestal udržovat zahradu,“ odfoukla si. „Na jaře sázel brambory a mrkev málokterý chlap – a určitě ne na cizím.“ Obličej měla rozpálený a kolem něj aureolu rozcuchaných vlasů. „Benito! Jak ses vyspala, chudinko malá? Dej si trochu ovesné kaše,“ ukázala na hrnec na kamnech.

„Děkuju.“

Marianna už vytahovala z příborníku misku – krásný kousek modrobílého míšeňského porcelánu. „Nebudu tvrdit, že je to bůhvíjaká delikatesa, ale jíst se to dá.“ Nandala jí a postavila misku na stůl. „Sedni si. Potřebuješ hodně jíst a odpočívat.“

A tak se Benita posadila.

Sledovala Mariannu, jak chaoticky, ale s elánem vypakovává zásoby. Tuhle ženu válka na rozdíl od všech ostatních nijak zvlášť nezměnila. Pro Benitu zůstávala záhadou: dokázala vystopovat Martina do nějakého obskurního nacistického útulku, ale neumí si ohlídat vlastní účes. Benita od svatby s Conniem nepřestávala nad těmi paradoxy žasnout. Mariannu těšilo pořádat zábavy, ale o jídlo a módu se nezajímala ani za mák. Dřela do úmoru při přípravách domu na pohádkovou slavnost, a pak přikráčela mezi hosty v nemoderních šatech z loňska. Sezvala na večeři nejvyšší představitele ministerstva zahraničí a zpravodajských služeb, a nechala kuchaře, aby jim naservíroval obyčejné Sauerbraten a Wildschweingulasch. Se svými dětmi zacházela roztržitě a nedůsledně, ale s dospělými jako zdatná a výkonná organizátorka.

Nebyla krásná – na to měla příliš výrazné, téměř mužské rysy a vysoké lícní kosti (sokolí obličej, řekla jednou Benita Conniemu a dostala od plic vynadáno). Ale byla přitažlivá a chvílemi její tvář získávala nápadný symetrický půvab. Byla to tvář, na kterou se nezapomíná.

Když počátkem války Marianna s Albrechtem pořádali večírky a víkendové párty, všímala si Benita, že pohlední baroni a hrabata a urození mladíci z nejpřednějších německých rodin visí Marianně na rtech. Při jejich slovním šermu si Benita připadala hloupá. Žertují, nebo mluví vážně? Škádlí se, nebo se jeden druhému posmívají? V přítomnosti Connieho prominentních přátel se pro ni řeč stávala překážkou, a ne mostem, kdežto pro Mariannu to byla hladká přímá cesta, která jí ubíhala pod nohama sama od sebe.

„Proč jsi pořád ještě v noční košili?“ podivila se Marianna, když zvedla oči od vykládání zeleniny z trakaře. „Našla jsi to oblečení, které jsem ti připravila v pokoji?“

Benita se začervenala. Vstávala v takovém chvatu, že se dočista zapomněla převléct. „Promiň – pospíchala jsem.“

„Neblázni. Nemáš proč se omlouvat. Já jen, že se ti to nepodobá. Ale dneska se samozřejmě od nikoho nedá čekat, že bude stejný jako dřív, viď?“ Marianna se chopila trakaře a kormidlovala ho z kuchyňských dveří.

V tu chvíli se v nich objevily obě její dcerky. Nesly mezi sebou džber.

„Jdete zrovna vhod,“ zajásala Marianna. „Máme pro tebe mléko, Tante Benito!“

Benita nevěděla jistě, co ji překvapilo víc – jestli to, že mají mléko, nebo oslovení Tante, teto. Nějak se přihodilo, že se neurozená Benita Gruberová, poslední v dlouhé rodové linii obyčejných, tvrdě pracujících vestfálských rolníků, stala tetou holčiček von Lingenfelsových.

„Pozdravte, holky, a představte se,“ přikázala Marianna.

Popošly blíž. Obě byly vysoké a tmavovlasé, asi tak deset a dvanáct let. Katarina a Elisabeth. Benita si vzpomněla na dvě hlavičky pokukující při hraběnčině slavnosti po hostech z podesty nad schodištěm. Tehdy si vroucně přála mít dcerku jako tyhle, roztomilou holčičku, kterou ponese ke křtu v nadýchané bělostné zavinovačce a bude ji strojit do dirndlu. Teď jí ten nevinný sen připadal bizarní. Kdo by chtěl přivést na tenhleten svět holčičku? Díkybohu, že je Martin kluk.

„Tumáte,“ řekla Katarina, mladší z děvčat, nabrala ze džberu hrnek mléka a podávala jí ho. „Je moc dobré.“ Chovala se mile a plaše, měla husté dlouhé řasy a neohrabané končetiny hříběte.

„Kde je Martin?“ zeptala se ta starší, Elisabeth. Byla z těch dvou už od pohledu ráznější a projevilo se to i na jejím tónu.

„Venku na nádvoří... vy jste ho tam neviděly?“ Benita vyskočila a běžela se podívat. Kaluž byla opuštěná. „Byl tam s Fritzem, hráli si...“

Rozběhla se ke dveřím, ale Marianna ji zarazila.

„Nech ho,“ zavelela. „Kluci potřebují volnost.“ Postřehla Benitin výraz a zmírnila tón. „Je tady úplně bezpečno, Benito. Namouduši.“

Benita si ve svém pokoji oblékla obnošenou podprsenku a živůtek, který nosila a prala tolikrát, že se švy už skoro vytřepily a kapky krve na břiše vybledly do nevinně vyhlížejících hnědých flíčků. Na jinak prázdné poličce našla umyvadlo a džbán s vodou. Opláchla si obličej, stáhla si svoje ubohé, zesláblé a zpřetrhané vlasy dozadu a v týle si je zapletla.

Na dveře někdo zabušil. „Dávám ti sem boty,“ ozval se Mariannin hlas. „Zkus si je, jestli ti budou.“

Ty Benitiny už se skoro rozpadaly; ukradla je z jednoho vybombardovaného bytu, který pročesávala spolu s dalšími ženami, se kterými bydlela. Žádná z nich si nelámala hlavu, kam se poděli předchozí obyvatelé – jestli leží mrtví pod rozbombardovanými sutinami, nebo utekli do bezpečí na venkov, nebo je zabili v koncentráku. Ty boty byly levný aušus už z výroby a teď skoro úplně prošlapané.

Počkala, až Marianniny kroky ztichnou, a došla si pro ty nové. Nikdy v životě nedržela v ruce přepychovější. Byly tmavozelené, téměř nenošené, s nápadným elegantním podpatkem. Ušili je z měkké hladké kůže, proti které se její prst zdál zrůdně rozpraskaný. Na ženu s takovýma rukama byly příliš luxusní, tyhlety boty, o jakých kdysi snila. Připadalo jí jako krutý vtip, že je dostává zrovna teď. Jako by se jí posmívaly: Dávej si pozor, co si přeješ. Nedokázala se přimět, aby si je obula.

Když se zase objevila dole v kuchyni, už oblečená, Martin seděl u stolu mezi Elisabeth a Katarinou. Pusu měl upatlanou od malinové šťávy a oči vykulené nad tou spoustou jídla.

„No, hned je to lepší!“ pochválila jí Marianna čistou bílou košili a vlněnou sukni. „Boty ti nepadnou?“

„Ne,“ zalhala Benita.

Od Martina se najednou ozval bublavý zvuk. Chlapec zrudl.

Obě děvčata vedle něj zesinala.

„Jémine,“ vykřikla Benita. Spoluprožívala tu ostudu s ním. No ovšem, Martinovy zubožené vnitřnosti nejsou na takové hromady ovoce zvyklé. Bůh ví, kolika miskami ovesné kaše se naládoval, a teď ty maliny a všechno ostatní. Byl to úděsný pach – musel mít střeva plná žluči.

„Chudáku malá,“ politovala ho Marianna. „Neměly jsme tě tolik cpát!“ Napřáhla k němu ruku a ujala se ho s obvyklým klidem a rozhodností. „Musíme ti najít nějaké jiné kalhoty.“

Martin pomalu, poníženě vstal. Kalhoty měl na zadku špinavé a smrdutý pach ještě zesílil.

„Pojď, něco s tím provedeme,“ pokynula mu Marianna hlavou.

„Benito,“ prohodila přes rameno, „zamíchala bys v tom hrnci na kamnech?“

Benita přikývla a dívala se za ní, jak s jejím synem odchází.

KAPITOLA DRUHÁ

DURYNSKO, KONEC KVĚTNA 1945

V dětském domově se Martin nejmenoval Martin Constantin Fledermann. Byl Martin Schmidt, a zrovna tak Berthold von Stauffenberg byl Berthold Meister a Liesel Stravitská byla Liesel Falkmanová a tak dál. Všechny děti dostaly poctivá, obyčejná německá jména. Martin ke své hanbě málem zapomněl, že je Fledermann.

V dětském domově vůbec zapomněl na hodně věcí. Například na svého otce – nejasnou postavu, o níž Marianna později mluvila jako o hrdinovi a matka se o ní nikdy nezmiňovala. A na život před válkou, před sirénami ohlašujícími nálet a nocemi strávenými ve sklepě, před ohlušujícím řevem nízko letících bombardérů.

Ale byly i věci, na které se v domově pamatoval. Například na to, jak sem přijel. Na dlouhou jízdu vlakem ve vojenském transportu, na obličej svého průvodce z SS dolíčkovatý od neštovic a na chuť sušeného masa na jazyku; bylo to poprvé, kdy něco takového ochutnal, a když esesman to maso z hloubi kapsy vylovil, bylo prohřáté jeho teplem a trochu moc tuhé. Martin se pak pozvracel s hlavou vystrčenou z okénka jedoucího vlaku, takže mu zvratky cákaly zpátky do obličeje.

Taky se pamatoval na prosluněný byt v Berlíně, smítka prachu hustě poletující vzduchem a vyhlídku na stinnou, elegantní Meerstein Strasse se světlými štukovými domy a kavárnou na nároží. A na hřejivost matčina těla, když se k němu v noci v posteli přitulila. Na přívěsek s kamejí, který jí visel v důlku na krku. Na slova písničky, kterou mu zpívala: Kommt ein Vogel geflogen, setzt sich nieder auf mein’ Fuss, hat ein Zettel im Schnabel von der Mutter ein’ Gruss. „Přiletí ptáček malý, k noze mi přihopkuje, v zobáčku dopis nese, matka mě pozdravuje.“ V dětském domově ale žádný ptáček, žádný dopis a žádné pozdravení nebyly.

Ale vlastně to tam nebylo úplně špatné. Domov sídlil v útulném štukovém domě na okraji vesnice, přímo na úpatí hor. Patřila k němu přívětivá zahrada plná ovocných stromů a květin, s porouchanou fontánou a vysokou cihlovou zdí. Za zeď děti nesměly.

Frau Vortmüllerová, bábinka s hrbolatým obličejem, která domov vedla, nebyla nelaskavá. Byla rázná a pořádkumilovná a dohlížela na to, aby její svěřenci byli řádně vykoupaní, oblečení a dostávali najíst. Večer co večer jim pouštěla gramofon – teskné lidové balady o princích a nebohých mlynářských dcerkách, čarodějnicích a vynalézavých, ale opomíjených nejmladších synech. Mívaly jemnější, líbeznější melodii než nacisty prosazované písně, kterým děti učil Herr Stulper, jemuž svěřili jejich převýchovu. Ten jim pouštěl „Třesou se trouchnivé kosti“, „Píseň Horsta Wessela“ a „Německo, probuď se“ a v těch se pořád zpívalo o krvi, otroctví a odvetě, politice a válce.

Frau Vortmüllerová nosila den za dnem tutéž tvídovou sukni a zelený kabátek, na kterém měla na klopě připíchnutý nacistický Mutterkreuz. Udělili jí ho za to, že porodila osm dětí. Čtyři z nich už byly po smrti: dvě zahynuly ve válce, jedna dcera zemřela při porodu a jeden syn „podlehl chorobě“ v ústavu pro „slaboduché“. Obrázek toho posledního měla pověšený ve spíži, aby se na něj mohla podívat pokaždé, když šla pro suroviny na večeři. Z dětí, které zůstaly naživu, se dva synové prozatím nevrátili z bůhvíjakých končin, kde bojovali, a dcery se provdaly a taky se z nich staly matky. Martinovi se Mutterkreuz se zlatými paprsky a zářivě modrými rameny moc líbil a pýcha, s jakou ho Frau Vortmüllerová každý večer čistila a balila do kapesníku, tomu vyznamenání propůjčovala přímo posvátný význam.

V prvních týdnech po skončení války začala Frau Vortmüllerová, zbožná žena, hovořit s dětmi o Bohu. Když teď v dětském domově zůstala z vedoucího personálu sama – Herr Stulper vzal do zaječích při první známce, že se blíží Američané –, kdo by ji za to káral? Američané, kteří v kasárnách každou neděli pořádali bohoslužby a nosili pod uniformou křížky? Předčítání z Bible a večerní modlitbu začlenila do každodenních úkonů před spaním. Herr Stulper by ji byl udal. Ten dětem vykládal o rasové čistotě a germánské Heimat a o božské moudrosti jejich Führera, a s tím, čemu říkal „křesťanské pověry“, neměl sebemenší trpělivost. Většina dětí ho nenáviděla, přestože je vzal na pár překrásných výletů do hor a nechával je poslouchat rozhlasové pořady schválené nacisty. Martin si oblíbil jednu písničku, kterou tam často hráli, „Eriku“– považoval ji za zlidovělou baladu o květině a lásce z dětství. Až mu jednou Liesel „Falkmanová“ pošeptala, že když si ji zpívá, je to, jako kdyby plival na otcův hrob. Martin tomu nerozuměl. Jak by to mohlo být jako plivat na otcův hrob? Bylo jim řečeno, že otcové a matky dětí z domova udělali „chybu“. Teď jsou mrtví. A Frau Vortmüllerová a Herr Stulper mají za úkol připravit děti pro nové rodiny – bohaté a mocné německé rodiny, které je naučí být dobrými Němci.

Kecy, prohlásila Liesel. Naše mámy nejsou mrtvé – jsou ve vězení nebo v koncentráku.

Za co? zeptal se Martin.

Protože se spikli a chtěli zabít Hitlera, ty troubo.

Martina zachvátil stud. Spikli se a chtěli zabít Führera, který je vševědoucí a laskavý, skrznaskrz dobrý člověk, jak je v jednom kuse ujišťuje Frau Vortmüllerová? Toho že se dopustili jeho vlastní rodiče?

Jedenáctiletá Liesel vnímala svět šířeji a v temnějších barvách než Martin. Když Frau Vortmüllerová večer pozhasínala svíčky, Liesel zalezla k Martinovi do postele a šeptem mu svěřovala tajemství. Vlastně by tady v domově s ostatními ani neměla být. Její rodiče byli komunisté, žádní aristokraté. Neměla rodovou linii táhnoucí se až k Bedřichu Velikému, Bismarckovi nebo nějakému jinému národnímu velikánovi. Ale nějak se stalo, že když její rodiče sebralo gestapo, odvezli ji sem. Možná proto, že byla hezká, blonďatá a modrooká. To by Martin pochopil. Liesel byla nejhezčí holka, kterou znal. Hodila by se jako dítě do významné nacistické rodiny. Není ráda, že se ocitla tady? Ani náhodou, zaškaredila se na něj, když jí to nadhodil. Nechtěla žít s nacistickými sviněmi.

Pak to najednou začalo vypadat, že Liesel měla pravdu. Jejich matky opravdu byly naživu. První se objevila matka Adalberta „Schmeddinga“ – vychrtlá žena s propadlými tvářemi a tmavovlasým děckem v náručí. Popadla syna a plakala a plakala, tiskla si ho k sobě, až to vypadalo, že se s ním nevítá, ale spíš loučí. A potom přijížděly po skupinách ostatní: z Anglie dorazila moc hezká tetička Clause a Gretel, že je odveze k matce do Švýcarska; rovnou z vězeňské samotky v Ravensbrücku vysílená, ale milá matka „Beckerových“; pohodlný doprovodný vůz amerických ozbrojených sil přivezl matku „Hanserových“. Ze začátku Martinovi poskočilo srdce, kdykoli se rozezvonil zvonek u brány. Jde jeho máma! Představil si její světlovlasou hlavu skloněnou nad kostkami, které spolu hrávali, a jak se jí přitom prameny jemných vlasů leskly ve slunci – a jak mu pevně tiskla ruku, když spolu kráčeli kolem rozbombardované kašny do apatyky nebo na trh. Vzpomínal, jaké to bylo, když jí zabořil obličej do čistě vypraných, naškrobených šatů a cítil měkkost prsů pod nimi.

Jenže Martinova matka nepřijížděla a Lieselina taky ne.

Vy moji vrabčáčci, říkala jim Frau Vortmüllerová a tvářila se čím dál ustaraněji. Začínal červen. Přistěhovala se k nim její nejmladší dcera Magda se svými dvěma protivnými kluky, kteří jim nadávali do „zrádcovského potěru“.

„Proč je nevyhodíš?“ zaslechl Martin jednou večer Magdu, jak naléhá na matku. „Válka skončila! Už za ně neneseš odpovědnost!“

Od té chvíle se Martin choval obzvlášť vzorně. Nechtěl, aby ho vyhodili. A věděl, že Magda má pravdu: Frau Vortmüllerovou už nic nenutilo s nimi zůstávat. Nikdo jí to nenařizoval ani jí za to neplatil. Jde jí jenom o zvláštní příděly, tvrdila Liesel. On tomu ale nevěřil. Byl přesvědčen, že Frau Vortmüllerová je má svým způsobem ráda.

A pak jednoho dne přijela vysoká, přísně vyhlížející paní jménem Marianna von Lingenfelsová. V peleríně a vysokých botách připomínala Martinovi cínového vojáčka. To je tvoje máma? zašeptala Liesel. Dívali se spolu z okna a pozorovali ji, jak kráčí cestičkou.

Pak ji uslyšeli v hale. Měla zvučný, jasný hlas, který se nesl po dlaždičkovém schodišti nahoru. Přijela si pro Martina Fledermanna (při zvuku toho jména jako by v nepoužívaných drátech zajiskřilo; Martin Fledermann, no ovšem, tak se přece jmenuje). Je rodinná přítelkyně. Pojede s ním vyhledat jeho matku do Berlína.

Liesel vedle Martina ztichla. Až Martin odjede, zůstane tu sama. Viděl na ní, že jí to běží hlavou.

Ta žena vešla do místnosti a za ní se přištrachala Frau Vortmüllerová, funěla po stoupání do schodů a tvářila se poplašeně.

„Martine Fledermanne,“ oslovila ho ta žena a sepjala ruce. Měla podlouhlou bystrou tvář a překvapivě jasné hnědé oči. Vlasy měla přísně stažené dozadu.

„Jsem Marianna von Lingenfelsová,“ shýbla se k němu, aby měli obličeje stejně vysoko, a podala mu ruku. „Ty se na mě asi nepamatuješ. Tvůj otec byl můj přítel, měla jsem ho moc ráda.“

Martin jí oplácel pohled.

„A kdopak je tohle?“ Napřímila se a zalétla očima k Liesel, která se tvářila čím dál nevraživěji.

„Liesel,“ odpověděla Frau Vortmüllerová a po krátké odmlce dodala: „... Stravitská.“ Střelila po dívence nejistým pohledem. Tohle jméno slyšel Martin poprvé.

„Aha,“ zamračila se Frau von Lingenfelsová. „Jak se jmenoval tvůj otec křestním jménem, děvenko?“

„Bartosz,“ zamumlala Liesel a potom, jako by si na něco vzpomněla, vzhlédla. „Znáte moji mámu? Johannu? Žije?“

Frau von Lingenfelsová se zatvářila nejistě. „Nevím,“ odvětila nakonec. „Neznala jsem ji.“ Martin ta jména jakživ neslyšel. Ale chápal cosi, co nedokázal vyjádřit slovy, a tak se natáhl k Liesel a chytil ji za ruku.

„Ach mein liebes Gott,“ pokřižovala se Frau Vortmüllerová.

Liesel mu ruku vytrhla.

„Co kdybys jela s námi?“ navrhla ta žena. „Zkusím ti pomoct najít rodinu.“

Liesel zavrtěla hlavou.

„Ale Liesel!“ pohoršila se Frau Vortmüllerová nad tou hrubostí, ale žena ji gestem zarazila.

„Můžeš tady zůstat s Frau Vortmüllerovou, která ti zjevně s hledáním maminky nepomůže, anebo jet se mnou. Nemůžu ti nic slíbit, ale aspoň se pokusím.“

Liesel se zamračila, ale nakonec přikývla.

„Takže rozhodnuto,“ prohlásila ta žena a založila si ruce v bok. „A vy,“ obrátila se k Frau Vortmüllerové, „to vysvětlete Američanům.“

Cesta z dětského domova do Berlína Martinovi připadala jako pouť do cizích krajů. Za ten rok, který strávil v domově, odtamtud nevytáhl paty, nikam se nepodíval. Herr Stulper je bral na nedělní vycházky jen zřídka a pokaždé je vedl pryč od civilizace do kopců. A Martina sem přivezli uprostřed noci autem, městečko vůbec neviděl.

Takže to ráno, kdy s Mariannou von Lingenfelsovou odjížděli, nestačili Martin a Liesel kulit oči. Z oken domů visela ucouraná prostěradla a kapesníky – pozůstatky kapitulace, jak jim vysvětlila Marianna. Copak jste od příjezdu Američanů nebyli venku? Martin se zastyděl. Jak to, že se nechali tak důkladně držet pod zámkem?

Až na hadry v oknech se válka městečka zřejmě nedotkla. Hrázděné domy byly neporušené, truhlíky za okny přetékaly pelargoniemi. Na malém náměstíčku stál starý kamenný kostel a vedle něj pumpa s kamenným korýtkem. Opodál dřepěli v džípu dva američtí vojáci a žvýkali žvýkačku. „Nechcete si jim o ni říct?“ zeptala se Frau von Lingenfelsová. Že by si měl říct vojákům o pamlsek, znělo Martinovi nesmyslně. Nebezpečná Amerika, to bylo pro Frau Vortmüllerovou velké téma. V Americe, varovala děti, musejí Němci na klopě nosit hákový kříž. Tak jako Židé tady u nás hvězdy. Nemusela zacházet do podrobností. Bylo nad slunce jasnější, že je to hrozné.

Bylo horko, Martinovi se bimbal na zádech pytel s jeho věcmi (tři košile, náhradní kalhoty a obnošený lodenový kabát, který Frau Vortmüllerová vyhrabala bůhvíkde) a on se pod ním potil. Přesto bylo venku krásně. Podél silnice kvetly svlačce a pampelišky a na obě strany se jako žluté moře táhly lány kvetoucí řepky. Frau von Lingenfelsová neboli „Tante Marianna“, jak jí prý mají říkat, je vedla mlčky. Martin poslouchal, jak v remízcích mezi poli pohvizduje vítr.

Další městečko, které bylo větší, už bombardování neuniklo a kostelní věž trčela z obří hromady ruin jako useknutá hlava. Američtí vojáci a německé ženy svorně odklízeli trosky, nakládali je na trakaře a odhazovali kamení na korbu armádního náklaďáku.

S příchodem večera se na nebe vyhoupl obrovský měsíc. Tante Marianna najala sedláka s prázdným žebřiňákem, aby je odvezl do města, kde prý ještě jakžtakž funguje vlakové spojení. Na kodrcavém rachotícím voze si Martin poprvé dovolil zavřít oči a usnout.

Když je zase otevřel, byla už tma. A všude kolem lidé, mladí i staří, ženy a děti, vojáci ještě pořád v uniformách wehrmachtu... a všichni posedávali na hromadách svého majetku, na kufrech, krabicích a špinavých rancích. Martin slezl za Tante Mariannou a Liesel ze žebřiňáku a obešel židličku, na které seděla stará paní a tiskla v náručí umně vyřezávané dřevěné hodiny.

On, Tante Marianna a Liesel se ale k davu na téhle straně kolejí nepřidali. Přešli na tu druhou, kde chtěli chytit nějaký vlak směrem na východ. Špatným směrem. Martinovi se vybavilo varování Frau Vortmüllerové, že Rusové jsou zvířecky brutální, divoká sběř, která propichuje německé vojáky bajonety a ženám provádí příšerné věci (Jaké? ptávaly se vždycky děti a Frau Vortmüllerová se tvářila rozpačitě). Jeli najít jeho matku. Jeli do Berlína.

Martinovi vrtalo hlavou, proč pro něj matka nepřijela, jestli je naživu. Ale nezeptal se.

„Jak je zabili?“ zeptala se Liesel Tante Marianny, když se usadili na nástupišti a opřeli se o zavazadla. Martin věděl, koho myslí – jejich otce.

„Takové vyptávání se pro děti nehodí,“ ostře ji odbyla Tante Marianna.

„Ale já to chci vědět,“ stála si Liesel na svém.

„Stačí vědět, že tvůj otec byl odvážný muž. A že udělal to, co pokládal za správné pro svoji vlast.“

„Zastřelili ho, nebo oběsili?“ naléhala Liesel nepovědomým, tvrdým tónem.

Tante Marianna si dlouze, zhluboka povzdechla. Bylo to skoro horší než jakákoli odpověď. „Oběsili,“ řekla. „Skoro všechny je oběsili.“

Tehdy to Martin slyšel poprvé. Křečovitě zavřel oči a předstíral, že už zase spí. Rozbolelo ho z toho za krkem, ale ani se nepohnul. Ze všeho nejdůležitější bylo předstírat.

Když přihřměl vlak, byl obrovský a z jeho řevu zaléhaly uši; byl to nákladní vlak. Ještě než kola znehybněla, vrhli se k němu lidé, jeden přes druhého šplhali po tenkých žebřících a drali se na otevřené plošiny uhelných vagónů. Hlídalo ho jen pár strážců, samí Američané, a ti měli plné ruce práce s odpojováním posledního vozu. Jeden vypálil lidem nad hlavu několik varovných výstřelů – šplhat na nákladní vagóny bylo zakázáno, zvlášť když přepravovaly uhlí. Do zimy bylo sice daleko, ale předpovědi zněly chmurně. Uhlí bude brzy nad zlato.

„Jsou to jenom Američané,“ řekla Tante Marianna. „Nechtějí nikoho zastřelit. Kdyby to byli Britové, museli bychom si dávat větší pozor.“

Martinovi se její optimismus líbil. Když se vlak rozjel, rozlétly se jí vlasy na všechny strany. Najednou vypadala mlaději a jemněji. Nějaký starý pán jí nabídl polní láhev. Odmítla, ale velkorysost jeho gesta nakazila spolucestující. Jedna žena začala rozdávat hrsti ovsa. Marianna se s ostatními podělila o bochník chleba. Zavládla veselá, téměř rozjařená nálada. Hvězdy jim nad hlavou zářily tak jasně a trojrozměrně, že se zdály blíž než temné skvrny vesnic a lesů, mezi nimiž se vlak ploužil. Rozbombardované kostelní věže, domy a silnice splývaly do bezvýznamné šmouhy.

„Tvému otci by se to líbilo,“ řekla Marianna náhle, až sebou Martin škubl. „Byl to rebel od přírody.“

Martin nevěděl, co si o tom myslet. Otcův obrázek se mu v paměti ještě víc rozmlžil.

„Když byl malý,“ pokračovala, „dal se na box, jen aby vytočil svého tátu, což byl přísný a velmi usedlý pán. Fledermann, a boxuje! Byl to šok, asi jako kdybys...,“ zatápala po vhodném příměru, „... jako kdybys ty začal stepovat!“

Martin o stepu jaktěživ neslyšel. Znělo mu to pochybně. Jako něco, čemu by se chlapci měli obloukem vyhnout. Ale box je přece mužná záležitost. Vzdal se pokusů nějak se v tom vyznat. Mariannu přes svištění větru skoro neslyšel. Liesel vedle něj usnula. Nechal tedy po sobě Mariannino povídání stékat jako vodu. Měla jeho otce moc ráda. Kdyby nic jiného, tohleto pochopil.

Ještě v noci vlak zastavil. Koleje dál nevedly. Berlínské nádraží prý vybombardovali Spojenci a pak ho vojáci SS dali zatopit, protože se báli, že by Rusové mohli využít obrovských tunelů k invazi. Dodnes odtamtud voda vyplavuje do ulic utopence. Dozvěděli se to od prošedivělého staršího pána, který se pokoušel Mariannu od další cesty odradit. Liesel a Martin je rozespale poslouchali. Tak půjdeme dál pěšky, opáčila nezlomně Marianna. Děti neprotestovaly, ale Martinovo nadšení z volnosti začínalo ochabovat. Bolely ho nohy a silnice byla ucpaná jinými uprchlíky. V šedavém svítání působilo předměstí uboze a zdevastovaně. Někde v těch haldách rozbitých cihel čeká jeho matka. Martin se k ní zkoušel v duchu upnout, ale zjistil, že si stěží vybavuje její obličej.

Celý den putovali předměstími do pobořeného města. Plahočili se kaňony ulic, v nichž se vršily hory trosek. Průčelí budov z nich trčela jako vylámané zuby. Byly domy odjakživa tak křehké? Jako hrady z písku spláchnuté vlnami. Zbylé zdi byly do výšky člověka polepené papíry s naškrábanými vzkazy a jmény. Martin viděl, jak na ně Liesel zírá.

„Nezvěstní lidé,“ utrousila obvyklým vzdorovitým tónem. „Asi jsou mrtví.“

Ze sutin čněly improvizované komíny, vypadaly jako mávající paže.

Na poslední úsek cesty stopla Marianna kolemjedoucí americký vojenský džíp. Řidič nejdřív zavrtěl hlavou a ani se na ně nepodíval, ale voják na vedlejším sedadle do něj šťouchl loktem. Řidič zpomalil a natáhl k nim ruku. Martin zaváhal, než se jí chopil, ale bolavé nohy a celková únava zvítězily nad pochybami. Varování Frau Vortmüllerové, že Američané jsou zlí, jako by najednou pocházela z jiného života. Marianna se usadila k vojákům dopředu a dala se s nimi anglicky do řeči, Liesel a Martin se krčili vzadu. K jejich úžasu se k nim otočil voják, který je zprvu odmítl, a podal jim čokoládovou tyčinku. Rázem všechno ostatní ustoupilo na chvíli do pozadí. Bylo to tou nezvyklou sladkou chutí čokolády, tím, jak kluzce tála na jazyku. Kdy Martin naposledy okusil takovou dobrotu?

Když dorazili k cíli, Meerstein Strasse nevypadala na ulici, kde by se dalo bydlet. Chodník už nelemovalo stromořadí vysokých platanů, na rohu nekypěla ruchem kavárna, nebublala tu kašna. Přesto se Martinovi draly z paměti vzpomínky. Pach mokrého kamení, hniloby a chemikálií; lidé nořící se ze sklepů a pokrytí prachem od hlavy k patě... prázdná mosazná ptačí klec, která visela v jejich krytu, kýbl na močení v rohu. Strašidelné masky se skleněnýma očima a sloními choboty.

Marianna vystoupila z džípu a poděkovala Američanům. Martin s Liesel, ještě pořád napůl v transu a ulepení od čokolády, se vysoukali za ní. Marianna vyndala z kapsy pomačkanou obálku, chvíli nad ní dumala a pak přešla ulici k hloučku žen u pumpy, aby se zeptala na cestu. Papírová obálka vypadala staře a nijak zvlášť slibně. Písmo ale Martina upoutalo – bylo mu povědomé. Otcův rukopis.

Zatímco Marianna mluvila, pokoušela se jedna žena napumpovat si vodu do proutěného košíku. Voda hrčela škvírami ven, ale žena si toho nevšímala. Děcko, které měla posazené na boku, civělo na Martina.

„Tamhle,“ ukázala jiná žena na jeden dům, tedy pokud se tak té ruině dalo říkat.

Marianna sklopila oči k dopisu, jako by doufala, že objeví nějaké další vodítko, ale pak s Martinem a Liesel vykročila k pozůstatkům čísla 27.

„Tady je plno,“ vyštěkl ruský voják, když se přiblížili. „Běžte jinam.“

Marianna mu k Martinovu překvapení odpověděla plynnou ruštinou. Vojákova tvář se rozzářila širokým úsměvem. „Ty gavariš pa ruski?“ zeptal se.

Marianně splynul ze rtů další proud slov a voják se zhoupl na patách jako potěšené děcko. „Juriji,“ křikl a vzápětí je obklopila skupinka dalších Rusů. Rozesmátě poplácávali Mariannu po zádech.

Benita Fledermannová, rozeznal Martin matčino jméno.

„Aha.“ Muž přikývl a euforie ho opustila. Znovu následoval rozhovor v ruštině.

„Tady jsi bydlel?“ zašeptala Liesel. Zdálo se, že i na ni udělaly Marianniny jazykové znalosti dojem.

Martin zavrtěl hlavou. Tam, kde bydlel, to takhle nevypadalo.

Rus jim pokynul, ať jdou za ním.

V místech, kde býval dvůr, se do výšky zvedalo rumiště protkané klikatými úzkými cestičkami. „Pozor, ať neupadnete,“ upozornila je Marianna. Už zase zpřísněla; opojná volnost z vlaku se vytratila.

Prošli za Rusem dveřmi do černé chodby a poslepu vystoupali po schodech. Páchlo to tam hlínou, zelím a lidskými výkaly. Marianna svírala Martinovi ruku, že mu ji div nerozmačkala. Byl za tu bolest vděčný; bez ní by ho ta tma mohla spolknout.

Pak se objevilo světlo. Před zavřenými dveřmi seděl u elektrické lampičky nějaký chlap. Byl ohyzdný, až z toho šel strach – snědý, zjizvený, s nízkým sraženým čelem. Na sobě měl uniformu Rudé armády. Když přicházeli, přitáhl si na klín pušku. Prohodil pár slov s jejich průvodcem, ten se strohým pokývnutím rozloučil s Mariannou a odkráčel.

Muže u dveří Mariannina ruština nedojímala. Odpověděl jí krátkým hrdelním zavrčením, které nepřipomínalo žádnou řeč, jakou kdy Martin slyšel.

Z bytu za jeho zády se linula hutná vůně slaniny – a také pronikavý odér alkoholu.

Muž zabouchal na dveře, vešel a zavřel za sebou; za chvilku se zase objevil a pustil je dovnitř. Kolem stolu se tam tísnili další vojáci a hráli karty. Martin ani nepotřeboval znát jejich jazyk, aby pochopil, že se u toho skvěle baví.

Tak tady bydlí matka? Se všemi těmi chlapy? Martinovi to nešlo do hlavy. Jedna zeď bytu byla úplně pryč; zbyly z ní jen cihly, odkrytá holá břevna, trubky a vrstvy starých novin, které sloužily jako izolace. V rohu stál škopek a do něj kapala ze stropu voda. Zato ty vůně – slanina a cibule, snad dokonce i rozpuštěné máslo – patřily pochoutkám, které nejedl už léta. V puse se mu sbíhaly sliny. Na kuchyňském pultu stály do řady vyrovnané fazolové konzervy a kompoty.

Ale kde je jeho matka? Padala na něj hrůza. Páchne to tu ďáblem, řekla by Frau Vortmüllerová. U kamen stála nějaká stará paní a vedle ní děvče s křiklavě namalovanými rty a tvářemi, oblečené jen ve špinavém hedvábném županu; zpod něj vykukoval vychrtlý kostnatý hrudníček, který by klidně mohl patřit kuřeti.

„Kde najdu Frau Fledermannovou?“ zeptala se Marianna. Výraz staré paní se změnil; nepřátelství vystřídal úžas.

„Dobrý Bože!“ vykřikla, pohlédla na děti a pokřižovala se.

Na kamnech se kouřilo z brambor.

„Já ji přivedu,“ řekla dívka v županu. Típla o talíř cigaretu. Když procházela kolem Rusů u stolu, jeden ji popadl za zápěstí a prohodil cosi, čím ji rozesmál.

Marianna se pobaveně netvářila. „Běžte ven, přijdu za vámi,“ prohlásila a vystrkala Martina a Liesel na chodbu.

Když se ocitli zpátky ve tmě vedle toho hrozivého muže s puškou, přešla i Liesel řeč. Lampička vrhala dlouhé strašidelné stíny.

Konečně se dveře bytu zase otevřely. Ženu, která se objevila za Mariannou, Martin skoro nepoznal – měla prázdný pohled, byla vyzáblá a čpěla silným parfémem a potem. Vypadala, že se o ni pokouší panika. Natáhla k Martinovi ruce – dlouhé, bledé a roztřesené – a ohmatávala mu obličej, vlasy a ramena, jako by byla slepá.

„Můj chlapečku! Ach, můj chlapečku!“ vyhrkla a padla na kolena. „Moje milované děťátko!“

Martin chtěl něco říct, nějak ji uklidnit, ale nenapadalo ho jak.

„Ach, můj chlapečku,“ opakovala ta žena, jeho matka, a přitiskla si ho k hrudi.

A Martinovi nezbylo než jen stát jako dřevo a snažit se, aby neupadli.

KAPITOLA TŘETÍ

FRÜHLINGHAUSEN, 12. BŘEZNA 1938

V den, kdy se Benita seznámila s Martinem Constantinem Fledermannem, bylo na březen neobvykle teplo. Jako v Itálii nebo Řecku, prohlašovala pořád dokola a doufala, že působí světácky jako někdo, kdo to tam opravdu procestoval a tamní horko zažil, i když všichni kolem samozřejmě věděli, že ne, a i pro ně ty země představovaly neznámou exotiku, protože Frühlinghausen byl prostě Frühlinghausen.

Přihodilo se to v den anšlusu. O pět set kilometrů jižněji, v Rakousku, vjel Hitler osobně do svého rodiště, malého pohraničního městečka Braunau am Inn, a oznámil, že se země „vrací do Říše“. Rádio chrlilo vyprávěnky o jásajících davech, které mávají vlajkami a házejí vojákům květiny, o roztančených lidech v ulicích. Frühlinghausenské úřednictvo ve snaze zachytit pro městečko aspoň cípek toho veselí pohotově zorganizovalo oslavu – manifestaci, kterou povede starosta a zdejší kapela. Kdo by nechtěl oslavit sjednocení dvou německy mluvících národů? Pro Hitlera a jeho nacistickou stranu to bylo velké téma, a pro Frühlinghausen tím pádem taky, protože ten Hitlerovo úsilí sjednotit všechny etnické Němce na kontinentu pod jednou vlajkou horlivě podporoval.

Benitě Gruberové bylo devatenáct a nastrojila se do své nejlepší uniformy Svazu německých dívek, Bund Deutscher Mädel – tmavomodré vlněné sukně a bílé blůzky, na které si sama našetřila. Tohle už nebyl podomácku spíchnutý modrobílý úbor, který jako čerstvá členka nosila v prvních letech, ale opravdová uniforma s písmeny BDM. Husté vlasy si spletla do dvou úhledných copů a věděla, že vypadá krásně a zdravě – vzorová ukázka opěvované německé Jungfrau. Právě mladé ženy jejího typu inspirovaly Hitlera k myšlence panské rasy. Byla stvořena k tomu, aby se zakulatila těhotenstvím, a potom zas a znova, aby zalidnila vlast árijskými dětmi, z nichž vyrostou šťastní zdraví Němci, schopní tvrdě pracovat a zachovávat věrnost své vlasti. Tak to aspoň hlásala Fräulein Brebelová, rezolutní vůdkyně Benitina oddílu BDM, která sama žádné děti neměla.

A tak Benita po odpolední svačině dorazila na náměstí v oddíle rozjásaných Mädel. Frühlinghausenský starosta byl vycházející hvězdou místní pobočky nacistické NSDAP, a tudíž byl pokládán za skvělý úlovek. Když dívky z BDM tenkrát odpoledne zaujímaly místa pod pódiem, připadaly si jako Popelky na bále.

Starosta byl sice slibná partie, ale o kráse nebo charismatu se u něj mluvit nedalo. Měl široký odulý obličej a během projevu se mu po tvářích řinuly stružky potu a škobrtaly o mateřská znamínka. Zato přesvědčení z něj sálalo.

„Dnes vstupujeme do nové a důležité éry...“ Imitoval Hitlerovo staccato; jeho slova způli odnášel vítr, způli je pohlcovaly kamenné zdi sedmisetletého kostela za jeho zády. „Vykročili jsme na cestu k jednotné Germánii, která znovu získá někdejší moc...“

Benita se nudila. Vůbec nepochybovala, že by dokázala toho nekňubu svést. Ale co z toho? Hnusila se jí představa, že by vedle něj měla třeba jen stát, natož ho líbat. Přímo cítila, jak páchne potem a zatuchlou vlnou a zpod toho se line smrad prasečího chlívku. Jako tolik zdejších mládenců žil s rodiči na statku, kde se horko těžko protloukali, stejně jako předtím dlouhé generace jejich předků. O žních bude se všemi ostatními dřít na poli, vázat snopy a potit se u toho jako čuně.

Opatrně, aby se toho nevšimla Fräulein Brebelová, se propletla houfem lidí dozadu. Když šťastně unikla, rozběhla se uličkou pro pěší ke starému mlýnskému rybníku a Beidermanově apatyce koupit si krém na ruce, aby se odlišila od ostatních frühlinghausenských děvčat, které si je drhnou práškem na praní. Proč vlastně? Kdo ví. Pro koho? Další dobrá otázka. Ale už ty otázky samy Benitu vzrušovaly. Narodila se pro něco lepšího, než je Frühlinghausen.

A pak za rohem zčistajasna narazila na nejhezčího a nejkultivovanějšího muže, jakého kdy viděla. Opíral se o zídku u rybníka, zapaloval si cigaretu a měl na sobě kvalitní oblek. Toho si Benita všimla okamžitě – byl z nějaké anglické vlny, a boty pod ním z lesklé vínové usně. Muž byl vysoký a štíhlý, od prvního pohledu aristokrat.

„Promiňte,“ napřímil záda a ohlédl se, jako by se ujišťoval, že jí nestojí v cestě. „Překážím vám?“

Benita se začervenala. „Ale ne. Jen jsem nečekala, že tu někdo bude.“

„Protože všechny tak uchvátil starostův brilantní projev?“

Překvapeně se rozesmála. Mluvil vybraně, s hornoněmeckým přízvukem, a jeho ironie byla stejně nefrühlinghausenská jako jeho zevnějšek.

„Poslouchal jste ho?“

Pokrčil rameny a zadumaně potáhl z cigarety, kterou se mu konečně povedlo zapálit. „Byl jsem přítomen.“

Oba na okamžik zmlkli. Benitu popadlo náhlé nutkání uhladit si sukni a narovnat si na krku šátek odfouknutý větrem ke straně, ale včas se zarazila a jen mu oplácela pohled. „Hrozná nuda,“ řekla a srdce se jí nad tou opovážlivostí rozbušilo.

Muž se usmál. „Ten projev, nebo anšlus?“

„Obojí,“ pokrčila rameny ve snaze předstírat světaznalost a ostrovtip. Muž se zasmál. Benita strnula. Plácla nějakou hloupost?

„Anšlus nuda není,“ řekl a odlepil se od zídky, o kterou se opíral.

Napřáhl k ní ruku. „Jsem Connie Fledermann,“ představil se. „Směl bych vás pozvat někam na kávu, abychom to prodebatovali?“

Dlaň měl suchou a teplou a Benity se zmocnilo vzrušení. Oči měl skoro nadpozemsky modré – ne světlemodré jako ona, ale sytě modré jako Severní moře ve slunci, anebo jako ty drobné kvítky, které vždycky na jaře zaplaví Frühlinghausen na pár překrásných dní.

Ale copak může kývnout? Chabá fantazie jí to nedovolila. Fräulein Brebelová a ostatní dívky ji přece budou hledat. Je Heimatabend a hned po starostově projevu půjdou do salónu Olgy Meisnerové na klavírní koncert.

„Bohužel nemohu vaše pozvání přijmout,“ odpověděla formálně, ale s upřímnou lítostí. „Ale děkuji vám.“

„A proč nemůžete?“ naléhal. „Musíte se vrátit za tím otravou?“

„Ne,“ zrudla Benita. „Ke svému oddílu.“

„Ke svému oddílu – aha!“ Zúžil oči a uštědřil jí zkoumavý pohled. „Nejste na Hitlerovu mládež trochu v letech?“

„Tu nemyslím, já jsem u Bund Deutscher Mädel,“ opravila ho, zaskočena tím omylem.

Pokrčil rameny. „Jeden oddíl jako druhý.“ Pronesl to slovo s neskrývaným pohrdáním, takže zrudla ještě víc a naplno si uvědomila, jaká propast je dělí.

„Sbohem,“ zmohla se na rozloučení.

„Počkejte... já vás urazil? To jsem nechtěl... já jen... no, to už je vlastně jedno.“ Teatrálně se uklonil a smekl imaginární klobouk. „Nesmírně rád jsem vás poznal, spanilá děvo.“

Ve špinavé ložnici, o kterou se dělila se dvěma bratry, se Benita tu noc převracela z boku na bok a pod rozbitou šindelovou střechou Gruberovic chalupy si v duchu přehrávala lákavý návrh toho muže a zmeškanou příležitost. Jak ji mohla zahodit kvůli tomu, že půjde s Fräulein Brebelovou na Heimatabend? Tohle byla její vysněná šance, dar osudu, a ona řekla ne! Tváří v tvář tomu hroznému vědomí se jí rodinná chalupa zdála ještě sešlejší a vlhčí než dřív, peřiny na posteli nechutně sežmoulané a chrápání bratrů ubožácké a tupé jako pochrochtávání dřímajících prasat.

Několik příštích dnů byla Benita rozmrzelá; místo aby pomáhala matce s prádlem, trávila hodiny na zarostlém travnatém plácku za chalupou a civěla do nebe.

Gruberovi byli chudí dokonce i na frühlinghausenské poměry. Benitin dávno zemřelý otec býval zedník, stejně jako jeho otec a předtím otec jeho otce. Zaměstnávala ho především městská léčebna pro duševně choré – zatuchlá nepořádná instituce usídlená v bývalém klášteře, který ustavičně vyžadoval opravy. Žili na jejím pozemku v jednom ze sedmi domků přilepených k severní zdi jako řádka zbědovaných vilejšů. Za tichých letních nocí usínali za sténání a výkřiků neklidných chovanců.

Ze tří dětí, které zatím neodešly z domova, jediná Benita nevydělávala. Její bratři si našli práci na stavbě silnice budované v rámci Hitlerovy čtyřletky a ustavičně jí otloukali o hlavu, že by měla makat taky. Práce je přece dost i pro ženy. Benita ale radši pomáhala matce s praním a zašíváním. Nechtěla se uvázat k ničemu, co by ji pojilo k Frühlinghausenu. Za svým pravým životem, svou pravou budoucností vyrazí do Berlína a stane se tam písařkou nebo něčím takovým. Nebyla vůbec na pochybách, i když o psací stroj nikdy ani nezavadila.

A Frau Gruberová k nevoli svých ostatních potomků Benitě její sny dopřávala. Benita byla její nejmilejší dítě, páté ze šesti a z dívek zdaleka nejhezčí. Sourozence ohromovala svou nešikovností a leností. Nejstarší sestra Lotte jí neřekla jinak než Faulpelz čili „kůže líná“ a nemyslela to žertem.

Starší sourozenci museli do práce už ve čtrnácti a vyrůstali na nahnilých bramborách a polévce z pampelišek. Během války a těsně po ní zažili krušné časy. Záviděli Benitě, že patří k Hitlerově generaci, k jeho kohortě sršící pýchou a idealismem a hlavně nadějemi do budoucna.

Benitu politika nijak zvlášť nezajímala, ale přesto nasákla pocitem, že nový režim nabízí netušené možnosti. A Frau Gruberová, která měla za sebou dlouhé roky drsného, emocí prostého realismu, jako by v jejích fantaziích znovuobjevila svou dávno udupanou schopnost snít. Tolerovala nejmladší dceři všechny ty nepraktické nesmysly, které by ze starších dětí vytloukla.

Takže bylo svým způsobem na místě, že se spolupodílela na Benitině druhém setkání s Conniem Fledermannem. Bylo to v sobotu, v den trhu; Benita neochotně vylezla z postele, aby matce pomohla s nákupem a odnesla domů potraviny na příští týden. Otráveně si oblékla starou šedou sukni a blůzu a ledabyle se přičísla. Vždyť koho venku potká? Ulricha Heschela? Mannfreda Beckera? Od setkání s Conniem Fledermannem nabral její vnitřní hlas na sarkastičnosti. Ploužila se vedle matky, jejíž německy stoické, venkovanské mlčení jí připadalo jako vtělení omezenosti a citového chladu a vůbec všeho, co jí na životě vadí.

Na tržišti jen tak lelkovala, potulovala se kolem stánků s květinami a uměleckými výrobky, dokud se Frau Gruberová nevrátila, nezatahala ji za rukáv a nepřipomněla jí, že je tu proto, aby odnesla domů klobásy, mouku a Salzfleisch.

Takže když obešly roh sýrařova stánku a Benitě se zčistajasna naskytl pohled na elegantního Connieho Fledermanna, tentokrát od hlavy k patě ve vojenském, vůbec ji to nepotěšilo a naopak se zastyděla. To je hrůza, že ji vidí takhle – v tom ohavném oblečení, jak vláčí bachratý pytel uzenin a v patách se jí šourá posmrkávající přihrblá matka a sem tam uždibne trhovcům z ovoce!

On se ale zeširoka usmál. „Fräulein z anšlusu!“ zahalekal, až se po nich několik lidí ohlédlo. Benitin obličej změnil barvu ze sněhobílé do nachova. „Říkal jsem si, jestli vás ještě uvidím.“

Pak se s okázalou úctou formálně otočil k Frau Gruberové. „Dovolíte, abych se představil? Štábní důstojník Martin Constantin Fledermann. Onehdy jsem se tu potkal s vaší dcerou a hovořili jsme spolu o anšlusu.“

Frau Gruberová kývala hlavou ze strany na stranu jako hluchoněmá.

Benita, která nebyla s to přestat myslet na naditý pytel v náručí a mimořádně ošklivý střih své blůzy, teprve teď zaregistrovala přítomnost dalších dvou mužů; oba se vedle štábního důstojníka Martina Constantina Fledermanna zdáli malí a přihlouplí. V záři jeho pozornosti se všechno ostatní rozmlžilo a zešedlo. Ale připadalo jí, že zahlédla, jak obracejí oči k nebi.

„Co byste řekla dnešnímu večeru? Smím vás pozvat na večeři?“

Benita zkoprněla.

„Nebo ne?“ Zajiskřilo mu v očích.

„Ano,“ řekla Benita.

„Ano?“ pohlédl tázavě na Frau Gruberovou.

„Ja, sicher. Ano, samozřejmě,“ odpověděla Frau Gruberová, když se zase zmohla na slovo, a ta reakce byla tak jednoznačná – tak prostá veškeré rodičovské obezřetnosti –, že to Benitě vzalo dech. Od té chvíle nastal v jejím vztahu k tomuto muži, který se měl stát jejím manželem, sotva znatelný, ale přitom zásadní posun. Při pohledu na matčin němý, takřka dívčí obdiv si uvědomila, že se jako rodič bude muset chovat sama – že to ona bude muset vytvářet překážky a obezličky, které dělají hru na dvoření tak přitažlivou. Něco podobného jí u kluků z Frühlinghausenu, kteří jí okatě dávali najevo svůj zájem, vůbec nepřišlo na mysl. Žádné hry se nekonaly, nebylo jich zapotřebí; nebrala nikoho z nich vážně, nešlo jí o nic než o ujištění, že zájem mají.

„V tom případě vás vyzvednu v půl osmé,“ pravil. „Na adrese...?“

„Krensig Strasse sedm,“ odpověděla a zděsila se při pomyšlení, že Connie Fledermann uvidí Gruberovic chatrč. „Ale radši až v osm,“ dodala v rámci svojí nové strategie klást překážky.

„Aha.“ Potěšilo ji, že se překvapeně zarazil.

Maličko se napřímila a už k sobě netiskla pytel tak defenzívně.

„Takže v osm,“ uklonil se.

Než se Benita v podvečer začala vypravovat na schůzku, pohověla si v horké koupeli. Gruberovi dodnes po staromódním způsobu ohřívali vodu na kamnech a nosili ji přes kuchyň do vany postavené za provizorní zástěnou. Koupel navrhla Benitě Frau Gruberová; byla stejně vzrušená jako ona, a dokonce odložila vlastní práci, aby jí s přípravou lázně pomohla. Sálala z ní tak nervózní energie, že to Benitu paradoxně uklidňovalo.

Benita si vykartáčovala vlasy a odmítla matčinu nabídku, že jí pomůže uplést copy a obtočit je kolem hlavy do účesu, který nosila o nedělích. Místo toho si je v modernějším americkém stylu stočila v zátylku do tří ruliček. Její mladší bráška přitom vší silou bušil do dveří ložnice a falzetem prozpěvoval staré milostné balady.

Když konečně uhodila osmá, byla už Benita vyfintěná ve svých nejlepších šatech – dirndlu s modrými a červenými kvítky, který původně patřil její sestře, a nedělních střevících, které jí byly příliš malé. S předstíranou lhostejností se posadila k vyšívání, zatímco její matka v trapné snaze zalíbit se aranžovala na talíř sušenky a odšpuntovávala láhev šnapsu. Do čtvrt na devět, kdy štábní důstojník Martin Constantin Fledermann konečně zaklepal, Benita přetrpěla a překonala nervozitu, takže ho uvítala chladně.

„Už jsem si říkala, štábní důstojníku Fledermanne,“ pohlédla na hodiny, „jestli vás náhodou neroztrhali psi Herr Schulteho.“ Frau Gruberové při té drzosti spadla čelist.

„Pokusili se o to,“ opáčil s úsměvem, „ale já byl rychlejší. Říkejte mi Connie, prosím.“

Bez dalších debat a taky bez zdvořilostí, sušenek a šnapsu spolu odkráčeli.

Venku před chalupou jasně zářil měsíc a Connieho sportovní vůz značky Horch se leskl jako předmět z jiného světa. Benita ucítila ve vzduchu pronikavou vůni jarního tání. Seno, kterým zakryli zeleninovou zahrádku, přes zimu zetlelo a namrzlo, páchlo hnilobou, ale přes ni prorážela svěží čistá vůně jara a prvních bledulí. Connie jí přidržel dveře, Benita vyšla ven a skoro nevěřila vlastnímu štěstí.

„Ke Zlaté cibuli?“ zeptal se Connie tónem, kterým se té restauraci s její provinční upachtěností posmíval, i když ji sám navrhl.

„Jak jinak,“ přistoupila na jeho tón Benita, jako by nebyli dva cizí lidé zabraní do ustáleného dvorného rituálu uprostřed městečka v zastrčeném koutě Říše, ale dva kultivovaní světaznalí milenci, kteří se důvěrně znají a hrají hru na předstírání. Předstírejme, že jsme dva venkovští balíci v nějakém zapadákově na hranicích impéria a že se vidíme poprvé. Předstírejme, že o sobě nevíme, kdo jsme a kam máme namířeno. Předstírejme, že zakončení tohoto náhodného setkání není dáno předem.

Proč začali právě tou falešnou důvěrností? Benitu to znepokojovalo a mátlo, ale zároveň jí to připadalo jako nezbytný zdroj vzrušení. Jednou nad tím bude přemítat, až zase přijde čas k přemítání o takových věcech. Tou dobou budou Connie a Frau Gruberová mrtví a její bratři padnou na frontě. A nezůstane nikdo, kdo by to chápal.

U Zlaté cibule se usadili u příjemně plápolajícího ohně a Connie jim oběma objednal sklenici místního jablečného vína a řízek. Benitě to přišlo legrační – že si vyfintěný štábní důstojník z Berlína objednává zrovna tohleto. „Tak, a teď mi povězte,“ požádal ji, když před ně číšník postavil víno a z Jägerschnitzelu na talířích se mastně kouřilo, „co si doopravdy myslíte o všem tom pochodování a salutování a repatriaci všech germánských národů Evropy?“

Benitě tou otázkou vyrazil dech – jejím obsahem i zlehčujícím tónem. Možná je to chyták, pomyslela si. Nezmínil se, že je tu pracovně?

„Myslím, že je od našeho Führera laskavé, že je přivádí zpět do vlasti. A taky že německý národ potřebuje víc životního prostoru,“ chvatně odpapouškovala fráze Fräulein Brebelové.

„Kdo vám to navykládal?“ rozesmál se Connie.

„Nikdo – prostě si to myslím,“ opáčila a vypjala ramena.

„A co všichni jeho oponenti a komunisté a Židé, které dal pozavírat?“

Benita na něj nevěřícně zírala. Tohle byly zrádcovské řeči. A podstata otázky jí unikala – ve Frühlinghausenu rozhodně moc lidí nepozavírali. Sklopila pohled ke svým rukám a cítila, jak se jí hrne krev do tváří.

„Ale ne! Já vás rozrušil! Děvče moje zlaté,“ vrátil se Connie k veselému hravému tónu, „nenechte se mými řečmi rozhodit. Pojďte, budeme si povídat o proslulém frühlinghausenském jabčáku. Je vážně tak dobrý, jak se chlubí vaše nafoukané vinopalny?“ Nabral si doušek a nasadil komicky zahloubaný výraz. „Přidáváte do každého sudu ponožky?“

„Jen do sudů pro návštěvníky jako vy!“ Benita se vzpamatovala a udělalo jí radost, že se rozesmál.

„Je báječný,“ ujistil ji a postavil sklenku na stůl. „V Berlíně máme jen pivo.“ Ošklíbl se.

„A šampaňské,“ poznamenala. „Nebo ne? Nejsou snad v Berlíně bary, kde se servíruje jenom šampaňské?“

„Dozajista.“ Předklonil se a vzal ji za ruku. Benitou při tom doteku projelo vzrušení. „Zajdete si se mnou do některého, slečno Gruberová?“

„Vy jste ale drzoun!“ neudržela se a okamžitě v ní zatrnulo, jestli jejich hru nepokazila. Connie se zplna hrdla rozesmál.

„V tom se tedy nemýlíte, Fräulein. A musíte mi slíbit, že mi to připomenete pokaždé, když se začnu chovat jako křupan.“

Zbytek večera uplynul příjemně. O politice už nemluvili a Benitě připadalo, že se o ni Connie upřímně zajímá a chce se o ní dozvědět co nejvíc. Nikdy nezažila, že by se jí někdo tolik vyptával: na rodinu, na dětství, na její městečko a na oddíl BDM Fräulein Brebelové – na ten byl Connie zvědavý přímo pozoruhodně. Po jablečném vínu se cítila lehce a uvolněně. A Connieho očima najednou viděla sama sebe jinak. Nebyla jen krásná a mladá a budoucí rodička odvážných a silných árijských dětí, ale taky zábavná vypravěčka. A z jejího života – monotónní maloměstské nudy Frühlinghausenu – se vyklubalo téma, které si vydobylo Connieho pozornost: loňský karneval, na kterém ji korunovali za královnu, mrzoutský místní řezník, co vždycky poplete objednávky, den, kdy Frau Meltzerové utekla do blázince prasata. Connie jako by se nemohl jejích historek nabažit. A kdykoli zavadil kolenem o její, Benitě jako by tělem projela elektřina.

Když se vrátili na Krensig Strasse 7, za okny domku se nesvítilo. Frau Gruberová nebyla z lidí, kteří zůstávají vzhůru po desáté, dokonce ani při takovéhle příležitosti. Connie obešel auto na Benitinu stranu a podržel Benitě při vystupování dvířka. A potom, když stála opřená o stále ještě teplý vůz, se k ní sklonil a políbil ji – zlehka a zkušeně, maličko jí přitom podepřel bradu. Bylo to úplně jiné než hrubiánské dotírání Herberta Schmidta nebo nemotorné polibky Torstena Finkenberga a Benitu rozechvíval dotek jeho hladce oholené tváře i výška, ze které se k ní skláněl. Přitiskla se k jeho nažehlenému vlněnému obleku a vdechovala kořeněnou hřebíčkovou vůni vody po holení.

„Uvidíme se ještě?“ zeptal se. „Zítra odjíždím, ale jestli řeknete ano, za dva týdny se vrátím.“

„Ano,“ odvrhla veškerou strategii a zdráhání.

„Takže rozhodnuto,“ řekl. „A teď počkám, dokud nebudete bezpečně uvnitř.“

Benita odkráčela úzkou pěšinou do ošklivého špinavého domova svého dětství, už navždy proměněná. Byla dívkou, která potkala svého prince.

KAPITOLA ČTVRTÁ

HRAD LINGENFELS, ČERVEN 1945

Chlapec sedící na pultu před Mariannou byl miniaturní kopií svého otce. Měl tytéž nápadně modré oči, vysoké lícní kosti a výrazné, elegantní rysy. Choval se ale jinak; rozhodně jinak než jeho otec v dospělosti, ale také jinak než otec v klukovských letech. Tento Martin byl vážný, klidný a pečlivě se ovládal, kdežto tamten byl veselý, výbušný a spontánní. Tvář tohoto Martina připomínala zavřené dveře. Bůh ví, že k tomu měl dobrý důvod. Marianna do smrti nezapomene, jak ho uviděla poprvé – unavený bledý obličejík vykukující z okna toho ohavného nacistického sirotčince.

„Bolí to?“ zeptala se a natáhla jeho potlučenou nohu, kterou sem přišli dát do pořádku.

Ne, zavrtěl hlavou.

„Tohle taky ne?“

Znovu zavrtěl hlavou. Ale tentokrát sebou cukl.

„No dobře, tak ti ji umyjeme a ovážeme a bude zase jako nová.“

Marianna namočila v misce s vodou hadřík a otírala jím krvavou ránu. Cítila pod prsty kůži sedřenou až do masa. Ale chlapec ani nezafňukal.

Byl to ošklivý pád. Martin a Fritz si na něco hráli v trámoví staré stáje. Fritzův nápad, samozřejmě. Její syn prostě nedokázal nedělat vylomeniny. Jako by všechny zbrklosti, klukoviny a praštěné nápady, které v sobě dusil během strastiplné pouti z Weisslau na západ, naráz vybublaly dvojnásobnou silou. Kde se v něm to hazardérství bere? Albrecht ani ona v dětství nedivočili a nejednali bez rozmyslu. Dokonce i Elisabeth při vší svojí svéhlavosti aspoň byla opatrná.

Stáj naštěstí měla původní podlahu z udusané hlíny. A Martin přistál jako kočka. Zřejmě byl po otci dítko štěstěny. I na toho se štěstí lepilo... až se jednou nenalepilo.

„Teď už víš, že po trámech lézt nemáš,“ řekla Marianna. „Radši nebudeme tvojí mámě přidělávat starosti, ale slib mi, že příště budeš opatrnější. A taky mi slib,“ povytáhla obočí, „že se od Fritze nenecháš navádět k pitomostem. Je někdy horší než cikáně.“

„Už to nikdy neudělám,“ řekl Martin s hlubokou dětskou vážností. Marianna občas zapomínala, jak je ještě malý. „Slibuju.“

Martina hned tak něco nerozbrečelo. Přesvědčila se o tom, když se loučil s tou holčičkou z dětského domova, Liesel Stravitskou. Přímo bilo do očí, že ji má hrozně rád. Když vypátrali její rodinu, tedy to, co z ní zbylo – utrápenou tetičku se třemi malými dětmi, protože otec byl po smrti a o matce přišly poslední zprávy z Osvětimi –, ani Marianna se neubránila slzám. Chudák holčička popadla Martina kolem krku a rozplakala se tak usedavě, že jí div nepuklo srdce, ale Martin zachoval stoický klid.

Marianna mu naposledy obtočila odřeninu pruhem hedvábí. „Co kdyby sis sednul do kuchyně a pomohl Elisabeth a Katarině loupat hrášek?“

Pootevřel pusu, jako by se chystal něco říct.

„No, copak?“ položila mu dlaň na to druhé, nezraněné a výmluvně kostnaté kolínko.

„Kdy se s ní uvidím?“ zeptal se. „Teda s mámou.“

„Už brzy,“ ujistila ho Marianna. „Namouduši.“

Benita týden po příjezdu na Lingenfels onemocněla záškrtem. Říkalo se, že se to stává: jakmile člověk vyvázne z nebezpečí, propukne choroba. Mariannu a její potomky proočkovali v anglické nemocnici v Braunschweigu. Jako vdova a děti po Albrechtu von Lingenfelsovi se těšily statutu Opfer des Faschismus – „oběť fašismu“ – a angličtí úředníci s nimi jednali ohleduplně: mávli na ně, ať se svým povozem předjedou dlouhou frontu spoluuprchlíků čekajících na hranici mezi zónami. Byla to šňůra zbědovaných nešťastníků, většinou starých lidí, žen a dětí, utečenců z východu. Mariannu kvůli tomu trápily výčitky svědomí. Jaké má se svými dětmi právo na zvláštní zacházení? Dost na tom, že mají vůz a tažného koně.

Benitě se ovšem žádných podobných výsad nedostalo. Nezkoušela se hájit jako vdova po Conniem Fledermannovi, aktivním odbojáři popraveném nacisty. I když je fér uznat, že v Berlíně okupovaném Rusy to chodilo jinak. Pro většinu Rusů byl Němec jako Němec. Benita byla prostě jen německá vdova, a to hezká, na což naopak doplatila. Marianna do smrti nezapomene na oplzle se ušklíbající vojáky kolem stolu na Meerstein Strasse ani na tu příšernou ložničku se zavřenými okny, kde to páchlo sexem. Přijela příliš pozdě. Slíbila Conniemu, že jeho ženu a dítě ochrání, ale selhala.

Když bezpečně usadila Martina v kuchyni, vyprala zakrvácené hadříky. Kdysi to byly Elisabetiny šaty k svatému přijímání. Dorazily minulý týden v obřím kufru, který jí dost neuvěřitelně přivezli Američané na korbě vojenského náklaďáku. Když kufr uviděla, sevřelo se jí srdce. Albrecht před lety trval na tom, aby ho sbalili a poslali do úschovy jeho příbuzným v Ženevě – a teď jí přišel dar od předvídavého mrtvého.

Tady u nás dávají lišky dobrou noc, Albrechte! reptala, když navrhl, aby sbalili svůj nejcennější majetek. Weisslau nebude žádné armádě stát za námahu.

Jenže Albrecht měl pravdu. Městem protáhli Rusové, odhodlaní pomstít se za svoje ztráty, a sebrali, na co přišli, od jízdních kol přes stojací hodiny až po sentimentálně hýčkané krajky Grossmutter von Lingenfelsové. Vybrali si dodatečnou daň za válku – jako by jim lup mohl vrátit jejich mrtvé.

Konečně máš, co jsi chtěla, slečno komunistko, poznamenal by nejspíš Albrecht při pohledu na šaty k přijímání rozstříhané na hadříky. Býval to jejich soukromý vtípek. Ráda prohlašovala, že honosné šatstvo a vybrané stolní náčiní jsou buržoazní banality, které odvádějí od skutečných krás a ozdob lidského života – hudby a poezie, divadla a umění...

Což bylo samo o sobě hloupě buržoazní prohlášení. Válka ji o tom názorně přesvědčila. Hudba, poezie a umění jsou také luxus. Všechno odvádí od klíčového souboje života a smrti.

Jedno ale Albrecht při balení kufru nedomyslel: totiž to, že kultura, která ony drahocenné předměty zrodila a obdařila hodnotou, zničí sama sebe tak důkladně, že je o tu hodnotu zase připraví. Jaký smysl má hedvábná šatová sukně od nejlepšího weisslauského krejčího, když nemáte jediný pár bot? Nebo čajový servis z míšeňského porcelánu, který přečkal transport bez sebemenší prasklinky, když nemáte ani špetku čaje, ani kousek chleba, ani stůl, u kterého byste se najedli? Albrecht předpokládal katastrofu, ale nedožil se toho, jakých rozměrů dosáhla.

„Mami!“ Dveře koupelny se rozletěly a objevila se v nich Katarina. „Je tu vůdce Američanů.“

„Vůdce Američanů“ říkaly děti nadporučíku Petermanovi, který velel obnově Ehrenheimu a okolí. K von Lingenfelsovým se od začátku choval vlídně a Marianně prokazoval nervózní úctu pramenící z přesvědčení, že je potomkem královského rodu (nebyla) a že se její manžel přátelil s americkým generálem Pattonem (hrozné přehánění, Albrecht se s ním jaktěživ nesešel). Marianna mu ty domněnky do hlavy nenasadila, ale měla dost rozumu, aby je nevyvracela. Peterman byl užitečný spojenec. Spoléhala na jeho pomoc s pátráním po ostatních vdovách odbojářů, po ženách a dětech, které tak vášnivě slíbila chránit při dávné hraběnčině slavnosti. Velitelka žen a dětí, nazval ji Connie. Tehdy měla pocit, že ji těmi slovy pokořil – že ji vyřadil z opravdové účasti na spiknutí a připomněl jí, že je koneckonců jen žena, takže se hodí leda k tomu, aby posbírala střepy. V následujících letech však začala jeho slova chápat jinak: byla posledním přeživším, jemuž svěřili do opatrování klíč od pevnosti.

Zůstávalo ale nejasné, co si s ním má počít.

Když nic jiného, mohla aspoň dostát svému slibu a udělat, co bude v jejích silách, pro manželky mužů, kteří se tenkrát ve studovně sešli.

„Frau von Lingenfelsová,“ ohlásil se zvesela Peterman. V jeho podání znělo von Lingenfelsová vždycky legračně – g vyslovoval tvrdě a půlku slabik polykal.

„Zdravím, nadporučíku,“ odpověděla.

Za Petermanovými zády si všimla dalšího muže – vysokého a hubeného, v potrhané uniformě wehrmachtu s odtrženými insigniemi a znaky. Klopil zrak k botám. Německý válečný zajatec. V britských a amerických internačních táborech jich byly tisíce. „Našel jste některou moji Frau?“ zeptala se Petermana lehkým tónem. Narážela na žertík, který udělal, když mu předávala svůj seznam: Takže mám hledat každou, která má před jménem Frau?

„Bohužel ne,“ odvětil. Přes tvář mu přelétl stín. Na seznam nejspíš zapomněl jako na smrt. „Ale přivedl jsem vám někoho, aby vám na hradě pomáhal.“

Marianna sjela pohledem k druhému muži a na okamžik se střetla s jeho očima. Byly světlounce modré, skoro průhledné, a měl široký, nečekaně hezký obličej. „Herr Müller je vězeň z našeho tábora. Myslím, že se vám bude hodit pár rukou navíc. Müller je šikovný. Před válkou pracoval na statku, že?“ otočil se k němu Peterman. „Bauernhof?“

Muž spustil zrak z Petermana a nejistě pohlédl na Mariannu.

O rolničení neví vůbec nic, pochopila.

„Nepotřebujeme ho.“ Svraštila obočí. Nezamlouvalo se jí, že má být odkázaná na vězně Američanů a bývalého nacistu. Bůh ví, co je to za člověka a co dělal jako voják. A navíc je to její krajan. „Obejdeme se bez pomoci.“

„Nezlobte se, Frau von Lingenfelsová, ale...“ Peterman poodstoupil a změřil si hradní budovu. „Nahoře máte rozbitá okna a na střeše chybějí tašky. A zima se blíží,“ pohlédl na ni. „Budete potřebovat dříví.“

Znovu se obrátil k druhému muži a pantomimicky naznačil sekeru. „Umíte přece štípat dříví – Holz. Viďte?“

Muž přikývl na souhlas.

„Takže?“ zalétl Peterman pohledem k Marianně. „Vyhovuje vám? Nerad bych, abyste tady nahoře zmrzli, zvlášť když je kolem dokola tolik stromů.“

Marianna si povzdechla. „Vám se těžko odmítá.“

„Výborně,“ řekl Peterman. „Takže dorazí ve čtvrtek. Sekeru máte?“

K večeři ten den měli obvyklou, skoro nepoživatelnou polévku. Marianna se nikdy nenaučila vařit. Jako malou ji doma rozmazlovali – byla chytrou a milovanou dcerkou bohatého vdovce, který věřil, že pro ženy je důležitější vzdělání než péče o rodinný krb. Četla spíš Goetha, Schopenhauera a Schillera než kuchařky.

„My budeme mít otroka? Tady doma? Jednou týdně?“ dotírala Elisabeth.

„Nech toho. Otroka tedy určitě ne,“ odsekla Marianna. „Jak vůbec můžeš něco takového vypustit z pusy?“

„Ale vždyť to tak je,“ ofrnila se Elisabeth. „Váleční zajatci jsou za otroky. Slyšela jsem, jak to říkal Herr Koffel. Že je to otrocká práce. Odporuje mezinárodním konvencím. Jak se to liší od toho, co jsme dělali my, když jsme byli u moci?“

„My?“ zopakovala pohoršeně Marianna. „My jsme nacisti nikdy nebyli. Nezapomínej na to.“

Elisabeth pokrčila rameny. „Ale stejně. Zaplaceno nedostane.“

„Pokud sis toho nevšimla,“ opáčila Marianna, „momentálně nedostává za práci zaplaceno nikdo. A když sem jednou týdně zajde kácet stromy, bude to pro něj oproti internačnímu táboru určitě příjemná změna. Tam to asi žádná sláva není.“ Kolovaly zvěsti, že se v zajateckých lágrech hodně umírá, že jsou to holá pole bez střechy nad hlavou, kde není kam se schovat před sluncem, a že vězni spí v dírách, které si vyhrabali. I když Marianna většině toho, co si šuškali ehrenheimští, dvakrát nevěřila.

Otočila se k synovi. „Fritzi, seď rovně jako muž a přestaň se vrtět.“

„Zabil ve válce hodně lidí?“ zeptala se pološeptem Katarina. „Proto ho zavřeli?“

Marianna na ni pohlédla. Její dcera byla tmavovláska s všední tváří, ale přemýšlivá. Vždycky reagovala pomalu a uvážlivě. Hrozně jí připomínala Albrechta. „Nevím, zlatíčko.“ Povzdechla si. „Uvěznili hodně lidí. Dokonce i chlapce tvého věku, co nerozeznají jeden konec pušky od druhého. Netuším, co Herr Müller udělal.“

„Každopádně něco špatného,“ zavrčela Elisabeth.

„Dej už pokoj, Elisabeth,“ vyjela Marianna. „Já se o jeho pomoc neprosila, ale teď nám pomáhat bude. Naštípá nám dříví, abychom přečkali zimu, a ty bys mu měla být vděčná.“

V tichu, které se rozhostilo, přemítala nad vlastními slovy. Takhle se teď věci mají? jako by slyšela Albrechta. Osobní prospěch převládá nad morálkou?

Ano. Ne. Jaký je v tom rozdíl, jestli ten člověk bude pracovat tady na hradě, anebo pro Američany? Je vězeň tak jako tak. Connie by jí ten názor odsouhlasil, nebo snad ne?

Dojedla zbytek polévky.

„Nejspíš nosil luger,“ poznamenal Fritz. „Myslíš, že ho ještě pořád má?“

„Ne,“ odvětila Marianna pevně. „Žádný Němec nesmí nosit zbraň. A co kdybychom teď radši dojedli večeři v klidu?“ Pohlédla na Martina, který se za celou dobu neozval. „No řekni, nebylo by to pěkné?“

Po večeři vyšla nahoru za Benitou.

Nastěhovala ji na polní lůžko do jedné z komůrek pro služebnictvo nad kuchyní, kde všichni přespávali. Teď z nich byly nejlepší místnosti na hradě. Za chladných měsíců je bude vyhřívat oheň z obrovské pece vespod. Někdejší apartmá s panskými ložnicemi v přední části hradu byla studená a tmavá a povalovaly se v nich trosky starobylých postelí se závěsy, rozštípané na kusy. Když to Marianna po příjezdu zjistila, zhrozila se. Kdo rozsekal takové starožitnosti? I klavír vzal zasvé, z kláves strhali slonovinu, dráty z něj trčely na všechny strany jako pavoučí nohy. Možná to provedli nacisté – před koncem války se v Lingenfelsu nakrátko usadil oddíl SS. V rohu nádvoří se doteď povalovala hora prázdných plechovek od jejich konzerv s masem, třešněmi a bílým chřestem. Taky se ale nedalo vyloučit, že tu zkázu mají na svědomí obyvatelé Ehrenheimu. V posledních dnech války, když nacisté odtáhli pryč, se do prázdného hradu uchýlila spousta lidí z města, aby se tu schovali před blížícími se Američany, o kterých byli přesvědčeni, že je znásilní a povraždí. A podle Marianny by ehrenheimští byli takového barbarského ničení klidně schopni. Byla to banda omezenců, ženili a vdávali se mezi sebou a ustrnuli v mentalitě středověkých nevolníků, kteří v obyvatelích hradu vidí utiskovatele. Jak je znala, byli všichni do jednoho zuřiví nacisté. V Marianně a jejích dětech viděli rodinu zrádce, muže, který se nejen narodil jako von Lingenfels, ale navíc se pokusil zavraždit jejich milovaného Führera.

Zastavila se a nahmátla v kapse dopis, který šla doručit. Na omak studil a byl ošoupaný od dlouhého nošení. Cítila, jak v ní stoupá vzrušení. Zlehka zaklepala na Benitiny dveře.

Benita ležela na úzkém vojenském polním lůžku, které pro ni Marianna nachystala. Už se nepodobala té růžolící germánské venkovské Mädchen, kterou bývala. Marianna jí ostříhala plavé vlasy nakrátko, aby ji zbavila vší, a s tímhle sestřihem se Benita zdála hubená a unavená životem – plné tváře se jí propadly a nabraly odstín papíru, oči měla obrovitánské a potemnělé. Pořád vynikala krásou, ale nyní to byla bolestná, popleněná krása.

Marianna položila vedle lůžka tác s vývarem a sklenicí vody. Benita zamžikala a otevřela oči.

„Je Martin v pořádku?“ zeptala se a okamžitě ji popadl záchvat kašle.

„Pššt, nemluv,“ položila si Marianna ukazováček přes rty. „Nic mu není. Řádí s Fritzem, jak se dá od rozjívených malých kluků čekat.“

„Není...,“ začala Benita, ale zase ji zarazil kašel. „Není nemocný?“

„Je zdravý jako řípa,“ ujistila ji Marianna. O pádu pomlčela.

Benita přikývla, ale úzkost jí z očí nemizela.

Před válkou Marianna předpokládala, že Benita přivede na svět hordu dětí a stane se z ní obtloustlá flegmatická matróna. Connie odjakživa toužil po velké rodině; chtěl nejmíň pět, šest dětí, aby vyrůstaly jinak než on jako jedináček. Co se přihodilo? Potraty? Neplodnost? Connie se Marianně se svými manželskými záležitostmi nesvěřoval a s Benitou si na to nebyly dost blízké. Tomu se říká ironie, že ona se svojí kostnatou postavou a plochým hrudníkem je z nich dvou plodnější.

Posadila se na kraj lůžka a přiložila Benitě ke rtům lžíci vývaru; udělala ho z posledního bujónu, který propašovali z Weisslau.

Benita poslušně otevřela ústa.

Když se k ní Marianna naklonila, dopis se jí v kapse ohnul. Je nejvyšší čas, aby ho předala. Ale loučila se s ním tak těžko! Connie jí ho svěřil do úschovy, když se naposledy viděli: Pro mou ženu, Benitu Fledermannovou, stálo na obálce jeho vysokým úzkým písmem, na muže překvapivě elegantním. Marianna měla ten vzkaz Benitě předat v případě jeho smrti. Tuhle pomoc mu slíbila bez váhání.

Jenomže když spiknutí selhalo a Connieho popravili, zjistila, že dopis doručit nemůže. V době, kdy byl Albrecht ve vězení, by to bylo příliš nebezpečné. Od zmařeného atentátu do Albrechtova procesu a popravy uběhlo šest měsíců. Marianna je strávila žebroněním, aby Albrechta propustili – navštěvovala vlivné známé, psala dopisy a třikrát ji dokonce vyslýchalo gestapo. Přiznat, že má dopis od Connieho Fledermanna, by rozhodně ničemu nepomohlo. A později, když už byl Albrecht mrtvý, neexistoval způsob, jak se dostat k Benitě, kterou drželi na samotce v nacistickém vězení. Potom dopis opatrovala celou zpáteční cestu z Berlína a čekala na vhodnou chvíli, která ne a ne přijít.

„Něco pro tebe mám,“ přinutila se pronést, když Benita spolkla poslední lžíci vývaru.

Benita zvedla oči.

Marianna dopis vytáhla. Byl špinavý a pomačkaný. Ale přežil – Rusy, útěk z Weisslau, konec války.

Překvapilo ji, že Benita při pohledu na manželův rukopis nehnula ani brvou. Dokonce se vůbec nesnažila si od ní dopis vzít.

„Nechávala jsem ho u sebe až moc dlouho,“ spustila Marianna. „Omlouvám se – nejdřív jsem nevěděla, jak ti ho dopravit, a během cesty z Berlína se mi pak zdálo... připadalo mi, že by sis ho radši měla přečíst v klidu.“

Benita dál mlčela. Zvenčí k Marianně zalétal halas hrajících si dětí.

„Víš, já to vůbec netušila,“ řekla konečně Benita a vzhlédla.

„Co jsi netušila?“ otázala se Marianna.

„Co mají v plánu.“

„Neřekli to skoro nikomu.“

„Ale tobě ano,“ vyjela překvapivě vztekle Benita.

Marianna se na ni zadívala. Benita se tvářila tvrdě i ublíženě zároveň a z jejího bledého obličeje čišelo podráždění. Na Mariannu dolehla plnou vahou Connieho slova, která pronesl tehdy večer po slavnosti. Je to prostá holka a nezaslouží si, abych ji zatáhl do nějakého maléru.

„Se mnou to bylo něco jiného,“ povzdechla si. „Patřila jsem mezi ně, probírali jsme to spolu. Kdybych byla muž... nacisté by mě oběsili taky.“ Zmlkla a hlavou jí blesklo, že to řekla nahlas vůbec poprvé.

Benita se odvrátila.

Dopis ležel mezi nimi, kam ho Marianna položila. Uvědomovala si jeho přítomnost, jako by byl živý. Jako by to bylo dítě nebo zvířátko, které čeká, kdo se ho ujme.

„Jak jsi to –“ začala Benita, ale záchvat kašle ji přerušil. „Jak jsi to udělala, že ti nesebrali děti? A že tě nezavřeli?“

„Ani nevím,“ odvětila Marianna, i když popravdě řečeno, uměla si to domyslet. Connieho neměli nacisté nikdy v lásce, kdežto vůči Albrechtovi někteří z nich pociťovali až do konce jakýsi nevrlý respekt – asi díky jeho vrozeným diplomatickým schopnostem. Anebo spíš díky jeho věhlasnému starobylému rodu. Connie se sice také narodil do staré a kdysi bohaté junkerské rodiny, ale Albrecht byl von Lingenfels – pocházel z dlouhé rodové linie uctívaných německých generálů, ze životodárného „kořene“ Hitlerovy milované panské rasy. „Měli jsme štěstí.“

„Aha,“ utrousila Benita. „Kdežto my ne.“ Konečně zvedla dopis.

V očích ale neměla smutek ani lásku. Držela obálku v rukou jako cosi, co sem spadlo z jiné planety.

„No nic,“ sebrala Marianna misku od polévky a lžíci. „Teď tě nechám, ať si to v klidu přečteš.“

Benita přikývla.

Ale když za sebou Marianna zavírala dveře, zahlédla, že Benita odložila dopis neotevřený a znovu si lehla naznak jako mrtvola.

Marianna strávila přemýšlením o Connieho manželství hodně času. Po svatbě je s Benitou čas od času vídala – na vánočním večírku u Bemelmansových, na několika obědech, které pořádala v Berlíně, a jednou na víkendovém srazu ve Weisslau. Postřehla, že je to komplikovaný vztah. Tu dívku každou chvíli něco rozlítostnilo (Connie pro ni nezajel na nádraží, dítě nespalo, nikdo jí nepomohl s kufry do vlaku...) a Connie se o ni až přepečlivě staral. Ale navzdory všem pozornostem jí zůstával jakoby vzdálený a sám si tím přímo koledoval o nářky. Marianna nechápala, proč si s Benitou vůbec začínal. Normálně nad takovými věcmi nehloubala, ale tohle nebylo jen tak ledajaké manželství. Vždyť šlo o Connieho Fledermanna. Benita oslňovala krásou, to se jí nedalo upřít, ale Connie znal po celém Německu spousty krasavic a všechny snily o tom, že se do nich zamiluje. Vyzařovala z ní nevinná prostota – vrozený nedostatek duchaplnosti a kultivovanosti, na kterém ani sebevíc peněz, ani běh času nic nezmění – a působila svým způsobem roztomile. Ale Marianna u Connieho nikdy nepostřehla, že by ho tenhle druh prostoduchosti okouzloval. To nacisté uctívali rázovitou nemyslící lidovost, nikoli světáci s rozhledem jako Connie. A přesto ho Benita uchvátila.

Marianna na ně jednou narazila, když se ocitli sami na terase panského sídla v Dahlemu, kde jeden z Albrechtových kolegů pořádal večírek. Bylo to v prvních letech války, kdy se ještě hýřilo vínem i veselím. Zaváhala ve dveřích; cosi v jejich chování ji přimělo zastavit se a nezavolat na ně. Benita se na Connieho plaše usmívala a kupodivu se kolem ní nemotal malý Martin, což se tou dobou stávalo málokdy. Connie stál k Marianně zády. Jak je tak pozorovala, prohodila Benita cosi, co ho rozesmálo: smál se na celé kolo a pak ji chytil kolem pasu a přitáhl ji k sobě s vášní, z níž se Marianně zatajil dech. Z toho gesta sálala energie a síla, dokonce i agresivita – tuhle Connieho stránku nikdy dřív nespatřila. Benita se rozesmála také a nechala se od něj tisknout v náručí s něhou a poddajností, které si Marianna u sebe nedokázala představit.

Byl to okamžik, kdy se dostala k pochopení Connieho manželství nejblíž: v Benitině společnosti se stával svobodnější, živočišnější verzí sebe samého.

Na Mariannu tehdy při tom pomyšlení padl smutek a rychle se uchýlila zpátky do důvěrně známého pohodlí večírku a mezi lidi svého ražení, s nimiž uměla konverzovat. Připadala si ale jako člověk, který právě obdržel zdrcující zprávu a snaží se to na sobě nedat znát. A když vyhledala Albrechta, milovaného spolehlivého Albrechta s jeho vlídnýma očima a nahrbenými rameny, s jeho uvážlivým a opatrným vyjadřováním, cítila se najednou osaměle. Podráždilo ji, že mu na tváři ulpěl drobeček a že má na ramenou večerního obleku lupy. A také to, že o krok ucouvl, aby jí udělal víc prostoru, místo aby ji k sobě přivinul.

KAPITOLA PÁTÁ

WEISSLAU, 20. ČERVENCE 1944

Marianně se dvacátý červenec vlekl.

Ve Weisslau bylo horko. Děti mátožně lelkovaly v salónu nebožky Grossmutter von Lingenfelsové, v té jeskyni plné vybledlých tapisérií a lamp s těžkými stínidly. Hrozně rády se v lehkém letním oblečení povalovaly na lenošce z koňských žíní, cumlaly bonbóny a ledabyle listovaly ve starých ilustrovaných knížkách – řeckých bájích, biblických příbězích, německých lidových pohádkách a záhadných vědeckých tlustospisech. A Fritz nepatřičně dlouho zkoumal prudérní kresby lidského těla v obrovité viktoriánské lékařské encyklopedii. Babička by se zhrozila. I Marianně jejich lenošení připadalo tak trochu nemravné.

Ten den třídily kovový odpad, který posbíraly: chystaly se jít ten poklad odevzdat na místní nacistický okrsek jako svůj příspěvek k válečnému úsilí. Marianna neměla pro podobné nacistické nesmysly pochopení, zvlášť když v jejích dětech povzbuzovaly nadšení pro válku. Dařilo se jí držet je stranou od mládežnických organizací, i když do ní Fritz hučel od rána do večera (zuřil, že se nemůže účastnit fotbalových utkání a nedělních výletů místních Hitlerjugend), ale přesto propadaly mániím svých vrstevníků. Sbírat kovový odpad připadalo Marianně obzvlášť idiotské. A děti se kvůli němu pokaždé pohádaly: kdo co našel a kolik za to dostanou. Jako kdyby snad potřebovaly kapesné. Měly štěstí, že žijí tady za větrem, ve Weisslau – na venkově, kde mají jídlo z vlastních zdrojů a nemusejí se bát bomb. Byl pátý rok války a ve městech bylo zle. Tamní děti potřebovaly kdeco (bezpečí, střechu nad hlavou, něco k snědku a přes zimu uhlí do kamen). Od bombardování Hamburku uběhl téměř rok, ale vyprávění o tom, co se tam dělo a jak to tam pak vypadalo, nepřestávalo děsit. Noviny otiskovaly příběhy o osiřelých dětech, které v troskách přežily jen díky tomu, že lovily krysy a pily shnilou vodu, o lidech, kteří se zaživa uvařili v kanálech, kam se schovali před ohnivou smrští. Bylo ovšem těžké rozeznat pravdu od propagandy a Marianna nacistickým novinám nevěřila ani za mák. Fotografie jí však vyrážely dech: centrum města se proměnilo v šedou, krátery posetou měsíční krajinu. A na vlastní oči viděla prázdné tváře těch, kdo odtamtud utekli hledat práci a bydlení na jih – šok z nich dočista vymazal jakýkoli výraz.

Tohle odpoledne Mariannu dětské rozmíšky zvlášť dráždily. Celou noc, vlastně už celý týden žila v napětí. „Plán“ se měl uskutečnit každým dnem. Příští týden nás navštíví strýček Ulrich, stálo v Albrechtově posledním telegramu z Berlína. Připrav mu prosím jeho oblíbené Semmelkuchen. Na tomhle kódovém označení se spolu dohodli. Od té chvíle se spánek stal příliš tenkou pavučinou na to, aby unesl někoho tak velkého a neohrabaného jako ona; marně se po ní v pádu sápala a zachytávala se jednotlivých vláken.

Navzdory měsícům a rokům příprav, argumentů a diskusí – Co ospravedlní vraždu? Je možné dosáhnout dobra špatností? – a navzdory nekonečným Jak? a Kdy? a Kde? a hlavně nejnekonečnějšímu Co přijde pak? se zdálo neuvěřitelné, ne-li nemožné, že k uskutečnění komplotu konečně dojde.

Albrecht se nejdřív stavěl proti. Atentát. Vražda. Nepřál si, aby odbojové hnutí vyvrcholilo takhle. Zastával názor, že proti nespravedlnosti se dá bojovat pouze spravedlností – byl do morku kostí právník. Vražda je zlo, a to platí bez výjimky. Ale kdyby ukončila válku a předešla vraždám tisíců lidí? Nebo dokonce miliónů? Často o tom debatovali dlouho do noci, Albrecht testoval míru svého přesvědčení a Marianna sehrávala roli ďáblova advokáta. Jako ďáblův advokát se ale necítila. Věřila, že Connie, von Stauffenberg a ostatní mají pravdu. Hitlera je nutno zabít.

Pro ni bylo jednou provždy rozhodnuto před třemi lety, když se z východu vrátil Freddy Lederer. Zastavil se ve Weisslau cestou z Generálního gouvernementu, německé zóny okupovaného Polska. Z Freddyho, dobrosrdečného kluka, kterého Marianna znala od dětství a který se vždycky ochotně hrnul, že jako první skočí po hlavě z prkna do vody, a jako poslední se loudal na večeři do Grandhotelu u Baltského moře, zbyla jen strašidelná skořápka. Nedávno se vrátil ze zpravodajské mise pro abwehr. Přidělili mu jako doprovod důstojníka SS a ten ho dopravil na místo „akce“ – prý aby se podíval na „zázrak výkonnosti a odhodlání“, jak tomu esesman říkal. „Akci“ prováděla jednotka obyčejných německých záložáků, většinou už postarších civilistů, kteří téměř anebo úplně postrádali vojenský výcvik a zkušenosti z armády. Dostali rozkaz „vyčistit“ oblast jižně od Lublinu. Lublin – Freddy se při tom jménu roztřásl – byl peklo na zemi. Sháněli do houfů židovské ženy, děti a starce a odváděli je do lesa, aby je tam postříleli.

Postříleli? zopakovala Marianna. Víš to určitě? Samozřejmě se k ní donesly nějaké řeči, ale pořád ještě věřila, že nacisté chystají takzvaný madagaskarský plán (i když s ním nesouhlasila): všechny polské Židy posadí na lodě a dopraví na Madagaskar, aby si tam založili novou domovinu. Z bojišť sice tu a tam prosakovaly jiné, temnější historky, ale Marianna je odbývala jako plané žvásty a přehánění. Teď se ovšem situace změnila. Tentokrát to slyšela přímo z úst Freddyho Lederera.

A ten to viděl na vlastní oči. Němečtí vojáci se spárovali s Židy; oběti a jejich vrazi spolu ve dvojicích mašírovali do lesa. I dětem přidělili jejich vlastní katy. Freddy pozoroval ženu se třemi dětmi – jedním tak malým, že ještě neumělo chodit, starším chlapcem a asi tak sedmi-, osmiletou holčičkou. Holčička se odmítala pustit matčiny ruky, tak jí dovolili jít vedle matky s miminem v náručí, drobounkým stvořeníčkem pečlivě zabaleným v peřince, které se kolem sebe rozhlíželo vykulenýma očima.

„S touhle budou potíže,“ prohodil prý lhostejně Freddyho doprovod. „Jeden voják bude muset střelit třikrát. Zpomalí to proceduru.“

Když Freddy domluvil, ticho přímo bobtnalo. Seděli v přepychově zařízené, útulné knihovně ve Weisslau, kde v krbu plápolal oheň a u něj pochrupoval zlenivělý pes. Marianna byla jako přimrazená; zmocnila se jí taková ta strnulost, která se snaží zastavit čas, posunout ho nazpátek, aby Freddyho příběh nezazněl.

Nekonečně dlouho jsem nemohl pochopit, na co se to dívám, vyprávěl Freddy. Viděl jsem to, ale nedokázal jsem to vstřebat. Bylo to – tápal po vhodném příměru, až se mu bledý obličej tím vyčerpávajícím úsilím bortil – bylo to jako jeden z těch skrytých obrázků: místo obličeje vidíte pohár, místo květiny schodiště, a to pravé nevidíte, ani když to máte přímo před nosem. A pak, zvedl oči a pohlédl zpříma na Mariannu, to najednou uvidíte.

Marianně se o nich tu noc zdálo – o matkách a dětech pochodujících do lesa. A o mužích, jejích vlastních sousedech a vrstevnících, jejích krajanech, jak je tam odvádějí. Tak v tohle vyústily všechny ty Hitlerovy děsivé nabubřelé tirády: obyčejní muži středního věku ženou matky a děti do lesa, aby je tam povraždili.

Marianna, Albrecht a většina jejich přátel už dlouho věděli, že Hitler je šílenec – vůdce, jehož ignorantství a přízemní apely na nejsobečtější lidské emoce a sebelítost dělají zemi ostudu. Sledovali, s jakým mistrovstvím udělal z Židů obětní beránky, svalil na ně vinu za ústup Německa ze slávy a přesvědčil svoje příznivce, že osvícenství, lidskost a tolerance jsou slabosti – „židovské“ výmysly, kvůli kterým Němci prohráli. Lomili rukama nad jeho nebezpečným spojováním nespojitelného, nad jeho zuřivostí a nelidskostí. Ale líčení Freddyho Lederera bylo pro Mariannu jako blesk z čistého nebe. Když té noci uléhala do postele, bylo jí jasné, že Connie má pravdu. Hitler musí zemřít.

Albrecht však dál spatřoval odpověď v hledání spravedlnosti. I jím Freddyho vyprávění hluboce otřáslo. S dvojnásobným nasazením pomáhal Židům, kteří se pokoušeli uprchnout, a na německá zvěrstva, o kterých mluvil Freddy, upozorňoval Brity a Američany, protože byl bytostně přesvědčen, že jedině oni jsou nadějí na Hitlerovu porážku. Byl zbožný – mnohem zbožnější než Marianna – a se svou vírou se těžce potýkal. Skoro nejedl a nespal. Nepřestával ale věřit, že správné je postavit toho muže před soud. Jedině když dokážeme, že mezinárodní právo a všeobecná lidská práva jsou silnější než kterýkoli zločinec, budeme schopni vymýtit zlo. Tímhle jeho přesvědčením nic neotřáslo.

Jenže to nejde, Albrechte! namítala Marianna. Jak chceš postavit Hitlera před soud? Muselo by proti němu povstat celé Německo.

S pomocí vnějšího světa, stál si na svém. A času...

Je snílek, uvědomovala si Marianna. Čas nemají. A celé Německo nikdy nepovstane. Lidé jsou příliš uchváceni Hitlerovou rétorikou, příliš zbabělí, příliš zapletení do hrůz té jeho války, než aby ho odmítli.

Dva týdny po návštěvě ve Weisslau se Freddy oběsil.

Teprve když k Albrechtovi pronikly zprávy o vyhlazovacích táborech – nejen neověřené zvěsti, ale nezpochybnitelná líčení z první ruky, k nimž získal přístup díky své práci v abwehru –, připojil svůj souhlas. Jedinou možností je atentát.

Dole v přízemí se Marianna posadila do studeného koženého křesla u manželova pracovního stolu a chystala se projít účty. Převzala účetnictví, když Albrechta zahltila náročná práce pro vládu a ta druhá, ještě důležitější, pro odbojové hnutí. Když teď tak seděla u jeho velkého stolu, u kterého sepsal tolik plánů a dokumentů, najednou ji poprvé zasáhlo vědomí, že jejich spiknutí může selhat.

Na trávníku za oknem zahlédla černý zákmit vzápětí následovaný hnědošedým; ukázalo se, že je to kočka, která honí vránu. Marianna viděla, jak se kočce povedlo zatnout vráně drápy do křídla. Vrána se jí vyškubla a napůl poodlétla, napůl odhopkala o kus dál; svěšené křídlo nevěstilo nic dobrého. Kočka, spokojená s napáchanou škodou, se otočila a odběhla zpátky do křoví. Pták se belhal a pleskal křídly. Začal vydávat chrčivý hrdelní zvuk. Z vrcholů stromů se slétly na zem tři další vrány a z uctivé vzdálenosti pozorovaly s nakloněnými hlavami svou družku, jak pajdá a jako důkaz za sebou vleče pochroumané křídlo.

A potom, jako by se usnesly, že jí není pomoci, se naráz zvedly a odletěly.

Ten výjev byl děsivý a fascinující zároveň; Marianna od něj nedokázala odtrhnout zrak. Teď tu zbyly samy dvě, ona a vrána, i když vrána netušila, že ji Marianna pozoruje. Marianna stála jako zkamenělá u okna a hruď se jí svírala. Kdyby se kočka vrátila, otevřela by okno a zahnala ji, nebo by vyběhla ven a hodila po ní kamenem. Jenže kočka se nevrátila. Stačilo jí, že pták umírá.

Marianna nevěřila ve znamení shůry. V těch hledají oporu bezmocní. Ale v tu chvíli naprosto jasně věděla, že spiknutí selže. Ve finále bude záležet na štěstí, řekl Albrecht, když se naposledy viděli. Přikývla, ale jen naoko. V hloubi duše si možný neúspěch vůbec nepřipouštěla. Až pověrčivě věřila, že přiznat si obavy otevírá dveře smůle a že úspěch přivolá naopak tím, že si ho bude představovat. A představivost ji poslouchala na slovo. Vykouzlila jí všechno, co chtěla – nic víc, nic míň. Když šly děti lyžovat, Marianna nemyslela na díry a skryté balvany; když Albrecht jezdil s autem příliš rychle, nemyslela na nehodu. I díky tomu u ní vítězila sebejistota nad úzkostlivostí. I tohle z ní dělalo optimistku.

Dotlačila Albrechta k tomu, aby plán podpořil, a za akci se přimlouvala skoro od začátku. Nejednat nepřipadalo v úvahu. Jakmile jednou víte – doopravdy víte – o ženách a dětech postřílených v lesích, o sprchách zkonstruovaných výlučně proto, aby zabíjely, jak byste mohli nečinně sedět? Teď se ale před ní vyloupl zjevný důvod, před kterým dosud zavírala oči: cena, kterou možná bude muset zaplatit. Jestli plán zkrachuje, přijde o všechno, co má ráda a na čem jí záleží.

Marianně se nějak podařilo přečkat odpoledne, jako když slepec po paměti tápe starou známou cestou. Zanesla do účetní knihy, kolik prasat se minulý měsíc narodilo a kolik bušlů pšenice sklidili. Zasedla s rodinou k čaji. Jestli spiklence odhalí, co s nimi udělají? Zatknou je? Uvězní? Zabijí? Určitě zjistí, že je do toho zapleten i Albrecht. Jak by to mohli nezjistit? Často u sebe hostil hlavní aktéry a vědělo se o něm, že nacisty kritizuje. Dávali si samozřejmě pozor: před měsícem spálili dopisy a zakopali zápisníky a plány. Dokonce i kniha hostí ve Weisslau se „ztratila“. Jenže k Albrechtovi i tak vedl nespočet nitek.

Vrána se mezitím motala v tmavém pruhu stínu mezi okrajem lesa a trávníkem. Pomžikávala a křídlo táhla za sebou. Marianna nechtěla, aby ji zahlédly děti. Nedívej se tam, nedívej se, poroučela si, ale oči jí bezděčně sjížděly k místu, kde se pták choulil s pochroumaným křídlem rozprostřeným jako plášť.

Před večeří vtrhla do pracovny kuchařka Frau Gerstlerová. Tvářila se zdrceně. „Našeho Führera zranili! Náš milovaný Führer! Atentátníci se ho pokusili zavraždit, ale chválabohu je jenom zraněný.“

Marianna zaťala prsty do opěrek křesla, aby se ovládla. Nebyl to šok, spíš potvrzení očekávaného.

„Náš Führer, náš Führer,“ bědovala Frau Gerstlerová. „Díkybohu, že přežil!“ Naříkala, jako by šlo o jejího syna nebo manžela.

„Co je? Co se děje?“ sesypaly se na Mariannu děti. Doteď si někde hrály, ale instinkt je přivedl sem.

„Frau Gerstlerová zaslechla nějaké drby,“ odpověděla a sama se divila, že se zmůže na řeč.

„Něco o Führerovi?“ dožadoval se Fritz. „Neříkala, že ho málem zabili?“

„Nemáš poslouchat, když se baví dospělí,“ obořila se na něj Marianna. Čerpala ze zvuku svého hlasu odvahu.

„Frau Gerstlerová,“ řekla, když děti zmateně vycouvaly, „ocenila bych, kdybyste podobnou šuškandu do našeho domu netahala.“

„Ale madam,“ ohradila se Frau Gerstlerová, „zrovna to vysílají v rádiu.“

Pak už neexistovala výmluva, proč rádio vypnout. Hitler měl každým okamžikem promluvit osobně.

Naléhavost situace Mariannu donutila krotit rozbouřené myšlenky. Musí si dávat pozor. Od téhle chvíle může každým gestem vyvolat podezření. Frau Gerstlerová má jejich rodinu ráda, ale ne zase natolik, aby je na žádost gestapa neudala.

A tak poslouchali rozhlasové vysílání společně. Frau Gerstlerová uprostřed hloučku lomila rukama a nevěřícně vrtěla hlavou. Fritz se také jen stěží ovládal, oči mu jiskřily užaslým vztekem. Jindy by se Marianna nad synovou pošetilostí chytala za hlavu, ale teď byla příliš rozrušená. Dcery poslouchaly s menším zápalem. Elisabeth za zády Frau Gerstlerové obracela oči ke stropu nad hysterickým tónem hlasatele. Katarina tiše seděla vedle matky a každou chvíli k ní vzhlédla svýma velkýma vnímavýma očima a snažila se jí číst v obličeji.

Když se slova ujal Hitler, zněl jeho hlas stejně vyšinutě jako vždycky, ale tentokrát se do něj mísila obzvlášť bojovná zuřivost:

Tvrzení uzurpátorů, že už nejsem naživu, je prokazatelně vylhané, protože k vám v tuto chvíli promlouvám, mí drazí soukmenovci. Okruh lidí, který tito uzurpátoři reprezentují, je velmi malý. Nezasahuje do německých ozbrojených složek, natož do německé armády. Je to nepatrná klika sestávající ze zločineckých živlů a ty nyní budou nemilosrdně vyhubeny...

Slovo vyhubeny znělo Marianně v uších ozvěnou. Bude se popravovat, jak jinak. Claus von Stauffenberg. Ludwig Beck. A Connie. Connie! Nemá šanci uniknout. Byl srdcem spiknutí. Sevřela ruce v klíně, aby si nikdo nevšiml, že se jí třesou.

Co bude s Albrechtem? Co bude s dětmi a s Weisslau? A s ní? Poručila si zachovat klid a uvažovat s čistou hlavou. Albrecht má hodně mocných přátel, dokonce i uvnitř Hitlerova režimu. Třeba mu to pomůže. A zatím se jí neozval. Takže musí především počkat. Probrali spolu, co má dělat, kdyby ho zatkli, ale dokud se to nepotvrdí, musí se chovat jako normálně.

Ani nevěděla, jak se jí ten večer povedlo uložit děti ke spaní.

Pak už neodolala a šla k oknu vyhlížet v pološeru vránu. Slunce touhle roční dobou zapadalo pozdě; táhlo už na desátou, a na louce bylo přesto světlo. Tmavá skvrna lesa za ní se už pohroužila do černi. A na jejím okraji se rýsoval nezaměnitelný tvar. Vrána pořád vlekla křídlo za sebou, pořád kulhala. Nebylo jí o nic líp, o nic hůř.

Marianna si natáhla boty a plášť a tiše vyklouzla ven. Tamhle je. Když se za ní zabouchly dveře, vrána strnula. Marianna se rozkoukala v šeru. Po špičkách k vráně zamířila a ta nehybně stála, dokud se Marianna nepřiblížila asi na metr. Pak se načepýřila, a aniž zvedla svěšenou hlavu, jako by si vzdychla. Zamrkala. Zobák se jí v šeru matně leskl. Křídlu nebylo pomoci; mezi černými pery potrhanými od kočičích drápů trčela kost a namodrale prosvítala šupinkovitá kůže.

Tak tam spolu chvíli stály. Vrána Mariannu obezřetně, snad dokonce inteligentně pozorovala. Ve větvích šelestil vítr. Marianna se pod pláštěm schoulila. Navzdory teplému večeru se do ní dala zima. Ten pták tady umře, ve tmě a sám. Zajde nakonec hlady? Nebo se vrátí kočka a dorazí ho? Anebo nějaký jiný noční tvor, liška nebo lasička nebo sova?

Nechtělo se jí vránu opustit.

Nejsi sama, pomyslela si. Neboj se. Je tu někdo, kdo tě má rád. Ta slova jí prostoupila celou mysl a byla tak velká, že přesáhla až ven a šířila se nocí. Marianna se nepočítala k věřícím, ale v tu chvíli cítila přítomnost čehosi božského. Ten pták je anděl. Ten pták je Albrecht.

Ba ne, uvědomila si vzápětí tak jasně, že proti tomu i hvězdy pobledly. Je to Connie.

Roztáhla na trávu plášť, lehla si vedle vrány a někdy později usnula. Když se probudila do šedavého svítání, byl pták pryč a Connie byl mrtvý.

KAPITOLA ŠESTÁ

HRAD LINGENFELS, ČERVENEC 1945

Benita na svém lůžku na Lingenfelsu dopis od Connieho neotevřela. I přes vysilující nemoc vnímala jeho přítomnost na nočním stolku s ďábelskou intenzitou. Ve snech se ho pokoušela číst, ale slova jí proplouvala před očima, dlouhá a nezáživná, nejasná tak, že hraničila s nesrozumitelností, anebo ještě hůř, s nudou. Z jeho přehybů žádný smysl nevytřepe. A na pokraji spánku se vznášel sám Connie. Viděla ho přes shluk lidí na konci chodby, nebo dokonce ve stínech tady v pokoji, ale nemohla s ním navázat kontakt. Byl buď zabraný do hovoru s kolegou, nebo flirtoval s nějakou cizí ženskou, anebo jí prostě zmizel z dohledu, jakmile se přiblížila. Když se probudila, propocená od horečky a vysílená napětím, nechtěla s tím dopisem mít nic společného a vinila ho ze svých nočních můr. Miluji tě, promiň... nezáleželo na tom, co se tam píše. Jejich manželství bylo, jaké bylo – a teď patřilo minulosti. Connie byl mrtvý.

„Mohla bys to někam dát?“ obrátila se jednou k Elisabeth, když jí místo Marianny přinesla k večeři polévku.

„Kam?“ zeptala se Elisabeth. Byla to netečná holka bez fantazie a netvářila se nijak překvapeně.

Benita se rozhlédla po holé místnosti. „Někam, kde ho nebudu mít na očích,“ odpověděla.

A tak Elisabeth zastrčila dopis do zásuvky prádelníku, ve kterém Benita schraňovala svůj nepatrný majetek. A Benitě se rázem spalo líp.

Nemoc ji trápila už tři týdny, když se jednou probudila a spatřila v pokoji cizího muže. Ze všeho nejdřív ji napadlo, jak asi vypadá. Koutky úst měla suché a rozpraskané a na noční košili skvrny od potu. Prostěradlo a přikrývky si ve spaní skopala k nohám. Natáhla se pro ně, aby se přikryla, a hlava se jí zatočila námahou.

Marianna, která s tím cizím mužem přišla, zápolila s prastarým oknem, pokoušela se ho otevřít a nehnula ani prstem, aby jí pomohla z nesnází. „Tohle je Herr Müller,“ prohodila přes rameno. „Přišel nám dneska sem na hrad pomáhat a mě napadlo, že by tě pro začátek mohl vzít ven. Slunce ti udělá dobře.“

Benita schoulená na posteli na ni zůstala zírat. „Nemohla bys...“ Stáhla si u krku rozhalenou noční košili. „Nemohla bys mě nejdřív nechat, ať se obleču?“

„Jejda, no ovšem!“ vyhrkla Marianna. „Dovolíte na okamžik, Herr Müllere?“

To byla celá Marianna, napřed jednat a až pak přemýšlet. Benita si to uvědomovala, i když jí to vzhledem k nemoci moc nemyslelo. Marianna prostě neměla dost trpělivosti s všedními věcmi, jako je zevnějšek nebo běžná slušnost.

„Kdo je to?“ zeptala se Benita, zatímco jí Marianna pomáhala natáhnout si pod košilí kalhoty.

„Vězeň,“ odvětila Marianna stroze. „Poslali nám ho Američani.“ Svým tónem dala najevo, že další dotazy zakazuje. Takže nějaký Němec. Ale to už Benita beztak poznala sama.

Když znova vešel, klopil hlavu a odvracel pohled. Benita se zastyděla. Byl to pohledný muž, příliš hubený na svou rozložitou postavu, a měl výrazné rysy a hranaté čelo. Zřejmě mu došlo, že si Benita připadá trapně. Potvrdily se jí její nejčernější obavy. Nemoc a válka z ní udělaly zlomenou šeredku.

Ale když ji zvedl – lehounce, jako by nevážila víc než pytel peří –, cítila se nezvykle žensky. Energie, s jakou se jí ujal, pečlivá snaha, aby se jí rukou neotřel o ňadro, a tělesné teplo sálající z předloktí, kterým ji podepíral pod stehny, v ní probudily k životu cosi, co už dlouho dřímalo. Bimbala mu rozpálenou hlavou o rameno a zaplavovala ji úleva. Vzbuzoval svým chováním důvěru. V jeho náručí si připadala jako děcko, které vrní blahem, že ho matka zvedla a někam nese. I když se za to styděla, do očí jí vyhrkly slzy.

„Není vám špatně?“ zeptal se cestou dolů po točitých kamenných schodech a Benita jen zavrtěla hlavou. Na řeč se nezmohla.

Venku ji položil na slamník pod kaštanem. Nad hlavou jí nádherně zářilo slunce pronikající listím, o tváře se jí jako závan dechu otřel vítr a odfoukl jí z čela ostříhané vlasy. Nebylo jí zima, nic ji nebolelo a nemusela zápasit o každé nadechnutí. Že ty trampoty pominuly, ji naplňovalo úžasem.

„Vyhovuje vám to tady?“ vrátil ji mužův hlas do přítomného okamžiku.

„Ano, děkuju,“ vypravila ze sebe a přikývla.

Setkali se očima – ty jeho byly neskutečně modré jako oči těch divných severských psích plemen, daleko světlejší než hlubokomořsky modré oči Connieho – a přeskočilo mezi nimi cosi jako poznání, ale bylo to mnohem pronikavější.

Nejradši by se ho zeptala Proč jste tady?, jenže vtom se přiřítil Martin – její úžasný, rozkošný klučina, tváře zrůžovělé od hry a čelo zpocené. Dřepl si k ní na bobek a Benita k němu zvedla ruku, ke svému krásnému dítěti, které ztratila a znovu našla. A dočista zapomněla na muže, který ji právě snesl sem dolů.

Několik příštích týdnů pomáhal Herr Müller Benitě dolů ze schodů, kdykoli přišel na hrad – nejdřív ji nosil, a když se jí časem vrátila síla, podepíral ji při chůzi. Byl nemluva, ale stejně se ho každou chvíli na něco vyptávala. Pocházel z Braunschweigu, většího města nedaleko městečka, kde vyrůstala; možná proto v něm vycítila cosi povědomého. Před válkou pracoval jako tesař. Jeho dcera a otec dodnes žijí doma, odkud odešel.

A vaše žena? zeptala se, i když věděla, že si příliš troufá.

Jeho žena byla po smrti.

Většinou zachovávali mlčení a Benita neměla pocit, že ho musí za každou cenu vyplnit. Müllerova tichá vyrovnanost na ni působila uklidňujícím dojmem. Připomínal jí muže z Frühlinghausenu, muže, kteří pracovali rukama a večeřeli beze slova. Muže, jako byl její otec, jehož zamlklá těžkopádnost ji provázela dětstvím a který po večeři usínal v křesle, zarudlé ruce podobné flákotám masa položené na kolenou. Celá dívčí léta trávila plánováním, jak před takovými muži uteče, ale teď vedle Herr Müllera zjišťovala, že se jí po životě mezi nimi stýská.

Jak se jí vracely síly, vypravovala se na krátké potulky po hradu, do stáje, do pekárny, do kuchyňské zahrádky. Poprvé po dlouhé době mohla volně chodit, kam ji napadne. Otevřený venkovský prostor, vůně letní trávy a mračna prachu nad silnicí jí najednou připadaly krásné. Všechen někdejší romantický obdiv k městu v ní udusila válka.

Na jedné takové procházce narazila na Herr Müllera, jak rovná naštípané dříví pod stříšku zchátralého hospodářského stavení, v němž býval hradní pivovar.

„Dobrý den, Frau Fledermannová,“ pozdravil a narovnal se. „Je vám dost dobře na to, abyste šla až sem? A samotná?“

„Samozřejmě,“ zasípala napůl bez dechu. Upřímně řečeno, bylo to na ni trošku daleko.

„Když myslíte.“ Müller se tvářil pochybovačně. Setřel si z čela pot. „Pojďte sem,“ srovnal hromadu polen na trakaři a přehodil přes ně svůj kabát. „Na chvilku se posaďte, ať naberete dech.“

Benitě se motala hlava, a tak poslechla. Cítila stružky potu v podpaží a krůpěje na čele pod vlasy. Trakař stál ve stínu budovy, všude jinde pražilo slunce. Na hranici světla a stínu se vznášely dvě obrovské vážky spojené u hlavy a u zadečku.

Müller Benitu starostlivě pozoroval. Najednou se jí zdál legrační: chlap jako hora, a tak nejistě po ní pokukuje.

„V Braunschweigu jsem jednou byla na karnevalu,“ vypadlo z ní náhle. „Se svým oddílem... byla jsem v BDM.“ Okamžitě se jí vybavil karnevalový průvod – pestrobarevné alegorické vozy, tanečníci v kostýmech, školní třídy, cechy a spolky. A do toho obří figuríny z papírmašé zpodobňující rytíře a princezny, alegorické výjevy z politiky i lidových pohádek. A všude vonělo pivo, bramboráky, párky a pocukrované koblihy. Přijela s partou spolužaček a dělaly si naděje, že tam potkají svoje budoucí manžely. Karnevalu v Braunschweigu se říkalo Schoduvel, „Zastrašování ďábla“. Město jí připadalo obrovské a kouzelné a nebezpečné.

„Aha,“ usmál se Müller a Benita postřehla, že se uvolnil. Opřel se o srovnanou hranici dříví.

„Byla to nádhera,“ řekla. „Chodil jste tam každý rok?“

„Když jsem byl ještě malý.“

„A pak už ne?“

„Párkrát i potom.“ Znovu se usmál a náhle zrozpačitěl.

„No jistě!“ přitakala. „Proč by taky ne? Svezl jste se na ruském kole?“

„Pokaždé.“

„Bylo to prima, viďte?“ Pamatovala se na to pohupování a rozjařující pocit nebezpečí, které ve skutečnosti nebezpečím není. „Svezla bych se na něm miliónkrát po sobě, kdyby to šlo.“

„A pak byste vystoupila a zašla si na Weissbier a talíř Kartoffelpuffern.“

„Trefil jste to přesně,“ zasmála se Benita.

Rozhostilo se mezi nimi družné ticho.

„Jednou mě na karnevalu ve Frühlinghausenu zvolili za princeznu,“ prohodila Benita.

Müller povytáhl obočí, naznačil hlavou úklonu a smekl pomyslnou čapku. „Vaše Výsosti.“

„Měli jste v Braunschweigu taky nějakou?“

„Starostovu ženu.“ Nafoukl tváře. „Nemohli jsme ji vézt v průvodu na voze, protože na to byla moc tlustá.“

Benita se zplna hrdla rozesmála. Vážky, které ten zvuk polekal, vystřelily jako šipka ke slunci.

„Teď to člověku připadá k nevíře, viďte?“ řekla a hned ji zamrzelo, že nemlčela. Ta slova probouzela melancholii. „No nic, to nevadí.“ Pokývala hlavou. „Už bych se měla vrátit, Marianna bude mít starost.“ Napřáhla k Müllerovi ruku. „Pomůžete mi vstát?“

Lehce se uklonil. „Jak račte, gnädige princezno.“

U večeře našla Benita odvahu se o Herr Müllerovi zmínit.

Byla to změna; obvykle se probíralo, od koho zrovna přišel Marianně dopis a kde dotyční žijí. Marianna totiž podnikala velké tažení s cílem vypátrat další vdovy, jako je Benita – zmizelé manželky, matky a věrné sekretářky (ta poslední kategorie byla Benitě silně podezřelá) spoluspiklenců Connieho a Albrechta. Dokonce i teď, kdy byla infrastruktura v troskách, si dopisovala a telegrafovala s přáteli a známými ze všech koutů země. Většinu těch žen Benita buď neznala, nebo měla pocit, že ji přehlížely, protože byla příliš mladá, příliš nevzdělaná a pro Connieho jako manželka naprosto nevhodná. Ale Marianna měla v pečlivém seznamu dosud nezvěstných i manželky mužů z okraje odbojové skupiny, kteří nepatřili do jejích společenských kruhů.

„Jak dlouho chtějí Američané držet vězně v táborech?“ povedlo se Benitě vyrukovat s otázkou, než Marianna vytáhne svoje oblíbené téma.

Marianna vzhlédla od polévky, kterou servírovala – nechutné břečky z kapusty, mrkve a brambor, kterou ani ona, ani Benita nedovedly vylepšit.

„Nevím,“ odpověděla. „Nejspíš je pošlou na rekonstrukční práce do Francie.“

„Ty nejhorší z nich,“ doplnila Elisabeth.

„Fakt?“ vykulil oči Fritz. Morbidně ho fascinovaly hrůzné detaily, které o nacistech vyplouvaly na povrch – například o psychopatech jako Josef Kramer, kterému se teď přezdívalo Bestie z Belsenu a který osobně zplynoval osmdesát Židů, aby si mohl jejich kostry přidat do sbírky.

„Nevíš, kam koho pošlou, Elisabeth,“ pokárala ji Marianna. „Tak nevykládej bratrovi nesmysly.“ Pak se otočila k Benitě. „Proč se na to ptáš?“

„Myslela jsem na Herr Müllera,“ dodala si Benita odvahu.

„Aha,“ zamračila se Marianna. „Neptala jsem se Petermana, jak dlouho tu bude, ale dokážeme se bez něj obejít.“

„Samozřejmě,“ přitakala Benita.

„Nemůžou vězně držet napořád,“ pokračovala Marianna. „Stojí to spoustu peněz. Budou je muset poslat zpátky do práce.“

„Ale já mám Herr Müllera rád,“ zakňoural Fritz vzdorovitě. „Nechci, aby ho pustili na svobodu.“

Elisabeth střelila po bráškovi pohledem. „Slyšíš se vůbec, co žvaníš? Jsi jako Rapunzelina macecha. Když máš někoho rád, měl bys mu svobodu přát.“

Příští týden se nad Lingenfelsem usadila vlna veder; jako chundelaté zvíře se prosmýkla mezi kopci, vysupěla podél řeky, umlčela ptactvo a postarala se, aby se celý hrad koupal v potu. Příkopy zarostly klejichou, hluchavkou a plamenkou. Les v horku vypadal jako hustý černý chumáč na pozadí modrého nebe.

Benita se rozhodla, že už je dost zdravá na to, aby zašla na statek Herr Kellermana pro vajíčka, kterými je zásoboval. Představovala si, že k hradnímu správci půjde s Martinem a využije cestu dolů po úbočí k tomu, aby se s dlouho ztraceným synem zase trochu sblížila. Zatím k tomu měli daleko. Byl teď jiný než chlapec, kterého jí sebrali nacisté; ve svých šesti letech se choval spíš jako mladík než jako dítě. Jenže Martin chtěl zůstat doma s Fritzem, a tak vyrazila sama.

Cestou si všimla postavy o kus níž na svahu – asi Herr Kellerman. Jenže na Kellermana byl ten člověk příliš vysoký a nekulhal. Jak ho tak pozorovala, najednou jí svitlo: je to Herr Müller. S úsměvem mu zamávala. Zamával jí také, ale nezavolali na sebe. Neozývalo se nic než šumění teplého větru. Když k ní došel, zastavil se a smekl čepici.

„Jdete na Lingenfels?“ zeptala se.

Přisvědčil.

„Dneska ale není čtvrtek.“ Zaclonila si oči proti slunci. Z Müllerových šatů k ní zavanul odér prachu a potu.

„Přišel jsem vám něco dát,“ vysvětlil a zalovil v kapse. „Tohle jsem udělal pro kluky.“

V ruce držel dva dřevěné vojáčky: pěkné, nahrubo vyřezané figurky velké asi jako mrkev.

„Jsou moc hezké,“ pochválila je Benita.

Natáhl k ní ruku. „Vezměte jim je.“

Zaváhala. Marianně by se nezamlouvalo, kdyby od něj přijala dárek. Neměla Herr Müllera ráda. Nedalo se to přehlédnout. „Mám dojem...,“ začala. „Myslím, že Frau von Lingenfelsové by se to moc nelíbilo.“

Úsměv se mu z tváře vytratil. Ohlédl se za sebe z kopce. Benitu zamrzelo, že nemlčela. „Ale to nevadí,“ dodala rychle. „Nemusí se o tom dozvědět.“

Müller se na ni zadíval. „Nechci vám dělat problémy.“

S rostoucí jistotou se usmála. Strčila si vojáčky do kapes, každého do jedné. „Kluci budou mít radost.“

Herr Müller jí úsměv oplatil. A Benita znova ucítila, jak se v ní zatetelilo její staré já – ta Benita, která věděla, jak přimět muže k úsměvu.

KAPITOLA SEDMÁ

HRAD LINGENFELS, SRPEN 1945

Marianna vojáčky nějakou dobu neobjevila a nakonec k tomu došlo jen proto, že hledala kočku. Ta se jednoho dne zjevila u kuchyňských dveří – ošklivé strakaté stvoření jen s půlkou ocasu. Kočky se v těch dobách vyskytovaly vzácně; měly nouzi o potravu, a nejen to. Proslýchalo se, že je lidé ve vybombardovaných městech jedí. Tahle ale byla odvážná a hrdá a nebojácná. Elisabeth a Katarina pro ni vyškrabávaly zbytky a nechávaly jí je v misce u schodů do kuchyně. Nejspíš toho měla do žaludku víc než většina dětí v Německu.

A potom k nim zničehonic přestala chodit. Zbytky hnily v misce nesnědené, hodovali na nich ptáci, štěbetali na prahu a celý ho pokáleli. Děvčata byla strachy bez sebe. Přestaňte kvůli tomu zvířeti vyvádět, hubovala je Marianna. Nedělejte z toho drama. Ale v koutku duše si dělala starosti taky. V kuráži té kočky bylo něco povzbudivého. Dokonce i Martin si s ní rád hrál. Vnesla do jejich improvizované rodiny trochu jasu... a bylo záhadou, proč zmizela. Pohodlí by při svojí mazanosti jen tak neopustila. A tak se ji Marianna vypravila hledat. Možná někde uvízla. Bůh ví, že stará hospodářská stavení bývají plná nebezpečných shnilých prken a děr.

Právě tohle ji přivedlo do stáje.

Když tam vešla, ke svému překvapení zaslechla Fritze a Martina. Od Martinovy nehody měli zakázáno si tady hrát. Šla po zvuku až dozadu a objevila je rozvalené na plácku, kam dopadalo sluníčko. Když k nim došla, provinile zvedli hlavu a Fritz si něco schoval za záda.

„Co tady děláte?“ zeptala se jich.

„Jen si hrajeme,“ odpověděl Fritz.

„S čím?“ Nastavila ruku. „Můžu se podívat?“

Fritz se nehýbal.

„Tumáš.“ Byl to Martin, kdo jí položil do dlaně vyřezávaného vojáčka.

Marianna svraštila obočí. Figurka to byla krásná, vyřezaná hrubými nástroji, ale přesto propracovaná: přikrčený voják s puškou. Fritz jí váhavě podal toho svého: vojáka v dlouhém plášti, strnulého v pozoru.

„Jsou moc pěkní,“ pochválila jim je. Mátlo ji, proč jsou tak nesví. „Odkud je máte?“

Oba mlčeli jako zařezaní.

„Od mojí mámy,“ řekl Martin konečně.

„Proč jste tak zaražení?“ zasmála se Marianna. „Myslela bych, že přede mnou tutláte bůhvíco. Copak jste se báli, že máte zakázáno si hrát?“

„Tante Benita říkala, že ti je nemáme ukazovat,“ hlesl Fritz. „Prý by se ti nelíbilo, že nám je udělal Herr Müller.“

Marianně ztuhly rysy. „Aha,“ řekla. „Už chápu.“

Figurky jí náhle v dlani ztěžkly, škrábaly a jejich tvar podivně zneurčitěl.

„No, když už je máte, brát vám je nebudu. Ale příště –“ Zarazila se. Co jim chce říct? Neposlouchejte Benitu? Neberte si dárky od nacisty? Nic přede mnou neschovávejte?

„Příště za Herr Müllerem nechoďte,“ dokončila větu. „Ne,“ viděla na Fritzovi, že se chystá protestovat, a tak ho zarazila varovně zdviženou dlaní. „Nechci slyšet žádné námitky.“

Přemítala o tom celé odpoledne. Takže Benita ji obsadila do role nesnesitelné moralistky, a to v situaci, kterou nemohou dva malí kluci pochopit. A nejhorší na tom bylo, že se nepletla. Marianna ten dárek opravdu neschvalovala. A opravdu nechtěla, aby Herr Müller dětem něco vyráběl. Nechtěla, aby se jim takhle vtíral do rodiny. Benita to moc dobře věděla, a přesto vojáčky klukům dala. Jako by nestačilo, že se kolem něj v jednom kuse motají, když pracuje. Že s ním tráví v lese hodiny, okukují ho, jak štípe dříví, a povídají si s ním pánbůh ví o čem. Ten člověk byl válečný zajatec, bývalý nacista, a po charakterové stránce ho vůbec neznala. Nepřála si, aby v něm dva kluci bez táty viděli otcovskou postavu. Udělala chybu, když souhlasila, aby jim pomáhal.

Na kočku si vzpomněla až večer a šla ji zase hledat. Ale ta stejně jako polovina živých tvorů na tomhle kontinentu nebyla k nalezení.

Hned příští den se Marianna vydala za nadporučíkem Petermanem.

„Než jsem přijala pomoc Franze Müllera, měla jsem si vyžádat jeho složku,“ oznámila, když stanula nad nadporučíkovým stolem zavaleným stohy papírů.

Peterman se zatvářil pobaveně.

„Složku?“ zaklonil se na židli. „Vy myslíte, že jsme tak dokonale zorganizovaní jako nacisté?“

Marianna se zamračila. „Musel přece vyplnit aspoň Fragebogen, ne?“

Peterman si povzdychl a otočil se k přecpané kartotéce za sebou. Vytáhl jednu zásuvku a začal se v ní přehrabovat.

Fragebogen byl dotazník, který okupanti z řad Spojenců využívali k denacifikaci. Sestával ze šesti stran otázek, od výšky a váhy až po členství v NSDAP a dotaz, jestli se dotyčný někdy podílel na ničení židovského majetku. Nikdo ten formulář nebral vážně, dokonce ani sami Spojenci. Co mohlo lidem zabránit, aby při vyplňování lhali? Ale podle Marianny smysl měl; nejsou snad Němci pedanti, kteří nemají na lhaní dost fantazie? A jak jinak by Spojenci roztřídili, kdo byl obyčejný Mitläufer, pasivní spoluúčastník, a kdo opravdový nacistický zločinec? Se svým míněním ale zřejmě zůstávala dost osamocená. Dokonce i Peterman dotazníky přehlížel, protože pro Američany znamenaly spoustu otravné práce.

„Zázrak!“ zajásal a vytáhl ze zásuvky tenký svazek orazítkovaných papírů. „Je tady – ten jeho Fragebogen.“ Podal jí ho. „Ale podle mě je k ničemu. Kdo ví, co si tam navymýšlejí.“

Marianna papíry prolistovala. Adresa, datum narození, vzdělání (skončil se školou ve čtrnácti), členství ve straně (vstoupil do ní roku 1942). Voják v záloze. A pak to uviděla. Na třetí stránce. Ordnungspolizei. Distrikt Kiel. Distrikt Meklenbursko. Distrikt Lublin.

Ulpěla pohledem na slovu Lublin. To je to místo, kde byl Freddy Lederer.

„Něco je špatně?“ zeptal se Peterman, který postřehl její výraz. „Ukažte.“ Vzal jí papíry z ruky a prohlížel si je. „Do dvaačtyřicátého dokonce ani nebyl ve straně, asi ho ke vstupu donutili, když dostal povolávací rozkaz,“ projížděl ukazováčkem text na stránce. „Nýmand. Žádného z těch skutečných šílenců bych vám neposlal.“

Marianna zavrtěla hlavou. V duchu před sebou znovu viděla Freddyho – toho milého, lehkovážného Freddyho, kterého úplně proměnilo zoufalství. „Židovskou akci“, jíž osobně přihlížel, prováděla jednotka Ordnungspolizei. Všechny ty děti odváděné do lesa, které se držely matek za ruce...

Peterman ji pozoroval a do tváře se mu vkrádal ustaraný výraz. „Provedl vám něco?“

„Ne,“ pohlédla na něj Marianna. „Zato v Lublinu dělali příšerné věci.“

„Aha.“ Tvářil se zmateně. Zíral do dotazníku a hledal nějakou informaci, která by mu to vysvětlila. Když nic nenašel, vzhlédl. „Tak co po mně chcete?“

Marianna na něj upřela oči.

„Povězte mu, ať nařeže a naštípá stromy, které už pokácel,“ odpověděla. „A pak ať se už nevrací.“

Peterman vzdychl. „Koncem měsíce ho beztak přeloží do francouzského tábora.“

Marianna z něj nespouštěla pohled. „Stejně mu to řekněte.“

Každý den přinášelo americké a britské rozhlasové vysílání nové a nové strašlivé příběhy o nacistech a hrůzách koncentračních táborů, které Spojenci osvobodili. Ale skoro nikdo ho neposlouchal. Obyvatelé Ehrenheimu se vymlouvali: nemají rádio, nemají na noviny, nemají čas, protože musejí odklízet ruiny, shánět jídlo, oplakávat mrtvé. Anebo trvali na tom, že je to všechno jenom spojenecká propaganda. Podívejte se, jak Američané zacházejí s německými vězni – zamykají je do otevřených klecí podél Rýna! argumentovali. Jaký je v tom rozdíl? Marianna nad jejich nezájmem zuřila. Copak nechtějí vědět, co se v těch táborech dělo, zvlášť když zatím, jak všichni paličatě tvrdí, nevědí nic? A vůbec, prohlašovat, že o ničem neměli potuchy, je bohapustý žvást. Copak zrovna tohle nebyl důvod, proč německá vojska bojovala až do hořkého konce? A proč se ehrenheimští poschovávali do hradu v hrůze před postupujícími Američany? Báli se, že sklidí trest za hříchy svojí země. Vždyť to Goebbels, Himmler i sám Hitler poslední rok a půl omílali v těch svých absurdních kázáních donekonečna: bojujte až do hořkého konce, nebo draze zaplatíte. Za to, co jsme napáchali, znělo v podtextu. Lidé to věděli, ale odmítali si to připustit. Tohle už bylo pravdě blíž. Tomu Marianna rozuměla.

Ona se svými dětmi každopádně rozhlas poslouchala. Děti potřebovaly pochopit, zač bojovali jejich otcové; obzvlášť Fritz to potřeboval, protože jeho cit pro správné a špatné přinejmenším pokulhával. Naslouchali zprávám o hromadách hnijících mrtvol, plynových komorách a sadistických dozorcích. A o zatýkání vysoce postavených nacistů, jako byla Ilse Kochová, manželka velitele Buchenwaldu, o níž se proslýchalo, že si z kůže popravených židovských vězňů dávala dělat stínítka k lampičkám. V Lüneburgu měl v září stanout před soudem Josef Kramer a spolu s ním pětačtyřicet dozorců a zaměstnanců tamního koncentračního tábora. V novinách se objevovaly děsivé fotografie obětí a vedle nich vypulírované fotografie Irmy Greseové, sadistické dozorkyně a údajné Kramerovy milenky.

Odráží se v obličeji duše? Marianna a Albrecht se o tom často přeli. Ano, trvala na svém. Copak jsi nevěděl od první chvíle, kdy jsi uviděl Hitlerovu fotku, že je to špatný člověk? Albrecht si nebyl jistý. Jestli to bylo tak očividné, zdůrazňoval, tak jak to, že oklamal celé Německo?

Někteří lidé umějí číst signály líp než jiní, krčila Marianna rameny. Napůl si z něj utahovala, napůl to myslela vážně. Vzpomněla si na ten rozhovor, když spatřila fotografie Irmy Greseové. Z obrázku na titulní stránce novin hleděla žena, kterou byste s tím jejím koketním úsměvem a stylovým účesem klidně odhadli na filmovou hvězdičku, zatímco policejní snímek uvnitř listu odhaloval odpudivou tyranku s tupým tvrdým pohledem – tatáž osoba viděná ze dvou různých úhlů. Ale dokonce i na té první fotografii, pokud jste se podívali pořádně, jste v koutcích úst postřehli krutost a v očích zlobu. A to přitom byla verze, která prodávala noviny.

Ve městě promítali Američané film: záběry z osvobozování Buchenwaldu. Od všech kromě Opfer se vyžadovalo, aby je zhlédli. Marianna by přišla stejně. Copak za ty hrůzy i ona sama – a každý další Němec, od prvního do posledního – nenese odpovědnost? Demonstrativně dala svůj postoj najevo tím, že se okázale vzpřímená posadila do první řady.

Co může čekat, už samozřejmě věděla. Ale jedna věc je vědět z dokumentů a příběhů, jakkoli děsivých, a druhá věc je vidět. Když film začal, musela zatnout nehty do dlaní, aby se nepozvracela. Tady na filmovém plátně byli skuteční mrtví, naházení jeden přes druhého jako kusy hadrů. Tady leželi na hromadách otcové a matky a děti, vyhladovělí a nazí. Tyhle oběti mrtvě zírající do kamery byli konkrétní lidé, kteří žili svůj neopakovatelný život se vším jeho smutkem a zoufalstvím.

Přes veškerou hrůznost oficiálních zpráv, které se jim s Albrechtem dostaly do rukou, přes jejich obsah, v němž se to hemžilo slovy jako „vyhlazení“ a „likvidace“, si nikdy ani vzdáleně neuměli představit takový děs. Jak by taky mohli? Nebylo s čím srovnávat. Později takové výjevy zevšední až k neviditelnosti – stanou se zástupným symbolem lidského zla. Teď ale hned první černobílý záběr na ostnaté dráty, špínu a nahotu diváky varoval: odvraťte se. V tuhle chvíli, při prvním spatření, to pro Mariannu i všechny ostatní bylo cosi nevídaného. A odvrátit se prostě nešlo. Dívala se a třásla od hlavy k patě.

Když vycházela z kina, kráčely před ní dvě dívky. Vlastně už skoro mladé ženy, bylo jim kolem šestnácti, sedmnácti. Jak se tak společně prodíraly zachmuřeným davem ze dveří, zaslechla je, jak se baví o hedvábných punčochách – jedna si prý zničila svůj poslední pár. „Kde teď seženu nové?“ sešpulila lítostivě rty. „Od Židů to už nebude,“ utrousila druhá a svorně se zachichotaly.

„Že se nestydíte,“ okřikla je Marianna. „To se z vás staly takové zrůdy, že se tomu smějete?“ Dívky na ni vytřeštily oči, ale v jejich pohledu nebyl stud ani hněv, jen úlek. A Marianna cítila, jak se lidé všude kolem stahují těsněji k sobě, přitahují si k tělu šátky a saka, napřimují ramena, opevňují se proti její výčitce.

V Ehrenheimu i všude jinde se rozšířila pověst, že ten film je dílo spojenecké propagandy a na záběrech jsou ve skutečnosti němečtí vojáci a jejich pomocníci, které pozabíjeli a nechali pomřít hlady v nějakém sovětském gulagu. Když v posledních měsících války Američané shazovali z letadel letáky s fotografiemi obětí z koncentračních táborů, právě takhle to vysvětloval Hitler. Ehrenheimští byli stádo ovcí, a tak mu uvěřili. A lpěli na jeho tvrzení i teď – na té chatrné obraně, kterou se zaštítili před spoluvinou.

Marianna se zalykala vzteky a studem.

Benita na rozdíl od ní na film nešla. A přestala s von Lingenfelsovými poslouchat rozhlasové zpravodajství.

„Fuj,“ otřásla se třetí večer, kdy spolu s nimi seděla u rádia. Běžel pořad o osvobození Mauthausenu, dalšího koncentračního tábora. „Vážně myslíš, že je to vhodné pro děti?“ zeptala se Marianny.

Marianna se po ní podívala. „Samozřejmě. Jsou přece Němci.“

Děti se nervózně ošily. Dokonce i Elisabeth měla dost rozumu, aby držela pusu.

Benita se pokorně vrátila k zašívání a zbytek pořadu poslouchala mlčky.

Další večer se ale omluvila, že je příliš unavená a půjde si lehnout. Marianna se radši kousla do jazyka. Kam se poděl Benitin smysl pro morální odpovědnost? Kam se poděl její soucit? Jako by nevnímala, že je součástí vnějšího světa a má vůči němu závazky. Je stejně zkažená jako ehrenheimští. Vztek se v Marianně vzedmul se stejnou rychlostí, s jakou se zvedne hejno poplašených ptáků. Honem si připomněla, že Connie Benitu miloval. Je to matka Connieho syna. Na tom záleží.

Ale bylo tak těžké nesoudit! Semínko z hloubi jejího nitra se nezadržitelně sápalo po spravedlnosti, slepě se prodíralo drobnými nuancemi a složitostmi a hledalo jasnou odpověď: dobro, či zlo?

Když byla malá a potulovala se u Baltu s Conniem, Freddym a dalšími dětmi pruských aristokratů, přezdívali jí Soudkyně. V anarchické atmosféře letních prázdnin se k ní děti obracely, aby spravedlivě rozsuzovala jejich spory. Tu roli zbožňovala. Připadala si díky ní výjimečná a mocná. A také se díky tomu privilegovanému postavení sblížila s Conniem. I jeho považovala parta za vůdce – vymýšlel nejlepší hry a nejnapínavější dobrodružství, byl to takový charismatický krysař, za jehož píšťalou se děti z Grandhotelu srocovaly. Chůvám a guvernantkám rodiče nařídili, ať dětem o prázdninách dopřejí návrat k přírodě, a tak v jejich nepřítomnosti vládli společně Connie a Marianna. Byli král a královna divé zvěře – uličník Connie a moudrá (čtrnáctiletá) Marianna.

Pak se ale pro ni ta role stala vězením, protože dorostli do věku flirtování a Marianna najednou zjistila, že zůstává mimo. Vzhledem ke své reputaci se příliš krotila. Copak se Soudkyně může hihňat a třepotat řasami? Může předstírat přihlouplost, které je k těm hrátkám zapotřebí? K flirtování neměla ani správné tělesné předpoklady. Byla příliš vysoká a působila neohrabaně, ruce a nohy měla vytáhlé jako hříbě, hruď plochou, vlasy nijaké a tvář příliš zádumčivou.

Přesto si představovala, že kamarádství s Conniem přeroste v jiný, dospělejší vztah muže a ženy. Romantičtější. Nepřemítala nad tím, co přesně by to obnášelo, ale brala to jako zčásti matoucí, zčásti lákavou danost.

A potom si jednou jejich parta vyrazila zaplavat při měsíčku. V hotelu se ten večer konal ples a dospělí ho měli plnou hlavu. Bylo horko. Plesový sál páchl na hony daleko alkoholem a voňavkami, voskovitými skleníkovými liliemi a potem. Děti prchly na pláž a v běhu ze sebe shazovaly šaty, rozjařené tím, že provádějí něco zakázaného. Písek byl ještě rozehřátý od slunce a Balt vypadal v bezvětrné tmě obzvlášť vlídně, vlny jim lehounce šplíchaly o nohy. Jeden za druhým rozesmátě naskákali do vody a halekali na sebe.

Většina z nich plavání brzy vzdala. Moře sice bylo klidné, ale báli se té černoty, a tak zamířili nazpátek k dunám, přikrčení se soukali do kalhot a košilí a ječeli a pištěli při pomyšlení, že je ostatní uvidí nahé. Marianna s Conniem ale ve vodě vydrželi. Plavali dál, jako by spolu soutěžili, a ani jeden nechtěl obrátit ke břehu první. Když se Marianna s rozbušeným srdcem konečně zastavila, došlo jí, že je pod hladinou nahá a vznáší se nad nebezpečnou hloubkou. Connie si toho všiml, otočil se a doplaval zpátky k ní. Šlapal vodu a vytřásal si kapky z vlasů. Nad nimi poblikávaly v jemném oparu hvězdy a hotel v dálce zářil jako vyhlídková loď. Marianna se na okamžik vyděsila. Té dálky od břehu a neznámé hlubiny, ale taky Connieho, vlastní nahoty a jistoty, že tohle je okamžik, kdy se jejich vztah změní. Celé tělo jí mravenčilo očekáváním.

Ale jakmile udělala první tempo směrem k němu, potopil se pod vodu.

„Vyhrál jsem,“ křikl, když vyplaval o kus dál. A sebevědomými pomalými tempy zamířil k pobřeží.

Jednou odpoledne se Benita, Katarina a Elisabeth vrátily z města s rozpálenými tvářemi a rozesmáté. Jejich veselá nálada kontrastovala s Marianninou.

„Neseme ti vzkaz od Herr Petermana,“ vychrlila Elisabeth. Podala Marianně tenkou obálku. „Třeba nás zve na nějaký jejich večírek!“ Elisabeth snila o tom, že půjde na americkou armádní zábavu a zatančí si s nějakým vojákem. Kde ty nápady bere? Od Benity? Od těch přitroublých holek z Ehrenheimu, se kterými se nedávno skamarádila? Vždyť je jí teprve třináct!

Marianna si od ní vzala obálku a otevřela ji.

Nebylo to pozvání, ale něco mnohem důležitějšího.

Vypátrali jsme manželku zesnulého Pietra Grabareka, kterou máte na svém seznamu. Jmenuje se Ania Grabareková a má u sebe dva syny. Momentálně se nachází v táboře pro vysídlené osoby v Tollingenu.

Ta novinka Mariannu nadchla, ale taky zmátla. Grabarek bylo polské jméno a nic jí neříkalo. Ale očividně ho musela Petermanovi dát. Přepsala do seznamu jména z Albrechtova deníku a všechny jeho spolupracovníky a kontakty neznala. Zamrzelo ji, že to radši není někdo z jejích známých – třeba Carlotta Biedermannová, kterou měla odjakživa ráda a úplně s ní ztratila kontakt. Ale nesmí být sobec. Přes ten seznam si přece nehledá přátele. Hledá ženy, kterým slíbila pomoc.

Přečetla vzkaz nahlas.

„Ach jo,“ odfrkla si zklamaně Elisabeth. „A já doufala, že je to pozvánka.“

Děti matčině pátrací misi nerozuměly. Spíš jim vadila. Když jim teď začala škola a byla taková, jaká byla – učila v ní žalostná sešlost starých panen a pologramotných tupců, protože všichni dřívější učitelé měli jakožto vášniví nacisté zákaz vykonávat profesi (co taky čekat od Ehrenheimu) –, byly obklopeny lidmi, kteří tajně tesknili po Hitlerovi a v Albrechtovi viděli zrádce. Děti dělaly, co mohly, aby se od otcovy pověsti co nejvíc distancovaly.

„Kdo je Ania Grabareková?“ zeptala se zdvořile Katarina.

„Nevím,“ přiznala Marianna. „Nevzpomínáš si na něj, Benito? Na Pietra Grabareka?“

Benita lhostejně zavrtěla hlavou. No ovšem, že se nepamatuje. O politiku se nikdy nezajímala.

„Manželka Pietra Grabareka,“ přemítala Marianna nahlas.

A vtom se jí vybavil: drobný tmavovlasý muž, který přivezl naléhavou zprávu. Přijel jim oznámit, že po celém Německu propukla Kristallnacht. Byl polský zmocněnec, nebo něco jako diplomat. Stýkal se hlavně s Conniem, ne s Albrechtem.

„Myslím, že si už vzpomínám,“ řekla. „Dorazil tehdy na slavnost pozdě, rovnou z Mnichova.“

Benita pokrčila rameny. Ani nevzhlédla od knoflíků, které zrovna přepočítávala. „Může být.“

„Hodně se přátelil s Conniem,“ zkoušela to dál Marianna.

„To ještě neznamená, že jsem ho znala,“ řekla Benita.

„Ne, neznamená,“ sklopila Marianna oči k papíru. „No, brzy zjistíme, co je ta žena zač.“

KAPITOLA OSMÁ

HRAD LINGENFELS, SRPEN 1945

Anie Grabarekové bylo hned jasné, že žena, která je odvádí z tollingenského tábora pro vysídlence, je zvyklá udílet příkazy. Měla rázný, sebejistý krok a mluvila velitelským tónem, na který Ania u příslušnic svého pohlaví nebyla zvyklá. I z jejího jména čišela energie: Marianna Falkenbergová z Lingenfelsu.

„Váš otec byl hrdina,“ prohodila přes rameno k Aniiným chlapcům. „Je pro mě čest poskytnout vaší rodině pohostinství.“

Ania se po synech ohlédla. V jejich bledých vyhublých tvářičkách se zračila úzkost. Strachy a zmatkem oněměli. Chudák Anselm od Drážďan skoro nepromluvil, a Wolfgang – Wolfgang, její malý uličník – upadl do nevrlé apatie lapeného zvířátka.

Frau von Lingenfelsová začala mluvit o něčem jiném, ale pak najednou zmlkla. „Co má být tohle?“ Míjeli nízkou budovu, ze které se jako přízraky nořili lidé obalení nakysle páchnoucím šedým práškem; byla to táborová odvšivovací stanice.

„Dekontaminace,“ odpověděla Ania.

„Hrůza!“ vykřikla Frau von Lingenfelsová. „Musí přece existovat nějaká humánnější metoda!“ Zřejmě patřila k lidem, kteří musejí mermomocí páchat dobro. Ania zostražitěla.

U brány jim mládenec se znakem UNRRA pokynul, ať jdou. Správa Spojených národů pro pomoc a obnovu spravovala sběrné tábory pro vysídlence po celé Evropě. Anie připadalo jako zázrak, že nějaká taková organizace vůbec existuje. Po silnici se táhla fronta nově příchozích, kteří čekali na zaevidování. Trousili se sem z východu den co den: etničtí Němci vyhnaní z území zabraných Ruskem a Polskem, kde se usadili na Hitlerovo naléhání nebo tam jejich rodiny žily celá staletí, ruští kozáci, kteří bojovali po boku nacistů, ukrajinští nacionalisté, kteří bojovali proti Rusům, a všichni ostatní, kdo se báli Stalinova hněvu. Minulý měsíc v táboře došly volné postele. Teď museli nově příchozí čekat, až se pro ně najdou místní „hostitelé“, kteří jim poskytnou místo k přespání pod vlastní střechou. Hostitelům se do toho vůbec nechtělo. Až na Mariannu von Lingenfelsovou. Nabídla se, že k sobě Grabarekovy vezme. Vlastně je sama vyhledala. Ania chápala, že by jí měli být vděční. Jenže ona nebyla. Byla by jí milejší anonymita tábora.

„Nemáte cizí přízvuk,“ poznamenala Frau von Lingenfelsová, když se začali vzdalovat od čekajících. „Jste původem Němka?“

Ania přikývla.

„Aha,“ řekla ta žena. „Ale váš manžel byl Polák?“

Ania opět přitakala.

„Vy taky mluvíte německy?“ obrátila se Frau von Lingenfelsová k chlapcům. „Jak se jmenujete?“

Chlapci mlčeli jako ryby. Anselm ustrašeně pokukoval po matce, Wolfgang civěl do země.

„Tohle je Anselm a tohle Wolfgang,“ odpověděla místo nich Ania.

Žena pokračovala, jako by se nic nestalo.

„Brzy se u mě na hradě seznámíte s jinými dvěma mladými pány, kterým je asi tolik jako vám. Mému Fritzovi je osm a jeho kamarádovi Martinovi šest. Je taky syn odbojáře. Určitě se brzy skamarádíte. Lingenfels není hrad, jaký si asi představujete,“ varovala je zvesela. „Žádné honosné sídlo. Žijeme vlastně v kuchyni, protože všude jinde je prázdno a vlhko. Nemáme žádný krásný nábytek – nikdo tam nebydlel celé věky. Ale hrad má i svoje výhody. Například střechu,“ zasmála se. „A báječnou velikánskou pec, ve které topíme, když je zima. A kdysi v něm bydlely princezničky a princátka. Pořádaly se tam rytířské turnaje a jedlo se ze zlatých talířů a tak. Aspoň moje děti si to rády představují...“

Ania nechávala její slova volně proplouvat kolem sebe. Jeli na hrad k „vdově odboje“, jak se Marianna von Lingenfelsová titulovala. V trávě trylkovali drozdi. Na poli kvetly máky. Nikde žádná kontrolní stanoviště, žádný řev bitevních letounů, žádný dusot holínek. To bylo nejdůležitější.

„Před válkou patřil hrad pratetě mého manžela,“ vykládala dál Frau von Lingenfelsová. „Nežila v něm, ale pořádala tam společenské události a pikniky. Byla tak trochu výstřední. Váš otec se s ní jednou setkal – přijel k ní na slavnost.“ Zvážněla a obrátila se k Anie. „To bylo poprvé a naposledy, kdy jsem ho viděla. Vyprávěl vám o tom? O hraběnce von Lingenfelsové? O Albrechtovi, mém manželovi? Nebo o Conniem Fledermannovi?“

„Ne,“ zavrtěla Ania hlavou.

„Pracoval před válkou na polském ministerstvu zahraničí?“

„Byl u armády.“

„Aha,“ pokývala hlavou Frau von Lingenfelsová. „A pak přešel k Zemské armádě?“

Ania přisvědčila.

„Uvěznili ho nacisté, nebo padl v boji?“

„Poslali ho do lágru.“

Ženiným obličejem prokmitly výčitky svědomí, snad dokonce i soucit. „Promiňte,“ omlouvala se. „Albrechta moc mrzelo, že jsme toho pro Zemskou armádu nedokázali udělat víc a že tolik lidí uvěznili ještě před povstáním.“

Ania mlčela. Žádná kontrolní stanoviště, žádné bitevníky, žádné dusající holínky, připomínala si.

Večeře sestávala z brambor, zelí, hub, které děti nasbíraly v lese, a z neuvěřitelného přepychu – tří vařených vajec. V táboře měli Grabarekovi den co den k jídlu řídkou kaši a špenátovou polévku. Takovouhle hostinu neviděli už půl roku. Vajíčka jim podle všeho daroval hospodář ze statku pod kopcem, nějaký Herr Kellerman, kterému Frau von Lingenfelsová lehce ironicky říkala „náš hrdina“, ale Ania pochopila, že je to pokus o srdečnost.

„Ta vajíčka měla být pro vás, ne pro nás,“ řekla prkenně ve snaze oprášit zbytky způsobů, jimž se naučila v jiném životě. Anselm a Wolfgang se tvářili polekaně.

„Nesmysl,“ mávla rukou Marianna. „Vy je teď potřebujete víc. Budeme se střídat.“

Kromě Frau von Lingenfelsové tu byly její dvě dcery – jedna tmavovlasá a vážná, druhá s trochu světlejšími vlasy, vysoká a nedůvěřivá. A její syn, podsaditý chlapec zhruba Wolfgangova věku, který chvilku neposeděl, a pak ještě jedna žena se synem. Ti dva poslední Aniu mátli. Benita a Martin Fledermannovi. Vyrozuměla, že jsou taky uprchlíci. I jejich manžela a otce popravil Hitler za účast na atentátu z 20. července. V ostatních souvislostech se ztrácela: Frau von Lingenfelsová prý s manželem Frau Fledermannové vyrůstala, anebo snad její manžel vyrůstal s Frau Fledermannovou, anebo se někdo s někým znal z dětství.

Děti von Lingenfelsových brebentily příliš rychle. Frau von Lingenfelsová příliš počítala s tím, že Ania ledacos ví. Chrlili na ni proudy slov jako vodu z hadice. Přicestovali taky z východu, ze Slezska. Nejdřív jeli do Berlína. Mluvilo se o nějaké nemoci. O seznamu vdov. Dalších manželek odbojářů. Ona, Ania Grabareková, je druhá, kterou našli. První byla Frau Fledermannová.

Anselm a Wolfgang klopili oči. Ania přikyvovala a jedla.

Frau Fledermannová a její syn taky mlčeli. Oba byli bledí a plavovlasí a krásní – ona křehkým způsobem zraněného ptáčete, on se podobal pomžikávajícímu vylekanému kolouškovi. Ani tihle dva se tu necítili ve své kůži. Už proto je Ania začínala mít ráda.

Když von Lingenfelsovi skončili s vyprávěním, začali s otázkami.

„Odvezli vás taky do děcáku jako Martina?“ vyptával se Fritz Anselma. „Byli jste v koncentráku?“

Anselm zavrtěl hlavou.

„Bydleli jste ve Varšavě, když ji bombardovali? Bylo to horší než v Berlíně? Jsou ruští vojáci tak suroví, jak se o nich povídá?“

Anselm a Wolfgang vrtěli hlavami a zaobírali se svými vajíčky. Ne, ne, mumlali, nebo krčili rameny.

Odráželi dotazy jednoslovnými odpověďmi a cpali se jak nezavření. V posledních měsících se z nich stala zvířátka zvyklá spát pod širým nebem, shánět si potravu, mít se na pozoru před predátory.

Ania cítila, jak na ni padá vyčerpání. Kdyby na vteřinku zavřela oči, okamžitě usne.

„Už dost,“ prohlásila Frau von Lingenfelsová a odšoupla se s židlí od stolu. „Unavujeme naše hosty. Elisabeth a Katarino, umyjte nádobí. Fritzi a Martine, vy nanoste vodu. A vy, Grabarekovi, šup do postele.“

Ania s úlevou odvedla chlapce po schodech do kamrlíku nad kuchyní, který jim přidělili. Uprostřed ležely dvě matrace překryté prostěradlem a na každé dvě pokrývky. Kdy naposledy spali v povlečení? Taková nádhera! Z té prosté známky pořádku a čistoty se jí dojetím stáhlo hrdlo. Vzpomněla si, jak se jako malá učila natahovat prostěradla, zastrkávat je pod matraci a úhledně překládat rohy; tyhle dovednosti v posledních měsících pozbyly všechen smysl.

„Mami...,“ připlul ze tmy Anselmův hlas. Takhle oddělený od těla, které se poslední dobou vytáhlo do výšky a bylo šlachovitější než dřív, zněl dětsky. Připomnělo jí to, že je mu teprve devět. „Povíš jim...?“

Ania sebou škubla a rázem se vytrhla ze vzpomínek.

„Co jim má povědět?“ ozval se Wolfgang, ještě než stihla odpovědět. „Že tu nechceš zůstat? Že se chceš vrátit do tábora?“ Řekl to překvapivě drsně. Z těch dvou byl vůdcem on, přestože byl mladší.

„Ne,“ řekl Anselm zkrotle. A znovu: „Mami?“

Ania zůstala zticha. I ve tmě cítila, že oba čekají na její reakci.

Venku ve tmě houkala sova. „Tiše,“ řekla nakonec. „Je čas na spaní.“

KAPITOLA DEVÁTÁ

ŘÍŠSKÁ ŽUPA POVARTÍ, LEDEN 1945

Ania se ve spánku vrací k tomu pochodu. Ne ve snech, ale v paměti. Číhá to tam na příležitost ožít – ta podivná mezifáze, cesta z jednoho života do druhého, její osobní proměna.

Silnice do Vratislavi se hemží běženci. Matky, děti, sestry, staří lidé... všichni prchají před postupující Rudou armádou. Někteří pocházejí až od Černého moře a jsou na cestě celé měsíce. Je mezi nimi málo mužů, jen ti zmrzačení, nemocní a staří. Válka ještě neskončila a ostatní muži bojují – za Němce, za Rusy, za místní partyzány, za každého, za koho musejí nebo chtějí. A ještě víc je jich mrtvých.

Tu a tam Ania a její synové minou skupinky chlapců Anselmova a Wolfgangova věku, kteří jsou bez rodin. Přicházejí z mládežnických táborů, z různých venkovských Kinderlandverschickungen rozesetých po dobytém východě, do kterých se posílají děti z měst, kde se bojuje. Jsou to zlá stvoření, příliš dlouho odloučená od matek a teď už napůl zformovaná Hitlerovými fantaziemi. Německá mládež má být hbitá jako chrt, nepoddajná jako surová kůže, tvrdá jako Kruppova ocel. Ania Hitlerovu rétoriku zná. Chci nemilosrdnou, dominantní, nebojácnou a krutou mládež... Z očí jim musí probleskovat nezkrotná, velkolepá šelma. Ti kluci ji znervózňují. Jakmile je zahlédne, radši se jim klidí z cesty.

Ona a její děti mají jedině těch pár kousků oblečení na sobě, kabát přes rameno a několik drobností: bytelný hrnec a plechový hrníček, o který se dělí, a loupací nůž. Ania nese ještě malé fotoalbum a pytel jídla: prejt, hrudku másla, ztvrdlý bochník chleba, drahocenný švestkový kompot z loňského léta. Anselm si opatruje svoji nejoblíbenější knížku, Wolfgang milovaný kapesní nůž. Naneštěstí nemají žádné doklady. To je problém. Podél silnice jsou všude vojáci SS, dávají razítka, třídí běžence a některé posílají zpátky. Nejen od nemohoucích německých vojáků na frontě se čeká, že budou držet pozice proti nepříteli. I němečtí civilisté mají zůstat, kde jsou, jako lidská hráz proti ruskému postupu. A tak si esesmani dávají záležet, aby předešli útěku. Co je to za zbabělce, tihle údajní nadnacisté, když se frontě vyhýbají a schovávají se za úřednické povinnosti! Jako kdyby se dalo něco změnit tím, že postaví Rusům do cesty tyhle zbědované, vyděšené tvory. Válka je prohraná tak jako tak. Na frontě zbývají poslední příslušníci domobrany.

Stačí zaslechnout „kontrolní stanoviště“, a Ania a kluci uhánějí se všemi ostatními uprchlíky bez dokladů do lesa. Postupují k uzoufání pomalu. A nejsou sami, koho to deptá. V lesích roste vztek a panika. Mluví se o Rusech – že jedí německé děti, znásilňují německé ženy, vypalují německé domy. Ale ty výmysly je aspoň rozptylují, aby tolik nevnímali zimu. Co je mráz proti hrozbě, že vás sežere hladový Rus? Tuhle lidskou masu je snadné zmanipulovat, jsou zvyklí opírat svou víru i jednání spíš o ideologii než o zkušenosti.

Zima jim ovšem přidělává problémů habaděj: omrzliny, mrazem rozpraskané konečky prstů, oční víčka a rty, které se nehojí. Uprchlíci strhávají šaty z mrtvol těch méně šťastných, choulí se k sobě v kůlnách a na seně, tisknou se tělem k cizím lidem, aby přežili. Na severu, kde musejí přejít zamrzlý záliv, kolují pověsti o koních zatuhlých v ledu a celých vozech s rodinami, které ledová laguna spolykala.

Ania se mnohem víc než zimy a Rusů bojí toho, že ji pošlou zpátky. Rusové nejsou izolovaní vojáci, ale armáda. A podle jejích zkušeností se armády zajímají o jednotlivce daleko méně, než si jednotlivci myslí. Proud uprchlíků je jako krev řinoucí se z useknuté paže – nepříjemný vedlejší účinek, ale ne hlavní příčina. Ruská armáda se žene za německými vojsky, ne za tímhle vedlejším produktem vzájemných bojů.

Ania s chlapci míří jednou spíš na jih, podruhé na západ a fronta se blíží. Za noci slýchají palbu a dunění těžkých zbraní. Bázlivější poutníci se vyškrábou na nohy už v jednu, ve dvě, ve tři ráno a vyrážejí na další pochod ještě za tmy, v náručí tisknou pytle, tlačí před sebou kárky. Nikdo tu nemá vůz. Všichni koně dávno zmizeli. Pokud je nacisté nenahnali na frontu, ukradli je Rusové.

Ania si mezi souputníky už týdny všímá jedné sympatické ženy. Je prostředně vysoká a světlehnědé vlasy nosí zastrkané pod špinavým šátkem. Vypadá mile a inteligentně, ale dost ztrhaně, i když není stará. Má syna, kterému je asi jako Wolfgangovi, ale je menší a postonává. Ania je párkrát zahlédla, když se cestou uchýlili do nějaké opuštěné stodoly nebo na nádraží, aby tam přespali. Je ráda, že ji má nablízku – ta žena působí rozumně, jako někdo, s kým by se v jiném životě a v jiné době mohla spřátelit.

Vůči dalším povědomým tvářím žádné vřelé city nechová. Polská babka v protivně naleštěných mužských jezdeckých botách; ukrajinská matka provázená šesti dětmi a slabomyslným mladíkem, kterého mlátí po hlavě a dává mu nejmenší porce jídla; mladá žena vyhublá na kost s bezživotným děckem přimáčknutým k hrudi; stařík, který táhne svou apatickou manželku s oteklýma nohama na trakaři. Ty její nohy vypadají, že každou chvíli prasknou jako nafukovací balónek, poznamenal Wolfgang, když ji viděli poprvé. Ania se na ně nemůže ani podívat. Radši se stará jen o svoje chlapce – jestli nepotřebují oddech, jestli jim není špatně. Anselm dva týdny trpěl příšerným průjmem a museli se kvůli tomu utábořit. Je to její vina. To ona se rozhodla utéct.

Na téhle pouti se lidé mezi sebou většinou o nic nedělí. Jsou na tom tak bídně, že nenavazují přátelství – mají příliš skrovné zásoby a příliš skleslou náladu. Prchají před něčím, nikoli za něčím, pořádně nevědí, kam jdou, a tak jim není do řeči.

Jedné noci se zhroutí východní fronta a Rusové obsadí vesnici, ve které se Ania a ostatní schovávají. Země se otřásá duněním lidských kroků: blíží se celý prapor a provází ho rachot tanků. Zástupů, které přespávají ve vesnici v kdejakém koutě, se zmocní panika. Poprvé, co se Ania pamatuje, se nejen rozběhnou, ale pádí tryskem. Zapraskají výstřely. A silnici, tady ve vsi uzoučkou a vmáčknutou mezi stařičké stodoly a stáje, ucpe příval lidských bytostí.

Ania a její chlapci zůstanou schovaní v patře na seníku, kam si na noc zalezli. Zbyli ve vsi skoro sami. „Neměli bychom taky utéct?“ zeptá se Anselm. Upírá na ni vytřeštěné oči – je bojácný od přírody a během pochodu začal trpět třesavkou.

Zezdola z ulice je slyšet vřískot. „Bude lepší zůstat tady,“ prohlásí Ania s přesvědčením, které necítí. Ale kdyby nic jiného, jsou aspoň v bezpečí před tou lidskou lavinou.

Když Rusové konečně vstoupí do vesnice, břevna a nosné trámy stodoly se rozvibrují. Před vojáky se valí vozidla těžkého dělostřelectva a na úzkou silničku se stěží vejdou. Ania se s chlapci doplíží ke krytému otvoru na vhazování sena. Až v tu chvíli si uvědomí, že tu nejsou sami. U otvoru se krčí ta žena se synem, které si Ania už nějaký čas všímá, a oba vykukují ven. Žena se poodsune, aby jim udělala místo, a přátelsky poplácá na podlahu vedle sebe, jako by se znali odedávna.

Venku vládne absurdní chaos. Za vozidly se ulicí pěšky hrnou Rusové. Jsou rozjásaní, hulákají na sebe svým hrubým jazykem, zpívají a podávají si polní láhve. Rozptýleni v tom valícím se proudu vojáků se motají poslední prchající civilisté, malí a bezbarví a vyděšení, se svými uzlíky v náručí se tisknou zády ke dveřím, krčí se, dokonce si zakrývají hlavy. Ale Rusové je vůbec neberou na vědomí a Anie to připadá zvráceně směšné – před těmihle hordami dav uprchlíků peláší jak králík už celé týdny, a ony teď kolem něj prostě jen tak propochodují. Po vší té panice působí jejich nevšímavost skoro urážlivě.

„Nestojíme jim za námahu,“ utrousí žena, jako by Anie četla myšlenky.

„Koukněte na tamhletoho,“ ukáže Wolfgang na hromotluckého vousatého vojáka, který zpívá a tancuje kozáčka.

„Jak medvěd v cirkuse.“ Žena se rozesměje.

Je až s podivem, jak je jim tady v hloučku u otvoru příjemně, a zůstanou tak celé hodiny, dokud neprojdou poslední Rusové. Čas od času vrazí do stodoly pod nimi jeden, dva vojáci a hledají dobytek, rozkopnou vrata prázdných stájí, vystřelí nazdařbůh do vzduchu. Skupinka v patře na seně tají dech. Jeden zvlášť nezdolný vytrvalec začne šplhat po žebříku, ale zvenčí na něj někdo křikne a odvolá ho. Na seně zavládne až opojná úleva.

I ta druhá žena se jmenuje Ania, ačkoli jí všichni odjakživa říkají prostředním jménem, Gerdo. „Já hned věděla, že mám důvod mít tě ráda,“ usměje se Ania, když se to dozví. Poprvé po bůhvíjaké době utrousila něco jako žert. Gerdin chlapec se jmenuje Olgar. Se svýma jasnýma očima a uličnickým smyslem pro humor je roztomilý. Zato z jeho kašle jde strach. Burácí jako ty letouny, Tomahawky. Olgar ale nefňuká. V náprsní kapse si nese balíček karet. Během čekání učí Anselma a Wolfganga hrát poker.

Když konečně přejdou poslední vojáci z praporu, Ania, její chlapci a jejich noví přátelé slezou po žebříku dolů.

Rusové za sebou nechali neskutečný chaos. Statkáře, který si s puškou hlídal prasata, zastřelili a prasata mu sebrali. Jeho žena teď na ulici kvílí. Jiná tvrdí, že ji ztloukli a její dvě dcery znásilnili. Několik lidí dav v tom zmatku ušlapal. A na zemi u cihlové zídky najdou tři nehybné Ukrajince v německých uniformách, zřejmě oběti provizorně sestavené popravčí čety. Rusové nedávají milost nikomu, dokonce ani svým vlastním vojákům, kteří padli do zajetí a byli přinuceni bojovat za Němce.

Ale má to i světlejší stránku: nevráželi ženám do rozkroku bajonety, nepořádali kanibalské hody, nezabíjeli děti sekerou a neopékali si je na rožni, jak předpovídal Goebbels. Ania doufá, že probodli bajonetem aspoň pár esesáků na kontrolních stanovištích. Nechá chlapce u své nové kamarádky a pomůže odtáhnout mrtvé Ukrajince z ulice. Pochovají je na zdejším hřbitově, tedy pokud se po nich nebude někdo shánět. Ale to sotva.

Když se snese tma, Ania, Gerda a jejich kluci zalezou zpátky na seno. Gerda se s ostatními podělí o patku tmavého chleba a Ania ukrojí kus prejtu, který si tolik šetřila. Na střechách venku ve vesnici se usadila námraza a v měsíčním světle jiskří. Z vypáleného domu se valí k nebi oblaka kouře a kluci střídavě hádají, jaký mají tvar. Mořská panna, jelen ve skoku, psí hlava. Je to skoro jako oslava – čeho, to je ovšem otázka. Strastem není ani zdaleka konec, čeká je ještě dlouhá pouť. Takže to nejspíš bude oslava kamarádství. Ten pocit Ania nezažila už roky.

Dole pod nimi uprchlická rodina z daleké Galicie rozdělá pomocí slámy a třísek oheň v kamnech. Chlapci ukolébaní teplem, které odtamtud stoupá, usnou a ženy se dají do řeči. Povídají si většinou o své pouti na západ a omezují se na banality: tu hnusnou ženskou s obličejem kulatým jako jablko, co ječela na kolemjdoucí z mostu, tu rodinu se spálou, ten sud shnilých kaštanů u silnice, na který se lidé sesypali jako hejno much. „Ba ne, jako esesáci na kontrolní stanoviště,“ opraví Gerdu Ania a obě se rozesmějí. Kdy se Ania naposledy smála? Anselm se při tom nezvyklém zvuku vylekaně probudí.

Ráno vyrazí na cestu společně. Když dojdou do Vratislavi, ani se nesnaží nasednout na vlak. Doslechli se, že Karl Hanke, župní hejtman Dolního Slezska, nařídil město evakuovat, aby mohlo být přebudováno na vojenskou „pevnost“. Davy čekajících se už přelévají z nádraží daleko za peróny, ani přes ně není vidět koleje.

Vykročí tedy opačným směrem a vtom na nádraží přirachotí vlak – šňůra otevřených nákladních vagónů plných čehosi, co na první pohled vypadá jako pytle s jídlem.

„Panenko Marie, matko Boží,“ unikne Gerdě, když se ohlédne. „To jsou vězni.“ Ty pytle s jídlem jsou lidské bytosti v pruhovaných uniformách, napůl zapadané sněhem.

Ania se ale neohlédne.

„Čemu bys dala přednost: sedět v křesle a šít, anebo klečet v prosluněné zahradě a tahat ze země mrkev?“ Nová přítelkyně Aniu naučí tuhle hru a hrají ji často. „Co by sis radši dala k jídlu: Sauerbraten, nebo čerstvou smetanu?“

Odvádí je to od krvácejících nohou a škrundání v žaludku.

V příštích týdnech si osvojí pravidelný rytmus. Ráno se probudit, podělit se o tu trochu jídla, kterou mají, a hrát nějakou podobnou hru, aby se v duchu zklidnili. Odpoledne se poddat holému nezbytí chůze, dokud nepřijde na řadu další kousek chleba nebo plesnivá brambora zapomenutá z loňské sklizně, kterou někde vyhrabali Anselm a Wolfgang. Občas narazí na stanoviště Národní socialistické lidové péče, kde dobrovolníci energicky rozdávají polévku a propagandu: Německo prostě jen čeká na nejnovější dodávku zbraní a pak dojde ke zvratu; Rusové už jsou tak zoufalí, že povolávají do zbraně ženy; údajně vlídné americké jednotky postupující na západní frontě jsou jenom předvoj – v patách jim táhnou židovské Einsatzgruppen prahnoucí po pomstě. Proto je tak důležité pokračovat v boji. Němci musejí triumfovat, nebo slavně padnout. Nikdo tomu nevěří. Německo prohrává. Ze záplavy lidí pochodujících na západ je to jasné.

Ženy si postupně svěřují osobnější věci. Gerda je etnická Němka, narodila se poblíž Varšavy a oba její rodiče byli chemici. Studovala na univerzitě hudbu a seznámila se tam se svým manželem, nadaným trumpetistou. Ten už je po smrti. Zabili ho nacisté.

Vypráví Anie o manželovi zábavné milostné historky: jak jí pod okny studentské koleje hrál o půlnoci serenádu, probudil správcovou a ta ho venku honila s holí. Jak trávili líbánky na lodi na Dunaji. Jak jí při prvním seznámení daroval kotě. A když děti usnou, povídají si o smutnějších, bolestnějších věcech – o domově a rodinách, které ztratily. Tak usínají.

Gerda má se synem namířeno do Drážďan a doufá, že se tam ubytuje u příbuzných. „Pojď s námi,“ přemlouvá Aniu. „Určitě se tě ujmou taky.“ Zní to slibně. Florencie na Labi, jak se Drážďanům přezdívá, je velké město a zatím poměrně nedotčené. Říká se, že mu nehrozí spojenecké bombardování, protože v něm není těžký průmysl, sídlí tam Mezinárodní červený kříž a navíc je vyhlášené svým kulturním významem. Kolují zvěsti, že v Drážďanech žije oblíbená tetička Winstona Churchilla a že Spojenci město šetří, protože z něj po válce chtějí udělat hlavní město. Ania se tedy ke Gerdě ráda přidá.

Je leden 1945.

Do Drážďan putují tři týdny. Nejsou to nijak šťastné týdny – strádání je zmáhá. Ale Anie bůhvíproč připadá, že jsou snesitelnější než roky, které jim předcházely a které budou následovat. Jsou jako poslední vzepětí energie u umírajícího. I počasí je přívětivější – sice zima, ale slunečno. Hladovějí, ale shánějí jídlo společně a na kostech jim pořád ještě zbývá nějaká ta špetka tuku – a hlavně mají svoje milované chlapce, což se o tolika jiných ženách říct nedá.

Každý večer usínají přitulení k sobě – úsporná řádka těl, Ania na jednom konci, její přítelkyně na druhém a chlapci uprostřed. Ania občas usne uprostřed věty. Ani neví, jak se jí to daří. Nesvádí bitvy s obvyklými co když a jak a co potom, která se jí vtírají do myšlenek později v noci.

A tak navzdory všemu, co přijde, se Ania ve snech do téhle nepravděpodobné oázy vrací.

KAPITOLA DESÁTÁ

HRAD LINGENFELS, SRPEN 1945

Týden po Grabarekových dorazili na hrad Lingenfels Rusové.

Blížili se tiše jako přízraky, houf tmavých postav šplhajících po úbočí. Tři v čele postupovali v rojnici jako zvědové vyslaní četou napřed, jenže ti za nimi, to žádná četa nebyla. I když možná kdysi bývala. Teď to byly prostě lidské trosky, vychrtlé na kost, potlučené, s hladovýma očima.

V Ehrenheimu se už týdny mluvilo o potulných bandách bývalých vězňů, které Spojenci osvobodili z jednoho nacistického stalagu. Jen v lágru v Moosburgu drželi Němci téměř sedmdesát tisíc válečných zajatců. Našla se mezi nimi hrstka Francouzů, Britů, Holanďanů, a dokonce i Američanů, ale naprostou většinu tvořili vojáci Rudé armády. Nebyli to jen Rusové, ale i Ukrajinci, Estonci, Lotyši a příslušníci dalších pobaltských národů, které nejprve donutili k boji Rusové a potom je zajali Němci. Hodně se jich bálo vrátit domů do zemí, které nyní připadly Sovětskému svazu. Ehrenheimské Hausfrauen byly přesvědčeny, že jsou to samí násilníci, vrazi a primitivové – a že se chtějí mstít. Nikdo nerozebíral za co.

Úplná pitomost, jsou to lidi jako každý jiný, jen hladověli a špatně se s nimi zacházelo, prohlásila Marianna, když se její dcery vrátily z města s hlavou plnou podobných řečí. Lidi z Ehrenheimu nevědí o Rusech vůbec nic.

Do Weisslau přitáhli Rusové v lednu a zařídili se tam jako doma. Marianna na rozdíl od mnoha sousedů neutekla. Bylo by zapotřebí víc než pár ožralých vojáků, aby ji to donutilo opustit domov, kde byla tak šťastná, a půdu, jež ji spojovala s Albrechtem. Pověsti o hrůzách, které Rusové páchají, se většinou nepotvrdily. Ano, přicházeli v noci, bušili do dveří a sháněli se po šnapsu a ženských, ale Marianna si s nimi snadno poradila. Chtělo to neuhnout. Ukázat, že se jich nebojíte. Jednou jim ke dveřím přišla otevřít v županu a ohnala se po nich pánvičkou. Rusové se smáli, až se za břicho popadali, ale dovnitř nevtrhli. Byli to zloději, samozřejmě, ale kdo by jim to zazlíval? Němci jim pozabíjeli dvacet miliónů krajanů. A tak kradli všechno, od jízdních kol přes kuchyňské konvice až po péřové polštáře, a vůbec nejvíc si cenili jakéhokoli rádia. Nebyli ale žádná monstra. Marianna utekla, teprve když bylo nabíledni, že jí seberou i panství.

Když je teď ale pozorovala, jak stoupají do kopce k hradu, dostávala strach. Tihleti nevypadali jako vojáci, které si pamatovala z Weisslau.

„Zabijou nás?“ děsila se Elisabeth. „Je jich tolik.“

Katarina vedle ní se dala do pláče.

„Neblázněte,“ okřikla je Marianna. „Mají jenom hlad.“

Benita za zády děvčat zbledla. Marianna si vzpomněla na byt v Berlíně, kde ji našla: na toho příšerného chlapa s kalašnikovem, který hlídal dveře. Ta chuděra má s Rusy osobní zkušenost. V Marianně zahlodaly výčitky svědomí. Benita má na hrůzu právo.

„Běžte dolů do sklepa,“ poručila dcerám. „Jestli přijdou, půjdu jim naproti já.“

„Ty běž taky,“ řekla laskavěji Benitě. „Postarej se o děti.“

Benita beze slova odešla za děvčaty.

„My zůstaneme,“ řekla Frau Grabareková. Marianna skoro zapomněla, že na hradě je. Přijela se svými chlapci před týdnem a za celou dobu nikdo z nich skoro nepromluvil. Kdo ví, jaká traumata prodělali. Marianna je většinou nechávala na pokoji.

„To není potřeba,“ začala protestovat, ale hned přestala. Mohlo by se hodit mít tady ty chlapce. A z Frau Grabarekové vyzařovala tichá síla a rozhodnost, s níž se dalo počítat.

„Děkuji.“ Až ji překvapilo, jakou cítí úlevu.

A tak čekali. Byla to podivně důvěrná chvíle. Nemluvili, ale z jejich mlčení sálala soudržnost. Dosud Mariannu Grabarekovi kluci spíš znervózňovali. Tou svou zamlklostí jí připadali záludní. Vůbec se nepodobali chlapcům, které dobře znala – bystrým sebevědomým potomkům německé aristokracie. Anselm a Wolfgang odolávali všem Fritzovým upřímným snahám zlákat je do hry. Místo toho se drželi matce v patách jako párek tichých, vytrvalých dobrmanů.

Když se ozvalo zabušení na dveře, znělo rázně, ale nijak útočně. Jsou to jen chlapi, jen Rusové, přesvědčovala Marianna sama sebe, stejně jako předtím děvčata. Lidské bytosti, kterým ublížil tentýž režim, který zavraždil Albrechta a Connieho.

S námahou otevřela těžké domovní dveře a spatřila před sebou dva muže. Jeden byl vysoký a kůže se mu přes lícní kosti napínala jako tenoučký škraloup na vařeném mléce, druhý byl menší a zdravější, s plnovousem a neklidnýma jasnýma očima. Přestože bylo teplo, ten vyšší měl přes ramena přehozenou deku.

„Potřebujeme jídlo,“ pokusil se neuměle o hrubou němčinu. Mluvil mnohem hlubším hlasem, než se u někoho tak vyhublého zdálo možné. Kalhoty mu byly krátké a zpod nich trčely bosé nohy s koláči špíny. „A taky vodu,“ dodal. Za jeho zády se na konci mostu přes příkop shlukovali ostatní bývalí vězni. Do prvních řad se prodrali ti statní a za nimi se pomalu trousily skupinky zbědovanějších, vychrtlých a nakratičko ostříhaných, s vytřeštěnýma, vyděšenýma očima. Směs novějších přírůstků a těch, které nacisté věznili ve stalagu už bůhvíjak dlouho. Dohromady jich mohlo být tak padesát, všichni mlčeli a všichni na ni civěli.

„Mluvím rusky,“ řekla Marianna plynnou ruštinou. „Jste přece Rusové, ne?“

Vysoký muž nehnul ani brvou a dál na ni upíral zrak. Ani on, ani jeho společník neprojevili překvapení nebo radost, se kterými se takové oznámení obvykle setkávalo. „Většina,“ odpověděl, teď už rusky. „Potřebujeme jídlo, vodu a místo k odpočinku.“

„Jídlo a vodu vám přinesu,“ souhlasila. „A místo ke spaní a slámu najdete ve stáji.“

Menší muž pohodil hlavou směrem k hradu a tiše promluvil nějakým hrdelním dialektem. Vyšší muž přeložil: „Kolik lidí tu žije?“

„Volné postele nemáme,“ napřímila se Marianna. „Ale stáj je hodně veliká. Jídlo vám doneseme tam.“

„A vodu,“ připomněl ten vysoký.

„A vodu,“ zopakovala Marianna.

Až když zavřela dveře, uvědomila si, že se jí třesou ruce.

V kuchyni už Ania s chlapci začala loupat brambory. „Uvaříme jim je s ječmenem a mrkví,“ řekla. „Zahustím to chlebovou střídkou.“

Marianna přikývla a byla té ženě vděčná za její klid. A za to, že dovede vařit. Hrad z jejího umu těžil celý ten týden, co tu byla. Uměla lisovat z řepkových semen olej, zalátat punčochy, naložit zeleninu, aby vydržela přes zimu, a uchovávat ovoce. A k Mariannině úlevě se ujala vaření. Marianna už hrozně dlouho neměla s kým se podělit o práci. Benita byla nemocná, a navíc jako by nikdy doopravdy nedospěla. A od časů, kdy Marianně ve Weisslau vypomáhala s domácností Frau Gerstlerová, už utekla spousta času – připadalo jí to jako celá věčnost.

Zatímco Frau Grabareková – Ania, jak o ní Marianna začínala přemýšlet – krájela zeleninu a vařila, Marianna nabírala do kbelíků a hrnců vodu z cisterny. Moc jí tam nebylo a Marianně to dělalo starost. Na hradě vlastní studnu neměli, a tak jim vodu jednou týdně přivážel Herr Kellerman: naplnil „vodárenský vůz“, zapřáhl do chomoutu svoji ubohou utahanou kobylu Gildu a dovezl jim zásobu. S poslední dodávkou tu byl před pěti dny.

„Odneste jim tu vodu,“ přikázala Ania svým chlapcům, když Marianna naplnila první kbelíky.

„Já jeden vezmu,“ sáhla po tom nejbližším Marianna.

„Vy tu radši počkejte,“ opáčila Ania autoritativním tónem, jaký od ní Marianna ještě neslyšela. „Jen ať vidí, že máte pomoc.“

Marianna se zarazila. Nebyla zvyklá, aby jí někdo rozkazoval, ale Ania měla pravdu.

A tak chlapci zamířili ke stáji. S těžkými kbelíky na ramenou opatrně našlapovali na hrbolatou zem. Když se přiblížili, Rusové se jim vyhrnuli naproti, ale dlouhán je zdviženou rukou zarazil, vydal nějaký rozkaz a muži se ukázněně, rutinovaně seřadili do fronty.

Marianna a Ania je pozorovaly oknem.

Někteří na sobě měli pruhované mundúry vězňů z koncentračních táborů. Takže to nebyli jen váleční zajatci, ale i koncentráčníci, které do stalagů nahnali před postupujícími Rusy. Marianna podobné ubožáky na pochodu potkávala během cesty na západ: šňůry lidí podobných duchům klopýtaly přes pole stranou od ostatních uprchlíků, popoháněny černě oblečenými dozorci z SS. Untermenschen, zavrčel esesák na jednom kontrolním stanovišti, když se ho zeptala, co jsou zač a proč nejdou spolu s ostatními.

„Pánbůh nám pomáhej,“ zamumlala.

Ania vedle ní mlčela.

A před stájí se Grabarekovi chlapci obrátili k odchodu.

Když byla šlichta z brambor a ječmene hotová, Marianna ji vězňům odnesla a chlapci se loudali za ní.

Jakmile se přiblížila, polehávající a posedávající muži se zvedli. Bylo znát, jak jsou vyhládlí, a na dálku z nich táhl pach, pronikavý čpavý odér nemytých těl, nemocí a výkalů.

„Postavte to jídlo sem,“ poručil jí dlouhán a ostatní za jeho zády utvořili frontu. Marianna s chlapci poslechla a kousek poodešli.

Na dlouhánův pokyn první muž v řadě popošel k hrnci a hrábl do něj naběračkou.

„Mého manžela zabili nacisté,“ prohodila Marianna rusky. Takhle si to naplánovala: je důležité vytvořit pocit spojenectví, přimět je, aby pochopili, že stojí na jejich straně. K jejímu překvapení se jí třásl hlas. A po těch slovech jí zůstala na patře divná, odporná pachuť.

„Snažil se zastavit válku...,“ odmlčela se, aby nabrala sílu pokračovat, „... a zarazit lágry, zabíjení a celé to šílenství.“

V uších jí zvučel vlastní hlas. Naběračku převzal další muž z fronty a hladově hltal, až se mu hustá polévka zachytávala ve vousech. Dlouhán pořád mlčel.

„Oběsili ho,“ pokračovala Marianna. „Oběsili jeho i všechny jeho spolupracovníky z odboje. Na řeznických hácích.“ Tohle ještě nikdy neřekla nahlas. Zapouzdřila to vědomí v mysli, odřízla ho od reality. Jakmile to pronesla, výjev náhle ožil: Albrecht, její vysoký důstojný manžel, se pohupuje a otáčí, kope kolem sebe nohama, má na nich obnošené boty a černé ponožky, které v jednom kuse nosil, a mezi ponožkami a manžetou nohavic se mu bělá proužek kůže. Až doteď si tu představu zakazovala.

Několik mužů o ni zavadilo pohledem. Popocházeli ve frontě dopředu a šoupali přitom nohama, srkali polévku a ty zvuky ji spolu s jejím vlastním dechem přímo ohlušovaly. Čekala od nich uznání, že si také vytrpěla svoje.

Konečně dlouhán promluvil. Řekl: „Ta polévka nebude stačit.“

Marianna zamžikala a vytřeštila oči. Třeba její ruštině nerozuměl. Přelila ji podivná vlna studu. Najednou jí připadalo, jako by se svlékla do naha a nabídla se mu obnažená – v plném slunci, které odhaluje suchou pleť, strie, zhrublé lokty a všechno ostatní – a on se prostě jen odvrátil.

Vzpamatovala se a polkla. „Nic jiného nemáme.“

Muž na ni pohlédl. „Máte tu koně.“

Na vteřinu nechápala.

„Kde je?“ dožadoval se. „Byl tady ještě nedávno. Smrdí tu jeho hovna.“

Zůstala na něj zírat. Myslel Gildu, kobylu Herr Kellermana.

Tak k tomuhle to se svým obnažováním duše dopracovala – ten chlap naznačuje, že snědí Gildu.

Stud se přetavil v ochromující, iracionální zuřivost. Podělila se s ním o něco posvátného a naprosto zásadního, a on tohle!

„Ta kobyla je stará,“ opáčila co nejklidněji. „A sedlák ji potřebuje.“

Muž neuhýbal pohledem. „Moji muži také.“

Teď se na ni upřely oči dalších. Nejsou to muži, blesklo jí v návalu vzteku hlavou, jsou to zvířata. Dusili je ve vlastní šťávě, až z nich vydusili všechno lidské.

„V táboře pro vysídlence v Tollingenu mají pro osvobozené vězně přídělový systém,“ pronesla chladně.

Chvilku trvalo, než znovu promluvil. „Lágrů máme po krk.“

Popošel k nim ten menší statnější muž, který prve dlouhána doprovázel ke dveřím. Marianně blesklo hlavou, jestli se po ní nevrhne. Nebyla pro něj o nic lepší ani horší než kterýkoli jiný Němec. Oni byli oběti, ona strůjce jejich utrpení.

Ale krev se jí pěnila vzteky čím dál víc.

„Můžu vám poskytnout ubytování a všechno jídlo, které máme,“ zkřížila si ruce na prsou, „ale toho koně ne.“ Připravila se na nejhorší.

Zaměřili však pozornost jinam. Už se nedívali na ni, ale za ni, směrem k hradu. Marianna se otočila a uviděla, že k nim spěchá Ania a tváří se ustaraně.

„Potřebujete s něčím pomoct, Frau von Lingenfelsová?“ zavolala, když přiběhla na doslech.

„Máme hlad,“ odpověděl dlouhán, než stačila Marianna otevřít pusu. „Chceme toho koně.“

Ania se zastavila. „Koně?“

„Kobylu Herr Kellermana,“ vysvětlila Marianna se založenýma rukama. „Nepřipadá v úvahu.“

Ania těkala pohledem mezi Mariannou a vězni. Pak promluvila, pomalu a rozhodně: „Ti lidé jsou vyhladovělí. A polévka už nám došla.“

Za Herr Kellermanem šla s vůdcem skupiny Frau Grabareková sama. Kellerman se vzdal bez boje. Byl příliš starý a příliš pragmaticky založený na to, aby se pouštěl do předem prohraných sporů. Gilda byla vetchá a krmit ji se prodražilo. Při žních beztak používal mladšího valacha.

A tak odvedl starou kobylu na kopec, a když došel k hradu, prostě jen se sklopenou hlavou podal otěže Marianně. Sentiment neměl v povaze. Předešlá válka ho připravila o hybnost pravé paže, porod o manželku a spála o jediné dítě. Ani se s koněm nerozloučil.

Marianna se během čekání vzpamatovala. Ti lidé trpí hlady a kůň koneckonců není její. Byla od ní hloupost snažit se na ně zapůsobit vlastním utrpením. Pro cizí strázně nemají pochopení. A proč by měli mít? Bůh ví, co v posledních letech zažili. Jsou daleko od domova. A hodně jich nemá kam se vrátit – jejich vesnice jsou srovnané se zemí, rodiny povražděné, jejich vlast spolkli Sověti.

Převzala od Herr Kellermana Gildiny otěže.

Kobylu ale polekal pohled na velkou hranici, kterou vězni postavili před stájí, a možná poprvé v životě se začala vzpouzet. Stavěla se na zadní a rozčileně podupávala.

„Klid, nic se neděje,“ utěšovala ji Marianna, i když to byla lež. Škubla otěžemi a Gilda váhavě o krůček popošla, ale hned se zase zastavila a natáhla krk dozadu za Herr Kellermanem, kterému patřila dobrých dvacet let. Za věrnou službu se dočká pěkné odplaty.

Jakou útěchu jí mohla Marianna poskytnout? Herr Kellerman udělal dobře, že se sebral a odešel. Nebylo co říct. Gilda jančila strachy, zbyl z ní jen raneček živočišných pudů. Všichni se ocitli ve zvířecké době – ti muži, její vlastní vyděšené děti schované ve sklepě, kobyla Herr Kellermana. Marianna podala otěže statnému vězni.

„Ať se moc netrápí,“ požádala ho rusky a byla vděčná, že nemusí mluvit vlastním jazykem.

Oheň hučel a praskal celou noc. K nebi šlehaly gejzíry jisker. Když vyšel měsíc, dali se muži do zpěvu – hulákali nějakou divokou nevázanou píseň v nepovědomém rytmu i tónině, v níž utonula ozvěna děsivých koňských skřeků.

V rohu kuchyně se k sobě tiskly Katarina a Elisabeth a usedavě plakaly. Benita, už jen uzlíček nervů, zkracovala staré Fritzovy kalhoty, aby je mohl nosit Martin; šila, párala, přešívala a znova vyškubávala stehy. Fritz stál uhranutý hrůzou u okna a díval se. Martinovi se nějak povedlo usnout.

„Brzy přijdou a budou se shánět po šnapsu,“ utrousila Ania. Vyměnily si s Mariannou pohled.

„Co kdybyste dneska přespaly ve sklepě?“ navrhla Marianna Benitě a děvčatům. „Přeneseme dolů slamníky.“

Bylo rozhodnuto: do sklepa půjdou všichni až na Mariannu a Grabarekovy, ti zůstanou hlídat nahoře. Jedině Fritz polovičatě protestoval. Marianna na něm viděla, že zápasí se slzami. Poprvé za hodně dlouhou dobu měla chuť ho obejmout a políbit na čelo – svého chlapce, Albrechtova syna. Vždyť mu bylo teprve osm. Místo toho mu co nejjemněji řekla: „Běž s nimi, Fritzi, nemá cenu, abys zůstával vzhůru.“

Když se utábořili ve sklepě na ovoce, který měl zamykací dveře, usadily se Marianna s Aniou ve ztemnělé kuchyni, čekaly a poslouchaly zpěv a výkřiky, které se tu a tam nesly od ohně.

A když se naplnil jejich odhad a muži přišli ke dveřím, otevřely jim společně a podaly jim poslední zbytky švestkové pálenky z Weisslau. Pár chlapů už odpadlo, povalovali se na zemi nebo na všech čtyřech zvraceli někde v koutě nádvoří. Gildino tělo vypadalo obscénně: nohy přivázané k rožni, hlava vyvrácená v nepřirozeném úhlu, zčernalé břicho rozpárané.

Muži s kořalkou v ruce odešli a ženy uvnitř dál vysedávaly ve tmě. Navzdory všemu – koni, chlapům i trýznivému odhalení vlastních emocí – se v Mariannině mysli rozhostil zvláštní mír. V té záhadné, praktické ženě, která tu seděla vedle ní, našla spojence. A v tuhle chvíli jí to stačilo.

Když konečně usnuly, Marianně se zdálo o polských dělnících. Celý den se neklidně vrtěli ve skulinách její mysli, šramotili v zákoutích, kam je odklidila. Teď využili jejího spánku a vypochodovali jako přízračná soudní porota.

Bylo jich asi dvacet a poslali je do Weisslau, když všichni tamní muži a chlapci, kteří obvykle pracovali na polích, museli na frontu. Pocházeli z východní části země, která se stala Generálním gouvernementem, a byli to polští občané nevhodní k poněmčení. Takže, řečeno nacistickou hantýrkou, měli sloužit jako pracovní síla panské rase. Další z nacistických bludů. Von Lingenfelsovi ale jejich služby neodmítli. Jak by jinak zvládli obhospodařovat panství? Navíc by si odmítnutím vykoledovali podezření a ohrozili Albrechtovy aktivity.

Přestavěli starý vepřín na provizorní ubytovnu. Marianna si vzpomínala, jak tam navezli polní lůžka, z bývalé kuchyně přestěhovali pár stolů a zadrátovali okna ostnatým drátem.

Dělníci měli na otrhaných uniformách přišité P, které znamenalo Polák nebo polský dělník. Šéfoval jim Roland Zeppel, šafář ze statku. Říkal jim Untermenschen. „Podlidé“ – tak zněl nacistický termín pro neárijce: cikány, Slovany a na úplně nejnižší příčce Židy. Jsou to přece taky lidi, pohoršila se Marianna, když ten výraz použil poprvé. Musíte respektovat jejich důstojnost. Roland Zeppel vyrukoval s nacistickou příručkou o zacházení s cizími dělníky. „Nesměšujte polské dělníky s Němci. Nemají dovoleno jíst u stolu. Družit se s nimi zakazuje zákon.“

Marianna ho probodla pohledem.

Odjakživa toho člověka nesnášela. Vstoupil do strany mezi prvními, ale ani předtím se oblibě netěšil. Nic pořádného neuměl a nevynikal inteligencí ani vzděláním, takže nebylo divu, že ho stejně jako spoustu jemu podobných nadchla představa, že náleží k panské rase. Albrecht ho ale přes všechny Marianniny námitky nevyhodil. Znali se odmalička, navštěvovali ve Weisslau tutéž základní školu, hráli spolu fotbal, chodili tancovat na stejné venkovské bály. To bylo pro Albrechta důležitější než Zeppelovy politické názory. Zachovával vůči němu loajalitu a Roland Zeppel mu oplácel stejnou mincí.

A tak se milované panství von Lingenfelsových s tímhle chlapem u kormidla začlenilo do systému, který přes noc zavedl otrokářství. Roland Zeppel se začal producírovat s pistolí a poroučel dvaceti mužům z jiné části kontinentu. Pro Mariannu to byl další důkaz odpornosti nacismu. Přesto to akceptovala jako každodenní realitu. Když se ochladilo, posílala dělníkům deky navíc a starala se, aby měli dost brambor a polévky, ale je fakt, že z jejich dřiny těžila.

A když teď ležela na skládacím lehátku na Lingenfelsu a venku tábořilo plno Rusů, najednou si uvědomila, že si nevybavuje jméno ani tvář žádného toho polského dělníka. Na rozdíl od místních lidí, kteří se na polích plahočili před válkou a jejichž zázemí znala, o těch Polácích nevěděla vůbec nic. Jen to, že přišli z lágru Chełmno. A nikdy se nenamáhala zeptat se jich, čím byli a kde žili předtím, jestli mají rodiny, jaký život nechali za sebou.

Když do Weisslau dorazila Rudá armáda, propustila je Marianna na svobodu. Každému dala na cestu kus chleba, brambory a hrst říšských marek z toho mála, co jí zbylo, ale nijak se nepídila po tom, kam půjdou.

V okolí se vyskytly případy, kdy dělníci po příchodu Rusů majitele panství nebo dohlížitele zabili. Jakmile získali svobodu, ze všeho nejdřív se pomstili. Rusům to nevadilo; taky měli důvod se mstít. Dělníci z Weisslau si pro Mariannu nepřišli. Zato Roland Zeppel se celé dny schovával u sestry v podkroví.

Vzpomínky Mariannu přiměly prudce se na lůžku posadit. Byl to sice Zeppel, kdo se oháněl pistolí, ale statek, na kterém on a dělníci pracovali, patřil jí.

Venku před hradem se Rusové znova dali do zpěvu. Tentokrát spustili podivnou táhlou píseň prodchnutou srdcebolem a plnou hlubokých tónů. Cosi o řece Volze, tapisérii času a třpytivé nitce utrpení, kterou je protkaná. Byl to takový sborový žalozpěv – výraz pudového vojáckého smutku vyvěrajícího z hloubi duše.

Marianna ležela ve tmě na uzoučkém lůžku a naslouchala.

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

HRAD LINGENFELS, SRPEN 1945

Když se Benita probudila, spletla si strop sklepa se svou vězeňskou celou. Jak to, že je zase tady? Hrůzou se jí zježily vlasy a děs ji zaplavil až ke konečkům prstů na nohou. Ocitnout se zpátky ve vězení znamenalo, že přišla o Martina.

Ale ne, vždyť je tady a tulí se k ní svým teplým tělíčkem.

Zorientovala se: je na západě, na venkově, u Marianny na hradě Lingenfels.

Včera sem přitáhla banda Rusů. Neděsili ji tolik jako ten sen. Objala spícího chlapce oběma rukama a v duchu odříkala díkůvzdání, že zůstal naživu.

Když ji poslali do vězení, byla podruhé těhotná, i když to tenkrát ještě nevěděla. Jakmile to zjistila, stal se pro ni život klíčící v jejím lůně zdrojem útěchy: Connie je mrtvý a Martina jí vzali, ale není sama. Trávila dny šeptanými modlitbami a přebíráním růžence a zpívala děťátku, malé Martinově sestřičce, ukolébavky. S naprostou jistotou cítila, že je to holčička.

A pak dítě zemřelo. Život ho opustil, ale přesto se v ní drobné tělíčko dál umíněně choulilo jako kámen. Že je mrtvé, věděla dávno předtím, než ho její tělo vypudilo. Potrat byl příšerný. Dostala prudkou infekci dělohy a až do příchodu ruských vojáků ležela ve vězeňské nemocnici.

A jak tak střídavě upadala do horečnatého blouznění a zase se z něj probírala, probouzel se v ní intenzívní, podivně vytrvalý vztek na Connieho. Je to jeho vina, že je tady. Jeho vina, že jí vzali Martina. Jeho vina, že dítě umřelo. Kdyby neskončila ve vězení, bylo by určitě ještě naživu. Opustil ji kvůli svým vznešeným ideálům a tajným spiknutím – a kvůli pletkám s jinými ženskými. S Gigi Flagstaffovou, nestoudnou Američankou, co měla tu drzost ucházet se o její přátelství, s vyhlášenou berlínskou kráskou Margaretou Vederlanderovou... a bůh ví, s kolika dalšími. A Benita mezitím potrácela jedno dítě za druhým.

Trávila nespočet nocí sama s Martinem v jejich dusném nepohodlném bytě (tak odlišném od toho, o jakém snila, když se vdávala) a dívala se z okna na prázdné městské ulice. Connie je neposlal na venkov, jako to udělali se svými ženami a dětmi ostatní aristokraté. Jeho ovdovělá matka je nepozvala, ať se nastěhují k ní na staré sídlo Fledermannů, a Benita byla příliš hrdá na to, aby se jí doprošovala. Beztak to tam bylo příšerné a formální, všude protahoval průvan a dům stejně nakonec zničili Rusové a Connieho matku i zbytek služebnictva postříleli. Jenže v Berlíně měl Connie pořád spoustu práce, v jednom kuse někam cestoval. A tak nechával Benitu a Martina opuštěné, napospas řevu bombardérů, nekonečným útěkům do krytu a čím dál ponuřejší atmosféře města.

Tohle všechno mu zazlívala, když na svém nemocničním lůžku oplakávala dítě. A vespod bublal vztek, že o ničem nevěděla. Proč jí Connie neřekl ani slovo o svojí práci, když hodně jiných vdov toho vědělo tolik? Pokládal ji za tak hloupou, že by to nepochopila? Byl to pro ni konečný důkaz, jak se jeden druhému odcizili. Když 20. července 1944 poslouchala rozhlasové zprávy, nijak zvlášť ji nezneklidnily.

Později se bude za svoji nevědomost stydět. I za tu zuřivost a sebelítost, do nichž se v následujících horečnatých měsících zahalila. Tenkrát ji ale udržovaly při životě.

K Benitě pospávající na slamníku v ovocném sklípku Lingenfelsu začaly doléhat tupé rytmické rány. Ozývaly se slabě, ale nepřeslechnutelně. Okny do suterénu prosakovalo šedé světlo. Rozbřeskl se nový den. Přesněji řečeno čtvrtek.

Čtvrtek! S úlekem si uvědomila, že to duní sekera Herr Müllera. Byl to jeho poslední den ve zdejších lesích. Příští týden ho přesunou do lágru ve francouzské okupační zóně. Marianna už o jeho pomoc beztak nestojí. Dneska ráno asi přišel k hradu zadem, přes les, takže ruské vězně nezahlédl. Kdyby ano, klidil by se odtud. Nebo kdyby zahlédli oni jeho, donutili by ho, aby se klidil. Pokud by ho rovnou neodklidili navždy. Určitě by nejásali, kdyby se před nimi zčistajasna vynořil bývalý německý voják a nacista. Benita si uměla živě představit, jak by to skončilo.

Opatrně vstala. Dávala si záležet, aby neprobudila Lingenfelsovic děvčata a Martina, kteří tu taky spali na matracích přinesených seshora. Jen by jí překáželi. Bylo jí naprosto jasné, co musí udělat: musí Herr Müllera varovat dřív, než ho vězni objeví. Obula se, vzala si svůj nůž, který nosila všude s sebou, a po špičkách se vykradla ze dveří.

Kuchyň v přízemí zela prázdnotou. Marianna a Frau Grabareková asi šly spát do svých pokojů. V šedavém ranním přísvitu za oknem doutnaly zbytky hranice a nad ní Benita spatřila zčernalou vyvrženou mršinu; byl to až obscénní pohled. Kolem dokola se jako mrtví na bojišti povalovali spící muži s doširoka rozhozenými údy.

Tady nad zemí zvonila sekera Herr Müllera hlasitěji. Benita si přitáhla k tělu svetr a vyběhla kuchyňskými dveřmi na nádvoří. Na protějším konci se nacházela stará pekárna, odkud vedl do hradního příkopu otvor na vyhazování odpadu. Benita často vídala Fritze a Martina, jak tamtudy vylézají a seskakují na dno příkopu. Pak se vždycky přebrodili ke stupům vysekaným na druhé straně a vydrápali se na louku mezi hradem a lesem.

Bez dalšího rozmýšlení se k pekárně rozběhla. Ráno bylo chladné a svěží, svlačce šplhající po zdech se ještě neotevřely. Pod převislou střechou se probouzely vlaštovky, vylétaly z hnízd, kličkovaly a jako šipka se vrhaly střemhlav k zemi. Připomněly jí dětství – vlaštovky uhnízděné pod okapem přístaveb u blázince a mláďata vypadlá z hnízda na zem. Jeden rok se je pokoušela vypiplat, kapala jim do zobáčků mléko a vnucovala jim červy, které vyhrabala. Byly to takové hebké nadýchané kuličky, z dlaně k ní vzhlížely pomrkávajícíma lesklýma očkama. Ale nikdy to nezabralo. Umíraly jedna po druhé.

V pekárně bylo šero a zatuchlé vlhko. Už léta ji nikdo nepoužíval. Otvor našla snadno, nebyl zakrytý. Spustila se na všechny čtyři a vysoukala se ven. Musela seskočit z větší výšky, než se jí zamlouvalo, ale zavřela oči a udělala to. Při doskoku zavrávorala, ale neupadla. Přebrodit se přes zaneřáděný příkop ke stupům naproti už jí nedalo žádnou práci. Za chviličku stála nahoře. Z hradu se dostala a čekal ji jen krátký otevřený úsek k lesu.

Sekera znovu zaduněla.

Benita se nezdržovala ohlížením do míst, kde za hradem vykukovala stáj s doutnající hranicí a spícími Rusy. Radši se rozběhla hustou trávou do bezpečí lesa. Okraj byl zarostlý plevelem a nízkým křovím, které škrábalo a píchalo, ale sotva si toho všímala. Zachrání Herr Müllera. Je to v jejích silách, ona to dokáže. Z toho vědomí se jí zpotily dlaně a srdce se jí rozbušilo jako o závod – ale zároveň v ní narůstalo skálopevné odhodlání. Ji samotnou někdo zachránil tolikrát: Marianna, sousedka Frau Kesslerová v Berlíně, vězeňský dozorce, který ji poslal do nemocnice, a ne do koncentráku... a v jednu chvíli dokonce i Connie, její rytíř v zářivé zbroji, když ji vysvobodil ze života, který žila. Ale koho kdy zachránila ona? Nikoho. Dokonce ani vlastního syna.

Chvilku jí trvalo, než se její oči přizpůsobily lesnímu příšeří. Věděla, na které mýtině Herr Müller pracuje. V běhu se k ní proplétala mezi stromy a skoro ani nevnímala, že ji šlahouny ostružin chňapají za nohy a škubou za sukni.

Až skoro na místě si uvědomila, že bušení sekery ustalo. Dolehly k ní hlasy. Zastavila se a našpicovala uši, aby přes svůj rozbouřený dech slyšela. Mluvili spolu Herr Müller a nějaký další muž. Rus. A rozhovor nezněl zrovna přátelsky.

Přišla pozdě! To pomyšlení ji zdrtilo. Vyloučeno. To přece není možné. To nedopustí. Prodírala se k mýtině. Uprostřed stáli dva muži: Herr Müller a ruský voják s hrubě řezanými tupými rysy, v rozedrané uniformě Rudé armády. Cosi pronášel chraplavým hrdelním hlasem.

„Herr Müllere!“ křikla Benita a oba muži se po ní ohlédli.

„Přišla jsem vám říct –“ stěží popadala dech, „– že se máte vrátit.“

Herr Müller se zatvářil zmateně.

Rus se ušklíbl. „Šljucha,“ utrousil. Děvka.

To slovo Benita znala.

Tomu ostatnímu, co povídal, sice nerozuměla, ale význam pochopila z jeho úšklebku. Zapomněl na hádku s Herr Müllerem a vykročil k ní.

Zírala na jeho ošklivý obličej a dolíčky po akné napůl poschovávané pod rozježeným strništěm, a vtom jako by v ní cosi vybuchlo; tenhle blížící se muž najednou nebyl pouhý vězeň, který našel Herr Müllera dřív než ona, ale vtělení všech mužů, kteří jí kdy nadávali do děvek. Všech, kdo ji kdy týrali a bili a proráželi si do ní cestu se svým smrdutým dechem, čpavým pachem potu a vztekem na věci, za které její tělo neneslo vinu. Samozřejmě, že našel Herr Müllera první! Jak si mohla namlouvat, že dokáže zasáhnout? Není nic než hrouda masa hozená mezi psy, co se rvou. Už teď je polomrtvá, roztrhaná na kusy, rozžvýkaná, poplivaná. Takhle ji ten chlap vidí. Četla mu to v očích.

Ale to přece není pravda! Je matka syna, žena, které se už jednou povedlo utéct. Je vdova po odbojáři a přítelkyně Marianny von Lingenfelsové. Už není malá Benita Gruberová, hezká, ale bezvýznamná venkovská holka bez peněz a bez otce, která nic nezmůže. Vzchopila se a plivla tomu chlapovi pod nohy.

Pobavení z jeho výrazu zmizelo a vystřídala ho podrážděnost. Nechápal. Viděl v ní jenom její staré já. V přívalu zuřivosti, který ji zaplavil, sáhla do kapsy pro nůž.

KAPITOLA DVANÁCTÁ

BERLÍN, KONEC DUBNA 1945

Benitino poprvé nebylo nejhorší. Ten voják byl relativně čistý a dal jí jídlo – rohlík, dokonce s džemem, a pivo. Popadl pytel s jejím majetkem, který si nesla, a odkormidloval ji do dvora vybombardovaného domu v Neuköllnu. Ještě ani nestihla dojít z vězeňské nemocnice domů. Smál se a uculoval a hladil jí chodidla jako zamilovaný manžel. Výsledek jeho dobyvatelského úsilí byl jasný předem, takže bylo jedno, jestli mu bude ochotná vyjít vstříc. A přesto se ji pokusil získat, což se za daných okolností skoro blížilo romantice. Když ji konečně přimáčkl ke zdi dvora, choval se sice nechutně, ale ne surově; byl jen rozvášněný a zahleděný sám do sebe.

Podruhé, potřetí a počtvrté Benita poznala, co je to opravdový hnus. A bolest; nikdy by nevěřila, že tolik krve a křečovité, drásavé bolesti je možné zakusit jindy než při porodu.

A to byl pořád teprve začátek Konce s velkým K, kdy se ještě bojovalo v ulicích – rachotila palba z kulometů, propukaly šarvátky mezi posledními vyděšenými obránci z wehrmachtu a Spojenci, kteří je obklíčili. Blok po bloku se bojovalo o kontrolu nad městem. Ale Rusům v Meerstein Strasse už bylo jasné, že vyhráli. Ověšení kradenými hodinkami se motali nahoru a dolů po schodech, nasávali ukořistěnou whisky a sháněli se po holkách. Babičky ve třetím a šestém patře domu schovávaly svoje vnučky ve sklepě, který sloužil jako kryt, a když Benita nebo ostatní ženy vyšly přes den z bytu, chovaly se k nim jako k malomocným. Jenže Benita nemohla zůstat schovaná. Kdyby dřepěla ve sklepě, jak by našla Martina? A neměla matku ani babičku, které by jí tam pašovaly vodu a skrojky chleba. Frau Gruberová, Bůh žehnej jejímu ubohému otupělému srdci, byla už pět let po smrti.

Ty taky? Čtyřikrát? Šestkrát? Nejhorší jsou Mongolové. Ba ne, kozáci. Zlomili jí nohu. Nemůže močit. Přišla o rozum. Kdekdo o tom mluvil. Řeči, řeči, řeči... a otázky. Nevyptávaly se oběti, ale staré ženské a chlapi. Ti chlapi, těch pár, kteří zbyli, ti byli ze všech nejhorší. Předstírali soucit a hněv, ale ve skutečnosti chtěli poslouchat, představovat si. Obracel se jí z toho žaludek.

A po Martinovi pořád nebylo ani vidu, ani slechu, a neměla na koho se obrátit o pomoc. S každým uplynulým dnem cítila, jak ji opouští vůle k životu. Nacisté, kteří jí sebrali syna, se už vytratili. Rusové o ukradených dětech nic nevěděli a nezajímalo je to. Co znamená jedno ztracené dítě ve válce, která stála tolik životů?

Vyskytl se jeden voják, který Benitu „miloval“ – vysoký hubený kluk z Gruzie, věčně rozesmátý od ucha k uchu. Nosil jí čokoládu a sardinky a broskvové kompoty – delikatesy, které jeho jednotka zrekvírovala v nějakém místním nacistickém pelechu. Chtěl po ní, aby si ho vzala za muže. Tak to aspoň pochopila z jeho kostrbaté němčiny a pantomimy. Když zrovna nešlo o zabíjení lidí, byl to naiva. Vyrůstal s devíti sourozenci v jabloňovém sadu.

Právě s jeho pomocí získala přístup ke „kapitánovi“ distriktu – zřejmě jedinému člověku, který byl v kontaktu se světem mimo tenhle žalostný kout Berlína.

Kapitán byl mohutný přísný muž z Petrohradu – opravdový důstojník Rudé armády, žádný ubožácký odvedenec z nějaké země, ze které si Sovětský svaz udělal provincii. V mládí se účastnil Říjnové revoluce. U jeho mužstva to vyvolávalo zbožnou úctu. Byl pravý bolševik. A bolševici, jak Benita věděla, chtějí Němce vyhladit.

Kapitán se utábořil v bývalém Mulmanově pekařství, v přízemí nedotčeného domu za rohem od Meerstein Strasse 27. Když k němu Benitu přivedli, zvedl se zpoza pultu poprášeného moukou jako generál, který povstává za majestátním pracovním stolem. Měl bystrou, inteligentní tvář. Benita si před ním připadala jako nahá; znervózňoval ji.

Aha, naklonil hlavu ke straně, když mu vysvětlila, že hledá Martina. Poptám se. Pak pohlédl na Gruzínce, který ji doprovázel. Na první pohled bylo jasné, že není z lidí, kteří prokazují laskavosti zadarmo. A tak Benita začala být „jeho“, což pro ni bylo svým způsobem milosrdenství.

Byl tvrdý, ale ne krutý. A jeho náklonnost, pokud se tomu tak dá říkat, chránila Benitu před ostatními. Gruzínci nezbylo než vycouvat, stáhnout ocas mezi nohy a vrátit se ke snům o jabloňovém sadu.

Ale na tom nezáleželo. Po té zprávě už nezáleželo na ničem. Martin je mrtvý – tak jí to kapitán oznámil. Byl prý ve skupině „sirotků“ z nacistického dětského domova, které odeslali posledním vlakem do Buchenwaldu. Kapitán jí tu novinu sdělil věcně. Nepatřil k lidem, kteří plýtvají slovy, a i kdyby snad chtěl, neuměl na to dost dobře německy.

Benita na něj zírala a cítila, jak se svět od okrajů zatmívá. Všechno jako by se rozpadalo, až zůstala stát na posledním neviditelném kousíčku pevné půdy v nekonečném prázdném vesmíru.

Když ji potom kapitán přitáhl k sobě, opustila svoje tělo – to tělo, které už pro ni neznamenalo vůbec nic a které beztak brzy shnije. Místo toho se odebrala za svým chlapcem, za svým malým Martinem, přitulila si ho spícího k sobě, hladila mu jemné světlé vlásky a líbala ho na temeno jeho roztomilé hlavičky. Broukala mu ukolébavky, které mu zpívávala v noci, když se začal bát a zalezl si k ní do postele. A předala mu všechnu lásku, kterou bude potřebovat ve svém příštím životě.

A to byl konec Benity Gruberové, dívky, která vyrůstala na Krensig Strasse 7 a snila o tom, že se vdá za boháče. To byl konec Benity Fledermannové, Connieho nevhodné manželky, pošetilé husičky, která si zamčená ve svém bytě hýčkala zklamání. Ponuré detaily Connieho popravy, pobyt ve vězení a potrat dcerky – to nebylo vůbec nic ve srovnání se ztrátou syna. Pro Benitu „Konec“, jak tomu budou Němci v nadcházejících letech říkat, znamenal právě tohle.

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

HRAD LINGENFELS, PROSINEC 1945

Martin byl příliš malý na to, aby si pamatoval předválečné Vánoce. Historky, které mu vyprávěly Elisabeth a Katarina, mu zněly nepravděpodobně, jako pohádky. K večeři pečená husa, Glühwein, doma upečené Zimsterne, pomeranče se zapíchaným hřebíčkem. Vánoční dárky, balíčky s ponožkami, stuhami do vlasů, čokoládovými bonbóny a knížkami. Elisabeth mu líčila, že jí táta jednou dal opravdového bílého králíka v barevné klícce.

Martina obzvlášť zaujaly večírky – tolik lidí se scházelo, aby spolu slavili, a ne ze strachu. Pokud se pamatoval, zažil hodně lidí pohromadě jedině v krytech nebo na manifestacích nebo na přelidněných ulicích, kde se tísnily vyděšené davy.

„Letos si uděláme hezké Vánoce,“ ohlásila Marianna prvního prosince. Nevadilo, že mrzne a jídla je dokonce i tady na hradě pramálo. Prostě si to tak naplánovala. První adventní neděli upeče Stollen. Všichni se tvářili pochybovačně, nejen kvůli přídělovému systému, ale i proto, že ji nikdy v životě neviděli péct. Stála si ale na svém. Šetřila si na to mouku a cukr od září.

A tak děti vyzdobily kuchyň. Děvčata vyrobila ze slámy a kousků vlny z rozpáraného svetru křehké hvězdičky a navěšela je na čerstvě nalámané větve jehličnanů.

„Milý Bože, děkujeme ti za vše, co máme, když tolik lidí nemá nic. Máme jeden druhého, máme jídlo, máme střechu nad hlavou a jsme zdraví,“ začala Marianna odříkávat každý večer před jídlem. To byla novinka. Předtím – než nastal Konec a než se přestěhovali na hrad – nábožensky založená nebyla. Elisabeth a Katarině její nová zbožnost nevoněla. Martinovi se ale líbil zvuk Mariannina hlasu, když vyjmenovávala, zač mají být vděční, a mluvila o utrpení ostatních. Nikdy neuškodí vědět, že existují lidé, kteří jsou na tom hůř než vy.

„Věříš v Boha?“ zeptal se matky jednou v noci, když usínali ve svém pokojíku nad kuchyní. Dech se mu u pusy srážel v bílé obláčky.

„Nevím,“ odpověděla a dokonce i ve tmě vycítil, že jí ta otázka vehnala slzy do očí.

Zlobilo ho to – že se každou chvíli rozbrečí. Pořád měla slzy na krajíčku, zarudlé oči, chvěla se a chovala se nejistě. Těsně po návštěvě Rusů na tom sice byla hůř, ale i teď ji rozbrečela kdejaká maličkost. Očividně i zmínka o Bohu.

Martin v Boha věřil. Jak by ne? Odmítal se smířit s představou, že tam nahoře neexistuje nic lepšího, žádný božský balzám na chaos, který kolem sebe viděl na zemi. Nepokládal Boha za vysvětlení, ale za hojivou mast – za moudrou, přísnou postavu na trůně v oblacích, která shůry shlíží na ty dole. Moc pěknou práci v posledních sedmi letech odvádí, neodpustila si Elisabeth, když se jí ke svojí víře přiznal. Jenže válku a všechny ty hrůzy přece nezavinil Bůh; byli to lidé, pomyslel si Martin. Věděl ale, že nemá cenu se s Elisabeth hádat. Namítl by, že Bůh vládne jenom na nebesích. Jenže Elisabeth zjevně čekala, že se bude vkládat i do pozemských záležitostí.

Venku klesala teplota k rekordním hodnotám. Kapičky u nosu, dech a slzy okamžitě mrzly. Po celém Německu lidé hladověli. Ať ochutnají vlastní medicínu, prohlašoval britský rozhlas. Za války jsme hladověli my, aby Němci měli co jíst, tak ať teď sklidí, co zaseli. Tehdy poprvé Martinovi došlo, že na nepřátelské straně jsou i děti – nejen vojáci, ale i kluci a holky.

Vlastně je to fér, řekla Marianna, i když s nejistotou v očích. Parchanti, zanadával Fritz a za trest ho poslali nahoru do pokoje. V Berlíně lidé rozebrali na topivo všechno, co zůstalo z rozbombardované zoo. A povídalo se, že ve velkých městech po celé zemi jedí slimáky a krysy a jiná drobná zvířata. Lidé z městeček jako Tollingen a Momsen se o víkendech vždycky vyhrnuli na venkov a škemrali o nějaké zbytky k jídlu.

Tady na hradě ale měli jakžtakž teplo a nehladověli. Radši se moc nevzdalovali od kuchyně a svých pokojíků nad ní. Na vlhké severní stěně velkého sálu se srážela námraza a voda na dně příkopu ztuhla v led, ale lampy příjemně zářily a v obrovské peci plápolalo palivové dříví od Herr Müllera. Střídavě se o ni opírali a hřáli si záda. A nosili několik vrstev oblečení.

Od příjezdu Grabarekových se na hradě žilo příjemněji a spořádaněji. Frau Grabareková uměla báječně vařit. Dokázala z primitivních surovin vyrobit celkem slušnou kaši, z cukrové řepy uvařit sirup a šikovně kšeftovat na černém trhu. Vracela se z města s opravdovou pšeničnou moukou na pečení, cukrem a dokonce i černým čajem. Byla mnohem praktičtější než Martinova matka nebo Marianna: přiměla kluky žvýkat smrkovou kůru, aby se jich nechytaly bakterie a viry, zašila Martinovi díry v kapsách a na košili, kterých si nikdo jiný nevšiml. Mazala mu rozpraskané tváře lanolinem, a když chytil protivný kašel, dávala mu na prsa obklady. Starala se o každodenní tělesné potřeby. Svým způsobem mu připomínala Frau Vortmüllerovou z dětského domova, po které se mu občas tajně zastesklo.

Grabarekovi chlapci Anselm a Wolfgang byli ještě zamlklejší než jejich matka, ale Martinovi, který už měl plné zuby Fritzova ustavičného brebentění, to vůbec nevadilo. A vyznali se ve věcech nutných k přežití: uměli najít brambory zapomenuté při sklizni, chytat králíky a lhát.

A taky uměli štípat dříví, což bylo důležité, když tu teď už nebyl Herr Müller.

Tu noc, kdy Rusové zabili koně Herr Kellermana, se stalo něco zlého. Něco tak strašného, že se na to Martin radši ani neptal. Časně zrána se u kuchyňských dveří objevil Herr Müller, nesl Martinovu matku. V jeho náručí vypadala jako děcko. Držela ho kolem krku a tvář měla zabořenou do jeho hrudníku. A byla celá od krve. Měla ji všude – ve vlasech, na blůze, dokonce i na obličeji. Martin nikdy v životě tolik krve neviděl.

Na okamžik se nikdo nezmohl na řeč, jen mlčky zírali – ten pohled na ně byl prostě moc. Až pak začala Marianna chrlit otázky: Co to má znamenat? Kde jsi byla? Jsi v pořádku? Ach můj Bože, dobrý Bože, Panno Marie, matko Boží... A holky se rozječely a zavládl zmatek, dokud Frau Grabareková neposlala děti zpátky do sklepa.

Když je zase zavolala nahoru, byla už Martinova matka zavřená ve svém pokoji, Herr Müller pryč a po zkrvavených šatech nikde ani stopy.

Nesmíme o tom nikdy nikde mluvit, kladla jim ten den večer na srdce Marianna, a všechny děti byly tak vyděšené, že se radši nezeptaly: O čem? Dokonce ani Elisabeth.

Den nato Rusové odešli. Jeden z nich zmizel. Jejich vůdce se přišel k hradním dveřím zeptat, jestli ho neviděli, a Martin schovaný v tmavém koutě slyšel Frau Grabarekovou odpovídat: Vlastně ano. Nemohla jsem spát a dívala jsem se o půlnoci z okna. Viděla jsem někoho scházet dolů z kopce. Martin byl jediný, kdo ten rozhovor slyšel.

Několik dalších týdnů si Lingenfelsovic děti šuškaly o tom, co se stalo, ale před Martinem pokaždé okamžitě zmlkly. Už se na něj zase dívaly se soucitem. Být Benitin syn je zřejmě k politování. Byla ta krev její? A proč byla venku, a ne ve sklepě? Jak ji Herr Müller našel? V Martinovi ty otázky hlodaly, ale nepoložil je. Na odpovědích nezáleželo. Herr Müller ji zachránil, o tom Martin nepochyboval. Tak proč mu Marianna řekla, ať se už nevrací?

Benita zůstala nahoře dva týdny. Když sešla dolů, chovala se stejně nejistě a nervózně, jako když ji našli v Berlíně. Můj zlatý chlapečku, můj milovaný chlapečku, opakovala pořád dokola a tiskla Martina k sobě.

Den před Vánocemi předala Marianna dětem balíčky od amerických kvakerů. Byly plné úžasných věcí: pomerančů, zubních kartáčků, čokoládových tyčinek, plechovek čehosi, co se jmenovalo Kraftův sýr, a žvýkaček. Provázely je ručně psané kartičky od amerických dětí a obrázky nakreslené pestrobarevnými voskovkami. Na té Martinově byla hnědobílá kočka s červenobíle pruhovanou mašlí. Stálo tam napsáno Na důkaz dobré vůle naší země a podpisy: Amy (osm let) a Roger (šest let). Martin se pokusil představit si Amy a Rogera a krabičku voskovek, kterými ten vzkaz namalovali. V duchu je viděl, v čisťounkém oblečení z obchodu a nových botách s neprošlapanými pevnými podrážkami. Vsadil by se, že každý má svoje vlastní kolo a že nechávají jídlo na talíři nedojedené. Nepředstavoval si to ani tak ze závisti, jako spíš s úžasem – je to ale báječná věc, být Američan!

„Nechte si polovinu toho, co je v balíčku, a pak najděte někoho, s kým se podělíte o tu druhou,“ vybídla děti Marianna. Dárky dostaly jen proto, že byli Opfer. Pro všechny děti z Ehrenheimu jich nebylo dost. A i když Marianna místními lidmi opovrhovala, příčila se jí nerovnost.

Jediná Elisabeth vykázala dost odvahy – nebo pošetilosti –, aby protestovala.

„Za trest jsi právě přišla o půlku svého dílu,“ oznámila Marianna. „I tak jsi na tom líp než většina německých dětí.“ Pak si už nikdo nestěžoval.

A tak se odpoledne – zatímco Marianna šla vypomáhat do tábora pro vysídlence, Ania vařila vánoční omáčku, Benita odpočívala a Fritz ležel v posteli s horečkou – děti nabalily do dalších vrstev oblečení a vydaly se do Ehrenheimu; nesly polovinu svých čokoládových tyčinek a žvýkaček jako tři králové přinášející dary.

„Já si ty svoje sním sama,“ prohlásila Elisabeth.

Katarina se ale zatvářila tak zděšeně, že Elisabeth chtě nechtě vzala svoje slova zpátky. Tou dobou jí bylo třináct. Prohlašovala, že nebýt války, nebýt toho všeho, učila by se hrát na klavír, četla by zajímavé knihy a chodila do tanečních. Místo toho má jen Bibli a tři svazky Goetha, které četla už miliónkrát. A tancovat může leda tak s bratrem „nemehlem“. Projevila náznak zdvořilosti, když ze svojí tirády vynechala Martina a kluky Grabarekovy.

Katarina a Elisabeth se usnesly, že se o dárky podělí v dětském středisku v táboře pro vysídlence. Často tam chodily s matkou, která v táboře pracovala jako dobrovolnice, takže se s některými dětmi znaly. Marianna bude mít z jejich rozhodnutí radost.

„Chceš jít s námi, Martine?“ zeptala se Katarina.

Martin odmítl. Přidal se k Anselmovi a Wolfgangovi. Ve společnosti holek, které v jednom kuse brebentily, dělaly si s něčím starosti a handrkovaly se, trávil víc času, než mu bylo milé. Grabarekovi na rozdíl od nich mlčeli a měli pochopení. Při dorozumívání si vystačili s pohledy a přikývnutími. Dokázali si hrát tak, že si cestou přes pole kopali kamínek, a obešli se přitom bez vymýšlení pravidel. Martin jejich soběstačnost obdivoval. Jsou z jiného těsta, řekla by o nich Frau Vortmüllerová. Nebylo by to hodnocení, ale postřeh. Martin si získal jejich důvěru svou vlastní mlčenlivostí a přizpůsobivostí. A tak mu prozradili ledacos o své cestě na západ – jak hledali, kudy obcházet kontrolní stanoviště SS, a přespávali v promrzlých polských lesích. Jak v Drážďanech v onu noc, kdy došlo k tomu slavnému bombardování, prchali z rozpáleného podzemního krytu – jak ulice hořely a stromy plápolaly jako pochodně a na chodnících tál žárem asfalt. Jaké to bylo předtím, když jste žili na východě? zeptal se jich jednou, ale zmlkli, jako když utne. Víckrát už se nezeptal.

Na Štědrý den vládlo ve městě ticho. Obvykle tu pracovní čety složené z místních lidí rozebíraly a odklízely trosky továrny na porcelán, kterou si letci RAF spletli se zbrojovkou, ale dnes Američané všem dali den volna. Když se neozývalo řinčení a bouchání, slyšel Martin nové, běžnější zvuky – dětský pláč, otevírání a zavírání dveří, okenici narážející ve větru do zdi a celé hejno nějakých čiperných nebojácných ptáčků, kteří o překot čiřikali ve větvích holého stromu.

Držel se Grabarekovým v patách a nevyptával se, kam jdou. Zavládlo mezi nimi nevyřčené srozumění, že udělá totéž, co oni. Vedl je Wolfgang. Byl mladší než Anselm, ale silnější a odvážnější. Martina snášeli jen proto, že se je nesnažil komandovat ani nutit do her, jako to dělal Fritz. Když byli pohromadě i s Fritzem, sloužil jim Martin jako most.

Prošli kolem kostela, zamrzlého mlýnského rybníka a rozbombardované továrny a kráčeli přes náměstí, na kterém byly vývěsní tabule a plakátovací plochy polepené americkými plakáty. TYTO HANEBNOSTI MÁTE NA SVĚDOMÍ VY, hlásaly nad fotografiemi mrtvých těl, nahých a vychrtlých, naskládaných na sobě jako kusy dříví na otop. Na jedné zíral do objektivu nějaký chlapec dřepící na bobku za plotem z ostnatého drátu. Pod kůží mu vystupovaly kosti.

Hoši míjeli plakáty bez povšimnutí. Už je znali. Když je Američané vylepili, Marianna sem nahnala celé osazenstvo hradu, ať se jdou podívat. „Tohle je dílo Hitlera a jeho lidí,“ řekla. „Nenechte si od nikoho namluvit, že jeho smrt je tragédie.“ Katarina se dala do pláče a kolemjdoucí na náměstí se po nich ohlíželi. Zastavit se a zírat je špatné, pochopil Martin. Zastavit se a zírat znamená přiznat vinu. TOHLE MÁTE NA SVĚDOMÍ VY, píše se tam přece. A „vy“ platí jen pro toho, kdo ta slova čte.

Jenže Martin se na ty strašlivé obrázky dívat chtěl. Propaganda, prohlašovali ehrenheimští, ale Martin věřil Marianně. A v těch výjevech spatřoval nesmírnost a hrozivost světa ležícího za tím, který zná – nebezpečí a hrůzy daleko horší než všechno, co on sám zažil. Chlapec na fotografii na něj hleděl jako obličej zírající zpod vrstvy ledu na rybníce. Martinovi připadalo, jako by mu ležel přímo pod nohama.

Dnes ale držel svižné tempo s Anselmem a Wolfgangem. Procházeli skrz městečko na opačnou stranu, úzkými uličkami pro pěší, kolem řady krásných vil, které dřív patřily nejprominentnějším ehrenheimským nacistům, a teď je Američané zabavili a ubytovali v nich vyhnance. Pak vyšli z města ven, zpátky do volné krajiny. Nebe se jim táhlo nad hlavou studené a šedé jako břicho leklé ryby. Kráčeli po silnici přes namrzlé louky pohroužené do stínu zubatých zasněžených horských štítů. Mířili na západ k francouzské zóně. Hranice ležela nedaleko. A Martin konečně pochopil: jdou do francouzského lágru pro německé válečné zajatce.

„Qu’est-ce que vous voulez?“ zeptal se jich francouzský strážce, když došli k bráně. Tábor sídlil ve vojenských kasárnách; byl to shluk nízkých baráků obehnaný drátěným plotem. Wolfgang odpověděl německy: „Jdeme navštívit tátu.“ Martin na něj zmateně pohlédl. U brány visel nápis NÁVŠTĚVY POVOLENY POUZE RODINNÝM PŘÍSLUŠNÍKŮM.

„Návštěvní zóna je tamhle.“ Strážce ukázal na úsek plotu napravo. Postával tam houf lidí, většinou žen a dětí. Nesli dárky – cigarety, brambory, sádlo a plátky soleného vepřového – zabalené tak, aby šly prostrčit drátěnými oky.

Vězni stáli seřazeni na druhé straně plotu.

„Koho hledáte?“ zeptal se hubený dlouhokrký vězeň v otrhané uniformě gestapa s odřezanými insigniemi.

„Franze Müllera,“ odvětil Wolfgang a pohlédl na Anselma. Martin se nervózně ošil. Herr Müllera neviděli od té příhody s Rusy.

Muž s dlouhým krkem křikl jméno přes rameno, tam štafetu přebral další a další, až doputovala do baráků. Chlapci si pro sebe zabrali kousek místa u plotu a čekali. Na druhé straně se potulovaly skupinky vězňů s rukama vraženýma hluboko v kapsách a dech se jim u úst srážel v páru. Jiní se navzdory mrazu opírali o zeď, čepice stažené do očí. A pak se jako zázrakem objevil Franz Müller a kráčel směrem k nim; na široké, jindy netečné tváři měl nelíčený úžas. Bylo to divné a znepokojující, vidět ho tady mezi těmi politováníhodnými chudáky. Za drátěným plotem z něj šel větší strach, než když kácel stromy v jejich lese. Martin pohlédl na Anselma a Wolfganga. Ale ti se k jeho překvapení dívali jinam, jako by vyhlíželi ještě někoho.

„Tumáte!“ řekl Martin jako první. „Tohle jsme vám přinesli.“ Zmrzlými prsty prostrčil plotem svoji půlku čokoládové tyčinky a plechovku sýra.

„Mně?“ podivil se Herr Müller a pozorně si je měřil.

Martin přikývl.

„Vědí vaše mámy, že jste tady?“

Martin zavrtěl hlavou.

„Aha.“ Müller jako by nad tím přemítal. „Je to od vás hezké.“

Chlapci podupávali nohama, aby se zahřáli.

„Neznáte náhodou nějakého Brandta?“ prohodil Wolfgang. Znělo to trochu zadýchaně, jako by ta slova ze sebe páčil.

Müller svraštil obočí. „Myslím, že ne. Odkud je?“

Grabarekovi si vyměnili pohled. „Z Povartí,“ odpověděl tentokrát Anselm.

Müller zavrtěl hlavou.

„To je váš táta?“ zeptal se Martin; nedokázal si prostě pomoct.

„Ne,“ odbyl ho drsně Wolfgang. „Náš táta je mrtvý.“

Tak kdo tedy? měl na jazyku Martin, ale zůstal zticha.

Müller si je mlčky prohlížel. „No, tak vám teda moc děkuju,“ řekl konečně. „Dávejte na sebe pozor. A na svoje mámy taky. A už sem nechoďte.“

Na Boží hod vánoční pořádala ehrenheimská katolická církev veřejnou mši a všichni obyvatelé Lingenfelsu se neochotně vypravili ven do zimy a z kopce dolů. A to přesto, že kromě Martinovy matky byli všichni protestanti.

„Katolík, protestant, Žid... takové nesmysly,“ obořila se Marianna na Elisabeth, když na to upozornila. „Z toho dělení vzešel jenom žal.“ Její nově objevená zbožnost zřejmě žádné dělicí linie neuznávala.

Ten večer ale bylo všechno jinak. Večerní bohoslužba byla otevřená všem a měl ji doprovázet ehrenheimský orchestr, který se sešel poprvé po letech. „Hrají dobře,“ připouštěla Marianna. „Dirigent zamlada studoval v Berlíně. Nikdo nečekal, že se vrátí domů.“

Dokonce i Martinova matka, která jinak v zimě nevytáhla z hradu paty, se nabalila do starého Mariannina kožichu a scházela s nimi dolů po měsícem zalitém úbočí. Zamířili ulicemi k šikmé kostelní věži vyhlášené široko daleko. Když tu vysokou věž se šindelovou střechou před staletími postavili, mířila kolmo k nebi, ale vlivem nějaké konstrukční vady se mírně naklonila na jih. Jako německá duše, vtipkovala Marianna. Ráda by k nebesům, ale stáčí se k peklu.

Na bohoslužbu se vypravilo snad celé městečko. Lidé zachumlaní ve svých nejteplejších kabátech a dekách se vlekli do schodů nevytápěného kostela a kývali jeden druhému na pozdrav. Byli to většinou starci, ženy a děti, ale vyskytlo se mezi nimi i pár mužů, protože z nemocnic, zajateckých táborů a podobných míst se začínali postupně belhat domů němečtí vojáci.

Uvnitř panovala pochmurná, ale slavnostní atmosféra. Všichni si přinesli lucerny a dlouhé svíčky – tehdy to byla drahocenná komodita – a po trámech krovu poskakovaly a tančily stíny. Připomínaly Martinovi ilustraci z Bible Frau Vortmüllerové – duše zatracenců hořících v pekle. Dole se ve světle mihotavých plamínků chvílemi vylouply z přítmí vybledlé fresky: povlávající roucho svatého Pavla, nahé zkrvavené Ježíšovy nohy, strnule přísná tvář anděla, kterého by se Martin bál potkat. Místo rozety rozbité při bombardování zel zubatý otvor a za ním se černalo nebe poseté zářivými zimními hvězdami.

Bohoslužba začala a pro Martina, který navštívil kostel za svůj život jen párkrát a katolickou mši jakživ neviděl, to byl naprosto nový zážitek. Samé latinské zpěvy, vůně kadidla a nesrozumitelné modlitby. Z kamenné podlahy a zdí čišel chlad a Martinovi mrzl dech u pusy, kdykoli ji otevřel. Farář pomalu vystoupal na kazatelnu a promluvil. Byl starý a hlas mu zkreslovala ozvěna. „Slavíme svátek Krista krále. Nadchází čas rozjímání o našem ukřižovaném Pánu a příležitost napodobit jeho pokoru...“

Ozvalo se pokašlávání a lidé neklidně poposedávali. Martin se zadíval na svoji rodinu, pokud se tomu tak dalo říkat. Marianna seděla rovně jako svíce a se svraštělým čelem pozorně sledovala každé slovo. Elisabeth se vedle ní rozhlížela po shromáždění věřících a všímala si, kdo tu je. Katarina se tiskla bokem k sestře, aby se zahřála. A Fritz, hlavu skloněnou ve zdánlivém soustředění, si vyškrabával do hrubé látky kalhot nějaký vzor. Chlapci Grabarekovi, opření rameny o sebe a s tmavými hlavami jedna jako druhá, tvořili samostatný ostrůvek. Něco si mezi sebou předávali – že by nějaký vzkaz? Oblázek? Těžko říct. A Ania působila stejně neproniknutelně jako vždycky, očima spočívala na faráři, ale v duchu viděla něco jiného. Martinova matka seděla hned vedle něj z druhé strany. Pohroužila se do obřadu nejvíc ze všech: vzhlížela ke kousku nebe zarámovanému rozbitým oknem, rty pootevřené a v očích zjihlý pohled ženy, která stanula tváří v tvář dobrotivému Bohu. Martin se k ní natáhl a vzal ji za ruku. Trhla sebou, jako by ho viděla poprvé v životě. Ale úsměv, který následoval, zazářil jako sluneční záblesk na ztemnělém poli. A Martina jeho schopnost přinášet jí radost aspoň projednou těšila, a ne děsila.

Když kněz skončil, zavládla v zástupu téměř hmatatelná úleva. Kázání nikomu nevneslo do duše mír; pokání, odpuštění, spravedlnost, hřích, to všechno tehdy ještě byly mlhavé abstraktní pojmy, které se nijak netýkaly jejich všedních každodenních životů.

Potom se na židlích přinesených z domova usadili v popředí hudebníci a začali ladit nástroje. Jak se jim je povedlo v posledních letech schovávat? Zdálo se jako zázrak, že válka ušetřila něco tak křehkého, jako jsou housle nebo harfa. Když se připravili, kostel ztichl. Nabalení hudebníci pozvedli smyčce a zatajili dech. A dirigent, drobný mužík v plstěném klobouku, zdvihl taktovku. Ticho se prohloubilo a ve vzduchu se vznášelo nenasytné očekávání. Kvůli tomuhle sem lidé přišli. Poslouchat hudbu. Už ji neslyšeli tak dlouho.

Dirigent se rozmáchl taktovkou nad hlavu, orchestr ožil a spustil. Hudba, Beethovenova Devátá, zahájila mohutným nástupem: housle a trubka zaútočily s takovou vervou, že lidem rázem vyhnaly z hlavy všechny myšlenky i strasti. Vzdáleně to připomínalo válku – dunění kroků, rachot tanků, svist a burácení letadel nad hlavou, výbuchy bomb. Obecenstvo ani nedýchalo a zatínalo prsty do lavic. Méně velkolepá, jemnější hudba by se minula účinkem. Cokoli něžnějšího by je rozplakalo, plakali by a už nikdy nepřestali. Sice sem přišli, ale vnitřně silní nebyli. Udělali by všechno, jen aby se uchránili před smutkem.

Martina hudba uchvátila; už nebyl tělem z masa a kostí, nezábly ho nohy a neškrundalo mu v břiše hlady, ale jako prázdnou nádobu ho naplnily tóny, pohltilo ho cosi staršího, většího a trvalejšího než on sám. Tuhle skladbu lidé hráli a poslouchali i dřív a budou ji hrát a poslouchat znovu, nejen v tomhle kostele, ale všude na světě – lidé žijící v různých podmínkách a různých dobách. A těmhle hudebníkům a tomuhle publiku bylo na prchavý okamžik dovoleno vznést se na jejích křídlech.

Když dohráli, nikdo nepromluvil. Potlesk dozněl a kostel opět zaplnily neohrabané šouravé kroky a zima. Jednomu houslistovi vypadl z promrzlých prstů smyčec. Dirigentovi visela z nosu nudle jako rampouch.

Ale jakmile vyšli ven z kostela, zjistili, že noc je náhle černější, hvězdy zářivější, obrys plotu, střechy a silnice ostřejší a krásnější – a tváře lidí vypadaly podivně obnažené.

V budoucnu bude Martin na tuhle noc vzpomínat jako na noc, kdy poprvé – a jednou jedinkrát – spatřil Němce plakat na veřejnosti ne proto, že jim zemřel někdo blízký, že jim vybombardovali domov nebo že trpí bolestí, ale spontánně, v prudkém pohnutí. Na kratičký okamžik se přestali skrývat jeden před druhým a odložili masky citového chladu, praktičnosti a odtažitosti. Hudba rozvířila zatuhlou sedlinu jejich paměti, sedřela vrstvy hrůzy a hanby a nabídla jim drahocenné útočiště, kam se mohli uchýlit se svým sdíleným hněvem, zármutkem a výčitkami svědomí.

Po mnoha letech se Martin, už jako profesor, pokusí najít slova a vyjádřit sílu sounáležitosti ve světě, který přetím sounáležitost zdiskreditoval – a odhalit, jaký účinek má hudba a kam až jsou lidé ochotni zajít, aby ji mohli vyluzovat a poslouchat. Pokusí se dokázat, že hudba a umění všeobecně jsou nejzákladnější potřeby lidské duše. Že nejde o přepych, ale o nutkání. Vybaví se mu to pokaždé, když půjde do muzea nebo na koncert nebo do divadla a bude čekat v dlouhé frontě lidí před vchodem.

V tu chvíli ho ale hudba prostě jen povzbudila.

Cesta domů byla magická. Nikdo se neškaredil a nemrzoutil. Protože tahle vánoční noc je povznesla nad skličující jednotliviny jejich životů a umožnila jim, aby se stali částečkou věčnosti.

ČÁST II

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

TOLLINGEN, KVĚTEN 1950

Benita si zamilovala byt, do kterého se s Mariannou v Tollingenu nastěhovaly. Ve srovnání s Ehrenheimem byl Tollingen málem velkoměsto. Jejich byt se nacházel na náměstí, v pohodlném domě z přelomu století, kterého se válka kupodivu skoro nedotkla. Nyní patřil dánskému podnikateli a ten dal zbrousit a nalakovat parketové podlahy, zasádrovat díry po střelách v průčelí a pronajal byty nejvýznamnějším občanům města. V tom jejich byla spousta světla i prostoru a dýchala z něj aristokratická elegance, jakou si kdysi Benita pro svůj domov vysnila.

Tollingen po válce opět ožil. Po létech hladovění a nedostatku nabízely výlohy obchodů už zase šicí jehly, zápalky, pomeranče a módní obuv. Z oken pekáren voněly čerstvé bochníky chleba. Police lékáren přetékaly mastmi a léky.

„My Němci ale dokážeme vzít za práci, co?“ říkávala s oblibou Marianna při pohledu na tu novou hojnost. „Dejte nám úkol a my ho dotáhneme do konce – a nebudeme ztrácet čas ohlížením nazpátek.“ Pronášela to se svým typickým sarkasmem, jako by to ve skutečnosti byla vada, jedna z těch, kvůli kterým svými krajany opovrhuje. Benita to nechápala. No tak jsou Němci pracanti! No tak se neohlížejí nazpátek! Proč by to dělali – za daných okolností? A vůbec, copak i Marianna není Němka?

Ale v hloubi duše ji Mariannino pohrdání německou pracovitostí těšilo. Jí samotné odjakživa otloukali o hlavu, že se má stydět za to, že je líná a věčně zasněná, a teď najednou Marianna, dříč a morální vzor ve všem všudy, přičítá lenivosti a bujné fantazii zdání ctnosti.

Dnes bylo výjimečné ráno. Benita, Marianna a děti – nyní osmnáctiletá Elisabeth, šestnáctiletá Katarina, třináctiletý Fritz a Benitin Martin, který pro ni byl ve svých jedenácti pořád ještě děťátko – společně vyrazili na Aniinu svatbu. Ania si brala Carstena Kellermana. Mariannu ten svazek těšil, Benitu skličoval. Chudák Ania, o třicet let mladší než nastávající manžel, bude muset do konce života koukat v posteli na jeho paťaté nohy a čichat smrad jeho zkažených zubů a zelí. Vážně to chceš? zeptala se Anii, když se tu novinu dozvěděla. Samozřejmě, odvětila Ania. Carsten je dobrý člověk a moji kluci mu budou vypomáhat se statkem. „Budou vypomáhat“ si Benita vyložila jako eufemismus pro „zdědí ho“. Herr Kellerman děti neměl a Ania Grabareková byla praktická žena. Vdávala se, aby synům zajistila solidní budoucnost.

Marianna naopak měla z jejich sňatku radost. Od první chvíle, kdy přijela na Lingenfels, znala Herr Kellermana jako loajálního souseda a správce. A navíc nikdy nebyl nacista, což podle ní automaticky svědčilo o charakteru. Že je to starý a ošklivý nemluva, jí ve srovnání s loajalitou a zdravými politickými názory připadalo vedlejší.

Benitě neuniklo její dvojí měřítko. Marianna byla rozená dohazovačka, zvlášť když šlo o ženy, které přijala pod svá ochranná křídla. Z Aniiny svatby byla nadšená, ale na nové manželství pro Benitu kladla mnohem vyšší nároky – snažila se jí podsouvat příslušníky svých vlastních společenských kruhů, například významné členy odbojového hnutí, které měla prokádrované politicky i společensky. Tak proč se spokojí s tím, že si Ania vezme starého statkáře? Vždyť Aniin manžel byl taky odbojář. Je to snad proto, že byl Polák? Anebo to nějak souvisí přímo s Aniou? Pokud jde o prostý původ, jsou na tom přece Benita s Aniou stejně, jak Marianna neopomněla při jejich seznámení zdůraznit. Ať už ten rozdíl pramenil z čehokoli, Benitě bylo jasné, že se k němu Marianna ze studu nepřizná.

Dodnes jí chvílemi připadalo legrační, že bydlí s Mariannou v jednom bytě. Kdyby jí to tehdy na hraběnčině oslavě někdo předpověděl, zaťukala by si na čelo. Šlechtična z von Lingenfelsů a rolnická holka – prapodivná dvojice. Smála by se, až by se za břicho popadala.

Dnes už na Lingenfelsu nikdo nebydlel – hrad byl příliš studený, příliš velký a příliš odstrčený od světa. A doteď tam nezavedli vodovod ani elektřinu. Marianna Ehrenheim odjakživa nenáviděla a nový domov v Tollingenu se jí líbil stejně jako Benitě. Měla to odtamtud blíž do tábora pro vysídlence, kde trávila tolik času, a bydlely kousek od nádraží, takže se snadno dostala do Mnichova. Novým Bürgermeisterem se stal Albrechtův starý přítel. A v bytě měly spoustu místa. Jaký by mělo smysl, aby dvě vdovy vychovávaly děti každá zvlášť? prohlásila, když s tím nápadem přišla. Jsou už skoro jako sourozenci, tak proč je od sebe trhat? Pomlčela o tom, že i když Benitě – konečně! – přiznali po Conniem důchod, zůstává i s Martinem odkázána na její štědrost. Kdyby měli žít za své, skončili by v nějakém stísněném šedivém činžáku nově postaveném na předměstí.

„Benito,“ zavolala Marianna. Její kroky klapaly dlouhou chodbou bytu s charakteristickou, nezaměnitelnou rozhodností. „Benito!“

„Už jdu!“ křikla Benita.

Složila dopis, který si opakovaně pročítala, a chvatně ho zastrčila do malé dřevěné truhličky. Co je to? zeptala se Marianna, když si truhličky poprvé všimla, a podívala se na ni, jako by to byl nějaký mrtvý motýl nebo zvetšelé pírko, které si na hradě přinesly děti do sbírky. Úlovek z vánočního trhu, zalhala Benita. Marianna na znamení údivu kriticky nachýlila hlavu ke straně – byla to prapodivná věcička z hrubého dřeva, ani malování ji nezdobilo –, ale vysvětlení přijala. Neočekávala od Benity zdravý úsudek. A Benitě záleželo jen na jednom: truhlička se dala zamykat. Otočila klíčkem v zámku a zastrčila ji za zrcadlo na toaletním stolku.

Když otevřela dveře, spatřila Mariannu v šatech se stuhami u krku a na manžetách, které na ní ještě neviděla. Byly hezké, ale na Mariannu příliš frivolní. Další kousek vylovený z námořní truhly od Albrechta. Marianna všechno svoje staré oblečení horlivě opravovala a donekonečna používala. Neměla v sobě ani špetku marnivosti, ani špetku citu pro módu.

„Hotovo?“ zeptala se Benity. „Děti čekají v hale.“

„Hotovo,“ přitakala Benita. „Ty máš ale hezký náhrdelník!“ všimla si najednou.

„Tenhleten?“ sklopila Marianna oči. „Tumáš,“ přetáhla si stříbrnou lilii se vsazeným ametystem přes hlavu. „Vezmi si ho. Bude ti slušet víc než mně. A ještě něco...,“ podívala se po Benitě téměř plaše. „Přijde Helmut Kressing se sestrou. Pořád se po tobě ptá.“

„Ale to ne–,“ spustila Benita, jenže Marianna její protesty umlčela rázným „Pst!“ Benita si náhrdelník poslušně nasadila. Nepokoušela se vysvětlovat, že Helmut Kressing pro ni nikdy nebude nic víc než jen známý. Ani že se jí ten náhrdelník nehodí k šatům. Hlasitě se vzpírat Marianniným přáním nemělo smysl, lepší bylo prostě mlčet.

Marianna si vyhodila z kopýtka a najala na cestu k Herr Kellermanovi auto s řidičem. Autobus do Ehrenheimu jezdil pomalu a nespolehlivě – další věc v neprospěch městečka – a pro ženy v nedělním obutí byla pěší cesta ze zastávky na statek dlouhá. A krom toho, na svatbu se nejezdí každý den! Marianna při každé sebemenší výstřednosti cítila potřebu sáhodlouze se ospravedlňovat. Bylo to obdivuhodné, ale únavné. Kdyby Benita měla Marianniny peníze, užívala by si je bez okolků. A auto by si koupila ze všeho nejdřív. Na kraji města si otevřel autosalón prodejce Volkswagenu a parkoviště měl plné krásných zaoblených „brouků“, jak se jim přezdívalo. Stály v řadách za sebou, blyštěly se ve slunci a už jen pohled na tu jejich stejnost blažil. Tahle auta kdysi Hitler sliboval každému. Benita chovala vůči Hitlerovi osobní zášť. Nasliboval jim hory doly, auta a práci a sebeúctu, a všechny je obalamutil. Connie měl pravdu, když ho od samého začátku nenáviděl.

Connie pro ni zůstával záhadou. Už se na něj nezlobila. Skoro se styděla, že na něj měla takový vztek. Byl jí nevěrný, to je fakt, ale neměl to s ní jako s manželkou snadné. Při posledním setkání se na něj ani nepodívala. Teď si uvědomovala, že se s ní tenkrát přišel rozloučit. Bylo to večer před atentátem. Seděla u okna jejich bytu, Martin jí spal v postýlce za zády. Connie poklekl a chtěl ji vzít za ruku. Je mi to moc líto, řekl. Je mi moc líto, že jsem tě nechával tak často samotnou. Jenže ona mu ruku vyškubla. Miluju tě, řekl. A ona po něm ani neotočila hlavu.

V najatém autě se Elisabeth, teď už v posledním ročníku školy, hádala s matkou o politice. Je dobře, že nový kancléř Adenauer skončil s denacifikací, prohlašovala; denacifikace znova dělá z Němců naštvané nacionalisty. Marianna trvala na tom, že kancléř udělal chybu: účelnost nesmí převážit nad hledáním spravedlnosti.

Benita se do debaty nezapojila. Ani nehrála s Martinem, Katarinou a Fritzem slovní hry. Vyhlížela z okénka na zelená pole, krávy a červené střechy vesnic a na špičaté horské štíty trčící v pozadí jako řada zvířecích tesáků.

Když dorazili ke Kellermanovým, venku nic nenaznačovalo, že se schyluje ke slavnostní události. Statek ale v posledních letech prošel proměnou. Na dvůr se linul pach z nového prasečího chlívku, který Kellerman postavil, a ve stáji, kde dřív přebývala Gilda, se červeně blýskal nový traktor. Pod Aniinou péčí nerostlo v zahradě jen to nejnutnější, jako třeba brambory, zelí a mrkev. Bujel tam i hrášek, petržel, pórek a dokonce i keřík angreštu. Podél plotu nemotorně stáčela hlavy za sluncem řádka slunečnic. Když se Ania s chlapci nastěhovala na statek do podnájmu, ujala se místo placení činže zahradničení. Na těchhle ubytovaných Herr Kellerman rozhodně neprodělá, vtipkovala Elisabeth.

Benita, Marianna a děti vystoupily z auta a opatrně vyndaly jídelní servis, který Marianna přivezla Anie jako svatební dar: bílou polévkovou mísu se lvími hlavami, tři podnosy s růžovými růžičkami a elegantní skleněnou mísu na punč se zlaceným okrajem, která kdysi patřívala Albrechtově babičce.

„Nic z toho nepotřebujou,“ vrčela při vykládání Elisabeth. „Frau Grabareková kývla jen ze zdvořilosti.“

„Nebuď nepřejícná,“ pokárala ji Marianna a sjela ji pohledem, kterým její námitku zredukovala na čiré sobectví. Což nebylo fér. Benita chápala, jak to Elisabeth myslí: Aniu přivede Mariannino drahé nádobí do rozpaků. Bude jí nepříjemné vyvyšovat se nad hosty. Ania nerada vyčnívala z řady. Marianně to nedocházelo.

„Guten Tag, guten Tag,“ zdravila je Ania nervózně.

Benita ji políbila na obě tváře, tak jak to dělali Connieho přátelé z vyšší společnosti, a Ania se začervenala. Obličejem jí prokmitl plachý dívčí výraz. Benita jí stiskla ruku.

„Gratuluji!“ rozzářila se Marianna a zvedla mísu na punč do výšky. „Ať žijí Herr a Frau Kellermanovi!“ Obřad už měli za sebou, uzavřeli sňatek ráno na radnici. Teď pořádali čistě jen oslavu. „Zapřáhni nás do práce,“ zavelela a odložila mísu na kuchyňský stůl. Vypadala tam naprosto nepatřičně.

„Ale máte na sobě tak krásné oblečení...“

„Neblázni. Myslíš, že si neumíme vyhrnout rukávy a máknout?“

Svatební hosté se začali sjíždět kolem čtvrté. Rolníci a lidé z města vypadali ve svých ponurých šedých a hnědých oblecích jako hejno holubů. Přinášeli darem jahodový džem, svíčky ze včelího vosku, sekanou, flákoty šunky a dorty. Benita tenhle typ lidí znala. Kdyby ji teď někdo přenesl zpátky do Frühlinghausenu – Bože chraň! –, bylo by to nachlup stejné.

Shlukli se kolem stolu v parádní světnici, popíjeli pivo a zdejší víno a domácí švestkovou pálenku Herr Kellermana. Obličeje začínaly pod maskou netečnosti ožívat. Chlapi si povolovali nové polyesterové kravaty, sundávali saka a zapalovali si cigarety. Vidět tolik mužů pohromadě bylo pořád ještě nezvyklé. Z různých zajateckých táborů se už vrátili i ti nejposlednější – pohublí, plešatější než dřív, s nepřítomným, uzavřeným výrazem. Benita se proplétala místnostmi plnými lidí, přikyvovala na pozdrav a mumlala „dobrý den“, ale většinou se držela stranou.

V jídelně místní řezník Herr Fetzer vytáhl housle a statek zaplnila hudba. Na mladých mužích bylo znát, že i když jsou přiopilí, cítí se v hloučcích nesví. Jejich manželky, sestry a matky klábosily, ale přitom je koutkem oka nervózně hlídaly. Ve vzduchu visela skrytá hrozba. Kterému by mohly bouchnout saze? Který může zjančit?

Marianna seděla v rohu s Herr Kressingem, poslední obětí svých dohazovačských spádů. Byl to Albrechtův ovdovělý přítel, který za účast v odboji strávil poslední rok války v Buchenwaldu. Chudák. Zasloužil by si něco lepšího než účinkovat v tomhle trapasu. Benita by si ho nevzala za nic na světě, ale přisednout si k němu může.

Když si k němu razila cestu, popadl ji nějaký mladík s divokým pohledem a agresivně ji vtáhl do tance. Johannes Kraisler, jeden z těch potížistů. Benita už o něm slyšela – prý vždycky začne vyvádět. Už jako školák vstoupil do SA a nedávno se vrátil ze zajateckého lágru na Sibiři.

Díkybohu, že se Martin narodil, kdy se narodil! Taky utrpěl šrámy, to ano, ale válka ho nezkazila. Dokonce ani nepochodoval ulicemi s Hitlerovou mládeží. Proč chtěl Hitler vyvolat válku? zeptal se jí nedávno s hrobovou vážností.

Z divokého vířivého tance s Johannesem se jí dělalo nanic. „Omluv mě, prosím,“ požádala, ale sevřel ji tím pevněji.

„Myslím to vážně,“ zdůraznila. Ušklíbl se a smýkl s ní do rohu tak neurvale, až se zapotácela.

„Já vím, co jsi zač,“ sykl jí do ucha. „Manželka zrádce.“ Na stehnu cítila, jak se k ní přes kalhoty tiskne ztvrdlým penisem. „A znám tvoje tajemství.“

Udiveně na něj pohlédla.

„A hele! Už ti dochází, že nejsem pitomec, za kterýho mě máš!“

„Já žádné tajemství nemám,“ odsekla, ale srdce se jí úzkostně svíralo.

„Vy dámy z hradu myslíte, že jste něco lepšího než ostatní,“ suše se uchechtl. „Ale přihřátý kundolizky já cejtím na sto honů.“

„Aha,“ uvolnila se Benita. „Tak tohle si rád představuješ.“

Dloubla ho loktem do žeber a vysmekla se mu. Za Mariannou a Herr Kressingem ale jít nemohla. Potřebovala se nejdřív trochu sebrat.

Prokličkovala mezi tanečníky a vyšla na dvůr za domem. Je to hnus. Momentální mír a hojnost jí najednou připadaly jako tenoučká deka přehozená přes hromadu hnoje. Nikdo není nevinný. Vybavil se jí ten ruský vězeň v lese – nelidský zvuk, který vydal, když ho podřízla, sykot vzduchu unikajícího z průdušnice. To byla její osobní žumpa.

Napřímila se a odhrnula si vlasy z obličeje. Kulatý měsíc zářící vysoko na nebi postříbřil pole s mladou pšenicí. Vzduch byl chladný a vlhký, mísila se v něm vůně růží s hutným pachem prasat.

Koutkem oka zahlédla pohyb – u vrat stodoly se objevila postava. Ba ne, byly to dvě postavy nachýlené k sobě a držely se za ruce. Světle se rýsovaly na tmavém pozadí; milenci, co si hledají klidné místo. Přišlo jí úžasné, že něco takového ještě existuje. Přimělo ji to zavzpomínat na vlastní lásku. A na dopis, který zamkla do dřevěné truhličky.

Bez něj by byla ztracená.

KAPITOLA PATNÁCTÁ

EHRENHEIM, KVĚTEN 1950

Ania obhlížela hosty ze své židle v čele dlouhého stolu, který Wolfgang vyrobil z prken ze starého seníku. Sešla se tu spousta Carstenových příbuzných, sousedů a starých přátel, aby jí svým formálním maloměšťáckým způsobem popořadě potřásli rukou a pogratulovali. Z její strany tu až na Mariannu, Benitu a děti nebyl nikdo. Opravdu nemáš žádnou rodinu? naléhal Carsten. Žádné tety ani strýce? Žádné kamarády z dětství? Ania trvala na svém. Moje rodina je mrtvá. Přátele jsem ztratila. A vůbec, je to jen svatební hostina, uklidňovala ho. A mám tu svoje chlapce. To poslední jí šlo od srdce. Byla to ta nejdůležitější věc, od které se odvíjelo všechno ostatní. Kvůli nim se vdávala, i když na hostině od začátku ani jednoho z nich nezahlédla. Wolfgang je nejspíš někde venku, zul si nerozchozené nové boty a hraje se spolužáky fotbal. A Anselm – plachý Anselm – se asi zavrtal do svého pokoje a učí se. Wolfgang jednou převezme statek. Podle starých německých zákonů by to měl být Anselm jakožto nejstarší syn, jenže Anselm chce jít na univerzitu a stát se vědcem.

„Herr a Frau Kellermanovi,“ smekl čepici starý pán a nasadil rozzářený úsměv. Byl to otec městského krejčího a vyhlášený zvrhlík. „Kdo vstoupí do manželství, přiblížil se k nebesům,“ zadeklamoval. V koutku úst se mu leskly sliny.

Od Herr Betze to tedy sedělo. Městu vládla přetvářka. Po pravdě se nikdo nepídil. Což Anie vyhovovalo. Místní lidé ji pokládali prostě za vysídlence z východu, jednu z těch zoufalých bytostí, které byli nuceni ubytovávat u sebe doma, přizvat je do škol svých dětí a živit ze svých těžce vydělaných marek. A teď se s ní oženil Carsten Kellerman. Nechtělo se jim do toho bůhvíjak šťourat.

Bůh vám žehnej, kéž vám Bůh dá štěstí... Přicházeli jeden po druhém se svými blahopřáními a dary. Když teď byl Hitler pryč, ze všech se znovu stali zbožní katolíci. Ale kdo je ona, aby je soudila? Tiskla si s nimi ruce, přikyvovala a děkovala.

„Máte krásnou oslavu,“ objevila se vedle novomanželů zčistajasna Marianna.

Ania se usmála. Ráda ji zase viděla. Marianna byla mnohem vyšší a kostnatější než ehrenheimské paničky a v parádních šatech si očividně připadala nesvá. Stejně jako v roli hosta. Nejlépe se cítila v roli toho, kdo rozhoduje – když dlouhými kroky mašírovala pro sběrném táboře s darovanými přikrývkami, vedla pohovory nebo diktovala Anie dopisy, ať je přepíše na psacím stroji.

„Nevstávejte,“ zarazila je Marianna. „To vy jste tady král a královna. Zůstaňte na trůnu. Herr Kellermane,“ otočila se ke Carstenovi, „vy jste se přímo překonal.“

Carsten nebyl zvyklý vést podobné řeči.

„Je nám ctí, že jste přišla, gnädige Frau,“ vykoktal.

„A nám je ctí být tu s vámi,“ přešla Marianna k formálnímu tónu, který obvykle používala při hovoru „přes společenskou bariéru“.

„Nechceš si odnést nějaké jídlo domů, Marianno?“ nabídla Ania, ale vzápětí zmlkla, protože zahlédla, že se k ní blíží nevysoký mužík s kulatým obličejem, který drží v ruce fotoaparát. Herr Bremer. Myslela si, že teď v podvečer už nic nehrozí.

„Frau Grabareková,“ zavolal na ni, ale hned se opravil. „Vlastně ne – Herr a Frau Kellermanovi.“ Smekl čepici a vysekl jim přehnanou poklonu. „Omlouvám se za zpoždění. Mám ale dobrý důvod,“ sáhl si za záda. „Tohle je můj nový blesk! V novinách vám to bude moc slušet a nikdo nepozná, jestli jsem vás fotil ve dne nebo o půlnoci.“

Ania zbledla. Doprovodit svatební oznámení fotkou byl Carstenův nápad. Ania protestovala, ale stál si na svém. Prorazila v něm na povrch potlačovaná marnivost: chtěl svůj sňatek zaznamenat, předvést světu svůj nový život s plnou parádou.

„Tohle místo se nám bude hodit,“ pochvaloval si s jiskrou v oku Herr Bremer. Položil fotoaparát na stůl a přimontoval k němu blesk. Byl to úskočný mizera, bývalý fotoeditor místního nacistického plátku, který proslul svým rozsáhlým katalogem „rasových portrétů“, i když o tom samozřejmě nikdo nemluvil. Ania neklidně poposedla.

„Napřed pár civilnějších snímků,“ prohlásil a zvedl si černou skříňku k oku. Blesk vyšlehl a Ania zamrkala. Ucítila, jak sebou vedle ní Carsten cukl. Hosté se seskupili opodál a housle ztichly.

Fotoaparát znova bleskl a Ania sevřela kraj židle, jako by jí hrozil pád.

„A teď vestoje – tamhle,“ pokynul jim Herr Bremer, namířil fotoaparátem do kruhu hostí a nacvakal pár momentek. Několik mužů ucouvlo do pozadí.

„Jako u výslechu,“ zamumlal jeden.

Ania se pokusila o úsměv.

„Připraveni?“ zeptal se Bremer.

„Jawohl,“ přitakal překvapivě rázně Carsten.

A tak spolu stáli bok po boku u zdi, kam je přišpendlil blesk, jako oběti před popravou.

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

TOLLINGEN, KVĚTEN 1950

Takže život přece jen napíše nové kapitoly. Mariannu po Aniině svatbě zaplavil pocit štěstí. Pohled na přítelkyni provdanou za hodného muže, hodného Němce (ten skoro vyhynulý druh!) v ní probouzel naději. Její drahá Ania – věrná společnice, zdroj útěchy, věčná záhada – začíná nový život.

Ale pokud k sobě chtěla být upřímná, musela si přiznat, že v ní zároveň hlodá i smutek. Svatba znamenala konec jejich partnerství. V posledních letech s Aniou společně dobrovolničily v místním táboře pro vysídlence. Po celém Německu jich v táborech dál zůstávalo ještě dvě stě tisíc, jenže Carsten bude Aniu potřebovat na statku. Vzal si ji zpoloviny kvůli tomu, to bylo každému jasné. Stárl a Ania měla sílu. Bude dřít jako kůň. A už nebude mít čas na Marianniny plány a projekty a seznamy. Marianna nebude mít nikoho, kdo by komentoval její nápady, přepisoval jí na stroji dopisy a pomáhal jí třídit bedny knih v knihovně.

Dnes Marianna pořádala párty na rozloučenou pro poslední obyvatele tollingenského tábora, skupinu estonských Židů. Právě v tomhle táboře skončila Ania po svém útěku z východu. Později ho předělali na zařízení pro židovské přeživší. V začátcích se tu vyskytovala pestrá směsice nejrůznějších lidí – nacističtí kolaboranti sdíleli ubikace s polskými nacionalisty, cikány a Židy, dozorci z koncentráků se svými bývalými vězni. Díkybohu, že se to změnilo.

Během minulého roku vyprodukovala Marianna ve prospěch Estonců tolik papírů, že by potopily parník. A její úsilí se nakonec vyplatilo. Získali povolení vystěhovat se do Spojených států.

Signor Carfolo, pracovník Mezinárodní organizace pro uprchlíky, který za tábor oficiálně odpovídal, se k rozlučkové párty stavěl pochybovačně: Něco tak dojemného, poslední uprchlíci, poslední přeživší z jejich malé komunity... a uspořádat párty? Neprojevil se zrovna italsky. Ale Marianna věděla, že když všechno zorganizuje sama, bude se Carfolo nakonec skvěle bavit.

Bylo úterý po Aniině svatbě, studené a větrné. Marianna čekala u hlavní táborové brány na Aniu a také na Benitu, která zdráhavě souhlasila, že jim s přípravami pomůže. Tábor vypadal opuštěně – až na budovu, kde bydleli Estonci, zel prázdnotou, odvšivovací stanice měla okna už dávno zabedněná a nevařilo se ve velkém, jenom v kuchyňkách. Zaplaťpánbůh. Když tu ale teď Marianna v tom tichu stála, zastesklo se jí po dřívějším ruchu a neklidné energii. Tábor sloužil jako hmatatelná připomínka války, jako důkaz. A teď zmizí. Po odjezdu poslední várky uprchlíků ho zbourají a postaví tu moderní bytové domy.

No co tomu říkáš? zeptala se v duchu Albrechta. A Connieho. Zvlášť Connieho by plány města znechutily. Před táborem pro vyhnance tu přece stávaly kasárny a výcvikový tábor wehrmachtu. Vypálit to tady do základů a postavit pomník těch hrůz, prohlašoval by. Connie nikdy nebyl pragmatik.

Nejsi správný Němec, utahovala si z něj kvůli tomu Marianna. Byl romantik a idealista.

Padaly na ni chmury, ale naštěstí zahlédla, že Herr Kellerman přiváží Aniu. Vůz táhli dva krásní noví koně, ale byl to pořád tentýž, jako když se kdysi dávno setkali poprvé.

„Co kdybyste tu s námi zůstal na párty?“ navrhla mu Marianna, když jí pomáhal vykládat jídlo.

„Nene,“ zavrtěl ostýchavě hlavou. Výmluvu nehledal.

„Ty jsi připravila hotovou hostinu!“ zvolala Marianna při pohledu na dva dorty, které Ania upekla. Přivezla i celý hrnec párků a chleby a sýr. Odjakživa uměla nakrmit početnou skupinu lidí. Kde ses naučila vařit takhle ve velkém? vyzvídala jednou Marianna. Sama od sebe, odbyla ji Ania.

„Prostřeme v knihovně,“ navrhla Marianna. „Jídelna je na párty moc ponurá, ať si signor Carfolo říká, co chce. Knihovna je koneckonců naše, ne?“ mrkla potutelně na Aniu.

Knihovna měla do výstavnosti daleko, byla to prostě jen velká místnost plná knižních regálů, s pohodlným stolem a židlemi. Ale pořídit ji byl Mariannin nápad a osvědčil se – sklidila ohromný úspěch. Vyhnanci nad knihami jásali. A Marianna je osobně vybírala a třídila.

Když se Marianna s Aniou blížily, vyběhla jim naproti parta dětí – Aarne Alver, Lev Pulvel, Janna a Eha Masingovy. Dvě poslední holčičky byly roztomilá dvojčata s růžovými tvářičkami. Narodily se tady v táboře už v době míru, během překvapivého babyboomu.

„Nesete věci na párty?“ vyzvídal Lev téměř dokonalou angličtinou.

„Kuchen?“ sondovala Eha a vzrušeně přitom poskakovala. Tohle německé slovo se naučily všechny děti, ať jim to rodiče schvalovali, nebo ne.

„Ano, dort,“ zareagovala Marianna anglicky z ohleduplnosti vůči její matce Juttě, která postávala ve dveřích bytu, kde žili. „A spoustu špenátové polévky.“ Děti zapištěly a rozječely se předstíranou hrůzou. V první době po otevření tábora bývala špenátová polévka k snídani, obědu i večeři.

„Süssigkeiten?“ zatahala Aniu za sukni Janna. Sladkosti? Děti Aniu milovaly. I když mluvila anglicky jen málo a estonsky vůbec, vždycky nějak pochopila, co si přejí. Mezi touhle drobotinou ji Marianna vídala usměvavou mnohem častěji než ve společnosti vlastních synů.

O některá ta děcka se Ania starala od narození. Když táborová správa vyvěsila ve městě oznámení, že shání místní ženy, které by byly ochotné dělat chůvu miminkům, jejichž matky vyšly z války příliš nemocné nebo příliš traumatizované, Marianna Aniu přemluvila, ať se přihlásí. A ukázalo se, že Ania je obratná a trpělivá chůva – šikovně děti balila do starých armádních pokrývek a dokázala je jemně přimět, ať spolknou slazené vitamínové kapky. Rodiny zbavovala svou mlčenlivostí nervozity. Jde ti to úžasně, poznamenala jednou Marianna a s údivem si všimla, že kamarádce vyhrkly slzy.

„Nechte nás všechno připravit a my vás pak zavoláme,“ odháněla Marianna děti. Hlavou je nasměrovala k obytné části, odkud na ně mávala Jutta. Zdá se teď tak vysoká a silná, pomyslela si; vůbec nepřipomíná tu zdeptanou trosku, která sem přišla. Oplatila jí zamávání a překvapeně si uvědomila, že jí zvlhly oči. Všichni muži z Juttiny rodiny byli po smrti – popravila je jedna z Hitlerových Einsatzgruppen.

„A teď,“ oznámila Anie, když vešly do knihovny, „uděláme za jejich pobytem krásnou tečku.“

Párty už už začínala, když vtrhla do dveří Benita. „Tady jste!“ vykřikla. Tváře jí hořely. „Já si tu cestu ne a ne zapamatovat!“

Dneska ráno jí to obzvlášť slušelo – a přinesla s sebou závan nakažlivé dobré nálady.

„Ahoj Anio,“ řekla rozzářeně. „Jak se vede v novém manželství?“

„Moc se to neliší,“ pokrčila Ania rameny.

„Nevykládej,“ blýsklo se Benitě šibalsky v očích. K Mariannině překvapení se Ania nezačervenala.

„Všichni chlapi chtějí totéž,“ utrousila Ania a obě se s Benitou rozesmály.

Marianna se soustředěně věnovala prostírání ubrusu.

„Šokovala tě, Marianno, co?“ Dobrá nálada a Aniina přítomnost dodaly Benitě kuráž.

„Mě?“ ohradila se Marianna, i když to byl fakt. Tímhle způsobem s Aniou nikdy nežertovala – a s Benitou vlastně taky ne.

„Koho asi,“ uculila se Benita. „Sebe šokovat nemůže.“

„Tím bych si nebyla tak jistá,“ opáčila Ania a Marianna se proti své vůli rozesmála taky a její školometská upjatost se dala na ústup.

„To bych chtěla zažít,“ řekla Benita. „Frau Kellermanová šokuje sama sebe.“

Smích se vytratil do příjemného ticha. Zvenčí bylo slyšet hrající si děti. A knihovna s ubrusem na stole a vybaleným jídlem získala slavnostní ráz.

„Málem bych zapomněla!“ vyhrkla najednou Benita. „Přinesla jsem Eiswein!“ Sáhla do tašky a zvedla do vzduchu láhev. „Herr Reiner tvrdil, že je nejlepší.“

Odzátkovala láhev a nalila jim do skleniček. „Tak na vás dvě,“ řekla. „A na všechnu tu dřinu, kterou jste tady odvedly.“

„Nesmysl. Na sebe připíjet nemůžeme,“ namítla Marianna. „Radši na šťastnou cestu pro –“

Benita jí skočila do řeči: „Tak tedy na manželství. Na lásku. Na tu, co přijde.“ S ostýchavým úsměvem si zvedla sklenku ke rtům.

Marianna si ji zvědavě změřila. „Proč? Že bys...?“

Benita uličnicky pokrčila rameny. „Kdo ví? Možná jednou vykročíme v Aniiných šlépějích.“

„Myslíš Helmuta?“ nakrabatila Marianna popleteně čelo. Víno jí stoupalo do hlavy.

„Jak víš, že mluvím o sobě, a ne o tobě?“

„Ale Benito!“ vykřikla Marianna. „Co to tu prokristapána vykládáš?“

Benita obřadně odkráčela k oknu a opřela se o něj čelem. Marianně na okamžik připomněla dívku, kterou bývala, když se setkaly poprvé. Pak se narovnala, pohodila hlavou a usmála se. „Prostě plácám nesmysly,“ odpověděla. „A sním. Copak ty žádné sny nemáš?“

„Nech toho,“ zavrtěla Marianna hlavou. Zakrojila do dortu a začala ho dělit na porce. „Není nejvyšší čas začít s párty?“

„Měla bys je mít,“ usmála se Benita. Otázku ignorovala. „Pár snů by ti prospělo.“

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

MOMSEN, ČERVEN 1950

Marianna žila v domnění, že Benita má namířeno na návštěvu k sestře.

„Tohleto jí vezmi,“ vtiskla Benitě ráno do rukou pytlík drahých pomerančů.

Benitu píchlo svědomí. Od Marianny to bylo hezké. Věděla, že Benitina sestra Lotte má čtyři děti a pracuje dlouho do večera v konzervárně. Nevěděla ale, že Lotte je hloupá bezcitná mrcha a že její manžel není mrtvý, ale zavřený v nějakém sibiřském lágru pro bývalé nacisty.

Ani to, že Benita ve skutečnosti za Lotte nejede.

Na improvizovaném nástupišti v Momsenu Benitu na okamžik oslnilo jarní slunce, a tak se zastavila. A vtom ho spatřila – Franze Müllera, ve skutečnosti vždy vyššího a rozložitějšího, než se jí vybavoval v paměti. Jako by patřil k jinému živočišnému druhu: proporce měl správné, ale všechno na něm bylo tak nějak větší. Nadlidské. Hrozně se jí to líbilo.

Když ji uviděl, rozlil se mu na tváři plachý úsměv.

„Franzi!“ vykřikla a rozběhla se k němu.

Rozvážně, jako vždycky, jí podal ruku.

„Ale no tak,“ řekla a vzala ho kolem pasu. Zaklonila hlavu, aby na něj dohlédla. „Aspoň bys mě snad mohl políbit.“

Poslechl a zlehka se jí otřel o rty svými.

„Jeden by čekal, že spíš já si budu dávat pozor, co tomu řeknou lidi,“ zasmála se.

„Pojď.“ Hodil si její tašku přes rameno. Vypadala na něm legračně.

Benita se ho chytila za ruku. V jeho teplé mozolnaté dlani se ta její krčila jako droboučký zranitelný měkkýš. Držela se o krok pozadu, těšilo ji, že někoho následuje, že ji vede někdo větší a silnější, než je sama. A zrovna tak ji těšilo vědomí, že je to jen zdání. Kdykoli byli spolu, rozhodovala ona.

Když Franze propustili z internačního tábora, byl z něj vychrtlík s prázdným pohledem, který se při chůzi omluvně hrbil. Vydal se do Braunschweigu stopem – nejdřív jel s transportem amerických vojáků, kteří mu říkali „dědo“ a dali mu čokoládovou tyčinku, kterou pak vyzvracel do příkopu, a potom s kamarádským Angličanem v džípu. Bylo to v mrazivé zimě roku 1946. Benita se to dozvěděla z dopisů, které jí začal posílat brzy po propuštění. Samé milé, prosté dopisy: ptal se jí, jak se má, co dělá Martin, jestli mají na hradě dost teplo.

Dlouho jí trvalo, než se osmělila a odpověděla mu. Se slovy jí to ve škole nikdy moc nešlo a ani pravopis nebyl její silná stránka. Ale neodpovědět jí připadalo kruté. A Franze Müllera měla ráda. Stýskalo se jí po jeho přítomnosti v lese, po jeho síle a klidu. A tak se přiměla odepsat mu.

A jaká se z toho vyklubala zábava! Nutilo ji to víc si všímat věcí kolem sebe, víc přemýšlet, víc se zajímat o drobnosti a umět se jim smát. Nekonečnou legraci si užila s kuřaty, která chovala Marianna – a byl zázrak, že ti tvorečkové její péči přežili! I Fritzovy a Martinovy rošťárny ji hned míň rozčilovaly, když o nich napsala do dopisu. Jakmile měla důvod pozorněji vnímat život, projasnil se a získal šťávu.

Jako téma ke psaní jí sloužilo kdeco. Až na toho Rusa.

Samozřejmě se mezi nimi vznášel ve vzduchu, ten jejich osobní duch. Muž, kterého ona zabila a Franz pohřbil. Pro nikoho jiného neexistoval. Prostě zmizel z povrchu zemského. Ten den v lese Franz spatřil Benitino nejtemnější já, a přesto ji nezačal nenávidět. A to ji zachránilo před tím, aby se začala nenávidět sama.

Prostřednictvím dopisů se navzájem poznávali. Franz byl nejstarší syn tesaře, který vyráběl nábytek. V devatenácti si vzal dceru otcova společníka, aby upevnili obchodní vztahy. Byla o pět let starší a věčně stonala. Narodila se jim dcera Clotilda a dva roky poté jeho žena zemřela. A tak holčičku vychovával Franz s otcem. Teď jí bylo jedenáct, stejně jako Martinovi. Povolávací rozkaz dostal Franz až ve dvaačtyřicátém; jednak byl na začátku války na brance dost starý – bylo mu už pětatřicet – a jednak byl jediným majitelem firmy. Nakonec ho ale stejně se skupinou místních rezervistů poslali na východ. Jaké to tam bylo, kam ho odveleli... o tom nepsal. Benita každopádně věděla, kde skončil – u kácení stromů na hradě Lingenfels.

Po propuštění z internačního tábora poslepoval to, co zbylo z jeho malé rodiny. Byt našel vybombardovaný, obchod zničený a Clotilda s jeho otcem žili ve vlhkém přelidněném bytě u sousedů. A tak sbalili svých pět švestek a přestěhovali se na jih do amerického sektoru, kde se nabízelo víc příležitostí. A žila tam Benita.

Ve městě Momsen si Franz našel práci jako tesař. Proč ne v Tollingenu? napsala mu Benita. Vrať se sem jako svobodný člověk! Jenže Franz měl bratrance a ten měl přítele, který v Momsenu vlastnil rakvářství a Franze ujistil, že ho zaměstná. Poptávka po rakvích hned tak nepřejde, zažertoval. A do Tollingenu to nebylo daleko.

A tak pokračovali v dopisování. Teď k němu ale přidali ještě návštěvy.

V posledních dvou letech navštívila Benita Franze v jeho bytě nad rakvářstvím několikrát. Seznámila se s Herr Müllerem starším: byl zahořklý a nepříjemný a se synem mluvil, jako by mu dodnes bylo dvanáct – jak to jen Franz vydrží? A setkala se i s malou Clotildou: byla to moc milá dívenka, samá ruka samá noha, s oduševnělýma tmavýma očima. Očividně potřebovala matku – někoho, kdo ji naučí, jak si upravit vlasy jinak než do obyčejného copu, jak se dívat lidem do očí a jak vést domácnost. Seděli mezi provizorním nábytkem, který Franz zhotovil z odřezků rakví, a uždibovali Clotildiny vlastnoručně upečené a skoro nejedlé sušenky. A Benita snila o nejrůznějších možnostech, jak by ten život vylepšila.

Dnes Benita a Franz osaměli. Clotilda s dědečkem odešli na vlak, jeli navštívit Franzovu nemocnou sestru na sever.

Hned jak vešli do bytu, Benita se otočila a zahákovala prsty Franzovi za opasek.

Franz jí ruce odtáhl a zvedl si je ke rtům. Aniž by je pustil, tlačil Benitu pozadu ke zbrusu nové žluté pohovce s měkkým polstrováním, která stála u otevřeného okna.

„Co blázníš?“ zasmála se Benita a vyškubla se mu.

„Vedu tě k pohovce,“ odvětil Franz. „Posadím tě na ni. A donesu ti čaj.“

„Já ale čaj nechci!“ zaprotestovala. Žuchla do měkkých polštářů a chytila ho přitom za ruku.

„Trvám na tom,“ ucouvl. „Dáma si po dlouhé cestě čaj zaslouží.“

„Ó, prý dáma!“ zalaškovala. „Jak milé! A jakpak se má ctěný pán?“

„Je mu samotnému smutno,“ řekl Franz a zapálil plynový hořák pod konvicí. „Čekal na tebe.“

„A teď se mu chce čekat dál?“ provokovala Benita, zatřepotala řasami a pobaveně sledovala, jak mu stoupá do tváře ruměnec. Vdovec, voják, skoro šestačtyřicetiletý muž, a pořád takové neviňátko! Vedle něj se vracela do svojí staré role kokety a pokušitelky, kterou kdysi byla vyhlášená. Shodila boty a skrčila nohy pod sebe na pohovku.

„Jaká byla svatba?“ zeptal se Franz, když odměřoval čaj do cedítka. Choval se neuvěřitelně pozorně a ohleduplně; zamlada by se jí to protivilo, ale teď ho měla tím radši. Když ji opečovával, cítila se v bezpečí.

„Báječná,“ odpověděla. „Nevěsta se ohákla do šedého kostýmu a ženich do svých nejlepších kožeňáků.“ Nahlas se rozesmála při vzpomínce na Herr Kellermana v krátkých kožených kalhotách. „Ba ne, vážně to bylo hezké. Ania vypadala šťastně... i když se snažila nedávat to najevo.“

Franz jí podal kouřící čaj – v hrnku z tlustého bílého porcelánu, jaké teď prodávají na tržišti, úplně jiného než Mariannin exkluzívní míšeňský. Tohle bude postrádat, až se z ní stane Frau Müllerová – tu vytříbenost a eleganci dávno minulých časů. Ale už ztratila iluze; i když bude jíst z nejjemnějšího porcelánu, aristokratku to z ní neudělá.

„Franzi,“ zahákovala ho chodidlem za nohu, když se sbíral, že si dojde pro svůj šálek. „Franzle...“ Hrozně ráda mu tak říkala, tou chlapeckou zdrobnělinou, která se k hromotlukovi jako on vůbec nehodila. „Kdy ze mě uděláš počestnou ženu? Už ses poohlédl po nějakém bytě?“

Schlípl a Benitu okamžitě zamrzelo, že s tím vyrukovala. Až našetří dost peněz, určitě nějaký byt najde, o tom nepochybovala. A pak se vezmou. Je to jen otázka času.

„Zatím ne,“ pronesl tónem, jakým se oznamuje tragédie. „Promiň – myslím, že to ještě měsíc potrvá.“

„To nevadí. Jen tě schválně tak trošku dráždím.“ Chodidlem v punčoše mu vyjela po noze výš. „Ale teď přestaň dráždit ty mě.“

Franz se k ní zvolna sklonil, vzal jí z ruky šálek s čajem a odložil ho na stolek. Pak ji vytáhl na nohy. Přitiskla se mu ňadry k hrudi a těšilo ji, že jsou v nové podprsence už zase krásně kulatá. Bělostný krajkový výtvor je nadzvedával a výsledkem byl správně plný dekolt. Byl to první kousek prádla, který si od předválečných let pořídila. Cítila se v něm zase mladá a vzrušovala ji vlastní krása.

„Tohle už je mnohem lepší,“ zamumlala mu do rtů a rozepínala si šaty.

Během čtyřiadvacetihodinové návštěvy se pomilovali ještě čtyřikrát. Nemohli se toho nabažit.

Benita si odjakživa pěstovala dovednost svádět – Connie nebyl její první – a manžel z jejích zkušeností těžil. Před ním měla Heinricha Kohla a Karla Josefa, hezké svěží venkovské kluky, se kterými získávala cvik a zručnost, a nijak se tím netajila. Byla snílek, ale ne naivka. Odjakživa si uvědomovala, že to nebude bystrost ducha, co ji vysvobodí z Frühlinghausenu. A tak se naučila, jak muži olíznout okraj ušního boltce a jak ho vydráždit tím, že se mu otírá bradavkami o hrudník a přitom mu rukou sjíždí přes břicho ke kyčli.

S Conniem z toho všeho vznikalo působivé divadýlko, které zbožňoval. U zkušeného muže – a tím Connie Fledermann nepochybně byl – se zdálo až s podivem, že ho její prosté hrátky tak uchvacují. A ona toho beze zbytku využívala. Odměnou jí však byly jenom jeho zmatené city; sama žádnou rozkoš neprožívala.

S Franzem to bylo jiné. Předstírání se nekonalo. Po Berlínu by ji ani ve snu nenapadlo, že bude ještě někdy stát o sex. A přesto o něj stála. Franze chtěla. A v jeho přítomnosti házela všechen ostych za hlavu.

„Franzi,“ zvedla se na loket druhý den někdy před večeří. Škrundalo jí v žaludku. Nejedli nic kromě Marianniných pomerančů a čokolády a ze sladkostí už jí šla hlava kolem. „Pojď, zaskočíme si k Lufnerovi. Zbaštím na posezení nejmíň pět řízků.“

Franz se překulil na záda. Leželi namáčknutí k sobě na jeho polním lůžku, uzoučkém tak, že se na něj pořádně nevešel ani sám. Spal na něm, jeho otec na gauči a Clotilda v ložnici. Byt, který si Benita představovala pro budoucí Frau Müllerovou, bude muset být větší, aby každý měl svůj pokoj a Clotilda pořádnou šatní skříň. Dokázala o tom snít celé hodiny.

„Jawohl,“ řekl Franz a shodil svoje obrovské nohy z postele. „Jak si Frau Fledermannová přeje.“

Zatímco se Franz v koupelně myl, Benita naškrábala vzkaz, který mu chtěla zastrčit do šuplíku se spodním prádlem. Byla to hloupůstka na cáru balicího papíru – miluju tě a obrázek kozy se srdíčky místo očí. Nechtěla slídit. Ale když vytáhla zásuvku, zčistajasna se před ní objevilo jeho nejdůvěrnější soukromí – nejen spodní prádlo, ale také zarámovaná fotografie, na které určitě byla jeho matka (hranatá čelist, majestátní výraz a Franzovo vysoké čelo), a další s malinkou Clotildou, a krabice plná Benitiných dopisů. Pod tím vším zahlédla růžek jiného dopisu, nějakého úředního, napsaného na stroji. Téměř bezmyšlenkovitě ho vytáhla. Byl to přípis od Spruchkammer, místní rady pro denacifikaci, s datem srpen 1946. Konstatujeme, že Franz Müller spadá do kategorie III, Menší viníci, a podléhá příslušným sankcím.

Kategorie III byla nešťastné zařazení: o stupeň výš než Mitläufer neboli Pasivní spoluúčastníci, což bylo označení, s nímž se rád smířil každý Němec. Nebyla tak zlá jako Belastete, „Zatíženi“, čímž bylo míněno „zatíženi vinou“ (hodně zvláštní pojem sám o sobě). Určitou vinu nicméně naznačovala. Zařazení do kategorie III s sebou neslo restrikce – dotyčný například nesměl učit nebo se aktivně podílet na politice. Proč si Franz ten dopis schoval? Poslední dobou pod Adenauerem tyhle kategorie prakticky ztratily význam. Německo se ocitlo ve studené válce. Nepřáteli se znova stali Sověti, ne nacisté.

„Omlouvám se,“ ozval se nečekaně Franzův hlas. Benita sebou trhla.

„Za co?“ zeptala se a zrudla. Dopis pořád držela v ruce.

„Měl jsem ti to říct.“

„Cos mi měl říct? Že každý neseme kus viny?“ Ulevilo se jí, že se na ni zřejmě nezlobí. „Nestačí, že nám to předhazují Američané?“

Franz se tvářil ponuře. „Nikdy ses mě na válku nezeptala.“

„Proč bych měla?“ Popošla k němu. „Byl jsi záložák – odjel jsi na východ. Bojoval jsi s Rusy. Nic víc vědět nepotřebuju.“

Franz mlčel.

„Co je? Vážně nepotřebuju nic víc vědět.“ Někde v jejím nitru praskla tobolka strachu a zachrastila v ní semínka pochybností. „Nebo ano?“

„Já nevím, Benito,“ povzdechl si Franz. „Nemůžu ti radit, co potřebuješ a co ne.“

Benita se zastavila metr od něj a připadalo jí, že se vzdálenost mezi nimi rozevírá, jako když se roztahují čelisti svěráku. Zmocnila se jí panika. Nesmí ho ztratit. To by nepřežila.

„Znám tě,“ vyhrkla a chytila ho kolem krku. „A to mi úplně stačí.“

Franz se napjal a odvrátil se.

„Franzle,“ zaprosila. „Jsou z nás noví lidé. Tohle je náš druhý život.“

Strašlivě dlouho se ani nepohnul. Potom pomaličku, jako by proplouval nějakou vazkou hmotou, zvedl paže, objal ji a políbil na temeno. Díkybohu! Ale když se k němu vší silou tiskla, ucítila tlak minulosti: vsouval se mezi ně obrovský neznámý kontinent minulých zážitků, plný zrádných hor a vyschlých údolí. Zkoumat ho nechtěla.

Když se vraceli domů z Lufnerovy Biergarten, dveře se před nimi otevřely.

„Tati!“ zajásala Clotilda. Oči se jí rozzářily, ale vzápětí je vykulila, protože zpozorovala, že otec není na chodbě sám.

„Co se děje?“ zajíkl se Franz. „Vrátili jste se brzo – nestalo se vám nic?“

„Barbel byla nemocná – nijak vážně, jen jí prostě nebylo dobře, a tak jsme odjeli dřívějším vlakem, aby měla klid.“ Nespouštěla oči z Benity.

„To je Frau Fledermannová, určitě si na ni vzpomínáš,“ vzpamatoval se Franz.

„Dobrý večer, Frau Fledermannová,“ sklonila Clotilda zdvořile hlavu, ale hned ji zvedla a zvědavě pokukovala z Benity na otce.

„Nepouštějte dovnitř průvan,“ zavrčel zevnitř Herr Müller starší.

„Koupil jsi maso k večeři?“ zeptal se Franze, když vcházeli. Ležel na pohovce, odvrácený ode dveří.

„Tati –“ začal Franz a Herr Müller se maličko pootočil a spatřil Benitu. Vytřeštil oči a poklesla mu čelist.

„Pamatuješ si Frau Fledermannovou?“ zeptal se Franz a vzal Benitu za loket.

Herr Müller přikývl, ale nebyl schopen slova.

„Nevstávejte,“ řekla Benita. Došla k němu a podávala mu ruku. Stařec na ni zíral. I v pokročilém věku byl vysoký a hodně se podobal Franzovi, ale nebyl tak hezký ani tak laskavý. Tváří mu prolétla série emocí – zmatek, hněv a podezření. A Benita si vzpomněla na svoji otevřenou cestovní brašnu na Franzově lůžku. Všiml si jí Herr Müller?

„Měli jste příjemnou cestu?“ zeptala se honem. Chvíli na ni zírali oba, Clotilda i starý pán.

„Frau Fledermannová zrovna taky odchází na vlak,“ zasáhl Franz. Zrudl jako rajče. „Vyprovodím ji na nádraží a cestou zpátky se zastavím pro maso.“

Herr Müller přísně přikývl. Z jeho chování a Franzovy náhlé nejistoty vyčetla Benita celý jejich příběh. Má před sebou dominantního otce, kvůli kterému se Franz oženil s churavou ženou a stal se tesařem.

„Můžu jít taky?“ prolomila ticho Clotilda. „Prosím!“

„Myslím, že –“ začal Franz.

„Samozřejmě, proč ne?“ odpověděla srdečně Benita. „Aspoň nám povyprávíš o vašem výletu.“

„Prosím,“ žebronila Clotilda.

„Tak dobře,“ schlípl Franz.

„Ta taška je vaše?“ zeptala se Clotilda nevinně a ukázala na lůžko.

„Ano,“ přitakala Benita jakoby nic. „Ráno jsme ji tam nechali a šli se projít do parku. Franzi?“ otočila se ke svému milenci, který se najednou změnil v přerostlého neohrabaného kluka. „Přineseš mi ji, prosím?“

„Jistě.“ Třemi dlouhými kroky přešel k lůžku.

Benita se na Clotildu usmála jako sluníčko.

Franz sebral brašnu a u dveří se k nim připojil. „Jsme s Frau Fledermannovou zasnoubení,“ oznámil skoro zuřivě a vzal Benitu za paži. Všichni tři – Benita, Herr Müller starší a Clotilda – na něj zůstali civět s pusou dokořán.

Clotilda se zmohla na řeč první. „Gratuluju!“ řekla plaše.

„Díky,“ odvětila Benita a široce se na Franze usmála, užaslá nad tím, jak nesmírné štěstí ji zaplavilo.

KAPITOLA OSMNÁCTÁ

EHRENHEIM, ČERVEN 1950

Na fotografii v novinách se Ania tvářila vyděšeně a Carsten hrdě a trochu přitrouble.

„Mělas pravdu,“ konstatoval s hořkostí. „Neměli jsme toho fotografa zvát.“

„Ale kdepak,“ zalhala Ania. „A na tyhle fotky beztak nikdo nekouká.“

Uběhl měsíc a prozatím se zdálo, že to tak je.

Ale každou noc se jí zdály hrozné sny. Už ne o pochodu. V těchhle byla ještě malá a žila doma, v otcově domě. Anio, pronášel Herr Doktor Fortzmann svým přísným zvučným hlasem, myslet si, že můžeš změnit osud, je ješitnost. Probouzela se zalitá potem, peřinu a polštář promočené skrznaskrz. A když zahlédla svůj vlastní matný odraz v zrcadle, pletla si ho s duchem.

Život manželky se nijak zvlášť nelišil od života podnájemnice. Když se u Carstena na statku ubytovala, postřehla jeho úmysly skoro okamžitě. Rozhodně s ní neflirtoval – Bože chraň, už jen ta představa ho lekala –, ale choval se k ní opatrovnicky. A hned zkraje ji pověřil povinnostmi manželky: vařit, uklízet, žehlit košile... Takže ji svou věcnou, nijak nepřikrášlenou nabídkou sňatku nijak nepřekvapil. A jakmile svolila, už nemělo smysl brát staromódní ohledy na morálku. Pobožní nebyli, panic a panna taky ne. K tělesným záležitostem oba přistupovali ryze prakticky. Carsten upřednostňoval rychlý a tichý pohlavní styk bez milostné předehry. Měli sice oddělené ložnice, ale od prvního dne po zasnoubení udržoval pravidelný návštěvní režim, úterky a pátky. Neodchýlil se od něj ani jednou.

Tím se vysvětlovalo, proč už na samém začátku manželství zjistila, že je těhotná. V pátém měsíci jí to s neskrývaným pobavením potvrdil vesnický doktor. Herr Kellerman bude mít určitě radost, ušklíbl se.

Ania pobavená nebyla. Až doteď se tomu podezření bránila tím, že ho vnitřně popírala; menstruační cyklus měla nepravidelný už od války a navíc sama sebe přesvědčila, že je na dítě příliš stará. Jenže břicho jí rostlo a měla od rána do večera hlad jako vlk. Na lícních kostech se jí usazoval tuk. Těhotenství příliš pokročilo, než aby před ním mohla zavírat oči.

Přesto se snažila najít cestu ven. Jezdila na voze po rozoraných polích, lezla po žebříku k zastrčeným koutům v patře stodoly, kam zanášely slepice, a seskakovala odtamtud dolů, naordinovala si přísný režim sestávající z hořkého čaje a horkých koupelí. Carstenovi se s tou novinkou nesvěřila. Jenže dítě bylo umíněné. Přilepilo se k ní jako vilejš; Ania si ho představovala, jak zatíná droboučké pěstičky do měkké tkáně její dělohy. Rozhodlo se přežít.

Když Carstenovi konečně řekla, jak se věci mají, napůl ho to potěšilo a napůl uvedlo do rozpaků. Nikdy se pak o těhotenství výslovně nezmínil a nijak nezměnil každodenní rutinu – až na manželské návštěvy, ty okamžitě ustaly. Před všemi ostatními Ania mlčela. Nechala na Carstenovi a doktoru Schrenkeovi, ať tu zprávu rozšíří oni.

Po večerech s ní Carsten rád sedával v parádní světnici – nepohodlné tmavé místnosti, kterou zútulňoval jenom koš na oheň. Poslouchali rozhlasové zprávy a Carsten se nutil číst si v Bibli; bral to jako pokání za to, že nechodí do kostela. Při čtení nehlasně pohyboval rty. Ania si vedle něj hověla v polohovacím křesle, které jí koupil jako svatební dar, štupovala ponožky a jedním uchem poslouchala rádio.

Občas se do jejich malé ulity odvážil vstoupit Wolfgang, když si nevěděl rady s úkolem do školy. Na rozdíl od bratra mu učení vůbec nešlo. Hrbil se nad učebnicemi, jako kdyby schytal ránu na solar. Zvlášť s humanitními předměty se trápil; nerozuměl varovným historickým příměrům ani literárním formulacím oplývajícím bohatou obrazností. Už se nemohl dočkat, až začne naplno pracovat na statku, a ohromně ho bavilo chodit s nevlastním otcem na obchůzky a učit se, jak skladovat balíky sena, kdy kropit prasata hadicí a kde opravit plot. Nevadila mu Carstenova rozkazovačnost, vysoké nároky ani pedantství. Příští podzim k němu oficiálně nastoupí do učení. Ania ho přesto litovala, kdykoli ho viděla, jak sklání tmavou hlavu k sešitu a pachtí se s úkolem.

Považovala ho, chudáka, za svůj omyl. Narodil se do doby, kdy na světě zavládlo zlo. Podepsala se na něm její vyhládlá děloha chabě živená z denních přídělů a řídké mateřské mléko, kterého beztak neměla dost. Byla mladá, na péči o dítě neměla čas ani trpělivost. Když v batolecím věku onemocněl spálou, přikurtovala ho k posteli, aby nikoho nenakazil. Carstenovým statkem mu teď chtěla všechno vynahradit.

„Tohle je pro tebe,“ řekl jednou večer Carsten a podal jí ze svého křesla obálku, na které stálo Frau Ania Kellermanová. Dítě se jí v břiše rozškytalo.

„Děkuju,“ řekla Ania a divoce se jí rozbušilo srdce. Zpáteční adresu neznala, byla to nějaká ulice v Momsenu. Zato jméno odesílatele – R. Brandt – jí vyrazilo dech.

Strnule seděla polomrtvá hrůzou, že se jí Carsten zeptá, kdo jí píše. Mozek jí napumpoval do dělohy tolik chemikálií, že děcku zarazily škytavku.

Carsten se naštěstí zabral do semenářského katalogu.

Ania se vrátila k zašívání. Minuty se vlekly. Carsten šustil stránkami časopisu. Zrovna odstavili telata, a krávy po svých potomcích teskně bučely. Telata z chléva na protější straně pastviny jim plačtivě odpovídala.

Když konečně uteklo dost času, Ania se omluvila a odešla.

Za zavřenými dveřmi svého pokoje roztrhla obálku.

Uvnitř byl tenký list leteckého dopisního papíru, popsaný roztřeseným, ale dobře známým rukopisem.

Anio? stálo tam. Jsi to opravdu Ty?

Navždy Tvůj

Rainer.

Slova jí plavala před očima. Pokusila se zaostřit pohled na kostrbaté tahy inkoustem, na rádoby elegantní velké A a T – neumělou nápodobu starogermánského písma, kterou se naučil. Tohle předstírání mu zjevně navzdory všemu vydrželo.

Odkud se vynořil? Pohřešován, pravděpodobně mrtev. Tak to našla v úřadovně Červeného kříže. Je mrtvý, pomyslela si tenkrát. Znala koneckonců Povartí. A znala Rainera, tedy aspoň ho znávala.

Jenže teď se tu najednou zjevil, na tomhle kusu papíru, a vetřel se jí do života.

Pravda vyjde najevo, říkával její otec. Jenže Ania tomu na základě svých dosavadních zkušeností tak úplně nevěřila. Pravda spočívá v rukou Božích. Nebo spíš v rukou ďábla. I samo slovo pravda jí znělo zastarale. Kde se schovávala v časech, kdy vládly poslušnost, hrdost a povinnost?

Ležela v posteli a počítala řádky drobných kvítků na závěsu, aby utlumila chaos v hlavě. Ale rozvířené myšlenky vytrvale dotíraly. Předhazovaly jí dveře, jak se rozlétají a zabuchují. Pach bláta při jarní oblevě a dlouhý prázdný obzor na východě. Krutost chlapců hrajících si venku na mrazu. A dětskou ručičku, jak ji roztržitě tahá za lalůček. A vespod jemnější vrstvy: Rainera, ne jako dospělého muže, ale jako tmavovlasého a tmavookého chlapce, který sedí na pohovce z koňských žíní v čekárně jejího otce a čeká, až se objeví jeho vlastní, předčasně zestárlý otec s novou zásobou léků. Už tehdy byl pánem domu. Nohama sotva dosahoval na podlahu, a přesto rozhodoval.

Prudce vstala a došla k psacímu stolu. Musí mu odepsat. Pokud ji život něco naučil, pak to, že člověk musí jednat. Odhodlat se čelit překážkám, které se mu postaví do cesty. Sedět a čekat znamená smrt.

Vytáhla ze stolu list dopisního papíru.

Mám obavu, že jste se spletl, napsala. Neznám nikoho jménem Ania nebo Rainer Brandt. Hodně štěstí.

Dlouho jen tak seděla a hleděla na ta slova a na kdysi důvěrně známé příjmení Brandt. Pak zalepila obálku a po špičkách došla chodbou k pokoji, o který se dělili kluci. Zastavila se přede dveřmi a poslouchala. Zevnitř k ní doléhaly hlasy – Anselmovo tlumené mumlání, Wolfgangův rychlejší, temperamentnější projev. Jak tu novinu přijmou? Její chlapci, pro které toho udělala příliš málo a od kterých žádala tolik – naprostou důvěru, naprostou ztrátu paměti, naprosté odpuštění.

Cosi ji přimělo zaváhat. Jak tam tak ve tmě postávala, změnila úmysl. Tuhle novou nejistotu ponese sama. Je to koneckonců její věc. Ještě chvilku poslouchala a čerpala odvahu z jejich klábosení o drobnostech z tohoto obyčejného života, který jim zařídila – o školních úkolech, večeři, domácích pracích, o spaní.

Potom se tiše otočila a svižně odkráčela chodbou zpátky.

KAPITOLA DEVATENÁCTÁ

TOLLINGEN, ČERVEN 1950

Když u dveří zazvonil zvonek, byla Marianna zrovna uprostřed snu. Sladkého snu z předchozího života, ve kterém seděla na zahradě ve Weisslau. Uspořádali si s dětmi, psy a Albrechtem piknik pod kaštanem. A pak najednou všechno veselí zmizelo. Už nebyla ve Weisslau, ale ve svém bytě v Tollingenu. Spiknutí se nezdařilo, o Weisslau přišli, Albrecht je mrtvý.

Posadila se. Okny se dovnitř linulo pozdně odpolední slunce a osvětlovalo všudypřítomná prachová smítka a hrbolatý vosk na parketách. Byl ještě den. Když teď nechodila jako dobrovolnice do tábora, stávalo se jí, že usínala v nejnemožnější dobu a naopak si četla dlouho do noci. Rozčilovalo ji to. Shodila nohy z pohovky. Nejspíš zvoní Benita, zapomněla si klíče, jak jinak.

„Vítej doma!“ řekla, když otevřela dveře, a doufala, že nemá výmluvně přeleželou tvář od polštáře. „Kde máš klíče?“

„Promiň,“ začervenala se Benita. „Musela jsem je při odchodu zapomenout na stole... anebo snad...“

„Pojď dál, tak už pojď,“ pobídla ji Marianna. „Na chodbě je zima. Jak se má sestra?“

„Sestra...“ Benita se zatvářila překvapeně. „Aha, ano... Má se dobře. Děkuju.“

„Má se dobře?“ podivila se Marianna. „Myslela jsem, že je zase nemocná.“

„Dobře v rámci možností.“

Marianna si Benitu změřila. Benita byla poslední dobou pořád v povznesené náladě. Přímo v euforii. Něco se muselo stát. Vždyť ta nedokáže ani překročit mrtvou kočku na chodníku, aby se jí to ještě hodiny neodráželo v obličeji.

„Musíš být po cestě unavená. Pojď si dát kávu a rozinkový koláč,“ vykročila Marianna ke kuchyni. „Děti už ho skoro celý snědly, ale nařídila jsem jim, ať ti kousek nechají.“

Benita šla za ní.

„Opláchni se a já udělám kávu,“ řekla Marianna, jako by dávala pokyny děcku. A Benita jako poslušná dcera poslechla.

„Přemýšlela jsem,“ spustila Marianna, hned jak se Benita vrátila, „že bychom si měly vyrazit s dětmi na výlet, ukázat jim kus Německa. Nejdřív můžeme zajet do Berlína a navštívit Georga Buchera. Seznámil tě s ním Connie? Přátelili se odedávna... Nebo se pojedeme do Mnichova podívat na Marienplatz a Asamkirche. Kluci hrozně rychle rostou, a co vědí o svojí zemi? Nic, jen to špatné.“

„Tak dobře,“ souhlasila Benita a ukousla si koláče.

„Anebo...,“ odhodlala se Marianna, „můžeme navštívit Helmuta Kressinga... Co je?“ Zarazila se, protože postřehla Benitin výraz. „Vážně je ti tak protivný?“

„Ne! Ne, to ne,“ ujišťovala ji Benita a poposedla. „Já jen... Musím ti něco říct.“

„Jistě,“ posadila se k ní Marianna. „Tváříš se tak vážně,“ rozesmála se. „Je to věc života a smrti?“

K jejímu překvapení se Benita nezasmála.

Tu noc Marianna nespala. Přesvědčovala se, že se jí to jen zdálo. Ale samozřejmě nezdálo. Benitina novinka jí rejdila v hlavě jako dotěrná myš, která ohryzává šňůry, močí a kálí na její vzpomínky a zanechává za sebou spoušť. Benita Fledermannová, žena Martina Constantina Fledermanna, si chce vzít bývalého nacistu, obyčejného tesaře a člena Orpo, který má na rukou bůhvíkolik krve.

Marianně vyvstával před očima v té podobě, v jaké ho viděla tehdy ráno, když přinesl Benitu z lesa – obrovitý muž s dívkou v náručí, celý od krve. Jako příšera z legend. Nikdy pořádně nepochopila, co se toho rána odehrálo. Benita se odvážila jít ven, aby varovala Herr Müllera před Rusy utábořenými u stáje, a někdo ji přepadl. Pobodala ho. A útočník utekl. Herr Müller ji našel a přinesl domů. Tuhle chatrnou historku jim tehdy Benita odrecitovala. Marianna tomu ale tak úplně nevěřila. Den nato přišli Rusové – jeden se jim ztratil, tak ho hledali. Marianna jim nic neřekla, ale pochopitelně jí to vrtalo hlavou. Nedokázala si představit, že by křehká Benita s ptačím mozečkem někoho pobodala. Ne, vsadila by se, že toho chlapa zabil Herr Müller. Možná Benitu bránil, možná ne. Co je jedna vražda navíc pro člověka, který sloužil v Lublinu? Udělala správně, když Petermana požádala, ať jí ho už neposílá. Jenže příliš pozdě.

Teď se najednou vrátil. A tentokrát se vynořil ještě blíž, těsně u vratké loďky rodiny, kterou kormidlovala. Celé ty roky plaval pod vodou vedle nich. Byl to šok a zrada.

Zklamala jsem tě, Connie, pomyslela si. Znělo to melodramaticky, ale byl to fakt. Postarej se o moji ženu, žádal ji Connie. Dohlédni na mého syna. Nedovol, aby se vdala za nacistickou svini, nedovol vrahovi zaujmout moje místo. To bylo z podtextu jasné.

Marianna spustila nohy z postele, oblékla si župan a zamířila do kuchyně. K jejímu překvapení se zpod dveří linul proužek světla – nazelenalá záře spirálové zářivky na stropě. Na vteřinu zaváhala; co když tam vysedává Benita? Představa, že by kvůli tomu neměla chodit do vlastní kuchyně, jí právem vehnala do žil nával adrenalinu.

Rozrazila dveře, zamračená a připravená svést bitvu, ale naskytl se jí pohled na Martina. Seděl u stolu a četl si.

„Tante Marianno!“ špitl a zatvářil se provinile. Zaregistroval její výraz. Milovaný Martin, chudinka Martin, ten milý kluk... Pokusila se o úsměv, aby zakryla vztek, který v jejím obličeji zřejmě zahlédl.

„Jak to, že jsi takhle pozdě ještě vzhůru?“ zeptala se. „Vždyť zítra vstáváš do školy!“

„Nemůžu spát,“ odvětil prostě a Marianně blesklo hlavou, že se mu to asi stává častěji.

„Dal sis mléko? Teplé mléko?“ Přešla k malé ledničce a vyndala láhev. „To pomáhá.“

Zavrtěl hlavou.

Marianna nalila do rendlíku dost pro ně oba a postavila ho na sporák. „Co to čteš?“

„Karla Maye.“ Martin zvedl knížku do vzduchu. Byl to její vlastní, obstarožní výtisk Vinnetoua; ten popraskaný kožený hřbet a vybledlá zlacená písmena důvěrně znala jako staré přátele. „Půjčil jsem si ho od Fritze.“

„Líbí se ti to?“ zeptala se

„Hrozně moc.“

Marianna pocítila příval lásky. Martin se jí podobal víc než její vlastní syn – tomu Vinnetou připadal nerealistický a hloupý.

„Byla to moje nejmilejší knížka,“ řekla.

Oba zmlkli. Mléko na sporáku pobublávalo a nad hlavou jim tikala zářivka.

„Jsi tady šťastný, viď, Martine?“ zeptala se. „Vyhovuje ti, že jste tu s námi – že tady žijeme spolu, ty a tvoje máma a já s rodinou?“

„Samozřejmě!“ Vypadal překvapeně.

„Nebo by sis přál...,“ vypnula sporák a připravila na kuchyňský pult dva hrnky s podšálky, „... aby se tvoje matka znova vdala a abyste žili s nevlastním otcem někde jinde?“

Martinovou dětskou tváří prolétl zmatek. Mariannu na okamžik zamrzelo, že s tím začala.

„Ne,“ odpověděl. „Proč se ptáš? Myslíš, že se s mámou radši máme osamostatnit?“

„Ale ne! Vůbec ne,“ vykřikla Marianna a málem se opařila. „Ani náhodou. Jen mě zajímal tvůj názor.“

Zkoumavě si prohlížela jeho už teď nápadně hezký obličej. Martin před jejím pronikavým pohledem uhnul.

„Martine,“ pronesla co nejvážněji, „ty přece víš, že tvůj otec by si to takhle přál.“

Když se Marianna o pár hodin později vzbudila, měla hlad a byla pevně rozhodnutá. Bylo skoro osm ráno. Fritz a Martin už odešli do školy. Benita strnule seděla u stolu v salónu a vyráběla další z těch svých škaredých hadrových panenek; poslední dobou se z toho stal její koníček. Když Marianna vešla, vzhlédla; byla bledá a oči měla opuchlé od pláče.

„Marianno...,“ začala. „Mrzí mě, že jsem ti to neřekla dřív... Vůbec jsem nespala. Já...“

„To nevadí,“ uťala ji Marianna. „Ale nemůžu ti dát svoje požehnání, aby ses za Herr Müllera vdala. Přemýšlela jsem o tom a není to správné.“

Benita na ni upřela utrápený pohled. „Proč? Protože byl nacista? Ale nacista byl přece kdekdo. Je to dobrý člověk...“

„Tvůj manžel odboji proti nacismu obětoval život, a ty si chceš vzít někoho, kdo té zrůdnosti sloužil!“ Marianna se slyšela, jak řezavě mluví.

Benita se rozplakala. Takhle zoufalá vypadala dětsky a křehounce. Marianna si proti ní připadala stará. Tady to máme – už zase je za bezcitnou studenou potvoru a Benita za dámu v nesnázích.

„Máš vůbec ponětí, co dělal za války?“ zeptala se. „Bavíte se spolu o tom?“

Benita si otřela oči. „Nemám a nezajímá mě to.“

„Byl u Orpo, u pořádkové policie. Aspoň tohle snad víš, nebo ne?“ obořila se na ni Marianna. „A víš, co prováděli na východě?“

Benita se vymrštila a utekla k oknu. Po chvíli se otočila a z obličeje jí čišelo ještě hlubší zoufalství. „Copak to nemůžeš konečně pohřbít, Marianno? Jednou provždycky s tím skoncovat? Já prostě nechci vědět, co tam dělali. Nechci se navěky ohlížet nazpátek. Byla to strašná doba. Ale už je pryč!“

Marianna na ni nevěřícně zírala. Je to od ní tak sobecké a zbabělé! Zpěnila se jí krev. Benita se odjakživa stará jen o vlastní zájmy, o vlastní pohodlí. „Ty si myslíš, že minulost je jako jedna z těch tvých panenek? Že ji můžeš jednoduše rozškubat na cáry a začít od začátku? Jen tak? A to jsi žena hrdiny! Muže, který položil život za to, aby minulost byla o trochu míň hrozná, než je. Nezdá se ti, že mu dlužíš aspoň trochu úcty?“

Teď se Benita rozbrečela na celé kolo. Křečovitě se zalykala pláčem, až se jí ramena otřásala.

„Dělej si, co chceš,“ vzdychla Marianna. „Ale nedovolím ti, abys do toho zatáhla Martina.“

Při těch slovech Benita vzhlédla. Vytáhla z kapsy kapesník a vysmrkala se.

„Ještě si to promysli,“ řekla Marianna trošku měkčeji. „Člověk se snadno splete...“

Benita ji přerušila: „Jsi krutá, Marianno. Connie to tvrdil odjakživa, ale mně to tak nepřipadalo.“ Pohlédla přímo na ni. „Teď už to vidím.“

Mariannu ta slova celý den přímo fyzicky bolela. Vážně Connie něco takového tvrdil? Byla to od něj zrada. Uměla si představit, že by řekl tvrdá. Náročná. Dokonce i neoblomná. Ale ne krutá. Zasáhlo ji to do srdce jako šíp.

„Katarino,“ zeptala se, když jí dcera přišla popřát dobrou noc, „připadám ti krutá?“

Katarina překvapeně zamžikala tmavýma očima. Taková otázka se matce nepodobala. „Krutá?“ zopakovala po ní. To slovo ji zaskočilo – byla pravá von Lingenfelsová. „Samozřejmě, že ne! Proč se ptáš?“

Marianna si povzdechla. „Možná se všichni čas od času chováme krutě, i když to tak nemyslíme.“

„Ty ne,“ odmítla Katarina tak přesvědčeně, že se Marianna mimoděk usmála.

„Dokonce i já.“ Vzala dceru kolem ramen a přitiskla se k ní tváří. Navzdory všemu je to ještě děcko.

Zatoužila po útěše od někoho dospělého. Zeptá se Anii, až ji příště uvidí.

KAPITOLA DVACÁTÁ

EHRENHEIM, ČERVEN 1950

Další dopis dostala Ania následující sobotu. Tentokrát ho nepřinesl pošťák, ale Frau Metzgerová, která jim nosila sýr.

„Je od nějakého muže,“ poznamenala s koketním úsměvem a vytáhla z tašky pomačkanou obálku. „Potkali jsme se minulý týden na trhu.“

Ania oněměla.

„No tak,“ uculila se Frau Metzgerová. „Neotevřete ho? Ale možná předem víte, od koho je.“ Spiklenecky na ni mrkla.

„To tedy nevím,“ odsekla Ania.

„Aha,“ povzdychla si Frau Metzgerová s očividným zklamáním. „Nevypadal moc zdravě. Nedávno se vrátil z východu.“

„Hmm.“ Ania svraštila obočí a snaživě předvedla, že v duchu tápe. „Děkuju mockrát.“

Tentokrát na obálce nebyla žádná zpáteční adresa.

Odpouštím ti. Udělala jsi, co jsi pokládala za nejlepší. Ale ještě jsme spolu neskončili.

V dopisu, pokud se tomu tak dalo říkat, byla vložena fotografie. Mladý muž a žena ve formálním oděvu, jak stojí bok po boku u paty impozantního schodiště. Vítr jim rozfoukal vlasy a nadzvedl ženě sukni. Muž se odvracel stranou, ale žena se statečně usmívala a v jejím výrazu se mísila upřímnost s nejistotou.

A Ania se zase ocitla tam na tom místě, vítr jí ševelil v uších, její nejlepší boty ji tlačily a z důležitosti té chvíle ji jímala závrať. Připadala si jako člověk, který skočil z letadla a zakouší osvobodivou lehkost vědomí, že se ten krok nedá vzít zpátky. Bylo to jako vzpomínat na postavu z nějakého románu, který četla v mládí.

Odložila fotografii. Odpolední slunce venku zezlátlo a ve větru poletovaly uschlé lipové květy. Bylo načase uvařit Carstenovi kávu a poslat s ní Wolfganga na pole. Na pastvině osiřelé krávy ještě pořád bučely po telatech. Ještě nepřestaly tesknit.

Nazítří se Ania vypravila na místo, které bylo v prvním dopisu uvedeno jako zpáteční adresa. Musela autobusem, pak vlakem a ještě dlouhý kus pěšky. Starost o oběd, odpolední kávu, praní, zavařování okurek a zahradu svěřila pomocnici Inge – a vyrazila na cestu.

Pro ženu v šestém měsíci těhotenství to nebyl žádný med. Pražilo slunce, nohy jí otékaly a podél páteře jí vystřelovala ostrá bolest, takže během cesty na nic jiného skoro ani nemyslela. Možná proto ji tak překvapilo, když v Mauer Strasse stanula před číslem 19. Ta adresa vážně existovala, byl to opravdový dům s okny a dveřmi. Vedle domovního zvonku visel seznam obyvatel: nacházela se tu ubytovna. Okolí působilo zpustle, páchlo močí a zelňačkou.

Zatímco postávala před vchodem, vynořil se z domu nějaký starší chlápek. Rainer to nebyl, ale rozhodně taky neprožíval dobré časy. Zamračil se na ni s neskrývanou zlobou.

„Co čumíš?“ utrhl se na ni. „Není to tu pro tebe dost nóbl?“ Anie chvilku trvalo, než pochopila, že ji má za někoho, kdo shání střechu nad hlavou.

Nadechla se a vystoupala po schodech ke vstupním dveřím.

Přišla jí otevřít babizna s tvrdým pohledem. „Děti nebereme,“ prohlásila a výmluvně si přeměřila Anino břicho.

„Já nehledám ubytování,“ vysvětlovala Ania. „Hledám jednoho člověka...“

Žena se ještě víc zakabonila. Měla malá pátravá očka. „Nejsem žádná informační kancelář,“ odsekla.

„Hledám jednoho muže...“ Ania vytáhla dopis se zpáteční adresou a ukázala jí ho.

„Z osobních důvodů?“ zeptala se žena.

Ania se začervenala. „Není to...,“ začala, ale nedořekla. Copak na tom záleží? „Ano, z osobních důvodů,“ přitakala. „Jmenuje se Rainer Brandt.“

Žena letmo sjela očima ke jménu, ale nedala najevo, že ho poznává. Rainer odjakživa patřil k lidem, kteří unikají pozornosti okolí – nevymykal se zjevem ani chováním. Žena pokrčila rameny. „Ten už tady nebydlí.“

„Nenechal vám novou adresu?“ zeptala se Ania.

Žena naklonila hlavu ke straně. „K čemu by mi byla?“ ušklíbla se. „Už běžte.“ Potřásla hlavou a jemněji dodala: „Ten za hledání nestojí.“

A tak Anie nezbylo než čekat, až se Rainer ukáže sám. Dělala běžné domácí práce jako jindy, ale byla duchem nepřítomná a všechno jí padalo z rukou. Když vypeckovávala třešně, řízla se do ruky, spálila brambory na sporáku i s hrncem, džber mléka nechala zkysnout ve stodole.

„Není vám něco?“ starala se Inge.

„Jen počkej, až budeš těhotná ty,“ vyjela Ania drsněji, než měla v úmyslu. Byla to šikovná výmluva. Týdny míjely a s každým dalším v ní rostla nervozita. Den co den bojovala s touhou svěřit se Anselmovi a Wolfgangovi, a pokaždé v poslední chvíli odolala. Anselm ležel zabořený ve svých knihách a Wolfgang trávil celé dny s Carstenem, připravovali žně a krmili dobytek.

Carsten se ničeho nevšiml. Choval se k ní s rozpačitými ohledy, vyhýbal se přímému pohledu a díval se po ní spíš jen pokradmu. Během společných půlhodinek po večeři jí s teatrální péčí pouštěl rádio a pomáhal do křesla. Kdyby nebyla v duchu jinde, dohánělo by ji to k šílenství. Takhle to skoro nevnímala.

A viděla Rainera všude – jak stojí před pekárnou, jak řídí nablýskaný nový kombajn Herr Darmlera, jak kráčí nahoru po silnici z města. Kdykoli zaštěkal pes, Ania si byla jistá, že štěká na něj. Co řekne a udělá, až přijde? Měla milión nápadů, a přitom žádný. Viděla jeho pevné pružné tělo, trhavý pohyb, kterým se ohlížel přes rameno, pevně semknuté rty, když se pouštěl do nepříjemné práce. Byl jako utopenec, kterého voda vyplavila do její mysli a který za sebou jako chuchvalce chaluh vleče její špatná rozhodnutí.

Jednou přijela na návštěvu Marianna s košíkem jemného pečiva od Bemmelmana. Anie pořád ještě připadalo divné, že ji vítá jako Frau Kellermanová, paní statku, a ne pouhá podnájemnice. Styděla se, že má v kuchyni nepořádek a na sobě zmačkané šaty. Při pohledu na kamarádčinu důvěrně známou tvář ji tajemství tížilo jako balvan. Milovaná, i když náročná Marianna, od první chvíle tak velkorysá a optimisticky naladěná... Ujala se Anii i chlapců bez váhání, na nic se nevyptávala a neohlížela se do minulosti. Z toho požehnání se však vyklubalo břemeno. A časovaná bomba, která Anie mohla každou chvíli vybuchnout do obličeje.

Před nejistotou se uchýlila k formálnímu chování. Vytáhla z Carstenovy drahocenné zásoby plechovku sušenek a úhledně je naaranžovala na tác.

„Nenuť mě, abych si připadala jako návštěva,“ mávla rukou Marianna. Taky působila roztržitě. „Musím se tě na něco zeptat,“ vyhrkla a Anie se rozbušilo srdce.

„Zažila jsi někdy, že bych se chovala krutě?“

Ania se málem rozesmála. „To tedy ne.“

Marianna si povzdechla.

„Proč se ptáš?“

Marianna se odvrátila od okna, ze kterého vyhlížela na dvůr. „Věděla jsi o tom, že Benita udržuje kontakt s Herr Müllerem? Tím vězněm? Pamatuješ se na něj?“

Herr Müller. V Aniině paměti vyskočil obrázek. Dlouhán s hranatou čelistí a bledýma očima. Viděla ho tak, jak vypadal onoho „ruského“ rána, když přinesl Benitu – muž s ostražitým, nejistým výrazem. Taky něco tajil.

Marianna vyčkávala.

„Vzpomínám si na něj. Proč?“ zeptala se Ania a vykoukla z okna. Dvůr u stodoly byl prázdný. Z toho ustavičného vyhlížení se už stal neurotický tik.

„Podle všeho za ním jezdí. Celou tu dobu si píšou dopisy a navštěvují se – žije totiž kousek odtud, v Momsenu! A ona si namlouvá, že ho miluje!“ Marianna se odmlčela. „A mně neřekla ani popel. Nikdy.“

Ania nalila šálek kávy a postavila ho před Mariannu. Novinka ji sice překvapila, ale bůhvíjaký šok to pro ni zase nebyl. Od začátku jí vrtalo hlavou, jestli si ti dva spolu nezačali. Jen by ji nenapadlo, že se jejich poměr protáhne z tamtoho života až do dnešního. Benita na rozdíl od toho vězně neměla na uchovávání tajemství náturu.

„Kdy ti to řekla?“ zeptala se Marianny.

„Až tenhle týden. Jako kdybych nad tím měla jásat!“ Marianna klopila oči ke kávě, ale pak vzhlédla. „Tobě taky nic neřekla?“

Ania zavrtěla hlavou.

„Celou tu dobu lhala!“

Ania zaváhala. „Nelhala,“ opravila Mariannu. „Jen si nechávala pravdu pro sebe.“

Marianna se zamračila. „Tutlala před námi, co dělá. Jaký je v tom rozdíl?“

Ania se s předstíranou nenuceností pustila do utírání nádobí. „Představ si to jako fotku, na které mají lidé začerněné obličeje. Ukazuje ti pravdu – jenže neúplnou.“

„Ale k čemu jsou lidé bez obličejů?“ ztrácela trpělivost Marianna. „Jak můžeš nějakého člověka poznat, když mu nevidíš do tváře?“

Když Rainer konečně dorazil, překlápěl se už červenec do druhé poloviny a bylo vedro. Ania seděla ve stínu pod kaštanem a loupala hrách. Po těle jí stékaly stružky potu a cítila, jak se jí stehna lepí k sobě. Nad vápencovým dlážděním dvora se vlhce tetelil žár.

Rainera uviděla, když už byl v půli cesty přes dvůr. Představovala si tuhle chvíli tolikrát, že jí teď skutečnost připadala podivně zploštělá. Vzedmula se v ní vlna adrenalinu a tu vzápětí vystřídalo cosi jako úleva.

Bylo na něm jasně vidět, že je nemocný. Byl hubenější než kdy dřív a kulhal. Pleť měl voskovou a oči zapadlé do černých děr. Namáhavě dýchal.

Čtyři metry od ní se zastavil.

Ania se na něj dívala a viděla cizího člověka. Už to nebyl muž, kterého milovala, ani muž, kterého nenáviděla. Prostě jen kdosi, koho už nezná. Bylo to svým způsobem strašidelné, ale jednoduché.

Dlouho žádný z nich nepromluvil. Ozýval se jen jejich dech, ve větvích bzučely včely a listí jemně ševelilo.

Rainer jí zíral na břicho. Položila si na něj ruku.

„Co chceš?“ zeptala se.

Vytáhl špinavý hadr z ještě špinavější kapsy saka – příliš teplého na tohle počasí –, otřel si čelo a pevně stiskl víčka. Vypadal jako člověk, který si nutně potřebuje lehnout. Vypadal jako člověk, který umírá.

A Ania zčistajasna, po nekonečné době, kdy se téhle chvíle děsila, najednou věděla, co dělat.

Rainer otevřel oči a zadíval se na ni. „Mluvím s Aniou Kellermanovou, nebo s Aniou Brandtovou?“

KAPITOLA DVACÁTÁ PRVNÍ

MOMSEN, ČERVENEC 1950

Marianna vstala, ještě než se Benita probudila, a vyrazila vlakem do Momsenu navštívit Franze Müllera.

I když tudy jela už tolikrát, krajina jí zůstávala cizí. Špičaté hory a plochá zelená údolí potečkovaná kravami, flíčky lesů a dřevěnými seníky jí připadaly jako výjev z pohádky – propletenec plný stínů a příliš komplikovaný. Vůbec se nepodobal širé otevřené zemědělské krajině kolem Weisslau. Tolik se jí po Weisslau stýskalo. Na rozlehlých pláních severního Slezska se nic neschovalo; vojska, přijíždějící návštěvy, počasí, to všechno bylo vidět na kilometry. A v přehledném prostředí se Marianna cítila jako doma.

Nakrátko se vedle kolejí objevila řeka Isar. Řítila se dolů z vysokých hor, prudká a sinale bledá, plná nějakých minerálů, které jí dodávaly nepřirozený nazelenalý odstín. Marianně čpěla hrozbou. Podél jejích břehů rozprášili popel Ribbentropa, Keitela a Fricka, architektů nacistických zvěrstev. Kdo o tom rozhodl? Nějaký náhodně vybraný vládní úředník? Anebo si to přáli sami? Vycítili v té řece nějakou spřízněnou energii? V pozadí se zvedaly zubaté horské štíty.

Když do těchhle končin Marianna přicestovala na konci války poprvé, lemovaly řeku čerstvě navršené hromady hlíny. Jela tehdy do Momsenu s Carstenem Kellermanem a viděla, jak na březích kutají v těch haldách muži a ženy, hrabou a kopou.

Co to dělají? zeptala se.

Hledají svoje lidi, odpověděl s nečitelným výrazem.

Je to hrob stovek vězňů z pochodů smrti, vysvětlil. Konečná štace spousty zubožených nešťastníků, které hnali z koncentráků na západ. Proč? Z jakého důvodu je nutili k pochodu? Tou dobou už bylo prakticky po válce. Každý to věděl. A přesto je dozorci z SS hnali dál a dál, dokud vězni nepadli vyčerpáním, a když se zhroutili, zastřelili je. A tak tu ti mrtví leželi, dokud je lidé z města nepohřbili pod tou hlínou. A po kapitulaci se hrstka bratrů a otců, přátel a příbuzných vypravila své milované hledat. Marianna na to do smrti nezapomene.

Ale lidé z města se brzy vrátili k normálu, jako by se nic nestalo. Zase v řece prali a rybařili a po večerech se podél ní procházeli. O vězních, které viděli na jejím břehu klopýtat a umírat, nikdo nemluvil. Nikdo nevztyčil nad jejich kostmi náhrobek.

Na nádraží v Momsenu Marianna vystoupila. Doma se na nadcházející setkání v duchu připravila, ale když tu teď skutečně stála, měla přesto ruce lepkavé a studené a obličej jí žhnul. Radši si pospíší, ať to má co nejdřív za sebou. Dětem bude divné, kam se poděla, a když zůstanou bez dozoru, určitě zanedbají učení. A Fritz udělá nějaký malér... Na Benitu se spoléhat nedalo; když šlo o disciplínu, byla jen další dítě.

Marianna měla původně v úmyslu svěřit se se svým plánem Anie, ale rozmyslela si to. Aniu Benitina avantýra zřejmě překvapila, ale nepohoršila. Bylo nabíledni, že nesdílí Mariannino morální rozhořčení – a proč by taky měla? Connieho neznala. A o roli jejího manžela v odboji neměla Marianna doteď jasno. Ania o tom tématu mlčela jako hrob. Marianna tušila v jejich manželství tragédie, které nesmazala ani Grabarekova smrt. A k její filozofii patřilo do takových věcí nešťourat; čemu by prospělo otevírat ránu, která se už zacelila? Nechala to být, i když ji Aniina uzavřenost v hloubi duše mrzela. Po sňatku s Kellermanem se jedna druhé vzdálily. Ale na rozdíl od Franze Müllera byl Carsten Kellerman aspoň dobrý člověk.

Benita jí oznámila svoje zasnoubení před měsícem a od té doby vládla v bytě nepříjemně křečovitá atmosféra. Marianna a Benita se jedna druhé vyhýbaly, mluvily spolu, jen když to bylo nutné, a chladně zdvořilým tónem. Děti se naštěstí věnovaly svým zábavám a mrazivého ovzduší si nevšímaly. Martin a Fritz brzy odjedou do internátní školy, kam chodí Katarina a Elisabeth, a tak se každou volnou chvíli toulali po kopcích a polích kolem Tollingenu a užívali si letních prázdnin.

Tichá domácnost však nemohla trvat věčně. Marianna navzdory svému hněvu měla přítelkyni ráda. Benita potřebovala ochranu. Byla snadná kořist – křehká, romantická a snadno ovladatelná. Müller mohl snadno získat falešný dojem, že je bohatá, a uvěřit tomu. Když se spolu seznámili, žila koneckonců na hradě. A kdo ví, kolik nadělal dluhů a jaké má vyhlídky do budoucna?

Najít obchod, kde pracoval, bylo snadné. V Momsenu měli jen jedno rakvářství. Sídlilo v přízemí těžkopádné budovy očazené uhelným kouřem a dodnes zjizvené děrami po kulkách. V posledních dnech války se místní Hitlerjugend a domobrana pustily do zuřivého, nesmyslného boje, který stál nesčetně životů, a ničily domy i mosty. A vyšinutý kapitán, který té sebrance velel, dnes zastával funkci městského radního. Momsen byl v Marianniných očích stejně prohnilý jako Ehrenheim.

Nalevo od obchodu spatřila domovní vchod se seznamem jmen. Jedno z nich znělo MÜLLER. Takže tady zároveň i bydlí. Marianna si neuměla představit, že by Benita tomuhle místu říkala domov. Krásné šaty a pohodlí jsou pro ni přece nadevšechno. Tím spíš věřila, že je správné ušetřit ji takového osudu.

Zaklepala a dveře jí otevřela holčička, bleďounká, tmavovlasá a neobyčejně štíhlá, s velkýma obezřetnýma očima.

„Co si přejete?“ zeptala se.

„Je to obchod Franze Müllera?“ ujišťovala se Marianna.

Dívenka přikývla. Zdála se asi stejně stará jako Martin. „Půjdete dál?“ pozvala Mariannu. „Tati!“ křikla do obchodu.

Mariannu to zaskočilo. Takže ten člověk má dceru. Ubralo mu to na zrůdnosti.

Dveře vedly do tmavé předsíně, kam odkudsi zevnitř zazníval zvuk pily. Teď ustal. „Clotildo?“ ozval se mužský hlas a na podlaze zaduněly těžké kroky.

A pak ve dveřích stanul Franz Müller. Při osobním setkání vypadal tak obyčejně, až to bylo k nevíře – nikde ani náznak zla, které si s ním v duchu spojovala.

„Pozvi naši návštěvnici...,“ začal, ale vtom Mariannu poznal a zarazil se.

„Frau von Lingenfelsová,“ řekl užasle. „Pojďte dál.“ Přidržel jí dveře. „Mohu vám něco nabídnout? Moc tady toho nemáme, ale aspoň šálek čaje? Sušenky?“

„Ne, děkuji,“ odpověděla Marianna. „Jen chvilku vašeho času.“

„Jistě,“ přikývl. „Clotildo, necháš nás prosím o samotě? Můžeš jít nahoru a podívat se, jestli dědeček něco nepotřebuje.“

Dívenka zvědavě přejížděla tmavýma očima od otce k Marianně. Pak si sundala z háčku kabát. „Kdy se mám vrátit?“

„Zajdu pro tebe,“ odvětil Franz. „Běž – ale napřed se rozluč s Frau von Lingenfelsovou.“

„Na shledanou,“ poslechla dívenka. „A přijďte zas.“

Znělo to dost zvláštně – zvát někoho, ať zase přijde do rakvářství. Mají hodně zákazníků, kteří se vracejí? Nebo ji omylem pokládá za rodinnou přítelkyni? Nevinnost té holčičky byla odzbrojující. Marianna se za ní dívala, dokud úzká zádíčka nezmizela z dohledu.

Pak vešla za Herr Müllerem do obchodu. Byl to dlouhý a úzký prostor, ve kterém ležely u jedné strany vyrovnané rakve a u druhé do výše naskládané stohy prken a fošen – tolik zásob, tolik dřeva k uchování mrtvých. Ošklivé živobytí. V rohu stál skromný stůl se čtyřmi židlemi. Tady asi Herr Müller prodává své zboží zranitelným, žalem zdrceným zákazníkům. Rostlo v ní odhodlání.

Franz Müller pro ni povytáhl židli a posadil se.

„Herr Müllere,“ začala Marianna, „nebudu plýtvat vaším časem, vidím, že máte hodně práce. Chtěla jsem vám ale říct, že mě Benita informovala o vašich plánech.“ Dala si záležet, aby neuhnula očima. Při všech těch beznadějných schůzkách s nacistickými důstojníky, které absolvovala, když byl Albrecht ve vězení, se naučila oplácet pohled.

„O našich plánech...?“ zopakoval po ní.

„O vašem plánu na sňatek.“ Nechala to slovo viset ve vzduchu. „A ráda bych, abyste věděl, že jsem proti.“

„Aha.“ Zdálo se, že ho to zasáhlo.

„Benitin první manžel byl můj velmi dobrý přítel,“ pokračovala. „Milovaný přítel a člověk vzácného charakteru. Obětoval svůj život boji proti Hitlerovi a nacistům a já nevěřím, že je správné, aby jeho vdova a především jeho syn spojili svoji budoucnost...,“ zaváhala a sbírala odvahu, „... s mužem s vaší minulostí.“

Venku rachotil ulicí vůz. V místnosti plné rakví však Herr Müller neřekl ani slovo na svou obranu. Měl neuvěřitelně modré oči; Marianna už na ně zapomněla.

„Ví Benita, že jste tady?“ zeptal se konečně.

„Ne.“ Marianna polkla.

„Hm.“ Pokýval hlavou.

Marianna čekala pobouřený výbuch. Připravovala se na něj. Jenže on dál mlčel.

„Doufám, že tenhle rozhovor zůstane mezi námi,“ pravila do ticha. „Než Benitin manžel zemřel, slíbila jsem mu, že na ni dohlédnu. A že dohlédnu na jeho syna.“

„Chápu,“ přikývl Herr Müller.

„Vy to chápete?“ zopakovala Marianna.

Zvedl oči.

„Já Benitu miluju,“ řekl. „Je to dobrá žena a zaslouží si dobrý život. A já...“ Odmlčel se. „Přál bych si, aby to bylo jinak. Přál bych si, aby můj život byl jiný, než byl.“ Upřel na ni svoje modré oči. „Je mi moc líto, že jste obě přišly o manžely. Byli to stateční lidé.“

Marianna na něj zírala. Ke své hrůze cítila, že se každou vteřinou rozpláče. Anebo ještě hůř – že začne pofňukávat a popotahovat a že se z ní potupně a nedůstojně vyhrne všechen smutek, který v sobě zamkla na deset západů. A že jakmile jednou začne, už nikdy nepřestane.

Nesmí to dopustit. A tak se strnule napřímila a zadívala se na rakve – na borovicové s tmavými suky a dubové s jemnými léty, na lesknoucí se panty. Ticho kolem nich bobtnalo, ale tentokrát nevyvolávalo rozpaky; byla to prostě nezbytná fáze, jako kukla u motýla. Shora k nim doléhalo dunění kroků a tlumené hlasy – zvonivé dívčí štěbetání a hlubší, mrzutější hlas dědy, nebo kdo to byl. Marianna se jich držela jako záchranného lana a snažila se pochytit, o čem se baví. Ta námaha ji uklidňovala. Knedlík v krku se rozpouštěl.

S maximální důstojností, na jakou se zmohla, se zvedla.

Herr Müller vstal také a pospíšil si, aby jí stihl odtáhnout židli. Když došli na práh, uklonil se. „Budu o vašich slovech přemýšlet.“

„Děkuji vám,“ vypravila ze sebe Marianna se sklopenou hlavou.

Za nejbližším rohem se zastavila. Hrudník se jí těžce zvedal. Měla v úmyslu mluvit o tom Rusovi, o Müllerově pobytu na východě, o Benitině nevinnosti, důvěřivosti a naivitě. Jak to, že to dopadlo jinak? Její přípravy přišly vniveč, protože Müller se s ní nehádal. Dostala od něj, co chtěla.

Albrechte, zavolala v duchu. Udělala jsem správnou věc, viď? Ale bylo to, jako by vedla samomluvu.

KAPITOLA DVACÁTÁ DRUHÁ

TOLLINGEN, ČERVENEC 1950

Benita měla schůzku s Franzem, aby si promluvili o budoucnosti. Od zasnoubení se s ním neviděla – nejdřív se rozstonala Clotilda, potom jeho otec a pak byl zavalen prací (příliš mnoho mrtvých, zavtipkovala v jedné veselejší chvilce). Ale nakonec ho přece jen přimáčkla ke zdi. Musejí plány na svatbu uspíšit. Marianna přijala novinku mnohem hůř, než Benita čekala, a Benitě se zajídalo žít v tom novém, nepříjemném tichu. Každý další den jí připadal jako trest – a za co? Za to, že miluje muže, kterého jí Marianna neschvaluje? Bylo to od Marianny urážlivé, a navíc povýšenecké. Jako by Benita neměla právo rozhodovat o svojí budoucnosti sama. Dluží Marianně vděčnost za to, že jí našla Martina, když ona sama hledání vzdala v domnění, že je mrtvý, a zůstane jí za to vděčná na věky věků. Ale zbytek svého života Marianně nedluží. Celá rozrušená čekala v Bemmelmanově kavárně na Franze a netrpělivě cinkala lžičkou o okraj šálku.

U Bemmelmana se obvykle cítila šťastná. Mimo jiné i proto, že kavárna zářila novotou a Benita měla nové věci ráda. Líbila se jí nablýskaná vysoká okna a stylové kovové stolečky. Měla ráda slazenou šlehačku a bohatý výběr moderních zářivě barevných dortů s mimosezónním ovocem a tlustou vrstvou lesklého želé.

Nechovala žádnou úctu k ničemu starému ani historickému. Historie, to je děsivá dlouhá a nemotorná oháňka smutku, která sebou za zády přítomnosti ničivě mrská a převrací lidem vzhůru nohama jejich vnímání toho, co bylo. Možná i proto se Benita tak zoufale chtěla znova vdát. Pro Mariannu byla historie nade všechno; pro ni znamenala smrt.

Od první chvíle, kdy Franz vešel, věděla, že je něco špatně. Z tváře mu zmizel obvyklý klid a vyrovnanost. Vypadal utrápeně a jako by už týdny nespal.

„Co se děje, Franzle?“ svraštila čelo. „Tváříš se, jako bys spolkl ježka.“

Zavrtěl hlavou a posadil se naproti ní. První, co řekl, bylo „není to správné“. Žádné „ahoj“ nebo „jak se máš?“ nebo „moc ti to dneska sluší“. Taková hrubost se mu vůbec nepodobala.

„Tak co se děje?“ naléhala.

Franz se zadíval z okna a pozoroval, jak venku mrholí. „Nemůžu si tě vzít, Benito.“

Benita předstírala, že neslyšela.

„Cože nemůžeš?“ zeptala se.

Venku proskotačila kolem výlohy parta brebentících dospívajících děvčat.

„Nemůžu si tě vzít, Benito. Nebylo by to správné.“

Benitin svět se otřásl v základech.

„Správné?“ zmohla se na otázku. „Pro koho?“

„Pro tebe,“ povzdechl si Franz. „Pro Martina. Zasloužíte si něco lepšího.“

„Lepšího než co? Jde o ten byt?“ To pomyšlení ji zaplavilo úlevou a chytila se ho jako záchranného voru. „Na bytu mi nezáleží, přestěhujeme se někdy časem a do té doby najdeme něco pro tvého otce, třeba pokojík v tom domě na rohu, nebo –“

„Tak jsem to nemyslel,“ přerušil ji Franz drsně.

Benita se pevně opřela.

„Jsi vdova po odbojáři. Zasloužíš si muže, který naložil se životem líp než já.“

Benita ztuhla. Odbojář. Takhle o Conniem, Albrechtovi a ostatních nikdy nemluvila. Byl to Mariannin výraz. „Proč to říkáš?“ natáhla se přes stolek, aby ho vzala za ruku. „Navykládala ti něco Marianna? Došla si za tebou a...“

Franz se odvrátil. Jeho hlas zněl vyčerpaně. „Je to pravda.“

„Podle koho?“ naléhala. „Podle Marianny? Přišla za tebou, viď? Mluvila s tebou! Podívej se mi do očí a popři to!“

„O Mariannu nejde,“ namítl Franz. „Je jedno, co udělala.“

„Jak mi to mohla provést! Jet si s tebou promluvit mně za zády! Jako kdybych byla děcko – a ani děcko ne, jenom hračka, něco, s čím může šíbovat sem a tam, jak ji napadne! Neměla tě ráda, nikdy!“ Snížila hlas do syčivého šepotu. „Vyčítá ti toho mrtvého Rusa v lese, a víš, co ti řeknu? Zabila bych ho znova, kdyby to šlo! Jen abych jí předvedla, že jsem to byla já.“

„Benito –“

„Je to tak, Franzi, a ty to víš. Nechápe nás – na všechno kouká přes ty svoje zásady a ideály. Ale mně je to fuk! Nezáleží mi na tom, co si myslí! A co ty? Copak spolu nejsme šťastní? Nejsi se mnou šťastný?“ Chvíli mlčela. „Connie je přece mrtvý!“ vypravila ze sebe ochraptěle, jako by jí ta slova drhla v krku. Uvědomovala si, že zvyšuje hlas, ale bylo jí to jedno. Jen ať jsou ty tupé ovce tady u Bemmelmana v šoku. Jen ať si šuškají a odvracejí pohled. „My ale žijeme! A taky jsme si vytrpěli svoje. Copak si nezasloužíme štěstí?“

„Zasloužit si štěstí?“ zopakoval tiše Franz, v očích vzdálený pohled. „Já si nezasloužím vůbec nic, Benito.“

„Musel jsi odejít od rodiny! Musel jsi narukovat na východ a málem jsi tam umřel hlady a umrzl a bůhvíco dalšího – a teď je po všem! Je po válce! Konečně můžeme začít znova!“

„Dost!“ okřikl ji Franz. „Takhle nemluv! Tvůj a Mariannin manžel zemřeli pro správnou věc – kdežto my drželi pusu a krok, dělali jsme, co se nám poručilo, a odvraceli pohled. Nemůžu to smazat – nemůžu prostě začít znova...“

„Proč ne? Copak máš jinou možnost?“

Kolem řinčely příbory a proplétaly se hlasy hostů. Cinkla pokladna. Kdosi se zasmál.

„Vždycky existují jiné možnosti,“ pohlédl na ni Franz. „Mám možnost nechat tě jít. Ty nový život začít můžeš.“

„Ale já nechci.“ To už Benita plakala. „Bez tebe nechci. Je mi jedno, co jsi dělal! Nezáleží mi na tom! Milovala bych tě, i kdybys byl Hitler osobně!“

Franz na ni upíral oči a najednou jí připadal cizí.

„Ty se nemáš za co stydět, Benito,“ řekl konečně. „A mně nezbývá než žít v hanbě. Jedině tak je to správné.“

Benita se musela opřít.

Tohle byl konec. V hlavě jí donekonečna zněla její vlastní hloupá slova. V tichu, které se rozhostilo, spatřila budoucnost: žádný útulný byt s květinami za oknem a pokojíčkem pro Clotildu a Martina, kde by se mohli učit; žádná široká měkká postel na spaní; žádné milování; žádný zbrusu nový, obyčejný život naplněný prostými věcmi, jako je vaření a nakupování na trhu a nedělní procházky u řeky. Žádná prosluněná rána u kávy a společné stárnutí.

Pro Franze tyhle věci nebyly. Jeho duše už úpěla v pekle. Nebyla to Marianna, kdo mezi ně vstoupil; byla to minulost.

KAPITOLA DVACÁTÁ TŘETÍ

MOMSEN, SRPEN 1950

Když Anie praskla plodová voda, byla klášterní nemocnice v Ehrenheimu ještě pořád v rekonstrukci. A tak ji Carsten odvezl do americké vojenské nemocnice za městem. Byla skoro prázdná. Jakmile Aniu předal sestřičkám, otočil se na patě a odjel domů.

Ania mohla konečně sténat a tisknout si břicho, už nemusela zatínat zuby. Sestřičky se chovaly mile, i když trnuly strachy. Byly to mladé Američanky a při výcviku je učili obvazovat rány a amputované končetiny, ne rodit děti. Dorazil doktor a prohlásil, že na anestezii je už pozdě. Sestřičky jí vyděšeně pomáhaly aspoň tak, že ji držely za ruce a hladily ji po čele. Ania si ale těžkou hlavu nedělala. Porodila už dvě děti a bez úlevných zákroků se obešla. Myslela jen na to, že chce co nejdřív zpátky domů. Měla svoje tajemství a potřebovala ho uchovat.

Bylo to k nevíře, ale dařilo se jí Rainera skrývat. Byl uvězněn na hradě jako nějaká šeredná Rapunzel, i když mohl po libosti přicházet a odcházet. Od první chvíle, kdy ho spatřila, jí bylo jasné, co po ní bude chtít. Nestál o to, aby vyšla s pravdou ven, ani o pomstu. Přes všechen svůj vztek a zoufalství nechtěl jejich synům zničit život, který jim zařídila. Chtěl se s nimi vídat. Byl na smrt nemocný a jako zahanbené zbité zvíře hledal bezpečné místo, kde umřít.

Hrad Lingenfels byl zavřený. Loni na podzim Ania s Mariannou zakryly těch pár kusů nábytku, které přečkaly válku, a Carsten zabednil okna. Letos v létě ho chtěli znovu otevřít, ale nakonec na to nedošlo. Marianna měla příliš práce se svým novým projektem – třídila Albrechtovy dokumenty – a hodně cestovala. Před rokem okupovali prázdný hrad místní puberťáci a prováděli tam vylomeniny. Bylo lepší nechat ho zavřený. Pobíhaly po něm jen myši, na kamenných zdech hnízdily vlaštovky a v příkopu si lebedily žáby a vodní krysy. Nechodil tam nikdo až na Wolfganga, kterého Carsten pověřil, ať hrad čas od času zkontroluje.

Anie nezbylo, než zasvětit do otcova návratu i kluky. Poslušně, i když s neskrývaným odporem ho napůl odvedli, napůl odnesli z Kellermanova statku. Wolfgang mu ustlal v hradní kuchyni na slamníku a obstaral mu zásobu vody na pití. Anselm mu každý večer nosil tác s jídlem, i když Rainer skoro nejedl. Ania předpokládala, že zatímco ona tady v nemocnici rodí, synové se o otce starají; podivným obratem osudu měli na krku muže, který o ně jakživ nestál.

Stahy se zrychlovaly, až přešly v bolest vytrvalou jako tlukot srdce, rytmickou a všepohlcující. Zahnala všechny ostatní starosti a Ania jí za to byla téměř vděčná. Rainera buď někdo objeví, nebo neobjeví. Kluci se o něj buď postarají, nebo ho přenechají krkavcům. Jejich život buď exploduje, nebo bude dál pokračovat po trajektorii, kterou mu vnutila. Ona s tím nic nenadělá.

Dítě přišlo na svět rychle. Po půlhodinovém zápase Ania holčičku vytlačila. I když se narodila o čtyři týdny dřív, měla tvářičku buclatou a hladkou jako Eskymák. Nevzrušeně si kulatýma tmavýma očima prohlédla svět a vzápětí usnula. Od Carstenova dítěte se asi nic jiného čekat nedalo. Anebo možná prostě byla dítě mírové doby – spokojené, boubelaté a nevyzpytatelné. Když tak ležela zabalená v pokrývkách s označením U. S. Army, zdálo se, že patří do jiné, nadějné kosmopolitní budoucnosti, a ne do poraženého Německa.

Ania ji podala sestřičce a pokusila se vstát.

„Ne, ne,“ protestovala polekaně ošetřovatelka. „Odpočiňte si. Až se vrátíte domů, budete potřebovat sílu.“ Že by něco věděla?

Sestřičky jí vnutily sklenici vlažné vody a prášky na spaní. Carsten se pro ni beztak nevrátí dřív než ráno.

Ania se nechtěla na dítě dívat. Spolkla prášky a pospávala těžkým bezesným spánkem, ze kterého se tu a tam probouzela a zírala oknem na dvůr a bělavé cestičky, které křižovaly trávník jako poházené kosti.

Když se ráno vzbudila, uviděla v nohách postele sedět Benitu.

Chvilku jí trvalo, než si uvědomila, kdo to je.

„Benito,“ vykoktala. „Ty jsi za mnou přišla na návštěvu?“ Nevěřila vlastním očím. Neviděla ji tak hrozně dlouho... vlastně od svatby.

„Proč bych tu jinak byla? Přijela jsem včera na statek a dozvěděla se tu novinu.“

Benita nevypadala dobře, to Anie neuniklo. Neměla růžové tváře a pečlivě upravený účes jako obvykle. Byla oblečená v obnošeném hnědém propínacím svetru. A pod očima měla tmavé kruhy.

„Je u vás všechno v pořádku?“ chtěla se Ania začít vyptávat, ale vtom se objevila sestra s dítětem. Jejím dítětem. Ania si na to pomyšlení ještě nezvykla. Dívala se na zavinuté děcko a necítila vůbec nic.

„Tady ji máme!“ vykřikla Benita. Nadšení jí na okamžik vrátilo krásu. Patřila k ženám, které se v přítomnosti miminek rozzáří. Když ji Ania pozorovala, jak zahrnuje láskou Martina, musela vždycky litovat svoje vlastní syny, kterým se tak bouřlivé lásky nedostávalo.

„Můžu si ji pochovat? Prosím!“ žadonila Benita.

Ania přikývla.

Sestřička položila děcko Benitě do náručí.

„Ty máš takové štěstí,“ vydechla Benita a oči jí zvlhly. „Ta je ale krásná! A můžeš si jí užívat. Nemusíš ji chránit před válkou a bombami, je...,“ zaváhala, ale pak dořekla: „... v bezpečí. Víš, když byl Martin malý, tak strašně jsem se bála, že ho roztrhá bomba, že jsem mu udělala postýlku v chlaďáku. Říkala jsem si, že ho to zachrání, kdyby se propadl strop... jako kdyby to chladnička dokázala!“ Posunula si děcko v náruči a to slabounce zavrnělo. „Byla jsem sama ještě dítě.“

„Všichni jsme byli děti,“ povzdechla si Ania.

„Já nechtěla Connieho zneuctít, rozumíš?“ vyhrkla zničehonic Benita rozrušeně. „I kdybych si Herr Müllera opravdu vzala, Connieho památce by to neublížilo.“

„Kdyby sis ho opravdu...,“ zopakovala Ania.

„Byli jsme zasnoubení.“ Benita se napřímila. „Myslela jsem, že ti to Marianna řekla.“ Zaklonila hlavu ke stropu. Po tvářích se jí kutálely slzy. Řinuly se bez ustání, jako by se v ní hromadily celý život a teď přetekly.

Ania zavrtěla hlavou.

„Marianna to neschvaluje.“

Další vysvětlování nebylo zapotřebí. Silou vůle nemohla Benita s Mariannou soupeřit.

„Takže ses rozhodla, že se vdávat nebudeš?“ odvážila se Ania zeptat.

„Rozhodla, to zrovna!“ vyštěkla Benita a vstala, pořád s dítětem v náručí. Došla k oknu a tam se obrátila. „Já se nerozhodla. Ale Marianna oznámila Franzovi, že je proti, a on... To je jedno. Byla jsem pitomá, když jsem si představovala, že můžu být zase šťastná.“

Pak dodala: „Ale kvůli tomu tady nejsem.“ Přivinula k sobě dítě jednou rukou a hřbetem druhé si otřela slzy. „Přišla jsem se rozloučit. Až odvezeme kluky do Salemu, odjedu domů do Frühlinghausenu.“

„Do Frühlinghausenu?“ zopakovala Ania. Žasla nad tím stejně jako nad vším ostatním, co se od Benity dozvídala. „Starat se o sestru?“

Benita se pokusila usmát na dítě ve svém náručí. „Tam patřím.“

Ania nevěřícně zírala. Benita své rodné městečko odjakživa nenáviděla. „Co tomu říká Marianna?“

„Neví o tom.“

Ania pozorovala tuhle ženu, kterou znala na jednu stranu tak dobře, a na druhou vůbec. Jejich životy se propletly v podivné době – bez kontextu, odtržené od minulosti, s budoucností v nedohlednu. V době diktované základními potřebami. Co o sobě navzájem doopravdy vědí?

„Víš to jistě?“ zeptala se a dokonce i jejím vlastním uším to znělo přihlouple.

Dětská ručička chňapala Benitě po krku.

„Jisté není nikdy nic,“ řekla Benita téměř zasněně. „Právě tohle Marianna nechápe.“

Děcko se rozplakalo.

„Tumáš.“ Benita se sklonila a položila malou do náruče Anie.

Ve dveřích se objevila zdravotní sestra. „Chcete ji nakojit, Frau Kellermanová? Nebo jí mám dát pít z láhve?“

„Nakrm ji,“ přikázala Benita Anie s překvapivou autoritou. „Starej se o ni. To je ze všeho nejdůležitější.“

Shýbla se a políbila Aniu na tvář. „Auf Wiedersehen.“

„Mach’s gut,“ odpověděla Ania a vzala ji za ruku. Ať se ti daří – tu starou frázi používala její matka.

„Tobě taky.“ Benita jí stiskla prsty a zvedla si je ke rtům. A vzápětí byla pryč.

„Už se ta malá nějak jmenuje?“ zeptala se mladá sestřička, když Benita odešla.

Ania chtěla zavrtět hlavou, že ne. Ale vtom jí jedno jméno vytanulo na mysli, nejdřív jako vtip – tedy skoro jako vtip –, ale pak doopravdy. Jméno jako talisman, jméno nejsilnější, nejtvrdohlavější, nejnesnesitelnější a nejmoudřejší ženy, kterou znala.

„Marianna,“ řekla. „Jmenuje se Marianna.“

Sestřička se usmála. „Marianna,“ zopakovala se svým americkým přízvukem. „Moc hezké jméno!“ Shlédla na děcko, které se hladově přisálo k Aniinu prsu. „Buď hodná, Mariannečko.“

KAPITOLA DVACÁTÁ ČTVRTÁ

ZÁMEK SALEM, ZÁŘÍ 1950

Ten den, kdy chlapci nastupovali ke studiu v internátní zámecké škole v Salemu, byl vzduch čirý, svěží a nezvykle ostrý na zdejší kraj vyhlášený mírným vlhkým podnebím s brázdami nízkého tlaku, které vyvolávají migrénu, nemoci a sklíčenost. Od Alp foukal prudký podzimní vítr a rozhazoval po Bodamském jezeře třepotavá sluneční prasátka, takže připomínalo tleskající publikum.

Marianna najala na cestu vůz s řidičem. Seděla vepředu se zády rovnými jako pravítko a v jednom kuse se rozhlížela kolem, aby děti upozornila na nějakou historickou památku nebo jinou pozoruhodnost. A Benita, vmáčknutá vzadu mezi dvířka a Martina, ji z duše nenáviděla.

Myslíš si, že jsi spolkla všechnu moudrost světa, nejradši by se na ni obořila. Ale nevíš vůbec nic! Nikdy jsi nebyla zamilovaná! Tohle Benitě za všechna ta léta společného života došlo: Marianna, která jí kdysi připadala moudrá, až to nahání strach, je vlastně ignorant. Je svého druhu snílek, slepý matematik, který bruslí po tenkém povrchu života, věří ve spásnou moc logiky, rozumu a informací a přehlíží nekonečnou mlhavou pláň citů a živočišných instinktů, jež ve skutečnosti řídí lidské chování a tvoří dějiny.

Od toho zlého dne, kdy se Benita vrátila z Bemmelmanovy kavárny domů, se Marianna několikrát pokusila o něco podobného omluvě. Kdybys chtěla, mohla bych zajet za Herr Müllerem znova a říct mu, že jsem neměla právo mluvit tak, jak jsem mluvila, prohodila jednou večer, když se Benita před večeří mátožně vypotácela ze svého pokoje, za celý den poprvé. Benita se nestačila divit. Vážně ta ženská věří, že je to tak jednoduché? Že několika vhodně zvolenými slovy všechno napraví? Nebo je to jen rafinovaná snaha dosáhnout odpuštění – očistit se, aniž se vzdá dobytého území?

Ne, odsekla. Na rozdíl od Marianny chápala, že to, k čemu došlo, Mariannin zásah nezavinil, ale jenom odkryl. Odkryl nepřístupnou černou jeskyni tam, kde by Herr Müller měl mít srdce, anebo cosi ještě důležitějšího než srdce – osobnost. Ztratil ji ve válce a zpátky ji už nezíská. Kolem prázdnoty se dá nanejvýš opatrně našlapovat po špičkách a ignorovat ji – a Benita si ty taneční kroky nevědomky osvojila přímo mistrně. Jenže teď už cesta zpátky nevede.

Marianna se dmula pýchou, že všechny jejich děti, Martina nevyjímaje, budou konečně studovat na elitní německé internátní škole, kam před nimi chodili Albrecht a Connie i jejich otcové. Salem se těšil pověsti vzdělávací instituce pozoruhodně nezasažené jakýmkoli spojením s nacisty. Navštěvovali ji aristokraté, založil ji Žid. Marianna pevně věřila, že dobré vzdělání vyřeší každý problém. Podívejte se na bezbřehou ignoranci nacistů! prohlašovala s oblibou. Kdyby rozuměli hudbě a umění, kdyby četli Kanta a Goetha a poslouchali Mozarta, místo aby pálili knihy, mohl být svět ušetřen. Benita chápala, jak to myslí, ale nesouhlasila s ní. Stačí se podívat na toho handlíře s nenávistí, Goebbelse – byl doktor filozofie!

Vzadu v autě se zuřivě hádali Fritz a Katarina. Elisabeth se opírala hlavou o okénko a předstírala rozmrzelou oduševnělost. Martin, který do sebe vstřebával matčino zoufalství, mlčel. Benita se pokusila vzchopit, už kvůli němu. „Myslíte, že vám dneska dají teplou večeři?“

„První den není teplá večeře nikdy,“ přiměla se Elisabeth k odpovědi. „Budou sušené ryby, šunka a tmavý chleba.“ Ohrnula nad tím nos. „Doufám, že nemáte moc velký hlad.“

Když projeli poslední zatáčku, vynořil se před nimi zámek Salem se svými šikmými červenými střechami a bílými zdmi, které se zvedaly z polí jako elegantní miniměstečko.

Fritz zavýskal a Elisabeth si teatrálně vzdychla úlevou.

„Dívejte se,“ ohlédla se rozzářeně Marianna. „Vidíš, Martine? No není to krása?“

Martin přikývl, ale vážný výraz mu z tváře nezmizel.

„Vítejte v novém domově,“ pronesla nabubřele Marianna a otočila se zpátky dopředu.

Benita položila synovi ruku na stehno a stiskla mu ho, ale protože to už byl mladý muž, odstrčil ji.

U vstupu do zámku se tísnili studenti, obslužný personál, prefekti a další důležitě vyhlížející funkcionáři a udíleli pokyny. Všude se vršily hory luxusních kufrů, stěhovacích beden a pouzder s hudebními nástroji. Von Lingenfelsovi do zástupu okamžitě zapadli: Elisabeth a Katarina halekaly na kamarádky, Marianna se zdravila s učiteli, a dokonce i Fritz se rychle rozkoukal a vydobyl si v té tlačenici čestné místo.

Martin a Benita opuštěně postávali u auta.

„Pojďte, jen pojďte,“ vrátila se pro ně Marianna, když viděla, že se k ničemu nemají. „Zavazadla vyloží posluhové.“ Benita a Martin za ní proplouvali mořem bystrých mladých lidí, dychtivou novou generací Němců. Adenauer jim slíbil, že budou zproštěni hříchů svých rodičů. O válce, koncentračních táborech a miliónech zavražděných se už nemluvilo. Také rodiče vypadali spokojeně, i když trochu nejistě. Zapsali sice potomky na úctyhodnou, váženou a důkladně prověřenou vzdělávací instituci, ale znali nebezpečí indoktrinace. Neklidu se přes všechnu svou pýchu neubránila ani Marianna. Benita pod její okázalou veselostí vycítila napětí. Všechny tři děti teď budou z domu. To bolí každou matku.

Ona naopak cítila podivné prázdno, jako by jí už nezbyly slzy. S tímhle zvláštním aristokratickým údělem se smířila už dávno – jejího chlapce, její děťátko, pohltí tenhle přísný zámek obývaný po staletí společenskou třídou, pro kterou její plebejská rolnická rodina dřela. Bude bezvýhradně vpuštěn do jejích řad. Tomu se přece říká vzestup, ne? I za tu cenu, že se jeden druhému vzdálí.

„Tady ho máme,“ zavolala Marianna na horlivého mladého prefekta a ukázala na Martina. „Martin Constantin Fledermann.“ Benitu synovo plné jméno podráždilo; zásadně ho neužívala. Prefekt se představil úsečným stylem bývalých Hitlerjugend. „Pojďte za mnou, ukážu vám, kde budete bydlet,“ zavelel. A na vteřinu se zdálo, že tím loučení skončí.

Martin se ale otočil a objal matku s prudkostí malého dítěte. „Sbohem, mami,“ řekl, když ho sevřela v náručí. A ji to slovo naplnilo štěstím. Mami. Kdyby nic jiného, aspoň ho porodila.

Cestou do zájezdního hostince Benita a Marianna mlčely. Marianna pletla, cvakala jehlicemi. Naučila se to v minulých letech od Anii a brala pletení spíš jako svéráznou, celkem zábavnou uměleckou formu než jako únavnou nutnost, kterou odjakživa bývalo v domácnosti Gruberových.

Zájezdní hostinec byl ošumělý – ošklivý hrázděný dům s křivou střechou a úzkými zažloutlými okny v přízemí. „Nechám si nahoru poslat oběd,“ oznámila Marianna. „Nechceš se přidat?“

Benita odmítla. Chtěla radši zůstat sama. A navíc neměla hlad.

Rozešly se u paty schodů.

Ale jakmile za sebou Benita zavřela zešikmené dveře podkrovního pokojíku a uviděla prostý dřevěný kříž na zdi, hnědou lampu se stínítkem a odřený přehoz na posteli, uvědomila si, že sedět tady by ji zabilo.

A tak sešla dolů a prošla špinavým vestibulem ven na ulici. Hostinec stál v úzké uličce pro pěší a pendlovali kolem něj lidé, šli s dětmi domů na večeři nebo nesli nákup. Benita si připadala obolavělá a nechráněná. Připravili ji o lásku, ze které si udělala ochranný plášť. Už nemá Franze. Už nemá Martina. Najednou viděla syrovou nahou podstatu všeho kolem sebe. Vnímala životy pulzující v ošklivých domcích, které míjela: ať byly sobecké, nebo šlechetné, laskavé, nebo nevlídné, těžké, nebo snesitelné, skoro ve všech byl přítomen smutek. A v obličejích kolemjdoucích viděla jejich osobní příběh jako pod rentgenem, ve škaredých ostrých kontrastech světla a tmy – žena, která udala sousedku, muž, který postřílel děti, voják, který držel v náručí umírajícího kamaráda. A přesto tu teď kráčeli s nákupem, vedli děti za ruce, ohrnovali si límec proti větru. Jako by je už dávno nepoznamenal okamžik pravdy – rozhodnutí, podle kterého je posuzuje okolí a podle kterého se posuzují sami. Tahle nová německá přítomnost je pustá fraška! Marná doba – bláznivá snaha odevzdat svůj hlas, přestože je už dávno odhlasováno a rozhodnuto.

Odkudsi zpovzdálí se tlumeně neslo cinkání půllitrů, halas a do toho tu a tam nějaká nadávka. Benita vykročila po zvuku a za kamennou zdí objevila skromnou Biergarten, kde stály na štěrku dlouhé, nahrubo otesané stoly. Pivnice byla poloprázdná; v rohu seděl hlouček dědulů, druhý postával u baru. Ve vzduchu visel těžký pach zatuchlého cigaretového kouře. Benita se posadila na konec jednoho prázdného stolu a poručila si šnaps.

Vzpomněla si na matku, ubohou udřenou Ilse Gruberovou – jak ta milovala skleničku šnapsu před spaním! A teď je po smrti. Benita se s ní ani nerozloučila. Tak na tebe, mami! pomyslela si, když spolkla první doušek nakyslé tekutiny. Pálilo to v krku. Benita se otřásla. Zaplavil ji žal nad vlastní ztrátou i nad fádním, ubíjejícím životem její matky, která vegetovala daleko mimo dosah lásky. A stejně dopadne i ona, Benita Gruberová. Vrátí se do Frühlinghausenu s ostudou a zadusí ji její vlastní kořeny.

Dopila první šnaps a objednala si druhý. Svět se přestával zdát tak bezútěšný. Všimla si, že barman po ní zvědavě pokukuje – spořádaně oblečená žena ve středních letech, a pije sama. Zahlédl v ní náznak dívky, kterou bývala? Té Benity, které Connie lichotil, že by popletla hlavu i slepému? Ženy, před jejímž úsměvem se Franz Müller červenal? Začínala se cítit nejistě v kolenou. A drsná tragičnost světa se halila do lehkého všeodpouštějícího oparu. Zahrádka pivnice se plnila. Na druhém konci Benitina stolu se usadila parta omladiny. Chovali se jako utržení ze řetězu, holky i kluci; byla to chudá děcka z dělnických rodin, holky si sice navlékly nabírané sukně podle nové americké módy, ale ještě pořád se česaly, jako by jim čouhala sláma z bot.

K Benitě si přisedl muž. Byl mladý, vlastně ještě chlapec, a krásný tím zvláštním mladistvým druhem krásy, která dlouho nevydrží; už teď začínala těžknout a rozplývat se. „Další šnaps pro dámu,“ zavolal na barmana, „a pro mě pivo.“ Pubertálně se předváděl. Úžasné, že to ještě existuje! Že se nějaký mladý kluk ještě namáhá hrát si na někoho, kým není. Stejně jako ty holky – najednou si všimla, jak afektovaně ucucávají pivo s limonádou a předstírají světáckost. Bylo to úděsné, a přitom báječné. Připadala si vedle nich nejmíň tisíc let stará.

„Jak to, že tak krásná žena jako vy pije sama?“ zeptal se mladík. Zpod čapky mu lezly drobné zpocené kudrliny. Benita cítila, jak se k ní pod stolem tiskne nohou.

„Jak to, že mladý muž jako vy jde za krásnou ženou, která pije sama?“ slyšela sebe samu. Vracel se jí někdejší břitký jazyk.

Vtom si k nim přisedli ještě dva další kluci; přišli rovnou z práce na stavbě, bundy měli uprášené a za nehty omítku. A potom se najednou rozjel flám. Další a další šnaps a pivo a klobásy s pálivým kečupem a drobivé Brötchen. Kdy naposledy chutnalo jídlo tak skvěle?

S večerem se začalo ochlazovat, a když se do Benity dala zima, ten kluk – tedy muž, když už přistoupila na hru – jí půjčil svoji bundu. Byla prohřátá a voněla barvou a pilinami a pod tím vším po něm. Benita se už hrozně dlouho neopila. Franz si vždycky dával nanejvýš jedno, dvě piva, to bylo jako náprstek vody pro vola, a ji nikdy ani nenapadlo snažit se ho přepít. Předtím, za války, by se kvůli Rusům páchnoucím vodkou na kilometr nedotkla alkoholu ani za nic. Teď si vzpomněla na opojné první dny svého románku s Conniem, kdy do ní naléval šampaňské, sekt, broskvový džus a brandy Alexander, samé lahodné exotické pití, a mezitím ji krmil lesními plody. Tehdy taky zakoušela příjemnou nemotornost, uvolňovaly se jí rysy a viděla rozmazaně. Drahý Connie! Pocítila k němu nával vřelosti; ze začátku s ním byla ohromná zábava. Jednou jí daroval liščí štólu, a když jí ovinul tu lesklou, hedvábně jemnou věcičku kolem ramen, připadala si jako filmová hvězda. Jako žena, které každý závidí. A sebejistý Connie s ospalýma očima ji jednou paží objímal a těšil se z obdivu okolí stejně jako ona.

Uprostřed toho zasněného vzpomínání se zjevila Marianna.

Stála ve vchodu do špinavé Biergarten zavinutá do domácího šálu a propátrávala pohledem hosty. Na okamžik se s Benitou setkaly pohledem a v tom Mariannině se zrcadlilo takové překvapení, takový šok, až v Benitě zatrnulo. Tyhle dva světy byly neslučitelné – na jedné straně Mariannin spořádaný život, a na druhé tihle kluci a tohle místo, ta bujará opilecká nezodpovědnost. A tak se Benita odvrátila. Ani ne vědomě, spíš instinktivně. Pohodila hlavou a vypjala hrdlo způsobem, o kterém věděla, že je neslušný a vyzývavý. Hlučně se zasmála. Koutkem oka sledovala, jak Marianna váhá, jestli zakročit.

Neudělala to. A vzápětí zmizela.

Benity se zmocnilo zklamání a úleva zároveň.

Hoch jí položil ruku na koleno a mnul jí přes šaty stehno, až jí z toho naskakovala husí kůže. No a co? Benita mu položila hlavu na rameno. Je obyčejná pitomá coura, za jakou ji Marianna odjakživa pokládá. Nic než hloupá husa. Prázdný vchod, kde prve stála Marianna, její přítelkyně, její spolubydlící, její spolurodič (ano, bylo to tak), zel jako černá díra.

To, k čemu došlo nahoře v jejím podkrovním pokojíku, se odehrálo rychle a Benita to vnímala jen vzdáleně. Jako by plula vzduchem a pozorovala to z výšky: upocené ruce na svých prsou, dech toho kluka vonící po klobáse, jeho rozpálený, překvapivě dětsky hladký trup, tvrdá a silná stehna. Zkušeností moc nepobral. A ze všeho nejvíc ji překvapilo, že má od pravého kolene dolů protézu, tvrdý kus dřeva, který ji tlačil i přes kalhoty, které si nechal spuštěné u kotníků. Nebo se jí to jen zdá? Sáhla dolů, ale odstrčil jí ruku. A tak ho nechala dotáhnout věci do konce, aniž se ujistila.

Teprve když usnul s paží vděčně přehozenou přes její prsa a začal pochrupovat, ověřila si to. Opatrně mu vykasala nohavici, nahmátla hladké dřevo protézy a přejela po ní až na konec, kde byla přikurtovaná primitivními koženými řemeny k pahýlu. Končil zjizvenou tkání, dolíčkovatou a hrbolatou, a přesto hladkou – jemnou jako žalud penisu. Bezděčně sebou cukla a chlapec se ve spánku zavrtěl. Chvíli vedle něj seděla ve světle pouliční lampy, které dovnitř padalo oknem; seděla vedle jeho nemotorného zmrzačeného těla. Asi válečné zranění, přestože je tak mladý. Nejspíš byl jedním z těch smolařů, které odveleli na frontu, když už nikdo jiný nezbýval; pokud se někdo z nich třeba jen podíval špatným směrem, na místě ho zastřelili. Anebo to byl krutý dětský voják a plnil bůhvíjaké zrůdné rozkazy.

Co nejtišeji si posbírala svoje věci, malou tašku, kterou už měla sbalenou, boty, které prve skopla z nohou, sukni, kterou upustila na podlahu. Po špičkách vyklouzla do chodby a seběhla po schodech, a tentokrát se jí nikdo nevyptával, kam jde. Naplňoval ji chladný, úlevný klid a vědomí cíle; když za sebou zavřela dveře hostince, zaklaply s uspokojivou konečností a přeťaly pouta, která ji vázala k tomuhle podivnému žití v mezisvětě.

KAPITOLA DVACÁTÁ PÁTÁ

HRAD LINGENFELS, ŘÍJEN 1950

Bez dětí a Benity bylo v bytě v Tollingenu příliš ticho. Fritz už neokopával podlahové lišty, u dveří se neválela hromada bot, na prosluněném místě na parketách nepolehával nad svými knížkami Martin. A po ránu nevoněla Benitina káva a po večerech neprosakovala z její ložnice vůně parfému eau de gardenia. Chodbou se nelinula sentimentální hudba z jejího drahocenného gramofonu, i když ten na svém místě zůstal. Marianna si mohla pouštět desky sama, gramofon koneckonců Benitě dala ona. Povaha jí ale nedovolovala vybrat si album, položit ho na otočný talíř a zaposlouchat se do hudby. Bránila jí v tom jakási vnitřní plachost, nebo možná dokonce nevysvětlitelná úzkost. Jednou večer došla k polici a nerozhodně se probírala sbírkou desek – skoro na všech nacházela jen samé neznámé tváře a jména –, dokud nenarazila na Bennyho Goodmana. Toho znala. Ale když na desku dosedla jehla, udeřily ji do uší nečekaně hlasité tóny, a než stáhla zvuk, cítila se tak rozmrzele, nebo spíš tak provinile – vždyť se hrabe v cizích věcech! –, že už nic poslouchat nechtěla.

Když se teď procházela bytem, ozýval se jen lehký klapot jejích vlastních pantoflí. K obědu si dávala rohlík s máslem nebo džemem a tenký plátek šunky. Nejedla u velkého kuchyňského stolu, ale u svého pracovního – majestátního leštěného biedermeieru, který zdědila po jednom von Lingenfelsovi z příbuzenstva. Přestěhovala si ho doprostřed salónku, aby arkýřovým oknem viděla dolů na náměstí, a psala u něj dopisy dětem, každý večer jeden.

Z pracovního stolu se stal její nový domov. Tam se vrhla do svého nejnovějšího projektu: rozhodla se zdokumentovat historii německého odboje. Den za dnem načrtávala plány, sepisovala seznamy a pořizovala si poznámky. Psala starým přátelům a známým, prosila je o deníky, fotografie a kopie dopisů. Roztřídila Albrechtovy papíry, ale byla příliš neklidná a roztěkaná, aby je pořádně pročetla.

Benita se vrátila do města, kde se narodila a kde ji „objevil“ Connie. Nic víc Marianna o tom místě nevěděla. Napsala jí a vyptávala se, jak se má a kdy se vrátí, ale odpověď nepřicházela. Naposledy ji viděla, jak sedí na klíně nějakému nevycválanému fakanovi v Biergarten – byla to příšerná vzpomínka.

Když teď byla doma sama a nikdo ji nevyrušoval, chtě nechtě nad Benitiným odchodem přemítala. Uvědomovala si, že zašla příliš daleko. Neměla za Franzem Müllerem chodit. Dopustila, aby její jednání ovlivnil pocit zrady. A když se pokusila omluvit, bůhvíproč to nestačilo.

Děti se v dopisech ze školy vyptávaly, proč se Benita odstěhovala. Jen Martin o tom mlčel. Poslal jí zatím jen dva zdvořilé krátké dopisy, ve kterých popisoval, jak žije: časně ráno modlení v kapli, pak studená sprcha a nekonečné hodiny matematiky. Určitě psal i matce. Co mu asi řekla o svém rozhodnutí vrátit se do Frühlinghausenu, pro který mívala jen slova nejhlubšího opovržení? Marianna se bála zeptat.

Pustila se do dalšího dopisu Benitě a chystala se přijít s důkladnější omluvou. Ale čím začít? V našem bytě je bez tebe prázdno. Květiny na balkóně bez tvojí péče usychají, a když jsem si toho všimla, zalila jsem je až moc, takže teď vypadají seschle a přelitě naráz, tedy pokud je to vůbec možné. Herr Dressler se po tobě každý den ptá, když jdu kolem jeho dveří.

Dlužím ti omluvu, napsala, ale hned to přeškrtla.

Udělala jsem chybu, když jsem zasáhla do tvých plánů na svatbu, a mrzí mě to, napsala místo toho. Jestli chceš, zajedu za Herr Müllerem a osobně se mu omluvím. Udělala jsem, co jsem pokládala za správné, za cenu tvého štěstí. Teď vidím, že jsem strkala nos, kam jsem neměla. Tohle taky neznělo správně. Zavánělo to karatelstvím. Moralizováním.

Pravda byla taková, že Marianna Benitin vztah s Franzem špatně pochopila. Domnívala se, že je to jen obyčejný úlet, chvilkové vzplanutí. Nedošlo jí, že s ním stojí a padá Benitino štěstí. Kdyby to bývala tušila... tak co? Měla snad její volbě zatleskat? Tomu, že si vdova po odbojáři vezme bývalého nacistu? Jásat nad tím nemohla. Ale zakročit byla chyba. Tohle chtěla Benitě sdělit.

Jenže bylo neskutečně obtížné říkat zároveň pravdu i to, co bylo potřeba. U pracovního stolu v osiřelém salónu na ni doléhala deprese. Zjišťovala, že kvůli svému přátelství s Benitou zabředá do bažin složitostí. Zbytečně to komplikuješ, vyčítala často Albrechtovi. V každé situaci se dá poznat, co je dobré a co špatné, a náš úkol je na to poukázat.

Prudce vstala a zatřepala hlavou. Uzavřela pero vrškem a rozepsaný dopis složila. Dokončí ho později.

Otevřeným oknem foukal vlahý vánek. Na podzim bylo neobvykle teplo. Byl to jeden z těch dnů, kdy na polích opožděně rozkvétají máky a včely se zběsile honí, aby odvedly poslední práci sezóny. Před lety by touhle dobou chystala hraběnčinu slavnost, objednávala by víno a šampaňské, koláče a plátky masa. Ta vzpomínka v ní probudila touhu vyšplhat na kopec k Lingenfelsu. Nebyla na hradě už celé věky – od té doby, co ho zabednili, ani jednou.

Bylo to divné, stoupat do kopce sama, když kolem neběhají děti a netrhají květiny a klasy pšenice a když se vzadu nevleče Benita a nezastavuje pomalu na každém kroku, aby si odpočinula. Ale od pocitu osamělosti jí vydatně pomáhalo slunce a nové stádo krav Herr Kellermana pasoucí se na úbočí. Co provedeme s hradem? zeptala se při chůzi Albrechta. Dej ho státu, jako by slyšela odpověď. Jeho hlas jí zazněl v hlavě neobyčejně jasně. Nebylo těžké uhodnout, co řekne; prodej by jako roduvěrný aristokrat jaktěživ nenavrhl. Už jen ta představa ji rozesmála. Albrecht von Lingenfels, intelektuál, revolucionář, hrdina, to ano... ale obchodník pod psa.

A teď tady před ní hrad stál – ze světlého kamene, hranatý a nepřístupný. Dnes se z jeho nezdolnosti radovala. Byl jako věrný přítel. Přidala do kroku. Tadyhle je ta stará lípa. A tadyhle její nejoblíbenější kus hradeb. Tady je most pro pěší a velká brána jako doširoka otevřená černá tlama. Obešla hrad k menšímu mostu vedoucímu do kuchyně a uprostřed kroku strnula.

Zevnitř se ozývaly hlasy. Marianna je úplně nerozeznávala, ale jeden patřil ženě. S někým se hádala. Marianna znehybněla a zaposlouchala se. Byla to Ania.

Srdce se jí zatetelilo úlevou, že je tam její přítelkyně, a ne nějaký vetřelec, ale zároveň ji zamrzelo, že přichází doprostřed hádky. Připadala si trapně. S kým se to Ania dohaduje? Nikdy ji neslyšela takhle zvýšit hlas. Napětí se v něm dalo krájet. Asi přišla hrad zkontrolovat a dostala se do konfliktu s nějakým nebezpečným vandrákem, který se v něm zabydlel.

Marianna sebrala ze země velký kámen a vzala za kliku. Bylo odemčeno. S bušícím srdcem rozrazila dveře.

Ale výjev, který se jí naskytl, nijak násilnicky nevypadal.

U stolu seděl muž nad miskou polévky. Byl vychrtlý, s prázdnýma očima a na první pohled nemocný. Ania stála na protější straně a opírala se o starý suchý dřez. Její tváří prolétla smršť emocí. Úlek, hrůza a cosi jako rezignace.

Marianna ztuhla s kamenem v ruce a pusou dokořán.

„Omlouvám se...,“ řekla. „Nevěděla jsem...“

Muž těkal pohledem mezi ní a Aniou. Vyzáblou rukou odsunul polévku. „Je to přece váš hrad,“ řekl Marianně.

Znělo jí to divně. Nepovažovala Lingenfels tak úplně za svůj.

Že by to byl zeměměřič, nebo daňový inspektor, anebo něco prodává? V mysli jí vyskakovala nejrůznější možná vysvětlení.

Ania pořád mlčela.

„Ania vám o mně neřekla,“ konstatoval muž a všechny ty možnosti rázem pohřbil.

Marianna pohlédla na svou přítelkyni, ale ta klopila hlavu k podlaze. Na prsou měla tmavé koláče zaschlého mléka.

Marianna cítila, že si potřebuje sednout. Zvenčí k ní doléhalo švitoření vlaštovek. V tmavém a stísněném prostoru uvnitř si připadala jako v kryptě.

„Chystala jsem se k tomu,“ zvedla Ania konečně oči. „Musíš mi věřit.“

Marianna na ni zírala.

Tvář, která jí oplácela pohled, jí nebyla povědomá – čišelo z ní zoufalství a zároveň jakýsi mrazivý klid.

„Tohle je můj manžel,“ řekla Ania.

Když Marianna opouštěla hrad, žasla, že se den venku vůbec nezměnil. Strniště se vyhřívalo v odpoledním slunci, máky kvetly... Ale skoro je nevnímala. Její mysl kroužila a zmateně poletovala jako pták, kterému zničili hnízdo.

Stěží si vybavovala, jak to na hradě proběhlo.

Nemůže tady zůstat, řekla a chladně si změřila muže, kterého Ania prohlásila za svého manžela. Ania sklopila hlavu.

Z toho chlapa i v jeho zuboženém stavu čišela krutost. Zúžil oči a pokrčil rameny. A kam mě podle vás má odlifrovat? Do domu svého nového manžela? Do některé americké nemocnice? Znělo to spíš výhrůžně než prosebně.

Možná by to Anie patřilo. Lhala Marianně, Carstenovi, úplně všem. Těžila z jejich mylných představ, zneužívala Marianninu velkorysost a touhu pomáhat. Pod falešnou identitou se vdala. A teď přivedla na Lingenfels toho cizího chlapa, aby tu zemřel. Už jen za tohle by si zasloužila odhalení.

Jenže bylo nutné brát ohled na Carstena. Kdyby se dozvěděl, jak ho manželka oklamala, zabilo by ho to. A to si nezaslouží. Zaslouží si dožít v úctě a poklidu, v jakých žil odjakživa. A chudáci chlapci, Anselm a Wolfgang; Marianna k nim sice nikdy nepřilnula, ale teď jí jich bylo líto. Uvázli v pavučině matčiných lží.

A tak v sobě vyburcovala svoje nejvelkomyslnější já a odešla. Nechala toho muže, toho Rainera Brandta, anebo kdo to je, ať na Lingenfelsu zemře. A nechala Aniu, která ve skutečnosti nebyla Ania, ale lhářka a falešná přítelkyně – žena, která se vydávala za někoho jiného –, připoutanou k jeho umírání. Ani nestála o to vědět, kdo Ania doopravdy je. Ať si na hradě s tím chlapem shnije.

Jediné, co mohla udělat, bylo otočit se k nim oběma zády.

ČÁST III

KAPITOLA DVACÁTÁ ŠESTÁ

DORTMUND, 11. LEDNA 1923

Jedna z Aniiných nejranějších vzpomínek se vztahuje ke dni, kdy do Dortmundu vtáhli francouzští vojáci.

Je jí dvanáct a otec jí zakázal vycházet z pokoje.

Zvenku slyší hřmot pochodujících oddílů. Nejdřív kolem projedou tanky, pak koně, pak projdou afričtí vojáci, které si Francouzi na pomoc s okupací dovezli z kolonií. Frau Richterová, kuchařka a hospodyně Fortzmannových, tvrdí, že jsou krvežízniví a že stačí, aby jim jejich francouzští nadřízení dali signál, a budou napichovat německé děti na bajonety a požírat je. Dušuje se, že nejmenší z nich mají skoro tři metry, že umějí dštít plameny a že polonazí a s hlavami holými jak kulečníkové koule potáhnou přes celý kontinent. Francouzi proti nim budou vypadat jako houžvičky – ošuntělí zakrslí hubeňouři s prohnaným výrazem, kteří sem přitáhli, aby vyrabovali první hrdinské výdobytky poválečného německého průmyslu a odvezli si je.

Ania je dost velká na to, aby chápala, že Frau Richterová je hloupá pověrčivá ženská bez vzdělání. Ale taky ví, že její manžel a syn padli ve válce, o které budou časem všichni přemýšlet jako o té první, ale prozatím jí obyčejně (a optimisticky) říkají jenom ta válka. Osobní ztráta zaručuje Frau Richterové jistou autoritu ohledně vojenských záležitostí.

Francouzi tu jsou, aby zrekvírovali uhelné továrny, které zaměstnávají většinu lidí ve městě. Je to nejkvalitnější průmysl v celém Německu. Slovo reparace žádný pořádný Němec z úst nevypustí. Jak haranti na školním dvorku, obrací Frau Richterová oči k nebi. My jim sebrali peníze na oběd, tak je teď oni seberou nám. Minulý měsíc zatkli osm lidí – nóbl pány ve fracích a cylindrech, vlastníky několika zdejších fabrik. Hanba, okomentovala Frau Richterová obrázek zatčených v novinách. Copak nestačí, že jim sebrali firmy? Musejí je připravit ještě o důstojnost?

Většina toho, co Ania o politice ví, pochází od Frau Richterové. Aniin otec, Herr Doktor Fortzmann, je muž ze staré školy a zastává přesvědčení, že děti mají v přítomnosti dospělých mlčet. Je zaujatý proti dnešní politice všeobecně a touží po návratu monarchie. Za pět let od abdikace Viléma II. národ nezažil nic jiného než pouliční bouře a inflaci. A Ania ví, že se nesmí ani slůvkem zmínit o komunistech. Její otec se ještě nevzpamatoval ze šoku, že nakrátko uchvátili moc v Bavorsku a v roce 1919 z něj na několik týdnů udělali Bavorskou sovětskou republiku. Jakmile na to téma spustí, nikdo od něj nic jiného neuslyší celé dny. Podle doktora Fortzmanna se za císaře vedlo všem lépe. A u sebe doma je císařem on.

Aniin otec je totiž lékař. Jejich malá rodina dokáže poměrně slušně vyžít z výměnného obchodu: za zašití rány vajíčka a brambory, za ošetření nemocného děcka poskládat dříví nebo vyčistit okapy. A děcka stonají pořád, protože zdejší dělníci z uhelných továren živoří v nuzných podmínkách. Na rozdíl od mnoha místních lidí, kteří jsou v době inflace a nedostatku potravin odkázáni na výplatu v hotovosti, mají u Fortzmannů aspoň teplo a dost jídla.

Frau Fortzmannová nevychází ze svojí ložnice ode dne, kdy zemřel Aniin mladší bratr. Bolí ji v zádech. Bolí ji na prsou. Má křehkou tělesnou konstituci. A tak se neodvažuje za práh obývacího pokoje. Moje zlatá Anio, děkuje, když jí Ania každé ráno přináší tác se snídaní, kterou připravuje Frau Richterová. Pročísne Anie rukou vlasy a oči se jí zalijí slzami. Ania se musí přemáhat, aby se na ni vůbec dokázala podívat. Z dechu jí táhne heřmánkový čaj, který popíjí, a vespod cosi nakyslého – tresť nečinnosti. Pověz mi, co se děje, dožaduje se. A Ania poslušně líčí: Frau Richterová má nový poklop na konvici, upletla jí ho sestra. Otec včera večer četl z Listu Korintským. Ve škole se učíme zlomky. Nějací lidé v Mnichově se pokusili zabít prezidenta. Všechny novinky jsou si rovny. Ania netuší, co matce vyprávět, nemá ponětí, co by ji nejvíc zajímalo. Frau Fortzmannová poslouchá, ale ve skutečnosti jí všechno jde jedním uchem tam, druhým ven. Když se k ní Ania přiblíží, hladí ji matka po ruce nebo jí po jemné kůži přejíždí palcem. Anie je z těch každodenních návštěv na zvracení. Jakmile skončí, okamžitě prchá do relativně vlídné kuchyně a k dalším šťavnatým řečem Frau Richterové o politice.

Dneska, v den, kdy se přivalily francouzské oddíly a okupují Porúří, už má návštěvu u matky za sebou a splnila denní kvótu vyšívání. Frau Richterová odešla „za pochůzkami“ a určitě se přidala k davu, který se přišel na postupující vojska podívat. Herr Doktor Fortzmann si čte v ordinaci a mračí se nad nejnovějšími zvěstmi o ponižujícím zacházení s Německem. Jediná Ania se nemá čím zabavit, trčí v pasti svého pokoje s depresívně tmavou almarou, přísným portrétem babičky z otcovy strany a vzorně ustlanou postelí, na kterou si nesmí sednout. Venku čeká svět: necelé dva bloky odtud obsazuje její město dobyvatelská armáda, a ona dřepí zamčená tady v tom relikviáři.

Jak tak stojí u okna a obírá si žmolky z punčoch, najednou dostane nápad. Nejradikálnější a nejhříšnější nápad za celý svůj dosavadní život. Vyleze ven oknem na střechu kuchyně a po větvích mirabelky sešplhá do zahrady. Kdyby ji někdo přistihl, stoprocentně by schytala výprask; ten číhá za všemi otcovými příkazy, v rákosce zastrčené za stojanem na deštníky i v ovzduší potlačovaného násilí, které otce obklopuje. Než takový výprask schytat, to radši umře. Takže si musí dát pozor, aby ji nechytili.

Pozpátku jako krab se spustí přes okenní parapet na plochou střechu a počíná si přitom tak mrštně, že překvapí sebe samu. Sleze po hrubém kmeni u okraje střechy a seskočí na zem. Odtamtud peláší podél keřů na druhý konec zahrady a vyběhne do uličky. Udýchaně se rozhlíží. Dokázala to. Uprchla. Je to vůbec poprvé, kdy otce neposlechla; ten pocit je opojný a ohavný zároveň.

Plíží se k Uhland Strasse a slyší vzdalující se dunivý rachot tanků – zmeškala to! – a tvrdý klapot koňských kopyt. Ale když doběhne na roh, jsou tam všichni: všichni obyvatelé Dortmundu se tísní po obou stranách ulice a neklidně přihlížejí.

Francouzi projíždějí středem ulice na pyšných, zvysoka si vykračujících koních, bajonety vztyčené u ramene jako přerostlé jehly. Pod helmami ale vypadají úplně obyčejně. Je to zklamání. Žádní třímetroví Afričané. Žádní polykači ohně ani francouzští velitelé, co vypadají jako lasičky. Ale neúcta vojáků k zástupům hraničí s otevřenou urážkou. Atmosféra houstne hněvem a nepřátelstvím.

Ania se prodírá kupředu. Procpe se do první řady právě včas, aby se stala svědkem ponižujícího divadla. Jeden pěšák pochodující v čele bataliónu poruší formaci a vyrazí k muži, který zapomněl smeknout klobouk. Srazí mu ho z hlavy na zem.

Muž – je mladý, podsaditý a zdá se, že má sílu; je to ten typ mladíka, kterému Frau Richterová říká ein richtiger deutscher Bursche, správný německý mládenec – se pokusí o odpor a chce se na vojáka vrhnout, ale kolemstojící lidé ho zadrží. Dav se zavlní a kolektivně se nadechne. Když voják odpochoduje, lidé mladíka pustí a ten si utíká pro klobouk, který se kutálí nebezpečně blízko dusajících kopyt. Jako šipka proběhne kolem jednoho z těch majestátních koní a kývnutím pozdraví vojáka v sedle – je to pokořující sebezáchovné gesto.

Z hlediska velkých dějin je to prkotina (vždyť si zrovna prošli válkou), ale Ania je v šoku. Hrubost, s jakou voják tomu člověku srazil z hlavy klobouk, jí vzala dech. Zacházel s ním jako s neposlušným děckem, anebo ještě hůř, jako se zvířetem. Rázem se mění její chápání, co to znamená být Němec. Tohle je zosobnění porážky. Tohle s sebou nese být příslušníkem poraženého národa.

S Aniiným příštím prohřeškem je to komplikovanější.

Německý kancléř povzbuzuje občany Porúří k aktům pasivního odporu proti okupantům. Dívčí oddíly v Mnichově při zahájení závodů v gymnastice vztyčí transparent hlásající NECHCEME BÝT VAŠI NEVOLNÍCI. Dělníci v ocelárnách a železárnách stávkují. Na jihu dochází k násilným srážkám mezi komunisty a pravicovými milicemi Freikorps. Možná Aniu všechny ty protesty ovlivnily. Anebo prostě dorostla do rebelského věku.

První postní neděli se od ní čeká, že půjde s otcem navštívit babičku a tetu. Je to tradice, jako většina věcí ve Fortzmannově domácnosti, které Ania nenávidí. Tetička Gudrun věří, že nese mimořádnou odpovědnost za to, že z Anii vychová řádnou mladou dámu. Jelikož se Aniina matka rozhodla udělat ze sebe neužitečného invalidu, učí Gudrun Aniu nejrůznějším „domácím povinnostem“: jak drhnout podlahu a prát, jak sedět vzpřímeně a mlčky, když dospělí jedí. Ania musí dřepět na tetině pohovce z koňských žíní a uždibovat zdravotní suchary, zatímco se dospělí ládují angreštovým dortem se šlehačkou. Tísnivý tikot hodin, kyselý pach v místnosti a šupinky seschlé kůže na obličeji Grossmutter jí neodbytně vnucují dusivé pomyšlení na smrt.

A tak když se dnes odpoledne schyluje k odjezdu za Gudrun, schová se Ania pod převislou vrbu v koutě Fortzmannovy zahrady. Větvoví visí až k zemi a skýtá hustý listnatý úkryt.

Ten hladký nezarostlý plácek je jedno z Aniiných nejoblíbenějších míst. Miluje vůni trouchnivějící omítky ze zahradní zdi a vlhké půdy, i to, jak voní její vlastní teplé ruce, když si předtím hrála s větévkami, listím a žížalami. Schovává si pod vrbou různé věci. Například laciný román, který našla na lavičce v parku a který by jí otec rozhodně neschválil – je příliš moderní, příliš bulvární. Otec uznává pouze čtení Bible a Schillera. Dokonce i Goethe je pro něj příliš liberální. Ania si tu schovává i sladkosti, které ukradla na školním večírku, kostru hada a pestrobarevnou mozaikovou brož, kterou před třemi měsíci sebrala matce z prádelníku.

Odkud se ta vrba na Fortzmannově spořádané předměstské zahradě vzala? Nikde kolem není žádný rybníček, žádný potok, žádná řeka, aby ukojily její žízeň. Anie jednou kdosi povídal – nejspíš Frau Richterová, protože je v hloubi duše romantička, anebo strýček Dierck, který je mladý a zkažený a nedávno utekl a dal se k námořníkům –, že ten strom je poslední pozůstatek dávných časů. Pozůstatek dob, kdy se všude kolem rozprostíraly mokřady plné jezírek, bažin a vodního ptactva. Je smutně schýlená, protože teskní po minulosti. Když Ania polehává pod majestátními převislými větvemi, cítí totéž – i její buňky žízní po zmizelé vláze, i její uši naplňuje přízračné zurčení někdejšího potoka.

Tuhle konkrétní neděli nezaleze Ania do úkrytu sama. Doprovází ji kluk odvedle a její nejlepší kamarád Otto Smeltz. Když Ania slyší, jak ji Frau Richterová volá, chytí ho za ruku, že mu ji div nerozmačká.

Pšššt, šeptá zuřivě a Otto užasle kulí oči.

Vypadá tak trochu jako víla v chlapeckém vydání: je hubeňoučký a bledý a tmavovlasý. S Aniou si často pod vrbou hrají celé hodiny, dělají tu nemocnice pro chorá zvířata. Někdy Otto předstírá, že je holka, a dovolí Anie, aby mu z rozcuchaných vlasů upletla cop. Vyrývají si do chladivé hladké hlíny deskové hry a místo hracích kamenů používají oblázky.

Nikdo jiný z Langebein Strasse si s Ottou Smeltzem nehraje. Jednak proto, že jeho otec není lékař ani právník jako ostatní muži z ulice; je hokynář a má malý obchůdek v centru. A jednak proto, že jeho rodina je bohémská, přinejmenším ve srovnání s jinými. Navíc jsou Židé, přistěhovalci z Polska.

Občas, když je hezké počasí, vyrazí jeho rodina na zahradu s hudebními nástroji. Herr Smeltz si přinese housle a jeho žena foukací harmoniku. Jejich dcera Susi, holka jak z divokých vajec, s rozčepýřenými vlasy a přidrzlým výrazem, hraje na akordeon. Okolí to pokládá za nevhodné – dělají si tu karneval, vyjádřila se Frau Richterová, kterou by ranila mrtvice, kdyby se dozvěděla, kolik času Ania s Ottou tráví. Za teplých letních večerů si Ania vždycky v ložnici otevře okno, leží v posteli a poslouchá jejich hudbu.

Dnes odpoledne Ottu Aniina rebelie znervózňuje. Kdy chceš vylézt? zašeptá. Co když bez tebe neodjedou? Co udělá tvůj táta, až tě najde? Tím vyptáváním kazí Anie náladu. Sklapni, zasyčí Ania a náhle si uvědomí, jakou má v jejich přátelství moc. Je o rok starší, vyšší a má větší autoritu. Buď zticha.

Anio, zatahá ji Otto za rukáv, ale Ania ho setřese. Drž klapačku, připlácne mu ruku přes pusu a pozoruje, jak se mu do očí vkrádá instinktivní, téměř zvířecí strach. Otto váhá, ale nakonec s ní zůstane a ani nehlesne.

Později, když je konečně objeví soused policista, kterého si Frau Richterová přizvala na pomoc s hledáním, zakouší Ania zároveň hrůzu i vítězoslávu. Proč jsi to provedla? táže se jí s hrobovou vážností doktor Fortzmann, usazený ve velkém koženém křesle ve své pracovně. Měla bys mít rozum. Nasadí svůj nejhlubší, nejvíc moralizující tón. Rákosku má opřenou o židli.

Donutil mě, pípne Ania, ošije se a sklopí oči ke koberci.

Ten Smeltzův kluk?

Policista našel i Ottu. Ale toho na rozdíl od Anii odtáhl za ucho na strážnici.

Ania přikývne a vybaví se jí policistův výraz. Byl to jeho nápad, tvrdí a srdce jí buší jako zvon. Nenechal mě vylézt.

V chování doktora Fortzmanna se cosi změní – roztáhne ruce na kolenou a trochu je sevře.

Jak to myslíš?

Aniina historka nabírá obrátky. Držel mě a nepouštěl. Když jsem chtěla zakřičet, přimáčkl mi ruku k puse.

Herr Fortzmann svraští obočí. Už si s ním nikdy nesmíš hrát. Rozumíš?

Ano, přikývne Ania. Rozumím.

K jejímu překvapení na rákosku nedojde. Pošlou ji spát bez večeře a později toho večera jí Frau Richterová propašuje nahoru misku hrachové polévky a plátek šunky. Chuděrko malá, polituje ji, potřásá přitom hlavou a mlaská jazykem o zuby. Měli jsme tě před tím klukem líp chránit. Anie se nitrem šíří podivný pocit, jako by ta její lež byla hmatatelná věc a uvázla jí v břiše. I když má hlad, nedokáže polknout. Noc je krásná, ale od Smeltzova domu nezaznívá žádný smích ani hudba.

Lidé potom házejí po Smeltzově domě kamení a rozbíjejí jim okna. Někdo jim počmárá dveře barvou. Šíří se řeči. Otto se už do školy nevrátí.

Ania ho vlastně spatří už jenom jednou. Otto kráčí přes park, ramena nahrbená proti chladu, a ji překvapí, jak se zdá droboučký. Zaplaví ji divný pocit, když ho pozoruje, jak mu tmavé vlasy poletují ve větru jako pápěří a zpod kraťasů trčí hubené nohy jako uschlé větve. A tak se utvrzuje v příběhu, který si vyfabulovala: je to manipulátor, který ji donutil neposlechnout otce a tiskl jí k puse svoji upocenou špinavou dlaň. Představuje si to tak důkladně, až to začne považovat za skutečnost.

Pak jednoho rána Smeltzova rodina zmizí. Uprostřed noci naložili svoje věci na vůz z obchodu Herr Smeltze a přestěhovali se do židovské čtvrti.

Za dlouhých nudných odpolední na Langebein Strasse 34 se v nadcházejících dnech a letech Anie po kamarádovi stýská. A v noci leží ve ztichlé ložnici a pokouší se vybavit si hudbu, kterou hrávala jeho rodina. Bolí ji z toho u srdce. Ví, že je to její vina, že hudba zmizela.

KAPITOLA DVACÁTÁ SEDMÁ

DORTMUND, 1934

Příště Ania uteče z domova. Otto Smeltz je už jen vybledlým stínem ve vzpomínkách z dětství. Tentokrát se Ania rozhodne odejít do kláštera, k sestrám Nejsvětější svátosti. Je jí třiadvacet, stala se z ní mladá žena, ale pod otcovou střechou ji stále mají za holčičku. Střední školu dokončila s vyznamenáním, ale na univerzitu nesmí. Herr Doktor Fortzmann nevěří ve vyšší vzdělání pro dívky. Je přesvědčen, že když je teď Aniina matka po smrti, je Aniinou povinností vést mu domácnost. Časem se provdá a bude mít děti, tak k čemu by jí byl diplom?

Jenomže Aniu nezajímají domácí práce ani vyhlídky na sňatek, a když na to přijde, ani děti. Vyrostla v atletickou dívku s bystrým, přesným mozkem a je zvyklá trávit většinu času o samotě. V zástupu dívek ničím nevyniká. Je průměrně vysoká, má nenápadné světlehnědé vlasy a všední rysy. Oči má možná trochu moc daleko od sebe, rty trochu moc úzké a nohy příliš vyčouhlé. Je jí to jedno. Má silné a zdravé tělo a v gymnastickém oddíle běhá rychleji a skáče výš než kterákoli jiná. Díky pevnému charakteru a vzornému občanskému přístupu je všeobecně oblíbená. Na tancovačky pro mládež na radnici ji zvou pokaždé. Pozvání však přijímá čistě ze zdvořilosti. K čemu navazovat milostné vztahy? Připadá jí, že zbytečně odvádějí pozornost od věcí, které jsou v životě důležitější.

Těmi jsou v následujícím pořadí: velký svět (nejen Německo, ale celá planeta plná nejrůznějších druhů lidské rasy – Ania zhltla v otcově sbírce kdejakou knihu o cizích civilizacích a antropologických výzkumech), věda a fyzická zdatnost (čili, přesněji řečeno, její členství v dívčím sportovním oddíle).

A tak odejde z domova do kláštera ne proto, že by se chtěla stát jeptiškou, ale protože chce jet do Afriky. Konvent tam má misii, v bývalé habsburské kolonii, které se teď říká Namibie. Ania sebe samu vidí, jak učí boubelaté děti domorodců vařit zeleninu a číst a jak usíná pod moskytiérou za zvuku opičích skřeků. Prahne po příležitosti vidět velký svět. A taky touží vypadnout z Dortmundu.

Neptá se otce, co jejímu nápadu říká. Ví, jak by odpověděl. Navzdory vší své kritičnosti vůči stávající vládě a nacistům i komunistům bez rozdílu jaktěživ nevytáhl paty z Německa. Je to jeho domov, jeho Heimat, a podle jeho názoru jediný civilizovaný národ na zemi.

Od manželčiny smrti se ještě víc uzavřel do sebe. Obědvají mlčky, je slyšet jen cinkání příborů. Anie se stýská po dobách, kdy ji poučoval o hříších komunistů a velkoleposti císaře a svých nejoblíbenějších německých hrdinů – Hermanna, Karla Velikého a generála Bismarcka. Dokonce i pacienti ho opouštějí. Nacisté otevřeli na druhém konci města novou nemocnici, která poskytuje továrním dělníkům zdravotní péči zdarma. Herr Doktor Fortzmann se zamyká na celá odpoledne v pracovně, čte si a škaredí se na noviny.

Svět mezitím za zdmi Aniina dusivého domova vzkvétá. Ve vzduchu je cítit nadšení; pro Německo svítá na lepší časy. Kancléřem byl jmenován mladý Hitler – tak pohledný, tak energický a tak nepodobný unaveným starým intelektuálům, kteří v minulých patnácti letech zatáhli národ do bahna pouličních bouří, nezaměstnanosti a politických střetů. Noviny překypují jeho smělými plány a nápady. Má vizi i dost energie, aby učinil Německo znovu velikým. Došlápl si na komunisty, kteří zapálili Říšský sněm, a odvrátil revoluci, které se tolik Němců celé roky děsilo. Dokonce i Herr Doktor Fortzmann mu to přičítá ke cti. A Frau Richterová je jeho zuřivá podporovatelka. Díkybohu za Hitlera, prohlašuje. Zachrání nás před bolševiky.

Pod ním se z Německa stane jeden národ namísto kupy soupeřících frakcí, které ve strachu z porážky útočí jedna na druhou. Společně vytvoří nejkultivovanější, nejsilnější a nejvelkolepější civilizaci na zemi! A podle Hitlera toho dosáhnou právě mladí lidé.

Zůstat zamčená ve Fortzmannově domě by se rovnalo smrti.

V den Aniina odchodu na ni Rainer Brandt čeká na rohu. Je... co vlastně? Její přítel? Její milý? Důvěrník? Žádná nálepka jejich vztah tak úplně nevystihuje. Znají se od dětství. Chodili do stejné školy a do stejného kostela. Čekávali ve stejné frontě na chleba, navštěvovali stejné pohřby a hráli stejné hry. Jeho otec, zedník v nemocnici, je pacientem doktora Fortzmanna. Když byli Ania a Rainer malí, Herr Brandt docházel do jeho ordinace každý týden a Ania s Rainerem hráli v čekárně vrhcáby.

„Máš poslední šanci,“ prohlásí Rainer a seskočí z nízké zídky, na které seděl. „Místo aby ses dala k těm náboženským fanatikům, můžeš se mnou utéct.“

„A kam jako?“ snaží se Ania udržet lehký tón, i když ve skutečnosti má na krajíčku. Nerozloučila se s nikým – ani s otcem, který by jí odchod zakázal, ani s Frau Richterovou, která by brečela a lomila rukama. Už není děcko, ale pořád se jí daří utíkat.

Rainer jí vezme z rukou kufr. „Proč jezdit do Afriky, když existuje tolik Němců, kterým by se tvoje pomoc hodila? Vážně.“

Probírají to spolu často. Rainera nedávno obrátili nacisté na svou víru, vstoupil do strany. Plánuje stanout v předvoji Hitlerovy nádherné nové říše. Už se upsal, že se stane vedoucím Landjahr Lager, tábora, který je součástí takzvané služby národu. V rámci programu Landjahr mají mladí lidé strávit rok na venkově, aby získali dovednosti, které bude Německo potřebovat, až se pod Hitlerem opět stane významnou agrární společností. Brzy bude povinný pro všechny mladé lidi v zemi. A Rainer bude připraven vystoupat do vyšších pozic.

Ania chápe krásu jeho snu, ale zároveň by ráda jela do ciziny. Ráda by cestovala dál než na německý venkov. Afrika ji láká příslibem bujné džungle a primitivních kmenů.

„Uvědom si, co zmeškáš,“ naléhá dál Rainer. „Začátek úplně nového Německa!“

„Ale jdi, Rainere,“ povzdychne si Ania a nedokáže myslet na nic jiného než na otce, jak doma spí na svojí úzké posteli. Na odchodu k němu nakoukla dveřmi a udivilo ji, jak staře a pomuchlaně vypadá, když tam tak leží s pusou dokořán a chrápe, košili u krku rozhalenou, nohy v ponožkách vystrčené zpod deky. „Já už jsem si svoji cestu vybrala.“

Rainer povytáhne obočí. Odjakživa býval tichý kluk, styděl se za chudobu svojí rodiny, za otcovo chatrné zdraví a matčinu hrubou švábskou němčinu. Ale teď, co je u nacistů, z něj sálá přitažlivé nové sebevědomí. Začínají si toho všímat i děvčata. Není hezký – na to má příliš hranatý a dlouhý obličej a příliš agresivní tvar brady –, ale je neodolatelný svou vitalitou. A nemá oči pro žádnou jinou, jen pro Aniu, svoji kamarádku z dětství.

„Dávám ti v klášteře nejvýš tři týdny,“ kope před sebou kamínek. „Pak přilezeš ke křížku.“

Jak se ukáže, Ania vydrží jenom dva. Jeptišky v klášteře jsou realistky. „Většinu času budeš v Africe nemocná,“ upozorňuje ji sestra Kateřina. „Lidé tam nemluví německy, budeš se muset naučit francouzsky. Nemají brambory. Každý ti bude osahávat vlasy.“

Anie je to úplně jedno. Nepohodlí a nemoci zná jako svoje boty. Na domorodce je upřímně zvědavá. Problémem je pro ni Bůh. „Musíš ho neustále uchovávat v srdci,“ nabádá ji sestra Annemarie. „Jinak tě opustí.“

Jenže když se Ania pokouší uchovávat Boha v srdci, nenaplňuje ji to vlídností a vnitřním mírem, ale prázdnotou. Každý večer odříkává modlitby a každé ráno chodí do kaple. Hrubý hábit jí odírá lokty, stupně schodů ji studí a tlačí do kolen, ale přítomnost Boha necítí. Místo toho cítí hrůzu a strach ze smrti. A to ji trápí. Je důkladná. Přijímá výstrahy jeptišek se vší vážností. Je koneckonců dcera Herr Doktora Fortzmanna.

Druhou sobotu, kterou tráví v klášteře, ji Rainer pozve na prezentaci místního tábora Landjahr. Je krásný, zářivý den a vzduch za zdmi kláštera jako by jiskřil energií. Před radnicí se sejdou obrovské zástupy lidí a na rozdíl od nevraživých, bojovně naladěných davů, které si Ania pamatuje z mládí, sem tihle lidé nepřišli útočit ani protestovat. Přišli slavit. Chtějí zachytit aspoň cípek té nové atmosféry sounáležitosti a otevřených možností.

A prezentace je úchvatná! Čtrnácti-, patnáctileté děti na improvizovaném pódiu vypadají šťastně, zdravě a nevinně, mají barevně sladěné krátké kalhoty a úzké vázanky a na čele se jim pohupuje ofina. Pochodují s obdivuhodnou jednotou a zpívají energické písně a tradiční balady, oslavné pajány na krásy přírody a radosti putování. Sehrají představení, které samy napsaly – o tom, jak velký německý hrdina Hermann porazil Římany. Kostýmy mají prostinké, verše nejsou bůhvíjaké, ale hrají s elánem a dokonce se jim povede pár dobrých vtipů. Když je po všem, pyšně stanou vedle svého vůdce, pohledného mladíka, který nemůže být o moc starší než Rainer, a ten promlouvá o hrdosti, sebeovládání, disciplíně a především o sounáležitosti – rok života na venkově svedl dohromady potomky ocelářských dělníků, majitelů obchodních domů, rybářů a šlechty. Za jeho zády mává pětice chlapců vlajkami Hitlerovy mládeže, na kterých se klikatí elegantní blesk. Nic krásnějšího Ania za celý svůj život neviděla.

Děti zakončí vystoupení hymnickou písní skládající hold matce Germánii.

Spojeni stojíme pod vlajkou svornosti

Víme již, že jsme jeden lid

Nikdo z nás není sám, spjati jsme věrností

Bohu, našemu vůdci a krvi naší

Vychováni v pevné víře pracujeme s radostí

Všichni jako jeden chceme

po boku tvém, Germánie, pevně stát

Slávě tvé vznešené nejvyšší hold vzdát

Anie k jejímu úžasu vyhrknou do očí slzy. Do téhle chvíle si neuvědomovala, v jaké izolaci žije. Celý svůj život je osamělá. Chodí spát sama a probouzí se sama – od bratrovy smrti nemá sourozence a nezná mateřské doteky, nezná nic než káravé ts-ts-ts Frau Richterové, když nechce spolknout lžičku oleje z tresčích jater. A to si myslela, že je v té osamělosti spokojená!

Sounáležitost až do dneška chápala jako cosi, co patří k názorovým frakcím: vzbouřenecké skupiny jejího poválečného mládí spojoval jedině odpor proti něčemu. Ona ale proti něčemu není. A proti něčemu nejsou ani ti mladí lidé na pódiu, které tak upřímně těší, že jsou spolu. Ti jsou naopak pro něco – pro vzájemnou solidaritu a pro Německo.

Tohle musí Hitler myslet, když říká Kraft durch Freude, „síla z radosti“. Myslí sílu pocházející z pospolitosti a zpěvu a štěstí. Je to protiklad všeho, k čemu Aniu vychovávali a čemu měla podle svého otce věřit. Pocit, který při tom uvědomění zakouší, se dá popsat jedině jako náboženské vytržení.

Takže? zeptá se Rainer, když mládež vyklidí pódium. Ania si připadá tisíce kilometrů daleko od jeptišek, zatuchlého, vlhce páchnoucího kláštera a celé té pofidérní misionářské záležitosti.

Ano, řekne bez dechu. Máš pravdu.

A tak Ania Fortzmannová vstoupí do NSDAP – ne z přizpůsobivosti, ale z rebelantství.

KAPITOLA DVACÁTÁ OSMÁ

DORTMUND, 1935

Ania a Rainer uzavřou sňatek na radnici. Ona má na sobě střízlivý modrý kostým a on svoji nejlepší uniformu vůdce Landjahru.

Slavnostní atmosféra té události se Anie zdá legrační. Připadá si jako dítě, které si hraje na dospělého. Zato Rainer se tváří hrobově vážně. Když stoupají po schodech k radniční budově, drží se dva kroky před ní. I když Ania zrychlí, nedovolí jí, aby ho dohnala.

V závěsu za tímhle novým, odměřeným Rainerem beze stopy humoru přepadnou Aniu pochybnosti. Jsi do něj zamilovaná? zeptala se jí kamarádka a partnerka z gymnastiky Ulrika, když se jí Ania svěřila se svým zasnoubením. Aniu ta otázka zaskočila. Znají se s Rainerem odmalička. Sdílejí vášnivou chuť pracovat pro lepší budoucnost Německa. A Rainer tvrdí, že odjakživa věděl, že se vezmou. Jeho jistota je podmanivá. Ania je zvyklá nechat se vést rozhodnými muži. Ale jestli je „zamilovaná“? Vlastně ani pořádně neví, co to znamená. V románech se láska jeví jako bouřlivá a iracionální záležitost plná zmatků a tělesných nutkání. Nic z toho Ania nikdy nepoznala. Ani o to nestojí. Stojí o partnera.

Bere si Rainera, protože jako manželé mohou vést tábor společně. Svěří jim jejich vlastní oddíl chlapců z celé země. A oni je budou učit obdělávat půdu a pěstovat zeleninu, povedou je k tomu, aby z nich vyrostli hrdí, ale přitom skromní, tělesně zdatní občané Říše. Nevadí, že ona ani Rainer nevědí o rolničení prakticky nic. Pár základních znalostí při výcviku získali a budou spolupracovat s místními sedláky a rolníky. Přispějí hlavně svou oddaností hnutí a jeho ideálům sounáležitosti, rovnosti všech společenských tříd a národní hrdosti.

Když Rainer vystoupá na nejvyšší schod, otočí se a podá Anie ruku. „Můj skoromanželi,“ usměje se na něj trochu udýchaně. Rainer ustoupí o krok stranou a pokyne jí, aby ho předešla. Společně dojdou do zatuchlého suterénu, kde čeká městský úředník, který má tyhle věci na starosti.

Jejich první dva tábory probíhají vyloženě idylicky. Jsou to nejkrásnější roky Aniina života. Prostě to tak je a z toho přesvědčení nesleví ani mnohem později, kdy už se to bude stydět přiznat. Pak už samozřejmě nebude vykládat, že za nejhezčí roky svého života považuje ty, kdy vedla nacistický program pro mládež. Synové by jí to neodpustili a dcera by umřela hanbou. Ale pravda je taková, že vzpomínky na ta první léta jsou naprosto neškodné – dýchá z nich očišťující, uspokojivý pocit z fyzické práce, radost ze zpěvu a tance a kamarádství... Když zrovna nepracují na polích, utužují tělo. Je to v souladu s nacistickou filozofií. Ania a Rainer věří v civilizující moc sportu. Existuje snad lepší způsob, jak mladé lidi naučit vytrvalosti, loajalitě k týmu a sebeobětování?

První tábor se nachází na jihu poblíž Saarbrückenu, na krásném venkovském panství, které jeho původní majitelé opustili. Později si Ania uvědomí, že opustili neznamená, že by o něj ztratili zájem, jak se tehdy domnívala. Přesnější by nejspíš bylo, že ho vyklidili pod nátlakem. Byli Židé a v zemi začaly platit norimberské zákony. V tu dobu si ale Ania myslí, že majitel byl nečestný dlužník, který emigroval do Ameriky. Proč by darovanému koni koukala na zuby? Okolní půda patří několika prosperujícím sedlákům, potomkům nevolníků, kteří na zdejších polích kdysi dřeli. Jak Německo od těch časů pokročilo! Rainer jim s chlapci každé ráno vyráží na pomoc, obcházejí statky jeden po druhém. V pozdním létě a na podzim je toho na práci spousta, v zimě mnohem méně.

Večer se jako trpaslíci z pohádky vracejí do tábora, kde jim Ania, jejich Sněhurka, připravuje zdravou večeři a jako dezert pudink. Jedí společně u dlouhého stolu, odbudou si domácí práce a pak se sesednou, společně zpívají, vyprávějí si a hrají různé hry.

Panský dům je neuvěřitelně krásný, má místnosti s úžasně vysokými stropy, zlacenými římsami a je vyzdoben freskami řeckých bohů a vážně se tvářících andělů. Když Ania ráno vstane, pokaždé vyjde na soukromý balkón u svojí ložnice a obhlíží pozemky: nádherný přerostlý trávník, sad s krásně kvetoucími stromy, tenisový kurt (jen si to představte!) a zeleninovou zahradu, kterou založila a je na ni pyšná. Je to tvrdá práce, jistě, ale skýtá uspokojení. Ania objevuje, že má dar vymámit z chladivé půdy jahody, vypěstovat šťavnatou zeleno-červenou rebarboru a dosáhnout rekordní úrody zelených fazolí a hrášku. U Fortzmannů nikdy záhony neměli – jen pár zakrslých keříků rajčat a angreštu, o které se starala Frau Richterová. Zahradničení Aniu uchvátí, stejně jako fyzická práce. Rainer jí dovolí, aby chlapcům naplánovala kondiční režim. Ania je pobízí, aby závodili v běhu přes překážky a ve sprintu, dokonce jim pořídí překážkovou dráhu, na které uplatní svoje nejoblíbenější gymnastické prvky.

A kluci jsou milí a mají svěží tváře. Jsou mladší, než Ania čekala, je jim jen dvanáct nebo třináct, zrovna vstupují do puberty. A jsou to zlatíčka, bez sebe nadšením, že jsou pryč z domova ve městě a daleko od nudných tradičních školních předmětů, jako je latina, aritmetika, literatura a zeměpis.

Když je večer horko, vozí je s Rainerem na žebřiňáku k nedalekému jezeru se studenou černou vodou, v níž se zrcadlí úbočí kopce a obloha. Kluci se baví tím, že doplavou k voru a navzájem se z něj shazují. Největší a nejsilnější je vždycky „král“. Ania leží na dece na travnatém břehu a dívá se na ně, jak se kočkují. Rainer k nim občas doplave a přidá se; jeho bledé šlachovité tělo se od těch jejich tolik liší – je dospělejší a jaksi hrubší, tvrdší a rozhodnější, porostlé jemnými černými chloupky.

Fyzická stránka manželství neskýtá Anie žádnou rozkoš, ale snáší ji. A Rainer není obzvlášť horlivý milenec. Bere si ji jen občas, potmě, rychle a bez předehry. Kratičký okamžik, a je po milování; ani jeden o tom nemluví.

O sobotách Rainer vždycky přichystá na večer táborák a kluci zpívají a soutěží – kdo vyskočí nejvýš a doskočí nejdál, kdo vydrží nejdéle balancovat na kmeni padlého stromu. Rainer je ve svém živlu, když má kolem sebe tolik mladých obdivovatelů, kteří k němu vzhlížejí jako k vůdci.

V budoucnu pošle Aniina dcera svého syna na americký letní tábor. Střílejí tam z luku, hrají fotbal, rybaří a táborničí, aby se z nich stali dobří občané a dobří přátelé a sebevědomí mladí lidé, bude vykládat Anie. Mluví o tom tak trochu ironicky, je znát, že jí to připadá legrační. Ale to je přece krása, vyhrkne Ania. Je to stejné jako tehdy u nás.

Až na to, že je tam neučí zabíjet Židy v koncentráku! vykřikne dcera. Panebože, mami! Nemůžeš přece srovnávát letní tábor v Nové Anglii s nacistickým!

My je ale neučili zabíjet Židy, zaprotestuje krotce Ania. O Židech jsme neřekli ani slovo.

Dcera se na ni bude dívat, jako by se zbláznila.

Zato Hitler ano, prohlásí, jako by mluvila s dítětem. Copak jsi jeho řeči neposlouchala?

Ne, odpoví Ania a zavrtí hlavou. Byla jsem asi příliš zavalená prací. Nebo příliš hloupá.

Není to tak úplně pravda. Zavalená prací byla, ale hloupá ne. A Hitlera poslouchala, i když si nevzpomíná, co doopravdy slyšela. Pamatuje se, jak se vždycky sešli u rádia v elegantní jídelně, obklopeni pastorálními výjevy na nástěnných malbách všude kolem. Pamatuje se na chlapce v pyžamu, jak se vyčerpaní po celodenní tělesné námaze natáhli na parkety a jak voněli čerstvým senem a prachem a čistým potem. Poslouchat Führera bylo nesmírně vzrušující. Pamatuje se na jeho vášnivost a energii, na projevy o budování a sjednocení Říše, o báječných, jedinečných vlastnostech německého národa. Ale nepamatuje si ty zlé citace, které jí dcera předhazuje.

Možná proto, že se jí tenkrát radikální nezdály.

Když Ania v jejich prvním táboře v roce 1936 poslouchá rozhlas, věří Hitlerovu ujišťování, že Židé jsou bohatí obchodníci, kteří vydělávají na německých problémech a zabírají nejlepší pracovní místa v zemi. A že ti, kteří nejsou bohatí, což platí o většině židovských přistěhovalců z východu, z Polska, Rumunska a pobaltských zemí, jsou příživníci a bolševici. Jsou to následovníci Trockého, titíž lidé, kteří zapálili Říšský sněm a založili „Bavorskou sovětskou republiku“. Podrobnosti Ania vnímá jen matně, ale chápe, že tahle poslední skupina je nebezpečná. Samozřejmě čistě teoreticky. Skuteční Židé, které zná, jsou jiní. Zelinář Herr Goldblum nebo třeba Cornbluthovic děvčata z gymnázia nejsou ani bohatí, ani bolševici. Jsou to milí obyčejní lidé, kteří náhodou patří ke špatné skupině. Ale jak může Hitler poznat, kdo je „dobrý Žid“ a kdo ne? Je jednodušší vystěhovat je všechny a předejít infiltraci. Kam půjdou – Zpátky do Polska či Rumunska, odkud pocházejí? Do Ameriky? Do Izraele? Na Madagaskar? –, to není Aniina starost.

Ve zdejším kraji v okolí tábora žádní Židé nejsou. Vznáší se tu jen duch Otty Smeltze. V Aniině mysli splývá s historkou, kterou si vymyslela. Stal se nepohodlným vetřelcem, na kterého radši nemyslí.

Ania přijímá i Hitlerovo prohlášení, že Poláci, Slované a lidé z východu všeobecně náležejí k nižší rase, v níž se vyskytuje mimořádně vysoké procento zločineckých živlů. Při výcviku na vůdkyni mládeže ji o tom poučili i z vědeckého hlediska: genetický základ, velikost mozku, proporce lebky, statistiky počtu odsouzených za krádež, znásilnění a vraždy. Deník Völkischer Beobachter tiskne alarmující zprávy o tom, jak jsou líní a na štíru s hygienou. Množí se jako králíci a žijí na nejlepších, nejúrodnějších územích, která většinou až do té poslední války patřila Německu. Potřebují zavést německý pořádek a moderní způsob řízení. A mužem, který jim ty vymoženosti přinese, je Hitler – jen se podívejte, jak zázračně dokázal snížit zločinnost v Německu! Nezbavil zemi pouze nezaměstnanosti; pod jeho vedením je též mnohem bezpečnější, mírumilovnější a spořádanější.

Nelekaly tě všechny ty rasistické řeči? Hitlerovo blábolení o „židovském viru“ a „vznešených Němcích“... Člověku přece stačí přečíst čtyři věty, a musí mu být jasné, že to byl fanatický rasista, naléhá Aniina dcera.

Nevšimla jsem si toho; na nic víc se Ania nezmůže. A je to fakt, i když to zní nepochopitelně. Nikdo ji nikdy nepoučil, že dělat rozdíly mezi rasami je nebezpečné. Rovná práva pro všechny nemají v Německu dlouhou historii. Populace se po tisíciletí dělila na chudé bezprávné rolníky a bohatou vládnoucí aristokracii. Jediné učení, které Aniu nutí k zamyšlení, je křesťanský koncept laskavosti a tolerance. Jenže církve proti Hitlerově drsné rétorice nijak nebrojí. A podle Hitlera je křesťanství jenom pověra – utišující prostředek na krutou životní realitu.

Je teprve před válkou. Před nášivkami s židovskou hvězdou, před masovým zatýkáním a deportacemi a před vyhlazovacími tábory.

A Aniu doopravdy plně zaměstnává její vlastní život.

V tomhle táboře se Anie narodí děti: nejdřív v roce 1936 roztomilý Anselm, bezproblémové miminko, které spokojeně polehává v kolébce, když Ania pere, uklízí a vaří. Ania nemá po ruce matku, aby ji naučila, jak ho přebalovat a nechat odříhnout, jak mu mazat opruzený zadeček, jak ho dokrmovat hrachovou polévkou, aby se najedl dosyta. A tak se všechno učí za pochodu. Ale zvládne to. A je na sebe pyšná.

V roce 1937 porodí Wolfganga, který je náročnější. V duchu mu dává za vinu, že se jim žije hůř. Narodil se se žloutenkou a často stůně. V jednom kuse trpí průjmy – a Ania má dost špíny na vyprání i bez deseti plen za den navíc. Navíc se musí starat o Anselma, kterého v batolecím věku nemůže pustit z očí, a o všechny ostatní kluky v táboře. Často jí nezbude než Wolfganga nechat, aby usnul vysílením z pláče.

Když jsou jejím synům dva a tři roky, podnikne Německo invazi do Polska. Válku si nikdo nepřeje – vždyť od té poslední uběhlo teprve jedenadvacet let! –, ale Ania věří článkům v německých novinách, že jde o sebeobranu. Podle novin Poláci zorganizovali řadu vpádů na německé území, při kterých vraždili nevinné civilisty, a teď zabrali rozhlasový vysílač v Gliwicích. Ania je inteligentní, ale nemá sklon k nedůvěřivosti a pochybovačnosti. Když se to píše v novinách, musí to být pravda.

I jejich další tábor je příjemný. Píše se rok 1940. Německo je ve válce. Většina německých novin ji stále nazývá nutnou obranou. Francie a Spojené království, spojenci Polska, vyhlásily Německu boj. Nikdo si nepřál, aby věci zašly takhle daleko. Ale v Německu jde zatím všechno hladce. Tenhle tábor se nachází v Lucembursku, což je nyní dobytá země, přes kterou se německá vojska převalila při bleskurychlé a pozoruhodně úspěšné invazi do Francie. Ale Ania s Rainerem ani ostatní Němci, které znají, o ní jako o dobyté neuvažují. Z Lucemburska se stal „Luxemburg“ a byl uvítán v Říši. Jeho obyvatelé nemají důvody ke stížnostem. Při německé invazi jich zahynulo všehovšudy pětasedmdesát. A teď se jim nabízejí příležitosti určené občanům Říše, včetně možnosti účastnit se takovýchto táborů. Tedy pokud nemluví francouzsky.

Tábor je usídlen ve skromné budově připomínající kasárna. Není tak krásný jako ten u Saarbrückenu, ale je pohodlný. Práce je dobrá, život zdravý a válka pořád ještě vzdálená. A z Paříže se najednou hrnou báječné věci: k Vánocům daruje Rainer Anie hedvábné punčochy (kam je asi má nosit?) a krásné masivní hodinky. Chlapci ochutnají pâté z husích jater a dospělí šampaňské. S běžnými potravinami se hospodaří úsporněji – vajíčka, vepřové a mléko úřady rezervují výlučně pro bojové oddíly. Tábor však dostává svůj díl z jídla, které pomáhá vyprodukovat – mouku, brambory, ječmen, v létě čerstvé ovoce, mrkev a řepu. Být ve válce je samozřejmě mrzuté, ale Ania si vychutnává řád a naplněnost svého života.

V tomhle táboře přebývají i roku 1941, když Německo vypoví válku Rusku. Je to znepokojivý obrat událostí. Ania není jediná, v kom poprvé začne hlodat zrnko pochybností. Preventivní válka, tvrdí nacisté. Je lepší zaútočit, než aby druhá strana zaútočila na nás. Jenže německá armáda je vysílená. Každý vidí, že je nebezpečné vést válku na dvou frontách. A Spojenci začínají s těžkým bombardováním – nálety se stávají běžnou součástí života ve městech.

Anie je jasné, že Rainera povolají na frontu, ale když obdrží povolávací rozkaz, stejně je to pro ni šok. Ona se má s chlapci vrátit domů. Jenže kam domů? Herr Doktor Fortzmann je mrtvý. Starý Herr Brandt je mrtvý. Rainerova matka je invalidní. A tábor se má zavírat.

Za týden musí Rainer doprovodit účastníky tábora na nádraží a neprodleně se tam nahlásit do služby. Ráno před odjezdem se překulí a vstane z postele, aniž se na Aniu třeba jen podívá. Nikdy jí ani synům neprojevoval city, zvlášť před ostatními, a nic na tom nezmění ani teď. „Dávej na sebe pozor,“ řekne jen a pokývne hlavou na rozloučenou. A tak je na Anie, aby sbalila věci a našla rodině nový domov. Zanedlouho sedí se syny ve vlaku a míří do Dortmundu za tetičkou Gudrun, která svolila, že se jich ujme.

Cesta trvá dlouho. RAF bombarduje koleje, takže v zářijovém vedru musejí hodiny čekat na opravu. Čtyřletý Wolfgang dostal zarděnky. Tělíčko má rozpálené jako cihlu v krbu.

„Ten chlapeček by měl co nejvíc pít,“ prohodí laskavě starý pán, který je míjí na nástupišti ve Frankfurtu. V patách se mu plouží manželka v těžkém zimním kabátě. Vláčejí kufry. Jsou to Židé, uvědomí si Ania, když spatří žluté hvězdy. Hvězdy jsou nové nařízení a Ania je vidí poprvé. A když na to tak přijde, vidí poprvé po dlouhé době i nějakého Žida. Žasne nad jeho vlídností. Od té doby, co s nimi ztratila kontakt, se její představa Židů ustálila na podobě z německých plakátů: nos zahnutý jako skoba a zločinecké vzezření. Tenhle stařík a jeho žena ale vypadají obyčejně a smutně. Ania jim poděkuje a náhle si vzpomene na Ottu Smeltze, dávného druha a přítele. Kde asi skončil?

V Dortmundu se nežije tak snadno jako na venkově. Jakmile Wolfgang zapláče, zatíná teta Gudrun zuby; Anselma tluče přes prsty pravítkem, kdykoli zašoupá při chůzi nohama nebo zapomene poděkovat nebo nešťastnou náhodou rozbije nějaké nádobí. K bombardování dochází nárazově, někdy noc za nocí celý týden, jindy třeba měsíc ne. Klopýtat rozespale po schodech do sklepa a ze sklepa se pro ně stává rutinou.

Anselm začne chodit do školy. Ania s Wolfgangem zůstávají doma napospas ostrému jazyku tety Gudrun a jejím demonstrativním, ublíženým povzdechům. Jedí vařenou kapustu a brambory a spí pod tenkými pokrývkami, které si přivezli z tábora, tisknou se jeden k druhému, aby se zahřáli. Z Gudrunina laciného rozhlasového přijímače zvěstují Goebbels a Hitler úspěchy na ruské frontě, jenže na ulicích kolují jiné zprávy. Německá armáda mrzne a bitvy jsou krvavé. Za každého zabitého Rusa naskočí na jeho místo dva další. A šíří se i černější zkazky: v ghettech, kam poslali polské Židy, umírají lidé hladem a nemocemi; vojáci SS a místní Poláci vyvražďují celé židovské vesnice; wehrmacht střílí ruské válečné zajatce anebo je posílá do vyhlazovacích táborů, kde je nechává pomřít hlady. Ania by si ráda naladila zahraniční vysílání, ale nemá vlastní rozhlasový přijímač, a i kdyby ano, Gudrun by ji udala, jakmile by se o to pokusila. Od Rainera přicházejí stručné mlhavé dopisy: chátrají mu boty, uvízliv tom či onom mrňavém ruském městečku a čekají na rozkazy, jeden člověk v jeho jednotce pochází z nedalekého Aplerbecku. Co dělá, jak se cítí – o tom se Ania může leda dohadovat.

Jednoho dne, to už žijí v Dortmundu téměř rok, prochází Ania kolem místní kanceláře Winterhilfswerk – Zimní pomoci – a zahlédne v ní nabídku pokrývek, kabátů, teplého oblečení a dalších nezbytností. Zaváhá – ona přece se svými chlapci není žádný případ pro charitu –, ale do dveří zamíří několik hezky oblečených žen. Uvnitř je kantýna předělaná na výdejnu s hromadami zásob k rozebrání, které jsou pečlivě roztříděny podle druhu a velikosti: vlněné kabáty a svetry, kožené boty, peřiny a polštáře. Dobrovolníci přidělují lidem ve frontě lístky: dva kabáty a dva kusy ložního prádla na rodinu, jedny boty na osobu. Takový úpadek! Ania díkybohu přišla včas, nejlepší věci ještě nejsou pryč. Vybere si krásný béžový vlněný kabátek se stříbrnými knoflíky pro Anselma (mnohem lepší, než kdy měl), silnou zelenou vlněnou pláštěnku pro Gudrun, dvě péřové pokrývky a pro každého praktické boty. Ani ji nenapadne položit si otázku, odkud to všechno pochází, dokud s těmi věcmi nedorazí k výdeji. Přerozděleno, orazítkuje dobrovolník na seznamu jednotlivé položky na seznamu.

„Přerozděleno odkud?“ zeptá se Ania.

„Od deportovaných,“ odpoví úsečně dobrovolník.

Takže jsou to věci, které tu zůstaly po Židech poslaných na východ. Hrozná představa. Nějaký chlapeček tu musel ten krásný kabátek nechat. I když na druhou stranu se tím potvrzuje, co tvrdí Hitler: Židé v Německu nehorázně zbohatli. Kdo by nechal doma tak pěkný kabát, kdyby si s sebou nebral nějaký ještě lepší?

Kam by si ho bral, je čím dál nepříjemnější otázka, ale prozatím mimo okruh Aniiných bezprostředních starostí.

Na začátku války si Ania tábory pro přesídlence představovala jako skromná, dobře organizovaná zařízení podobná jejich mládežnickému, která poskytují doplňkové vzdělání a jsou spravována s německou výkonností. V úvodu výcviku pro Landjahr dostala nadšenou brožurku o táboře pro Židy v Polsku, čistém a spořádaném místě s vlastní nemocnicí a učňovskými programy. Slovo přesídlenci vyvolává představu prázdné vsi zbavené jejích obyvatel, kteří byli přestěhováni do jiné vsi, uvolněné pro změnu jejími obyvateli, předtím také přestěhovanými jinam, a tak dále – představu masy lidí pozvolna se posouvající dál a dál do ohromných, téměř nekonečných rozloh na východě. Světadíl v pohybu, aby uvolnil Lebensraum, životní prostor, pro natěsnané obyvatelstvo. Má to snadno pochopitelnou logiku. Je přece fakt, že v Německu žije osmdesát miliónů lidí na pěti stech tisících čtverečních kilometrech, naučila se Ania od Hitlera nazpaměť. Potřebují více místa, více zdrojů.

Jenže teď už všichni vědí, že ty „osady“ jsou opravdu jen provizorní tábory, o nic lepší než zaneřáděné „židovské baráky“, ve kterých německá města drží poslední zbylou hrstku Židů. Když minulý měsíc „čistili“ Dortmund, dostali občané nařízeno, aby si zakryli ústa a nos rouškou nebo nevycházeli z domu, dokud vojáci nenaženou zbylé Židy k vlakům.

O mnoho let později, v jiném životě, vejde Ania s dcerou do amerického second handu a padne na ni instinktivní děs. Víš, odkud všechny ty šaty pocházejí? zeptá se.

Od lidí, co je už nepotřebují, pokrčí její dcera rameny. Proč se ptáš?

Když Rainer přijede domů na dovolenou, je jakoby nepřítomný duchem, tvrdší a odměřenější. Dalo se to samozřejmě čekat. Copak můžete bojovat ve válce a vracet se odtamtud domů s veselou? Ania ho chápe. Ale stejně se jí stýská po jeho starých vtípcích, dokonce i po těch, při kterých obracela oči ke stropu. A byla by ráda, kdyby projevil aspoň trochu citu k synům. Mluví s nimi se strohou formálností, občas dokonce přezíravě. Když jednou Anselm přijde ze školy s pláčem, protože mu nějaký starší kluk ukradl novou tužku, Rainer ho vytahá za uši. „Příště se nesmíš nechat zbít, jasno?“ oboří se na něj. „Budoucnost nepatří klukům, co se neumějí prát.“ Ania se snaží netesknit po starém Rainerovi, který dokázal rozkazovat a inspirovat s humorem a uměl z dospívajících mladíků dostat to nejlepší.

Pomilují se, pokud se tomu tak dá říkat, jen několikrát. Rainer je hrubší a po tělesné stránce na Aniu nebere ohledy. Ania po styku nejednou krvácí. Ale i to se dá od vojáka na dovolené čekat, nebo snad ne? Potlačí v sobě odpor. Přece nebude pěstovat sebelítost.

Na jaře 1943 Rainera zprostí služby. Utrpěl zranění a i po třech měsících v dánské vojenské nemocnici má stále v koleně zaseknutý šrapnel. Není bojeschopný. A tak dostane nové pověření: vést tábor v Povartí, Němci obsazené části dobytého Polska. Svěřenci budou tentokrát starší, od třinácti do sedmnácti. A tábor bude spadat pod Wehrbauer, hnutí „ozbrojených rolníků“, které má hájit území na východě. Očekává se od nich, že na zaostalý polský venkov přinesou moderní zemědělské postupy a vyprodukují tolik žádoucí obilí, aby nasytilo Říši. Budou předvojem Hitlerova plánu Blut und Boden – příslušníci výjimečné rasy spjatí s výjimečnou půdou (hutnou černozemí, která klouže mezi prsty jako hedvábí) a připravení bránit ji v případě útoku.

Z pověření zaznívá hrozivě válečnický tón, ale o životě v Dortmundu platí totéž. Porúří je v permanentním obklíčení, americké a britské bomby noc co noc páchají spoušť. Lidé, kteří ve městě zůstali, si zoufají a jsou zlí – udávají se navzájem gestapu, že nepozdravili řádným Heil Hitler, že poslouchali cizí rozhlas nebo vedli „poraženecké“ řeči. „Chudáci naši vojáci,“ povzdechne si jednou večer Ania nad novinami a Gudrun ji sjede ostrým pohledem. „Naši hrdinní vojáci,“ opraví ji. „Za takové řeči bys mohla skončit v kriminále.“

Všude člověk naráží na otrockou práci; většinu jí odvádějí ruští váleční zajatci v městských koksovnách a zbrojovkách. Vlečou se ulicemi jako vychrtlé přízraky – je to hladová zubožená sběř. V Rusku se ovšem s německými zajatci zachází právě tak, ne-li hůř, tedy alespoň podle Rainera, Hitlera, Goebbelse a kdejakého nacistického Kreisleitera. Anie se z chlapů a jejich hovorů začíná obracet žaludek. V posledním roce vídá i skupiny ženských zajatkyň. Na nádraží jsou jako chůvy a služky nabízeny hezké mladé Polky a Ukrajinky. A každé ráno pochoduje městem do zbrojovky parta podvyživených žen v pruhovaných uniformách. Židovky z dočasného pracovního tábora. K tomu v Rusku žádná obdoba pro Němce neexistuje.

Rainer neprojevuje sebemenší radost nad tím, že má vést další tábor. Skoro každou noc se probouzí s křikem. Když mu doktor předepíše pilulky na spaní, polyká je hned po večeři a okamžitě upadá do nepřítomného, mátožného stavu.

Takže je opět na Anie, aby jejich malé rodině sbalila. Mají povoleno jedno zavazadlo na osobu, stejně jako Židé. To ji zarazí.

Během posledního roku se šíří nové hrůzostrašné zvěsti: o vězních z koncentračních táborů, kteří dřou tak krutě, že na místě padají mrtví k zemi, o ženách a dětech postřílených v lesích, o obřích pecích, v nichž se spalují zplynovaní Židé. Těm nejhorším Ania nevěří. Führer, který si vysnil Landjahr a nedělní obědy z jednoho hrnce, by takové hanebnosti jakživ nenařídil. Jedna věc je deportovat Židy, ale vraždit je, to je úplně jiná. Ty historky zavánějí spojeneckou propagandou – takovéhle věci se píšou na letácích, které rozhazuje z letadel RAF.

Ale stejně je to znepokojivé.

Když se to v budoucnosti Ania pokouší vysvětlit svojí dceři, opouštějí ji slova. Věděla o těch hrůzách, a přesto nevěděla. Polověděla – jenže takové slovo neexistuje. Věděla o nich asi tak, jako něco víte o dění ve vzdálené zemi, o událostech, nad nimiž nemáte kontrolu. Třeba o uprchlících po zemětřesení, kteří žijí ve zbědovaných podmínkách, nebo o obětech v cizí válce.

Jenže to nebyla cizí válka, to byla vaše válka! namítne její dcera.

To je pravda, připustí Ania. Ale nepřipadalo nám to tak.

Až do Povartí.

Do života v tomhle novém táboře sbalí Ania teplé oblečení, malé fotoalbum, přikrývky pro chlapce, hřebíky a kladivo, dřevěnou lžíci, škrabku na brambory a svůj převzácný loupací nůž. Nutnost vybrat jen to nejpotřebnější je dobré cvičení pro budoucnost, i když to zatím ještě netuší. Tábor sice bude zařízený, ale už se nedá spolehnout, že tyhle věci seženete.

Cesta na východ je spartánsky strohá stejně jako krajina. Brandtovi jedou armádním transportním vlakem ve vagónu rezervovaném pro „osadníky z řad civilistů“. Spolu s nimi cestuje skupina dívek, členek BDM, které jedou šířit mezi ignorantské zemědělské národy na východě „germánskou kulturu a hygienu“, a spousta armádních vysloužilců jako Rainer – mužů, které z aktivní služby vyřadilo zranění nebo stáří, ale jsou ještě schopni pracovat na polích nebo u policie. Ania je jediná matka s dětmi. Wolfgangovi je většinu cesty špatně. Sedmiletý Anselm se dívá z okénka; fascinují ho vojenské transporty na nádražích, kterými projíždějí. Nikdy neviděl tolik příslušníků SS v jejich dlouhých rozevlátých kabátech a černých botách.

Právě Anselm ukáže ve Schwerinu na ten vlak: na dlouhou řadu dobytčích vagónů přecpaných lidskými bytostmi, jejichž vyděšené tváře vykukují zpoza maličkých okének pod střechou.

„Proč ty lidi vezou ve vagónech pro zvířata?“ zeptá se.

„Osobních není dost,“ zkusí to Ania, i když je z toho pohledu sama otřesená. Do Dortmundu přijížděly židovské transporty z Francie a Nizozemska v přeplněných osobních vlacích, ale na východě to očividně chodí jinak.

„Mají tam záchody?“ nenechá se odbýt Anselm. „A kam jedou?“

„Třeba chodí na nočník,“ odpoví Ania. „Jedou do táborů na východě.“

„Dost vyptávání,“ vyštěkne Rainer. Je to jedna z mála chvil, kdy promluví.

„Koukni,“ šťouchne Anselm do Anii. Bradou ukáže na první vagón za lokomotivou, otevřenou plošinu bez střechy. Tam jsou lidé vidět jasně. Stojí, protože na sezení nemají dost místa. Přes pažení do výše boků zírá řádka obličejů – děti. Ania s Anselmem je vytřeštěně pozorují, zatímco je jejich vlak předjíždí. Když se vagóny ocitnou vedle sebe, přistihne se Ania, že hledí do tváře jedné konkrétní ženě. Není ani stará, ani mladá, prostě matka s dítětem v náručí. Jejich oči se na okamžik setkají. A pohled té ženy je tak plný zoufalství, že to Anie vyrazí dech.

Wolfgang vedle ní začne zvracet.

V tu chvíli Ania pochopí, že směřují na děsivé místo.

KAPITOLA DVACÁTÁ DEVÁTÁ

POVARTÍ, 1945

Tábor v Povartí sídlí v přestavěných objektech jatek. Ať Ania drhne podlahy, zdi a široký kuchyňský stůl sebevíc, pořád páchnou krví.

A kluci se chovají surověji než v předchozích táborech. Někteří z nich jsou sirotci. Většina jich pochází z velkých průmyslových měst. Poslali je sem, aby unikli před bombardováním, ale také proto, že po fyzické i duševní stránce představují určitý příslib. Jsou tu, aby pracovali na zdejších statcích, pomohli na východě zakořenit plémě dobrých německých občanů a také aby ztvrdli v budoucí příslušníky SS. Tohle je novinka. „Jestli máme za úkol tohleto, jakou v tom mám roli já? A co Anselm a Wolfgang?“ dožaduje se Ania během jedné z raných hádek s Rainerem.

„Prosila jsi mě, ať tě vezmu s sebou,“ opáčí Rainer klidně. „Vybrala sis to sama.“

„Ale já nevěděla, co si vybírám!“

„Říkal jsem ti, že to tentokrát bude jiné,“ zní Rainerova odpověď. A pravdivost těch slov zasáhne Aniu jako úder blesku. Tolik toužila vypadnout od Gudrun a z bombardovaného Dortmundu, až z toho zpitoměla. Měla se pořádně vyptat. Do konce života se bude proklínat za nedostatek zvídavosti a za sklon vidět věci jenom takové, jaké je chce mít.

Rainer dostane várku nových výukových materiálů. Anie je poprvé ukáže až potom, co je představil svěřencům. Jsou plné plamenných citací Hitlera a toho hezkého lídra říšské mládeže, Baldura von Schiracha.

„Ti, kdo chtějí žít, nechť bojují; a ti, kdo v tomto světě věčných zápasů bojovat nechtějí, si žít nezaslouží.“

„Jen tomu, komu patří mládí, patří budoucnost.“

„Chci nemilosrdnou, dominantní, nebojácnou a krutou mládež... Z pohledu jejich očí musí probleskovat nezkrotná, velkolepá šelma.“

Veškerá přátelská rétorika o sounáležitosti je pryč, stejně jako oslava zdravého, prostého způsobu života.

„Krutou?“ ptá se Ania Rainera. „Ti kluci vážně mají být krutí?“

Rainer lhostejně pokrčí rameny. Tenhle nový Rainer je věčně strohý a zamlklý – už ne partner, spíš něco jako spolubydlící, kterému se nedá věřit. Po večerech do sebe lije vodku, bývá náladový a na kluky se sarkasticky utrhuje. Ania se ho začíná trochu bát.

Podle jejího mínění jsou táboroví kluci krutí a dominantní už teď. Nejsou v táboře poprvé – hodně jich prožilo celé roky v domovech mládeže, kam je poslali z bombardovaných měst. Ve volném čase, kterého mají spoustu, si vymýšlejí surové hry: házejí si míčem, a toho, kdo nechytí, zbijí přes zadek holemi, závodí v běhu a vítěz se ostatním projde po zádech ve svých okovaných pracovních botách. Všechno se zvrhává v soupeření, kdo je nejsilnější a nejmocnější – zmlátí se navzájem do krve kvůli tomu, kdo bude spát na nejhořejší palandě, kdo první vleze do ledové vody, kdo musí vyčistit latríny. Pokaždé vyhrávají ti samí. Když se je Ania pokusí zarazit, zasáhne Rainer. „Proč?“ ptá se jí. „Budou tvrdost potřebovat.“

„Ale lidskost by si snad zachovat mohli, ne?“ odsekne Ania.

A v tu chvíli jí Rainer poprvé vlepí facku. Zničehonic, naprosto nečekaně. Ania myje nádobí, Rainer stojí vedle ní, a když se jeho ruka obloukem vznese k její tváři, Anie nejdřív připadá, že z dřezu vylétl talíř. Zděšeně uskočí.

„Takhle nemluv,“ vyštěkne Rainer, zatímco si Ania otírá krvácející ret. „Ve vlastním zájmu.“

Už se nekonají žádné podvečerní procházky v zelených lánech pšenice, nezpívají se lidové písně. Už se nepořádají žádné nedělní výlety a hry u táboráku. Už není k dispozici žádné slušné vytápění, oblečení ani jídlo.

Rainer je v jednom kuse zadumaný a mrzutý a celé hodiny si leští boty. Na obličeji se mu usadil zahořklý výraz. Nadšení už v sobě nemá ani špetku – ani pro ideály, které vyznávali, ani pro Hitlera, a už vůbec ne pro Aniu. Tady v Povartí se o soulož ani nepokusí. Spí ve spartánsky zařízeném pokojíku vedle ložnice svých svěřenců, Ania se dělí se syny o místnost vedle kuchyně. Večer předtím, než jí vrazil políček, u něj zaklepala na dveře. Vedla ji k tomu kombinace osamělosti a odhodlání. Můžu dál? zeptala se rudá jako rajče a přidržovala si u krku župan. Ale když jí Rainer otevřel, změřil si ji s jakýmsi znaveným soucitem. Na povídání je pozdě, Anio. Běž spát.

K Aniiným dnům patří dlouze se brodit blátem na poštu, kam jim chodí potraviny a zásoby. Zapřažená v chomoutu jako soumar tahá na kárce bedny brambor, mouky a soleného vepřového. Anselma a Wolfganga drží u sebe v kuchyni. Rainer to neschvaluje, ale Ania si stojí na svém. Na to, aby se připojili k ostatním, jsou její chlapci ještě malí. A nejsou zranitelní jen kvůli svému věku; jsou taky jemnější. Hitler je ještě nevytrhl zpod vlivu matky. Na Rainerovi je znát, jak ho to štve.

Jednou Ania za stodolou narazí na partu kluků, která nutí ty nejmladší a nejmenší, aby polykali živé žáby. „Nechte toho!“ okřikne je přes Rainerův zákaz. „Nechte těch blbin! Nechovejte se jako zvířata!“ Užasle se po ní ohlédnou. Některým se viditelně uleví, jiní se zatváří vzdorovitě. Heiner Mohrer, jeden z největších a nejpodlejších, ohrne rty a cvrnkne si do pomyslné čapky. „Jak račte, gnädige Frau,“ ucedí. Ale jakmile Ania zmizí z dohledu, slyší, že se do hry pustili znova.

Rainer pasuje Heinera na cosi jako svého asistenta. Heiner je stejně vysoký jako on a rozložitější, pochází z rodiny hamburských dokařských dělníků, která celá zahynula při bombardování. Pravidelně šikanuje ty menší, vyrazí jim z rukou vodu na mytí, kterou si nesou, podtrhne jim nohy, když vstávají od stolu. A na Aniu je drzý. „Dneska vám to ale sekne, Frau Brandtová,“ ušklíbne se nestydatě s výrazem zkušeného muže, který zná jistý druh žen jako svoje boty. V jiném životě, před Povartím, by Rainer každého, kdo by si troufl takhle mluvit s jeho manželkou, okamžitě potrestal. Nový Rainer předstírá, že neslyší.

Pozemky okolo tábora jsou stejně mizerné jako tábor sám. Pole se táhnou do dáli a touhle roční dobou na nich není nic než kilometry zmrzlého bláta. Vesnice, shluk chudých stavení s doškovými střechami, je z větší části prázdná. Prosté venkovany, kteří ty domy postavili, „přesídlili“ dál na východ nebo je poslali na nucené práce do Říše. Původních obyvatel tu zbyla jen hrstka.

„Jak vybírali, kdo zůstane?“ zeptá se Ania Herr Beinecka, místního starousedlíka, ze kterého se stal příslušník nacistické pořádkové policie. Zamračí se na ni. „Bylo to snadné,“ prohlásí. „Eliminovali jsme partyzány.“

Ze slova „partyzán“ se stal pojem, pod který se vejde všechno: komunisté, Židé, polští nacionalisté a každý, kdo není ochoten pracovat pro nacisty. „Bylo jich tu tolik?“ podiví se Ania.

„Skoro všichni,“ odvětí Herr Beinecke.

Časem Ania zjistí, že místní lidé nebyli „přesídleni“, ale že je místní Hilfswillige, neboli „dobrovolníci“, a pohotovostní jednotka SS Einsatzgruppe nahnali do lesa a povraždili. Hilfswillige jsou jediní ze zdejších obyvatel, kteří zůstali naživu. „Dobrovolničit“ byl očividně způsob, jak se vyhnout smrti. Tohle všechno se Ania dozví od nejmladšího chlapce v táboře, Geralda Eisenblatta, milého patnáctiletého kluka z Essenu, který jako by sem nepatřil. Jeho matka, ovdovělá švadlena, poslala Anie hned na začátku pobytu dopis: Děkuji vám, že se staráte o mého syna. Je to hodný hoch. Máte moje slovo, že vám nezpůsobí žádné potíže. Předem si vážím všeho, co pro něj uděláte. Ania si ji, chudinku, v duchu představuje: drobná jako Gerald, zemdlená starostmi, prsty rozpíchané od špendlíků. A protože je také osamělá, cítí v ní spřízněnou duši. Ve snaze ochránit Geralda před ostatními mu nabídne, aby jí, kdykoli se mu bude chtít, přišel pomáhat do kuchyně. Gerald jí vykládá, co kluci v okolí viděli a co se doslechli od statkářů, u kterých pracují.

„A co ženy a děti těch partyzánů?“ zeptá se ho, i když v hloubi duše už to ví. Gerald na ni pohlédne, jako by odhadoval, jestli odpověď snese. „Eliminovali je,“ řekne. Ania vůbec nepochybuje, že mluví pravdu. Ve vzduchu se jako vytrvalé praskání statické elektřiny vznáší krutost.

Bojí se kvůli tomu místních, kteří ve vesnici zůstali, a všech příslušníků wehrmachtu a SS, kteří tudy projíždějí. V noci se jí zdá o mrtvých vesničanech, po nichž tu zbyly chudé chalupy včetně všech jejich věcí: na kůlu u vrátek je nastrčený kbelík, v zahrádce roste osiřelá slunečnice, od okenního parapetu se ke stromu táhne natažená prádelní šňůra.

Brandtovi žijí v táboře rok, když dorazí sirotci. Malí. Dvou- a tříletí, a dokonce jedno nemluvně. Přijedou na korbě transportního náklaďáku SS pod dozorem mladého důstojníka, kterému připadá legrační dávat jim loknout whisky z polní láhve. Děcka vždycky zkoprní a překvapeně doušek vyplivnou. Jedno ještě neumí chodit – je to hezký statný chlapeček, který se souká po zadečku a všechno kolem pozoruje velkýma klidnýma očima. Mají se zdržet jen přes noc. Ukáže se, že tábor slouží jako místo setkání – pro děti si mají přijet Hnědé sestry, ženská odnož SS.

Ania se zhrozí.

„Kam je odvezou?“ vyptává se. „Někam do sirotčince? K pěstounským rodinám?“

Esesman pokrčí rameny. „To si rozhodnou samy.“

„Co si rozhodnou samy?“

„Kam je odvezou.“

„Přestaň se vyptávat, Anio,“ vyštěkne Rainer.

Ania na Hnědé sestry čeká a nitrem se jí šíří chlad. Doufá, že snad budou mít srdce; jsou to přece ženy. Ale optimismem nehýří. Dívky z BDM, se kterými se na východě setkává, jsou drsné; byly natolik tvrdé a osamělé, že se jim chtělo jet sem a učit vzpurné domorodce „pořádně vařit“ a prát v ruce a bůhvíco dalšího. Dívají se na ni podezíravě, protože aby měl táborový vůdce s sebou manželku, je tady na východě neslýchaná věc. A Hnědé sestry jsou nad členkami BDM ještě o příčel výš.

Ania se vrhne do péče o děti, které jsou hladové, promrzlé a počůrané. Kluci z tábora jsou venku, pomáhají místnímu Wehrbauerovi s porážením prasat. Z Anselma a Wolfganga si udělá pomocníky ona; natrhají ze starého prostěradla plenky, umíchají řídkou kaši, aby sirotky nakrmili, hrají si s nimi na schovávanou. Ania ukolébá ty nejmenší k spánku, jemně je pohupuje v náručí a brouká jim jako kdysi svým synům. Esesmani popíjejí vodku a pozorují je. Jednu chvíli se ten mladší zastaví nad děckem ležícím na dece a šťouchne do něj špičkou holínky.

„Proboha!“ zděsí se Ania a rychle dítě popadne. Voják se zachechtá.

Ania si nejvíc oblíbí toho buclatého chlapečka, který vypadá na dva roky, ale ještě neumí chodit. Když ho zvedne, malý natáhne ručičku a začne ji tahat za ucho. Ania se na něj usměje a klučina se zatváří překvapeně, jako by si doteď myslel, že to ucho patří někomu jinému.

Hnědé sestry dorazí pouze ve dvou: poddajná dívka s obličejem jako měsíček, které nemůže být o moc víc než osmnáct a skoro neotevře pusu, a její nadřízená. Ta se představí jako sestra Margareta. Je to nevysoká žena s příkrým chováním, svobodná a bezdětná, ale naprosto přesně ví, jak se má s malými dětmi zacházet. Totiž tvrdě. Neprohodí, že tohleto má na bradě roztomilý ďolíček, neokomentuje, jak si tamhleto tiskne pěstičku k hlavě. Jsou pro ni očividně jenom náklad, který má odtransportovat. Aniin vnitřní chlad přerůstá v paniku.

Margareta děti obhlíží a dělá si poznámky. Měří je a váží, zkoumá, jak mají vysoké čelo a jaký obvod lebky. A nedovolí Anie, aby jí s nimi pomáhala – dá přednost asistenci vojáků, které to zřejmě netěší o nic víc než Aniu.

„Kam je odvezete?“ zeptá se Ania.

„Tak porůznu,“ ucedí na půl úst Margareta.

„K pěstounům?“

„Když se ukáže, že jsou na to vhodné.“

„A když ne?“ Ania se pokouší o lhostejný tón. Vnímá, že jí Rainer pohledem poroučí, ať sklapne.

„To je tajné,“ odsekne sestra Margareta.

„Můžeme si je tu nechat,“ nadhodí Ania. Vypadne to z ní samo od sebe. „Můžeme se o ně do konce války starat zároveň s chlapci.“

Sestra Margareta do ní zabodne zkoumavý pohled. „Vyloučeno,“ prohlásí. „A u osoby ve vašem postavení je takový nápad nemístný.“

Ania sklopí oči a skousne si ret. Prosím tě, Bože, dej, ať jsou všechny vhodné, modlí se v duchu. Dej, ať jim všem najdou laskavý domov. Bojí se o malou tmavovlasou holčičku; je se svýma velkýma hnědýma očima hrozně hezoučká, ale moc německy nevypadá. Sestra Margareta ji přeměřuje obzvlášť dlouho.

Ania zvedne toho baculáčka a sevře ho v náručí. Chlapeček ji okamžitě popadne za ucho.

Když Margareta skončí s měřením, oznámí, že tady se svojí pomocnicí přes noc nezůstane. Chtějí se před setměním dostat do Poznaně.

„Takže si je berete všechny?“ vypraví ze sebe Ania, přestože má v krku knedlík.

„Tyhle čtyři,“ odvětí Margareta a ukazuje prstem, jako by vybírala maso na řízky. S pomocnicí je jedno po druhém odnášejí do vozu. Vzadu je v něm plno kovových vaniček vyložených pokrývkami – takové improvizované korby kočárků. Jedno z dětí se jim v náručí rozpláče. „Ty další odvezou Scharführer Meister a Unterscharführer Haberman.“

„Těmi dalšími“ myslí baculatého chlapečka v Aniině náručí a tu tmavovlasou holčičku.

„Kam?“ překřikne Ania dětský pláč. „Kam je odvezou?“ Hlas jí čím dál hysteričtěji stoupá.

„Anio,“ položí jí Rainer ruku na rameno. Chlapeček v jejím náručí spustí nářek.

Mladší esesman pokrčí rameny. „Do Chełmna. Nebo rovnou do lesa a tam je zastřelíme.“

„Ne!“ málem se zalkne Ania. „To nemůžete.“

„Neděs tu paní,“ pokárá ho starší voják. „Odvezeme je do tábora.“

Natáhne se po chlapečkovi, ale ten se rozbrečí na celé kolo a drží se Anii jako klíště. Vojáka to nijak nedojme; vyškubne jí ho z rukou.

Rainer ji z druhé strany pevně zadrží.

V letech, která přijdou, si Ania bude tenhle moment pamatovat jako konec Anii Fortzmannové. Ne moment, kdy sebrala syny, před rozbřeskem se s nimi vykradla ven a vytratila se směrem na západ. Ani okamžik, kdy ve zničeném krytu pod drážďanským Hlavním nádražím vytáhla mrtvé přítelkyni zpod šatů doklady.

Dlouhé roky si bude donekonečna prosévat v paměti vzpomínku na ty děti, podkreslenou vlastním jekotem a gejzírem slz a Rainerovým hlasem, který na ni syčí, ať zmlkne – a bude pátrat po nějakém zapomenutém zrnku akce. Bude se snažit vybavit si, že se rozběhla za tím esesákem a vytrhla mu děcko z náruče, nebo že se o to aspoň pokusila. Nevadí, že se na výsledku nic nezmění. Pro ni v tom rozdíl bude.

Jenže ono tam to zrnko není.

Prostě jen stála a dívala se a plakala. A nechala je odjet.

Krátce po návštěvě Hnědých sester dostane Rainer rozkaz, aby se dva jeho nejlepší svěřenci hlásili ke službě v nedalekém pracovním táboře. Bude se zavírat a vězně přesunou dál na západ, do Říše. Chlapci mají asistovat při transportu. Rainer vybere tyrana Heinera a Geralda Eisenblatta.

Jenže toho rána, když mají odjet, nevyjde ze svého pokoje.

„Odvez je ty,“ řekne Anie, když mu zaťuká na dveře. Leží na posteli s pokrčenou paží přes obličej, pořád ještě v pyžamu.

Ania na něj zděšeně pohlédne. „Ne,“ odmítne.

Rainer se otočí obličejem ke zdi.

A tak Ania, otrok povinnosti a hrůzy z trestu, posbírá síly. Velitel Povartí Arthur Greiser je známý tím, že tvrdě trestá neposlušnost, a ona musí myslet na svoje vlastní syny.

Políbí je a řekne jim, ať nevycházejí z pokoje a předstírají, že jsou nemocní.

Když se začne rozednívat, vyrazí s oběma svěřenci na cestu. V šedavém přísvitu se matně rýsuje silnice ponořená do zimní mlhy. Tady bývá mlžný opar pořád, z hnoje na polích stoupá hustá bílá pára a vznáší se ve vzduchu.

Heiner vidí v cestě příležitost nerušeně si užívat šikany. Začne tím, že po Geraldových úzkých zádech háže oblázky. „Nech toho!“ poručí mu Ania. „Okamžitě s tím přestaň.“

Ale Heiner se rozesměje. „Jinak co? Pošlete mě zpátky?“

„Řeknu to na tebe tvému novému nadřízenému.“

„A co jako? Že váš ,nejlepší a nejchytřejší‘ neposlouchá příkazy?“ Hýká potěšením nad vlastní mazaností a zasype Geralda salvou ještě většího kamení. Gerald vyjekne, otočí se a hodí po něm kamenem, který potajmu sebral. Vrhnou se na sebe a ve vteřině je z nich klubko zmítajících se údů.

„Dost! Nechte toho!“ křičí Ania a tluče Heinera po zádech. Nacházejí se na dlouhém liduprázdném úseku silnice a její hlas zní jako bezvýznamné ptačí čiřikání. Může leda tak stát a dívat se. Geraldovi pomoct nedokáže. Jakým podlým zvratem osudu se stalo, že se její nadšení pro službu národu, výchovu mladých mužů a budování komunity takhle zvrhlo?

„Že se nestydíte,“ řekne jim a zároveň i sobě.

Když vstanou, Gerald krvácí. Má roztržený ret a na oku monokl. Ania vyndá z kapsy kapesník, plivne na něj a otře mu rány.

Zbytek cesty urazí v milosrdném tichu, které Heiner tu a tam naruší falešným pohvizdováním. Ania slyší, jak Gerald přerývaně funí. Obličej má opuchlý a pomalu se mu barví do fialova. Ania radši nemyslí na jeho matku ani na to, jak vysvětlí jeho stav úřadům.

Nádraží ve městě Kutno je k prasknutí narvané lidmi. Od bitvy u Stalingradu jsou Rusové na postupu. Blíží se hodina zúčtování. Na východě to ví každý, ať je Hitler, Goebbels a Der Stürmer přesvědčují, o čem chtějí. Valí se sem první vlny důkazů: seschlé babičky, ukoptěné mladé ženy a děti, staříci s protaženými obličeji obestření aurou zoufalství, ti všichni prchají před postupujícími ruskými vojsky.

Ania a oba chlapci jsou jediní, kdo čekají na téhle straně kolejí. Lágr, kam mají namířeno, leží dál na východ. Hitler nařídil Němcům na obsazených územích, aby zůstali, kde jsou, ale Himmler mezitím v tichosti přesouvá vězně hlouběji do Říše.

„Povezeme vězně na západ vlakem?“ ptá se Gerald.

Ania nemá tušení. Popravdě řečeno, nad detaily jejich úkolu moc nepřemýšlela. Osvojila si dovednost nemyslet na nic jiného než na vlastní syny.

Když dorazí k cíli, je pozdní odpoledne. Od obzoru k obzoru se klene šedá obloha. Nádraží nemá jméno a nikde v dohledu se nenachází žádné město ani vesnice – jen plot ohraničující dlouhé nízké baráky vedle obřího lomu. Aniu to zaskočí. Myslela si, že lágr zásobuje pracovními silami nějaké statky SS. Tohle ale na statek nevypadá.

Dokonce i Heiner se tváří ustrašeně. Kráčejí podél plotu k místu, které vypadá na vstupní bránu. Po obou stranách u ní stojí jednoduché strážní budky. Vyběhnou z nich dva příslušníci SS. „Halt!“ křikne jeden.

Ania a chlapci ztuhnou na místě.

Rozhostí se strašidelné ticho, do kterého zaznívá rachot a bušení těžkých strojů. Vojáci se k nim blíží.

Ania si uvědomí, že se od ní čeká, že promluví.

„Jedeme z Tábora 428 v Povartí,“ ohlásí. „Přivádím frekventanty na zácvik.“

Starší z obou mužů natáhne ruku pro papíry. Mladší se ušklíbne a pohodí bradou ke Geraldovu opuchlému obličeji.

Starší voják vzhlédne od dokumentů, zadívá se na Heinera a Geralda a prodlí pohledem na Geraldově monoklu. Pak přikývne. Zřejmě jsou na správném místě.

Mávne na ně, ať pokračují v chůzi.

Když kráčejí směrem k bráně, zahlédnou na druhé straně plotu ruch. Vězni třídí hromady kamení a nakládají je na vagóny, které zamíří do cementáren. Jedna skupina táhne vůz, který se zdá neskutečně těžký. A jak Ania tu skupinu pozoruje, do očí ji praští jedna věc: jsou v ní samé ženy.

Ztuhne uprostřed kroku a zírá.

„Pokračujte,“ vyštěkne esesman a Ania automaticky poslechne. Nespouští ale z těch žen oči. Jak se tak dívá, jedné se podlomí nohy, klesne na kolena a vnese do řady zmatek – ostatní ženy nepřestávají táhnout, přestože je svým postrojem připoutaná k lanu. Její tělo bezvládně visí a vleče nohy za sebou, ale na zem spadnout nemůže. Ostatní nezastavují a na příšerný okamžik ji táhnou dál, až se zdá, že ji vůz přejede. Vtom se dozorce vymrští a přeřízne provaz, který ji drží, a žena se svalí na zem. Vězeňkyni, která jde za ní, se podaří odkopnout zhroucené tělo stranou, pryč od kol vozu.

Ania strne a přitiskne si dlaň k puse.

„Copak?“ ušklíbne se mladší strážce od brány. „Arbeit macht frei.“ Má těžký polský přízvuk, ale Ania těm slovům rozumí. Práce osvobozuje. Je to trpká parodie na to, jak tohle heslo chápala kdysi. Převýchova prací, Hitlerův příslib, že tvrdá práce přináší spásu.

Za plotem se zhroucená žena vydrápe na kolena. Aniu zaplaví úleva. Je v pořádku! Vtom ji dozorce širokým rozmachem uhodí pažbou pušky. Žena znovu upadne, tentokrát obličejem k bráně.

„Frau Brandtová!“ řekne ostře starší esesman. „Unterscharführer Pretski odvede vaše mládence na ubikace. Vy pojďte se mnou podepsat papíry. Za půl hodiny vám jede vlak, kterým se dostanete zpátky.“

Ania si připadá jako pod vodou. Sjede pohledem k chlapcům, k těm patnáctiletým výrostkům, které zavedla do tohoto pekla. „Heil Hitler!“ zařve Heiner a zasalutuje. Gerald ho roztřeseně napodobí.

Ania ví, co se po ní žádá. Ale nepřiměje se zvednout paži ani otevřít ústa.

Všichni na ní visí očima.

„Mach’s gut,“ vypraví ze sebe pološeptem, zatímco ženu na druhé straně plotu odtahují dozorci pryč.

Celou zpáteční cestu myslí Ania na chlapce. Na nesnesitelného Heinera i hodného Geralda a na to, že je právě ona odvezla na tak hrozné místo. Myslí na Geraldovu nic netušící matku kdesi v pustém bytě, jak se jí po synovi stýská. A myslí na Ottu Smeltze, prvního chlapce, kterého zradila. Není o nic lepší než ti esesáci, co doprovázeli sirotky. Všechny ty roky nekouká napravo nalevo a namlouvá si, že je dobrý člověk, dobrá matka, že pracuje pro spravedlivou věc.

A myslí na ženu bezvládně visící před vozem, na to, jak upadla, jak se zlomila v pase jako hadrová panenka. Když se pak zvedla na kolena a pohlédla směrem k Anie, měla obličej dočista prázdný; nebylo v něm nic než bolest a nepatrný pozůstatek života. Kdysi to ale býval obličej matky nebo manželky. Nebo možná sestry, nebo tety, nebo něčí nejlepší přítelkyně. A hluboko pod nánosy času to býval obličej něčího dítěte, holčičky, kterou nějaká matka přebalovala a krmila a hýčkala.

Anie nad hlavou dorůstá měsíc do úplňku a hvězdy září stejně jasně jako jindy. Kassiopeia, Orion, Velký vůz... otcovým hlasem se jí vracejí jména souhvězdí. Všechna jsou na svých místech, tvoří nárazník před chaosem a lhostejností vesmíru.

Zato tady dole pod nimi, v téhle stoce, je všechno špatně.

Když se Ania vrátí do tábora, jsou skoro tři ráno. Nejde si ale lehnout. Poháněná stěží potlačovanou hrůzou si sbalí svůj loupací nůž, kus prejtu a bochník chleba. Nic sentimentálního. Jen to, co budou potřebovat k přežití. Když má hotovo, probudí chlapce a odvede je ven do prvního svítání. Počíná si tak naléhavě a přesvědčivě, že se ani nedožadují vysvětlení.

A tak noc, kdy Ania doručila Heinera a Geralda jejich osudu, přejde v ráno, kdy se spolu se syny připojí k proudu vysídlenců odtržených od svého starého já.

KAPITOLA TŘICÁTÁ

FRÜHLINGHAUSEN, PROSINEC 1950

Frühlinghausen, do kterého se Benita vrátila, zůstal až děsivě stejný. Navenek se samozřejmě sem tam nějaký ten rozdíl našel. Tak třeba psychiatrická léčebna zmizela: budova vyhořela do základů a pacientům, jak si Benita pomyslela s nově osvojeným poválečným šibeničním humorem, pravděpodobně poskytli eutanazii. Vedle konzervárny už nepáchla skládka hnojiv a neexistovala špinavá Krensig Strasse. Když Spojenci bombardovali v těsném sousedství úsek železničních kolejí, zafungovaly stařičké polorozpadlé doškové střechy jako zápalná bomba. Benitu to neudivilo. Ty chatrče čekaly na první příležitost k sebezničení už přes půl století.

Jenomže Frühlinghausen byl dál domovem týchž omezenců, před nimiž odjakživa toužila utéct. Kdysi slibný mladý nacistický starosta se proměnil v tučného stárnoucího chovatele prasat a nosil zeleně zabarvené brýle, ve kterých působil zlověstně. Z nebojácné Fräulein Brebelové, někdejší vedoucí Benitina oddílu BDM, se stala středoškolská profesorka – tomu se říká denacifikace! A mládenci, kteří se Benitě dvořívali, byli buď mrtví, nebo ženatí; spravovali rodinné statky nebo pracovali v konzervárně. Nanicovatý katolický kostel z červených cihel, kam Frau Gruberová každou neděli ráno naháněla svoje děti, se znovu těšil všeobecné oblibě. Jen rozbité mozaikové okno nahradily šeredné žluté tabulky z pískovaného skla.

Z Gruberovic rodiny zbyly jen Gertruda a Lotte. Frau Gruberová zemřela, ještě než válka propukla naplno, a Benitini bratři leželi po jejím boku na městském hřbitově: Georga, toho mladšího, zastřelili kdesi v Rusku a Hanse zabila infekce, kterou chytil ve vojenské nemocnici. Sophie, druhá nejstarší dcera Gruberových, se vdala za amerického vojáka a odstěhovala se na nějaké místo, které se jmenuje Kansas. Benitě nad tím zůstával rozum stát. Bylo to k vzteku. Jak to, že zrovna ošklivá zakřiknutá Sophie, která byla ve Frühlinghausenu vždycky spokojená, má to štěstí, že odtud vyvázla?

Lotte a Gertruda žily vedle sebe v řadě nových štukových domků se stejnými krajkovými záclonami v oknech a stejnými minizahrádkami, na kterých rostly samé užitečné plodiny: brambory, zelí, mrkev a petržel. Benitě z toho bylo do breku.

„Už tě omrzel život na hradě?“ ušklíbla se Lotte, když Benita vystoupila z vlaku.

Gertruda ji přivítala vlídněji. „Máma by měla radost, že ses vrátila.“

Jenže Benita bohužel bydlela u Lotte, jejíž děti se už odstěhovaly z domova. Lottina dcera si vzala místního řezníka a syn studoval v Braunschweigu, chtěl se stát vládním úředníkem. Gruberovi (nyní Freiholzovi, díky Lottinu protivnému manželovi Gephardtovi) stoupali po společenském žebříčku. Benitě to připadalo jako dobrý vtip. Jenže neměla s kým se o něj podělit.

Začátek prosince odškrtl tři měsíce od Benitina příjezdu. Lotte bývala odjakživa sršatá nátura, ale teď se z ní stal vyložený morous. Jestli za to mohla Benitina dlouhotrvající přítomnost, anebo Gephardtova prodlužovaná nepřítomnost, to věděl leda Pánbůh. Gephardt krátce po Benitině příjezdu odcestoval na jih navštívit svoji postonávající matku a Lotte už dva týdny dychtivě čekala, kdy se vrátí. Možná jí jeho oddalovaný návrat připomněl dlouhá léta, kdy sama vychovávala děti, zatímco on dělal bůhvíco v nějakém sibiřském gulagu. Nebo ji možná rozčilovalo, že pro něj v jednom kuse zbytečně chystá teplé večeře. Benita se plížila po domě jako člověk, který se snaží neprobudit spící nemluvně. Ale i tak lezla Lotte na nervy.

„Poslouchej, Benito,“ řekla jí Lotte, když se Benita jednou odpoledne vkradla do domu, „co kdybys zašla poprosit o práci k Wesemanům?“

Benita si ještě ani nestihla rozvázat šátek.

Wesemanovi si nedávno otevřeli obchod – uzoučký krámek bez oken, kde to věčně páchlo po cigaretách, s dlouhými regály plnými konzerv a baleného zboží. Moc velký odbyt neměli, protože ve Frühlinghausenu si skoro každý pěstoval vlastní ovoce a zeleninu, sám si je zavařoval a maso kupoval u řezníka. Benita tam zatím vkročila přesně jednou.

„Lotte, nech chuděru Benitu trochu vydechnout,“ pokárala Gertruda sestru od stolu, u kterého louskala ořechy na vánoční cukroví.

„A co jiného dělala zrovna teď? Courala se venku na čerstvém povětří.“

„To nic,“ řekla Benita a svlékla si kabát. Měla dost rozumu, aby se nenechala Lottinými jízlivostmi vyprovokovat. „Shánějí někoho?“

„Myslím, že jo – slyšela jsem Trudu, jak si stěžuje, že se od rána do večera nezastaví a že jsou s Horstem na všechno sami. Prý se s ním už skoro vůbec nevidí, i když podle mě o moc nepřichází.“ Lotte si neodpustila posměšně napodobit muže se ztuhlým hřbetem a utrápeně zkřiveným obličejem. Ve škole bývala třídní šašek – přidrzlá mohutná holka, která se ostatním starala o zábavu a každý se jí tak trochu bál – a něco z toho v ní zůstalo do dospělosti.

„Lotte!“ řekla vyčítavě Gertruda. „Horst je moc milý mužský.“

„Kdo říká, že ne?“ Lotte rozlouskla další ořech s obzvláštním elánem.

V její komunikaci s Gertrudou se odráželo hluboké vzájemné sblížení – léta žily vedle sebe a sdílely spolu dobré i zlé, veselé i vážné. Benita stála úplně mimo; byla spíš námět rozhovorů než jejich účastník. „Vážně je milý,“ prohodila k ní Gertruda. „Je to pravda.“

Ty dvě už spolu tu práci očividně probraly. Benita představovala problém pro obě.

„Zítra tam zajdu,“ řekla.

Práci si hledala už dřív. Nejdřív v místní mateřské školce, ale chyběla jí potřebná praxe. Pak u městské švadleny Frau Kurtzdorfové, jenže neuměla šít na stroji. Ucházela se o místo dokonce i v obchodním domě v Bremelu, kam by musela dojíždět dost daleko autobusem, ale tam jí řekli, že je příliš stará. Příliš stará! Tělnatý Holanďan, který vedl pohovor, si ji při těch slovech chlípně změřil. S Benitou střídavě cloumala zuřivost a zoufalství.

Ale co mohla dělat než se snažit dál? Lotte potřebovala peníze na uhlí a potraviny. Gephardt buď nemohl, nebo nechtěl vydělávat – nebylo jasné, co z toho. Každopádně na domácnost nepřispíval a Lotte svým pohrdlivým chováním zakrývala, že je udřená. Táhla přesčasy v kanceláři v konzervárně. Benita jí nemohla zazlívat, že po ní chce, aby vypomohla, a nechtěla jí viset na krku jako balvan.

Postávala v malém studeném salónku se starou známou lampou na stole – toutéž, kterou Frau Gruberová opečovávala na čestném místě ve svém vlastním ušmudlaném parádním pokoji – a věděla, že by se měla posadit ke Gertrudě a pomoct jí louskat ořechy, pustit se do hovoru a vyptávat se, jestli přišly nějaké novinky od Gephardta a co chystá církev na první adventní neděli a jestli už se Gertrudiny děti vykurýrovaly z nachlazení. Ale nepřinutila se k tomu. „Bolí mě hlava, jdu si na chvilku lehnout,“ řekla místo toho.

„Jak jinak,“ odsekla Lotte a významně povytáhla směrem ke Gertrudě obočí. „To je celá naše Benita.“

Nahoře Benita sklesla na úzkou postel a zadívala se na Martinovu fotografii pověšenou vedle na zdi. Na té fotce mu bylo asi devět; ruce měl rozpažené a vlasy rozfoukané větrem. Pořídili ji na poli pod Lingenfelsem. Běžel po kolena trávou a Benita přímo slyšela, jak mu nad hlavou zpívá skřivan a štěbetají vlaštovky a kolem nohou šustí luční kobylky. Bylo to nádherné teplé odpoledne. Uspořádaly si s Mariannou, Aniou a všemi dětmi piknik na rozloučenou s pobytem na hradě. V první chvíli ten nápad narazil na odpor – Elisabeth chtěla zůstat doma a číst si, Fritz si stěžoval, že ho bolí zub, a Benita by si ráda zajela do Tollingenu pro nový klobouk. Ale Marianna prosadila svou. Trvala na tom, že je perfektní den na piknik. A že si chce vyzkoušet svůj nový fotoaparát. Fotografovat na pikniku! Ania i Benita se zhrozily. Pro ně obě byl fotoaparát drahocenná křehká věc, která slouží výhradně k pořizování formálních portrétů – žádná hračka, kterou by člověk tahal s sebou, aby fotil zpocené, neupravené, rozdováděné děti. Ale Marianna měla svatou pravdu, když trvala na svém! Ten den byl báječný, jeden z nejšťastnějších v Benitině životě. A na fotografii běžícího Martina zachytila Marianna vzácný, nestřežený okamžik, kdy se naplno radoval. Právě na tohle byla Benita ze všeho nejpyšnější – že vychovala chlapce, který je toho schopen. Který navzdory všemu dokáže prožívat čirou radost.

Proč ses rozhodla vrátit do Frühlinghausenu? zeptal se jí ve svém prvním dopise a Benita mu odpověděla, jak nejlépe uměla. Nemá důvod dál hřešit na Marianninu pohostinnost. A pokládá za důležité být nablízku sestrám, Lotte potřebuje pomoct s domem... Věděla, že její odpověď kulhá na obě nohy, ale Martin ji zřejmě přijal, protože se dál nevyptával.

Ve svém posledním dopise se zmínil o pozvání.

Jeden bohatý spolužák ze starého rodu ho pozval, aby s jeho rodinou strávil zimní prázdniny na lyžích ve Švýcarsku. Martin váhal, jestli tam jet. Nechci tě nechávat o Vánocích samotnou, mami, psal. Můžu přijet za tebou do Frühlinghausenu. Má pro mě Lotte místo? Na Benitu padla deprese. Hnusila se jí představa, že by se ocitl pohromadě s Lotte, Gertrudou a jejich rodinami. Sedal by vedle Gephardta v odřené kostelní lavici, kterou od dětství nenáviděla. Jedl by s lidmi, kteří do sebe házejí jídlo mlčky a otírají si pusu hřbetem ruky. K tomuhle ho nevychovávala.

Ne, odmítla rázně. Přijmi to pozvání. Sem můžeš přijet na návštěvu někdy po Novém roce. Bude se ti hodit, když se naučíš lyžovat. Takže stráví Vánoce na svazích ve Svatém Mořici se šťastnou rodinkou vévodů a vévodkyň. Bylo to tak lepší, ale u srdce ji bolelo. Sama se bude muset spokojit s jeho fotografií a dopisy a s vědomím, že je šťastný.

Příští den se v duchu připravila na pohovor u Wesemanů.

Lotte, jelikož to byla Lotte, k nim zaskočila hned ráno a připravila jí půdu. Bůh ví, kolik trapností jim navykládala. V každém případě ale hlásila, že se s ní rádi sejdou. Truda Wesemanová si ji prý pamatuje ze společných časů u BDM.

Benitu to překvapilo. Ona si žádnou Trudu Wesemanovou nepamatovala.

Lotte si ji pohrdavě změřila. Trudu Schultzovou přece. Příjmení Wesemanová vyvdala.

Benitě se vyloupl z paměti obličej – bledý, s velkýma očima, uhrovitou pletí a tmavými vlasy pevně utaženými do copů. No ovšem! Zatřepotala se v ní naděje. S Trudou ji spojují zážitky. Ne sice přátelství, ale jakés takés pouto ano: všechny ty předlouhé hodiny s Fräulein Brebelovou, kdy zpívaly nacistické Volkslieder a trmácely se cestou necestou při nedělních výletech. A potrhlý výcvik v domácích pracích, kdy stloukaly máslo a hnětly těsto a učily se spoustu věcí, ze kterých pak válka udělala neužitečný balast. Třeba vydolují ze vzpomínek něco, čemu se svorně zasmějí.

Jenže když k Wesemanovým dorazila, ženu, která jí přišla otevřít, vůbec nepoznala. Truda během let ztloustla. Uhry přenechaly místo dolíčkům po neštovicích. Vlasy jí předčasně zešedivěly. Benita si zděšeně uvědomila, že tuhle ženu už jednou dvakrát zahlédla ve městě a nedokázala si ji nikam zařadit.

„Trudo!“ pozdravila ji vřele a nasadila svůj nejsrdečnější úsměv.

Truda stroze pokývla hlavou a na Benitin důvěrný tón nepřistoupila.

Je uražená, že ji Benita ve městě nepoznala? Benita se rozhodla tvářit co nejpokorněji a vlichotit se jí. „Už je to hrozně dlouho, co jsme spolu chodily k Fräulein Brebelové,“ prohodila. „Vypadáš báječně. Nezestárla jsi ani o den.“

„Docela určitě o víc než jen o jeden.“ Truda si nesouhlasně odfrkla a zavrtěla hlavou. „Pojď tudy – Horst je v salónu.“

Benita šla za ní.

Že by ji Truda tenkrát neměla ráda? Nevzpomínala si. Ale často se stávalo, že některá holka pokukovala po klukovi, který pokukoval po Benitě, a nadělalo to spoustu zlé krve... Nestála tehdy Truda o Paula Henikeho? Nebo o Axela Pittmana? Benitě ty roky v paměti splývaly v beztvarý chaos. Kráčela za strnulými Trudinými zády chodbou a zahrnovala své náctileté já výčitkami. Co to tenkrát prováděla? A proč se chovala tak sobecky?

V salónu se Horst zvedl zpoza stolu zavaleného stohy papírů. Byl to plešatějící hubeňour s povislými rameny, ze kterého čišela únava, přesně jak to imitovala Lotte.

Benita mu podala ruku. „Velice ráda vás poznávám,“ spustila. „Frühlinghausen má štěstí, že jste si tu otevřeli obchod.“

Truda ji netrpělivým gestem zarazila. „Radši se posaď. Sedni si.“ Nad Benitinými slovy jen mávla rukou.

Benita ublíženě poslechla. Horst také. Bylo nad slunce jasnější, kdo tu velí. Horst se omluvně usmál.

„Takže Frau Gruberová – pardon – Frau Fledermannová se uchází o práci prodavačky,“ oznámila Truda bezvýrazně. „Na které dny potřebujeme výpomoc?“

„No...,“ zatápal Horst v papírech na stole, „můžeme se odpíchnout od toho, kdy má Frau Fledermannová čas, a –“

„Nech toho, Horste,“ skočila mu do řeči Truda. „Které termíny máš na tom rozvrhu před sebou?“

„Já se přizpůsobím,“ ujišťovala Benita. „Určitě bych mohla –“

„Už jsi zacházela s pokladnou?“ přerušila ji Truda.

„S pokladnou ne,“ začala Benita. „Ale naučila bych –“

„Takže to ještě neumíš?“ otázala se Truda, jako by nevěřila vlastním uším.

„Ne,“ zavrtěla hlavou Benita.

Horst si za pracovním stolem odkašlal.

Truda se zasmála ostrým štěkavým smíchem. „No teda – snad sis nemyslela, že tě zaměstnáme čistě z dobroty srdce? Že jsme charita?“

Benita na ni pohlédla. Do Trudina obličeje jako by se vtělil celý Frühlinghausen, všechna ta zloba a úzkoprsost, jimiž odjakživa pohrdala. Jen se přetvořily z netečné síly v konkrétní zlou moc, ve vysoce účinný jed, na který byla mimořádně citlivá. „Ne,“ pravila s veškerou důstojností, na kterou se zmohla, a zvedla kabelku a klobouk. „Je mi jasné, že u vás nic takového nepřipadá v úvahu.“

Vracela se městečkem domů jako slepá. A ve svém ponížení přehlédla výmluvné známky toho, že se vrátil Gephardt – klobouk a boty v předsíni, špinavý talíř a ubrousek na stole. Vyšla nahoru, ani si nesundala kabát.

V jejím pokojíku v podkroví ji čekalo překvapení: nepovědomá cestovní truhla, starý kufr a cestovní vak, který dobře znala.

Ten pohled ji na okamžik vytrhl z trápení. Dorazily její věci. Požádala Mariannu, aby je sbalila, že jí je Gephardt vyzvedne – jeho matka žila poblíž Tollingenu. Marianně se to moc nelíbilo. Nemohla by si pro ně Benita radši přijet sama, aby se spolu zase viděly? Benita ale neustoupila. A Gephardt přes všechno svoje obvyklé mrzoutství byl až překvapivě ochoten ujmout se role portýra. Možná jím cloumala zvědavost a chtěl se podívat, kde Benita dřív bydlela, nebo se setkat s tou její „hraběnkou Mariannou“ (když si Benita jejich setkání představila, bylo to k smíchu i k pláči zároveň).

Tak či onak, očividně se vrátil. A spolu s ním i její starý život.

Stála uprostřed místnosti a poslouchala, ale v domě vládlo ticho. Její majetek, naskládaný na malém koberečku, tu působil naprosto cizorodě. Delikátní porcelánová schránka na šperky, kterou jí darovala Marianna, krásné šátky, boty na vysokém podpatku, které si koupila loni v Mnichově, její oblíbené šaty. Přítomnost těch pokladů tady, v tomhle domě, ve Frühlinghausenu, ji deprimovala. Kvůli komu by se tu snažila vypadat hezky? Dokonce i kdyby o ni někdo projevil zájem, nestála by o něj. Stýskalo se jí po Franzovi, až to bolelo. Ten ji znal – doopravdy znal její nejlepší i nejhorší stránky. To on mezi nimi tvořil uzoučký most.

Na chodbě zaduněly kroky.

„Div jsem si nestrhnul tipec, když jsem to táhnul nahoru,“ zavrčel ode dveří Gephardt. Byl to zamračený nerudný chlap, na frühlinghausenské poměry kdysi slušný úlovek, jenže od těch dob přibral a rozbředl. Teď měl břicho jak těhotná ženská a urputný pohled, ze kterého Benitu mrazilo – bůh ví, co dělal u SS.

„Omlouvám se,“ povzdechla si. „A děkuju ti.“ Sklopila oči; palčivě si uvědomovala, jak je na něm závislá. Truda Wesemanová měla pravdu – vážně je případ pro charitu.

Gephardt se nehýbal ode dveří.

Když Benita zvedla pohled, civěl na ni s pohrdavým, hodnotícím výrazem. Ruku měl opřenou o dveřní rám a blokoval jí cestu ven. Polekalo ji to.

„Kde je Lotte?“ zeptala se.

Přidušeně si odfrkl. „Kde je Lotte?“ zopakoval posměšně, aniž na ni přestal civět. Po zádech jí přejel mráz. Ten pohled poznávala – tu typickou směsici vzteku a chtíče.

Napřímila se. „Ale no tak,“ řekla. „Není nutné chovat se dětinsky.“

„Dětinsky?“ zopakoval a o krok popošel směrem k ní. Zrychleně dýchal.

Dole díkybohu klaply otevírané dveře.

„Lotte?“ zavolala Benita s falešnou veselostí. „Jsi to ty?“

„Kdo jiný?“ vyštěkla Lotte.

Gephardt se na Benitu zaškaredil.

„Gephardte?“ křikla Lotte. Na rozdíl od Benity jí neunikly známky toho, že se vrátil. „Už jsi zpátky?“

Chvíli neodpovídal. Benita mu oplácela zlý pohled. „Jsem tady,“ zavolal konečně a otočil se k odchodu.

Když zmizel, Benita za ním přibouchla dveře a opírala se o ně snad celou věčnost.

Ten večer předstírala bolest hlavy a nešla dolů na večeři. Místo toho zůstala ve svém pokoji a otevřela truhlu. Udělala to víceméně z povinnosti, nijak ji to netěšilo. Navrch ležely krémy a parfémy, které nastřádala za poslední rok, kdy se znovu začaly objevovat v obchodech. Pod nimi hřebeny a kartáče na vlasy, šátky, brož, kterou dostala od Franze.

A vespod papíry: formuláře pro vdovy po příslušnících odboje, které jí pomáhala vyplnit Marianna, Martinovy školní sešity, oddací list sepsaný přísným nečitelným nacistickým písmem, které v ní už od pohledu vyvolávalo třesavku. Nejradši by ho spálila. A potom krabice od bot s Franzovými dopisy, úhledně převázanými červenobílou stužkou. Svázala je do balíčku vlastnoručně; představovala si, jak si je budou s Franzem společně pročítat, až jednou budou oba staří. Teď se na ně málem nedokázala podívat. Ale když na krabici vracela víko, zahlédla na dně něco dalšího. Podlouhlejší, tenčí obálku, hodně opotřebovanou a lehce zažloutlou.

Mojí manželce Benitě Fledermannové, stálo na ní důvěrně známým elegantním rukopisem. Do hlavy jí stoupla krev a vzápětí se stáhla. Benita měla pocit, že omdlí. Byl to Connieho dopis. Ten, který jí Marianna před lety předala. Ten, který nikdy neotevřela. Dočista zapomněla, že existuje.

Zezdola k ní doléhaly hlasy Lotte a Gephardta – sestřino uječené brebentění a Gephardtovo bručivé přisprostlé mumlání. Na šikmou střechu bubnovaly dešťové kapky. S nekonečnou opatrností zvedla dopis a napůl čekala, že se při tom doteku rozplyne.

Jak na něj mohla zapomenout?

Připadalo jí to absurdní. Co je to za ženu, když zapomene na dopis od mrtvého manžela? Proč si ho nikdy nepřečetla? Ze začátku byla příliš rozzlobená, to je fakt. Ale potom... potom ho prostě nechala vyklouznout z paměti. Zaplavil ji stud.

Otevřela obálku. Dopis nebyl dlouhý. Její oči nejprve odmítaly vnímat obsah slov, která se postrkovala a proplouvala na stránce. Postupně se však ustálila na svých místech.

Moje nejdražší Benito, psalo se tam. V duchu slyšela Connieho hlas. Neslyšela ho už tolik, tolik let. Jestli tohle čteš, znamená to, že spiknutí, kterému jsem zasvětil svůj život, selhalo. Že Hitler je stále u moci a já jsem mrtvý.

Ucítila, jak se kolem ní nadzvedává čas: byt v Berlíně, Martin si hraje s kostkami na podlaze. Neklidné osamění a hněv. Jekot sirén ohlašujících nálet.

V tom případě je mi líto, že jsem mezi nás vrazil klín pro nic za nic. Toho lituji ze všeho nejvíce.

Nikdy jsem před tebou nechtěl mít tajemství, lásko moje. Jen jsem tě chtěl chránit. Čím méně toho víš, tím víc jsi v bezpečí. Nemohl jsem dopustit, abys nesla odpovědnost za moje činy. Vždyť dokonce ani nevím, zda s nimi souhlasíš. Naše láska nemá nic společného s děním v tomto světě a politikou. Naše láska je odjakživa náš vlastní kontinent.

Benito, nesmírně mě mrzí, jak jsem tě zraňoval. Vím, že jsem nebyl manžel, jakého sis vysnila. Choval jsem se hloupě. Sobecky. Občas mi ležely na srdci jen moje vlastní zájmy a zájmy mé vlasti. Ale odjakživa jsem věřil, že budoucnost nás jednotlivců splývá s budoucností Německa. Kdybych já, jakožto lidská bytost, nepodnikl nic proti Hitlerovi, nedokázal bych sám se sebou žít. Pokud my Němci nezničíme vlastního démona sami, nevymýtí ho nikdy nikdo.

Moje nejdražší, tohle ti píšu na vysvětlenou, pokud o vysvětlení stojíš.

Ze všeho nejvíc ti ale chci říct, že jsem tě miloval od první chvíle, kdy jsem tě v den anšlusu spatřil u mlýnského rybníčku v té tvojí legrační pompézní uniformě. A nikdy jsem nepřestal. Dokonce ani teď, když tohle čteš. Buď šťastná. Pečuj o našeho syna. Vychovej ho, aby znal štěstí stejně jako ty. A já budu s vámi.

Navždy tvůj,

Connie

Benita odložila dopis. Connie – její milovaný Connie, se kterým se dokonce ani nerozloučila. Kterého nenáviděla – doopravdy nenáviděla – tak hrozně dlouho. Jenže on byl odjakživa silný. Žil svůj život v duchu velkých ideálů a všeobecně platného dobra a zla. Přesvědčení u něj stálo vysoko nad všedními peripetiemi osobního života. A ona byla myška, která si nedohlédne ani na špičku nosu, zakopne o kdejaký kořen a kamínek a nevnímá blížící se bouři.

Dlouho jen tak seděla. Noc venku houstla. Déšť se přehnal a na nebi se rozzářily hvězdy. Vyšel srpek měsíce, ale nevrhal žádné světlo.

Věci z její sbírky se válely na hromadě, o nic důležitější než uschlé listí a cáry papíru, které by se hodily leda tak ptáčeti při stavbě hnízda. Kdesi ve světě kráčel životem Franz Müller, prostíral na žlutém ubrusu večeři Clotildě a svému otci a pracoval do noci v rakvářství. A Marianna kdesi dělala... bůhvíco: psala, organizovala, večeřela s přáteli. Marianna nikdy nesedí jen tak s rukama v klíně. A Martin, její vlastní syn... Benita si ho představila v jeho pokoji v Salemu, jak se sklání nad knihami a zdokonaluje svůj život.

Život jednoho každého z nich má smysl. Dokonce i Franz má na starosti starého Herr Müllera a Clotildu. Jedině ona, Benita, je k ničemu. Syna už vychovala. Teď může udělat jedině to, že se od něj bude držet dál. Je žena stvořená pro lásku. Jenže láska je mrtvá – přinejmenším pro ni a její generaci. V tomhle světě pro ni nezbývá místo. Jenže ona nikdy o nic jiného nestála.

Potmě se svlékla, sundala si šperky a lehla si na postel. Vzala si prášek, který jí Lottin doktor předepsal na spaní. A jak se dostavovalo hřejivé prchavé snění, vzala do ruky další prášek. Viděla Connieho tvář, jaká byla, když za ní přišel oné poslední noci, a najednou se jí zdálo, že by se téměř mohla vrátit zpátky, otočit se k němu a říci sbohem a hodně štěstí. Dát mu svoje požehnání. A viděla ve svém náručí Martina jako miminko; jeho sladký nevinný obličejík se rozzářil, když se nad něj sklonila. I k tomuhle se může vrátit.

Vzala si několik dalších prášků a pak i zbytek, spolkla je všechny naráz. A potom si znovu lehla.

KAPITOLA TŘICÁTÁ PRVNÍ

FRÜHLINGHAUSEN, PROSINEC 1950

Cesta vlakem z Tollingenu do Frühlinghausenu byla dlouhá a muselo se často přesedat. Tři minuty na přestup ve Frankfurtu, sedm v Kasselu, dvacet v Göttingenu... všechno zase jezdilo přesně na čas. Pozůstatky rozbombardovaných budov ve městech kupodivu zapadly do běžného života – jako zhojené amputace, kterých si všimnou jen cizí lidé, třeba ti, kteří kolem projíždějí ve vlaku.

Marianně a Martinovi se podařilo najít na poslední úsek cesty prázdné kupé. Nejeli během dopravní špičky – bylo poledne v půli týdne, děti ve škole, dospělí v práci. Všichni vězeli v uklidňující pavučině pracovních aktivit. Jen cestující se od ní odtrhli.

„Když válka skončila, proč moje matka nejela ke své rodině, ale k tobě?“ Martinova otázka Mariannu překvapila. Skoro zapomněla, že proti ní sedí, zahalený svým vlastním pláštěm smutku. Za poslední měsíce ve škole se vytáhl do výšky. Nohy si musel natáhnout přes uličku a ramena mu trčela dopředu jako složená křídla.

„Tehdy to dávalo smysl,“ odpověděla. „Všechno bylo vzhůru nohama. Nikdo nezůstal stejný jako dřív. A myslím, že...“ Zarazila se. Netušila, s čím vším se Benita Martinovi ohledně své rodiny svěřila.

„Co?“ dožadoval se Martin.

Marianna si povzdechla. „Myslím, že si s rodinou nerozuměla.“

Martin se otočil zpátky k okénku a zadíval se ven. Kolem ubíhal jeden zchátralý a zanedbaný statek za druhým – do Německa se sice navrátila prosperita, ale do tohoto kouta země ne. Martin nepoložil otázku, která se nabízela: Proč se tedy Benita v září přece jen odstěhovala do Frühlinghausenu? Matka mu to zřejmě nějak vysvětlila. A ať mu řekla, co mu řekla, na Mariannu kvůli tomu nezanevřel. Marianna jí za to byla vděčná. Benita „zemřela ve spánku“ – tedy podle telegramu. Marianna však pochopila, co se tím míní. Je to její vina, že je Benita mrtvá. To její zásah ji zabil. S tím vědomím se do smrti nenaučí žít.

Jak si matčinu smrt vyložil Martin, nebylo jasné.

Byl to nečitelný chlapec. Nejen teď, pohroužený do smutku, ale odjakživa. Ať vkročil, kam chtěl, na rozdíl od Fritze ho každý měl hned rád. Byl oblíbený mezi spolužáky i mezi učiteli, patřil k těm, které rodiče ostatních rádi zvou na návštěvu. Choval se mile a ve škole vynikal, ale co ho zajímá a na čem mu záleží, zůstávalo záhadou. Zdědil po otci schopnost vyvolávat sympatie, ale bez Connieho rebelantských sklonů a nezlomné vůle.

„Poznáš svoje tety?“ zeptala se ho.

„Lotte a Gertrudu?“ Martinovi prolétly tváří obavy. Setkal se s nimi jen párkrát.

„To nevadí,“ uklidnila ho Marianna. „Najdeme je spolu.“

Martin je ale nakonec poznal, díkybohu, protože Marianna by si nedokázala s Benitou spojit ty dvě tuctové ženy středního věku, které čekaly na perónu. Jedna byla vysoká, s hranatou čelistí, a na nose jí seděly brýle protažené ke spánkům, které jí neslušely. Prošedivělé vlasy si stočila do úhledných, ale neumělých ruliček. Druhá byla průměrně vysoká a od pohledu trochu vlídnější, s širokým těstovitým obličejem a zářivě modrýma očima. Ani jedna se v ničem nepodobala Benitě. Odkud se mezi nimi vzala?

„Tante Lotte? Tante Gertrudo?“ vykročil k nim dětsky rozpačitě Martin. Vyšší z obou žen přikývla. Ale neusmála se, nekonalo se žádné vřelé přivítání ani soucitné kondolence – jen zachmuřené přikývnutí a potřesení rukou, jedno pro Martina a jedno pro Mariannu. Ještě že ta oplácaná sestra, která se představila jako Gertruda, Martina aspoň pohladila po rameni. Marianna pocítila s mrtvou přítelkyní soucit – jak mohla žena, která tak milovala krásu a vybrané věci, žít s těmihle tvrdými sestrami na tak ohavném místě?

Vybavila se jí vzpomínka na den na začátku léta, krátce předtím, než se odstěhovali z Lingenfelsu. S Benitou, Aniou a všemi dětmi si vyrazili na piknik venku na úbočí, rozprostřeli na trávě starý ubrus z Weisslau, který vyšívala Albrechtova babička, a vyndali na něj z košíku studené masové kuličky, bramborový salát, nakládané okurky, čerstvé švestky, termosky s kávou a Aniin máslový koláč s rozinkami. Louka bzučela hmyzem, na nebi zpívali skřivani a kolem voněla sluncem rozpálená tráva a kopřivy. O kus níž zářil nádhernou, nadpozemskou žlutí rozkvetlý lán řepky. Vzduch se tetelil horkem. Marianna si přinesla fotoaparát, první, který kdy vlastnila, a pořizovala momentky divoce pobíhajících dětí. Pro tohle stojí za to žít, viďte? řekla Benita, zardělá štěstím.

V tenhle studený prosincový den ztělesňoval Frühlinghausen pravý opak. Lotte a Gertruda je odvezly z nádraží rovnou na hřbitov. Chtěly Martinovi ukázat místo matčina hrobu ještě před zádušní mší a pohřbem, které se měly konat nazítří. Pravděpodobně proto, že čekají, že platit bude on, pomyslela si nelaskavě Marianna.

Má být pohřbená tady ve Frühlinghausenu? dotazovala se Marianny Lotte v jednom telefonickém rozhovoru. A kde jinde asi? Vedle Connieho to nejde – s jeho ostatky se zacházelo jako s ostatky zrádce, hodili je do nějakého hromadného hrobu nebo spálili v nějakém nacistickém krematoriu. Přesné místo nikdy nikomu nesdělili. Marianně se celá ta záležitost s pohřbem hnusila. Tělesné schránky... zaživa tak hýčkané, a po smrti zošklivělé a hrůzyplné. Ona se nechá pohřbít žehem a popel ať rozpráší na hradě. Žádné lavírování mezi uchováváním pozemského těla a hnilobou.

Na odvoz ke hřbitovu najaly sestry místního rolníka s koňským potahem. Cesta probíhala v tichu. Vůz kodrcal po dlažebních kostkách a Marianna tiskla Martinovi ruku.

Hřbitov byl skromný. Ležel na samém okraji města a ohraničovala ho šeredná nová betonová zeď. Na jednom konci s ním sousedilo zorané pole, teď v zimě jen hroudy hlíny táhnoucí se k obzoru. Na druhém se usadil poslední z řady nízkých cihlových domků. Na dvorku si dva kluci čutali merunou, kopali si s ní o hřbitovní zeď. Jinak se neozývalo nic než hvízdání větru nad poli a krákání havrana. Když sesedali z vozu, muž na kozlíku se usmíval a přikyvoval, jako by mířili na večírek.

Hroby byly uspořádány po tradičním způsobu – malá hrobová místa právě tak na rakev, s kamennou obrubou a osázená květinami, teď neudržovanými a mrtvými. Lotte je odvedla k místu, kde už vykopali jámu pro Benitu, hned vedle hrobu její matky: ISLE GRUBEROVÁ, 1880–1940. Marianna zamrkala, aby rozehnala slzy, které se jí draly do očí. Tohle nebyla vhodná chvíle ani místo pro pláč. Uvědomovala si, že vedle ní stojí nehybně jako socha Martin.

„Je to hezké místo,“ ujistila je suše Lotte. „Lidi se tu o hroby starají. S Gertrudou sem chodíme jednou týdně za matkou a bratry, takže tady budeme často. Tenhleten keř, to jsou žluté růže.“ Ukázala na ostříhaný keřík, obalený před zimou. „A semhle sázíme sedmikrásky a levanduli. A taky břečťan, ten je šikovný, hodně se toho pod něj schová...“ O květinách se najednou rozpovídala, ale Marianna poslouchala jen na půl ucha. Tak tady bude Benita ležet; vrátí se ke kořenům, které se tak úporně snažila nechat za sebou, a k té části svého života, o níž Marianna nic nevěděla. Ale co ve skutečnosti věděla? Nejspíš pramálo. Vůbec nic o Benitě a jejím milostném poměru, ani o Anie, která Aniou nebyla a s níž od onoho dne na hradě nepromluvila. Jak tak stála nad hrobem, uvědomila si náhle svoji slepotu; její nejmilejší přítelkyně byly jako sen, ze kterého se probudila. Jak je možné, že jí toho tolik uniklo?

„Co je tamhleto?“ otázal se Martin a vrátil ji zpátky do přítomnosti. Ukazoval na malý vozík za hromadou hlíny.

Lotte pohledem sledovala jeho gesto. „Střídání nebožtíků,“ odvětila. „Každých třicet let je vykopou, aby bylo místo pro další.“

„Aha,“ přikývl Martin, ale v očích měl úlek.

„Náhrobek samozřejmě nechají,“ pokračovala Lotte svým věcným stylem. „Ale u starých hrobů často nebývá.“ Odfrkla si. „Hřbitov díky tomu...,“ zatápala po správném výrazu, „... působí udržovaně. Žádný hrob nezůstane zapomenutý, protože tady žádný nebožtík neleží déle než třicet let.“

Marianna vytřeštila oči. Vzpomněla si na hroby svojí rodiny v Pomořansku, kolik jich je prastarých; její prarodiče a praprarodiče a rodiče jejich rodičů, všichni tam spočívají ve stínu obrovského kaštanu. A na hřbitov von Lingenfelsů ve Weisslau, s hroby z osmnáctého století. Určitě už nezůstal nikdo, kdo by se o ně staral. Co s hřbitovem udělali Poláci, kteří jejich pozemky zabrali? Rozšířili tím směrem sousední pšeničný lán? Takhle to teď v nových časech zřejmě chodí – nebožtíci se rychle střídají.

„A co po třiceti letech?“ zeptala se. „Pak už se na ty mrtvé nevzpomíná?“

Lotte na ni bezvýrazně pohlédla. „Třeba i vzpomíná, ale jejich hroby se už neopečovávají. Neudržují se.“

Později, když bylo po pohřbu a když odvezla Martina zpátky do školy, se Marianna vrátila do Tollingenu. Nebyl tam nikdo, kdo by ji přivítal. Došla z nádraží na náměstí a zvedla oči ke svému bytu. Okna byla v podvečerním šeru tmavá a smutná a Marianna se nedokázala přimět, aby šla dovnitř.

Za ní na náměstí začali u Divokého kance sklízet venkovní stolky. Matky odváděly svoje děti domů na večeři, prodavači stahovali rolety, milenci vyráželi ruku v ruce na procházku. A na ulicích se už zase vyskytovali muži, pokuřovali cigarety a chvátali domů k rodinám, šťastní, že se vrátili ke každodennímu životu. Padl na ni smutek kvůli Albrechtovi, kvůli Conniemu, kvůli všem těm, kdo se nových časů nedožili.

Nemůže jít nahoru do kuchyně, kterou dřív sdílela s Benitou, a osaměle si tam uklohnit vajíčko a toast. Nemůže se posadit do setmělého salónku a třídit Albrechtovy papíry. Nemůže procházet kolem všech těch prázdných pokojů – Benitina, Martinova, jejích vlastních dětí. A nemůže odjet na návštěvu za Aniou, sednout si do její vyhřáté kuchyně a společně zavzpomínat na Benitu a načerpat z toho útěchu.

Zastrčila tašku pod schody ve vstupní hale a zamířila pěšky k řece na okraji města. Když nic jiného, může si tam aspoň sednout a tesknit mezi kostmi všech těch ubožáků, kteří na jejích březích zahynuli. Může si lehnout do trávy, dívat se na hvězdy a nechat se ukolébat do spánku šuměním té otrávené vody. Ale když došla ke břehu, uvědomila si, že tam není sama. Zády k řece stála postava zpola ztracená v šeru a lehce se kolébala na špičkách. Byl to muž a pohyboval rty, slyšela jeho tiché mumlání v jazyce, kterému nerozuměla. Konečně se dobral ke konci svojí promluvy.

„Promiňte,“ omluvila se, když si jí povšiml a ohlédl se po ní.

Byl ještě mladý, tak pětadvacetiletý, i když měl obličej mnohem staršího muže. Na hlavě mu seděl černý klobouk a vlasy zpod něj visely v dlouhých loknách – Žid z jednoho z nemnoha zbylých táborů pro vysídlence.

„Je to povoleno,“ řekl. Marianna na něj zmateně pohlédla. „Modlit se tady je povoleno,“ dovysvětlil.

„Samozřejmě.“ Ucouvla, zaražená z toho, že ji podezírá, že by to mohla zpochybnit. „Znal jste někoho z nich? Z těch mrtvých?“

Muž svraštil obočí a měřil si ji přivřenýma očima, jako by se pokoušel odhadnout její úmysly.

„Znal jsem je všechny,“ odvětil. Ta slova mezi nimi zůstala viset ve vzduchu.

„Já se sem taky přišla pomodlit,“ řekla Marianna a uvědomila si, že je to vlastně pravda.

Nad hlavou se jim vylouply první večerní hvězdy a jako dírky v řídké látce odhalily za clonou temnoty zářivý jas. Řeka se zatřpytila bledými, nezemsky nafialovělými pablesky.

Muž si Mariannu soustředěně prohlížel. Bylo jí, jako by čekala na vynesení rozsudku.

Konečně sklonil hlavu.

„Nu, tak jen do toho,“ řekl. „Budete na to potřebovat celé věky.“ Obrátil se k odchodu.

„A vy?“ zeptala se Marianna.

Znovu se po ní ohlédl. „Zítra odjíždím do Ameriky.“

Při pohledu na něj, na toho mladého cizince se starou tváří, na Mariannu dolehla pravdivost jeho slov a vycítila jeho nezměrnou únavu. Ale pod tím vším zaslechla slovo Amerika, jako by ho slyšela poprvé. Nevnímala ho jako jméno nepřátelského národa či jednoho ze Spojenců. Ani jako zdroj bomb a pomerančů a čokolády, ani jako tvůrce všech těch formulářů, které neúnavně vyplňovala pro zástupy uprchlíků. Slyšela v něm jméno místa, kde člověk může začít znova.

Ještě dlouho po mužově odchodu se jí to slovo třepotalo v mysli jako útržek papíru, lákavý a zářivě barevný, a pokoušelo ji příslibem, že existuje jiný život.

ČÁST IV

KAPITOLA TŘICÁTÁ DRUHÁ

DEER ISLE, MAINE, ČERVENEC 1991

Silnice k Mariannině domovu na pobřeží Maine byla stejně půvabná jako jméno von Lingenfels, které Martinovi odjakživa připadalo krásné, i když v ústech Američanů ztrácelo něco ze své lehkosti. Martin ovšem nebyl Američan, dokonce ani po tolika letech života v Nové Anglii. Byl Němec, jak mu tahle návštěva připomněla. Němec, který má více než hodinové zpoždění, což není zrovna slibný začátek.

Nedochvilnost ale byla svým způsobem případná. Jako kluk chodil pozdě pořád. Cítil, že se v něm probouzejí staré vzorce chování, včetně sklonu vycházet vstříc přáním ostatních, většinou na svůj úkor. Takže bude za bezmocného teenagera a Marianna za panovačného rodiče, zahraje si na jeho matku. Nevadí, že je mu už přes padesát a jí třiaosmdesát a že se spolu neviděli bůhvíjak dlouho. Napsala mu a oznámila, že pro něj má návrh. A přestože si od posledního návrhu na rozvod na návrhy zrovna moc nepotrpěl, nedokázal Marianně odmítnout. Takhle to chodilo odjakživa.

Na Marianninu odbočku z Route 114, škebličkami vysypanou cestu, upozorňovala houština bujných pobřežních slivoní. Ve svých cestovních instrukcích o nich pomlčela – možná proto, že ve svém věku už nechodila tak daleko, aby je zahlédla, ale spíš proto, že křoví obsypané květy nebo lesklými modrofialovými plody nepatřilo k věcem, které jí stojí za zmínku. Zato masivní hliníková schránka na dopisy, momentálně tím křovím skoro zakrytá, ta ano.

Její domek byl poslední ze sedmi nebo osmi, které u cesty stály. Když k němu Martin zahnul, upoutal ho nejen svou malebností – bylo to malé šedé stavení se špičatou šindelovou střechou a s verandou kolem dokola –, ale hlavně ryzí americkostí. Byl hrubě tesaný a jakoby provizorní. Široké posuvné dveře vytvářely dojem, že se bezstarostně otevírá světu. Neskutečný kontrast k hradu Lingenfels. Američané mohou čelit světu s otevřenou náručí, prohlásila jednou Marianna, protože je zatím nepřišel převálcovat.

Než Martin stačil vystoupit z auta, přední dveře se otevřely a v nich se objevila ona – Marianna von Lingenfelsová, dokonale k poznání, a přitom úplně jiná. Belhala se o holi a na nose jí seděly tlusté čtverhranné brýle, ale šedé vlasy měla stažené z obličeje a přichycené sponkou těsně nad ušima stejně prakticky jako dřív. A když vybafla jeho jméno, její hlas jako by přicházel rovnou z minulosti.

„Ahoj Marianno,“ zavolal a přibouchl za sebou dvířka vozu. Vrásčitá tvář se jí rozzářila upřímným širokánským úsměvem. Stála před ním vytržená z prostředí, které ji podle něj odjakživa definovalo – světe div se, ocitla se v Americe, v Maine! –, a přesto na rozdíl od Martina, který byl od přírody chameleon a přizpůsoboval se i nejnemožnějším okolnostem, zůstala ve všem všudy sama sebou.

Od pobřeží se k nim neslo dunění příboje a nad hlavou jim pokřikovali racci. Vstupní dveře domku se znovu rozlétly a objevila se v nich truchlivě se tvářící černoška s vlasy spletenými do těsných copánků. „Je vám dobře, Marianno?“ zeptala se jemně.

„Ale ano,“ přitakala Marianna. Visela očima na Martinovi a její úsměv nepolevoval – přímo z ní sálalo, jak je šťastná. „Alice, tohle je můj drahý přítel Martin.“

Martin vystoupal do schodů a podal Alici ruku. Ta ji plaše přijala. Pak se otočil k Marianně, sevřel její pokroucené prsty ve svých a políbil ji na křehké seschlé tváře.

„Ach Martine,“ stiskla mu ruce. „Du bist das Ebenbild deines Vaters.“ Jako bys otci z oka vypadl.

Martin se nepřestával usmívat, ale ta slova v něm vzkřísila starou známou nevoli. Jeho otec – odbojář, velký člověk, skoroosvoboditel Německa a skorozachránce tolika miliónů životů. Marianna nikdy neopomněla ostře nasvětlit propast, která syna od otce dělí.

„Pojď, dej si kávu. Nebo bys po té cestě radši něco silnějšího? Šnaps?“ přešla do angličtiny.

„Stačí káva,“ odpověděl.

„Posaď se,“ poručila, když došli na krytou část verandy, kde se jako hejno holubů zhoufovala zvetšelá proutěná křesílka natočená k moři. „Alice nám ji donese.“

Martin poslechl. Naskytla se mu vyhlídka na krátké molo ve tvaru T, které vyčnívalo do vody jako ramena kříže. Od útesů se odráželo silné, zářivé slunce.

Marianna se spustila do protějšího křesílka. Vypadalo stejně nepohodlně jako to jeho. Na pohodlí, jak to tak vypadalo, nezáleželo Marianně o nic víc než zamlada.

„Tak jak se máš, Marianno?“ pokusil se Martin o nenucený tón.

„To víš,“ povzdechla si. „Tak dobře, jak se jen může mít osoba mého věku. A to mám štěstí.“

„Vždyť vůbec nejsi stará,“ opáčil, a ještě než dořekl, uvědomil si, jak absurdně to musí znít. „Vypadáš báječně.“

„Děkuju,“ pokývala trpělivě hlavou. „A co ty, Martine Fledermanne?“ Usmála se. „Kdepak jsme se to viděli naposledy, bylo to tuším v New Yorku?“

„Ano,“ přitakal a ten den se mu rázem vybavil. Přijel za ní na návštěvu do nějaké vysoké nudné budovy v Upper East Side, kde tenkrát bydlela. Vypili si spolu čaj a pojedli máslové Pfefferkuchen a velkým oknem, kterým táhl průvan, vyhlíželi na město. Obklopovala je všechna ta stará známá veteš – tmavá biedermeierová křesla a stoly s lvími tlapami, těžké bílé vyšívané závěsy a zaprášený portrét Grossmutter von Lingenfelsové malovaný jehlou na kanavě. Martin se zrovna rozvedl se svou druhou ženou; byl skálopevně odhodlán tohle téma nerozebírat, ale vznášelo se ve vzduchu jako žalostná němá výčitka, jako by tu jeho exmanželka byla s nimi. Podrobnosti návštěvy, o čem se spolu bavili a jak Marianna tenkrát vypadala, mu vyšuměly z paměti.

„Na něčem jsi tehdy pracoval – na nějaké knize. Na téma si momentálně nevzpomínám.“

„Správně,“ přitakal Martin. „Dělám na ní pořád.“

„Ještě pořád?“ povytáhla Marianna obočí. „Na té samé?“

„Na té samé,“ pokusil se žertovným tónem shodit sám sebe, ale vyznělo to zatrpkle. Pravda byla taková, že se z té knihy vyklubalo prokletí jeho života. Zahájil profesorskou kariéru s velkou pompou – měl na kontě velebenou prvotinu o poválečné antifašistické architektuře, nejrůznější akademická ocenění a definitivu na uznávané americké univerzitě. Jenže pak ho sevřela ochromující strnulost. Zamýšlel napsat knihu, která by se vyrovnávala s něčím podstatnějším, než je architektura poválečné obnovy. Zamýšlel napsat knihu, která by se nějak vztahovala k jeho otci, odbojáři a hrdinovi. Jenže ta kniha odmítala přijít.

Zabořil se do opěradla a byl odměněn tím, že ho do páteře dloubl prasklý proutek.

„Trvá ti to hodně dlouho,“ zamračila se Marianna a pozorně se na něj zadívala.

Rozhostilo se napjaté, zkoumavé ticho.

„Jak ses ocitla zrovna tady?“ změnil Martin téma. „Je to tu takové...“ Tápal po přiléhavém výrazu; nabízelo se primitivní, jenže na to, aby tak hanlivý výraz bez skrupulí použil, byla Marianna až příliš Němka – on sám byl až příliš Němec. „... odstrčené od světa,“ dořekl.

Marianna se rozesmála. „Asi se ti to špatně hledalo.“

„Ale ne, to ne.“ Potlačil bezděčné podráždění. „Já jen, že tenhle kout země... Elisabeth a Katarina se sem nejspíš moc často nedostanou, co?“

O Elisabeth a Katarině, tmavovlasých děvčatech, se kterými jako kluk trávil tolik času, teď věděl jen to, že žijí na průbojném, historií nedotčeném americkém Západě. Taky je to sem přitáhlo, ty jeho souputnice dětstvím na hradě Lingenfels; i je zlákal kontinent nových začátků. Z von Lingenfelsovy rodiny zůstal v Německu jenom Fritz, specialista na autorské právo v mezinárodní právnické kanceláři.

„Ne. Katarina jezdí na dovolenou do Mexika nebo do Karibiku.“ Marianna nad jeho otázkou mávla rukou. „A Elisabeth si dovolenou zásadně nevybírá.“

„Z hradu Lingenfels je to sem pořádný kus cesty.“

„To bych řekla!“ Marianna se rozesmála. „A ty pořád žiješ v New Hampshire, jak vím od Ireny. Je se mnou v kontaktu víc než ty! Přinejmenším mi posílá přání k Vánocům.“

„Vážně? Irena?“ Martina to překvapilo. Snažil se představit si svoji dceru, tu neproniknutelnou předměstskou učitelku, která z ní vyrostla, jak píše Marianně.

„Rok co rok. Loni mi poslala fotku svých dětí, těch roztomilých mrňousů. Když si pomyslím, že je z tebe děda, Martine!“

Pokýval hlavou. Opravdu se to zdálo neuvěřitelné. Vždyť je mu teprve dvaapadesát. Irena byla dítko jeho mládí. Když se narodila, byl na to ve svých čtyřiadvaceti příliš mladý, a teď je matkou sama – a taky příliš mladou, aspoň podle něj. Otcovství mu proklouzlo mezi prsty a čas škobrtal dál. Teď je z něj prarodič. Pozdě, pozdě! vysmívalo se mu dědečkovství. Už se nemůžeš vrátit a dělat tátu.

„Bojím se, že jako děda za moc nestojím,“ řekl.

„Ale jdi,“ mávla Marianna rukou i nad tímhle. „Určitě ano.“

Martin na to nic neřekl. Jak tu tak seděl, na téhle opršelé verandě s chatrným zábradlím, pod kterou hučelo moře, usazoval se na něm šedý pel selhání. Právě proto Mariannu tak dlouho nenavštívil. Tuhle šerednou květinu pěstovala ona. Přesně věděla, jak natáčet její květ za sluncem.

Ulevilo se mu, když uslyšel, že Alice otevírá nízké dveře a přináší podnos se starou známou Marianninou konvicí (světlemodrou s drobounkými bílými kvítky; jak dobře si ji dodnes pamatoval!), netučnou smetanou v kartónové krabičce a dvěma praktickými bílými hrnky, které nahradily míšeňský porcelán ze starých časů.

„Copak nemáme na smetanu džbánek?“ zamračila se Marianna. „Takhle to nevypadá pěkně.“

„Ne, madam,“ zamumlala Alice. „Nemáme.“

„No dobře. Budiž.“ Marianna si povzdechla. „Ale nějakou cukřenku snad ano.“

Alice přikývla a vydala se ji hledat.

„Je z Rwandy,“ poznamenala Marianna, když se za ní zavřely dveře. „Manžela jí tam zabili v občanské válce. A syna také.“

„Proboha. To je hrůza.“

„Má srdce na dlani. A je čestná.“

Martin pokýval hlavou. Marianně nikdy nebylo zatěžko sypat z rukávu morální soudy o druhých.

„Vidíš,“ usmála se. „Dodneška mám kolem sebe ráda vdovy.“

„Už to tak vypadá,“ oplatil jí Martin úsměv.

„Stýská se mi po tvojí matce,“ řekla. „I když ta se do domu plného vdov nehodila.“

Tou poznámkou ťala do živého. Nestýkal se často s lidmi, kteří mluvili o jeho matce.

„Přesto v jednom takovém žila,“ poznamenal.

„Občas myslím na toho muže, se kterým chodila,“ pokračovala Marianna s pohledem upřeným na molo. „Po válce. Na toho bývalého nacistu.“

„Herr Müllera,“ vypomohl jí se jménem Martin, i když sám se na něj pamatoval jen mlhavě. Když mu Marianna tehdy dávno pověděla o matčině poměru, užasl, ale nijak ho to neranilo. Měl na toho člověka hezké vzpomínky. Jednou se s ním podělil o čokoládu k Vánocům.

„Hodně tvrdě jsem jí to vyčítala,“ mluvila dál Marianna. „Myslím, že ona milovala jeho a on ji...“ Zavrtěla hlavou. „A to je přece hlavní, nebo ne?“

V tu chvíli se opět objevila Alice s miskou na cereálie zpola naplněnou cukrem.

„No výborně,“ prolomila Marianna zasmušilou náladu. „Vedeme tu elegantní život, viď, Alice?“

„Nejspíš ano,“ usmála se Alice nesměle. Martin si všiml, že má na krku jizvu, tenkou světlou čáru, která se jí plazí od ucha dolů.

„Asi se shodneme, že láska je láska, že?“ zeptala se Marianna.

Alice sjela pohledem od Marianny k Martinovi. „Jistě, madam,“ řekla, když pochopila, že Marianna mluví k ní. „Láska je báječná.“

„Vidíš?“ řekla Marianna Martinovi. „Takhle jsem to myslela: láska je báječná.“

Na Martina náhle padla nesmírná únava. Tíha té slovní výměny, trapnost té chvíle... co vlastně čekal?

„Dáte si ještě něco?“ otázala se Alice svým tichým hlasem s příjemným přízvukem.

„Ne... leda snad šnaps pro Martina. Zdá se, že ho potřebuje.“

Tak o hodinu, o dvě později, když slunce změklo do všeodpouštějící odpolední zralosti, vyrukovala Marianna s tou otázkou. Vlastně to ani otázka nebyla.

Položila před něj obálku – tuhou bílou obálku, v jakých se rozesílá svatební oznámení. Martina upoutala zpáteční adresa: hrad Lingenfels.

Uvnitř byla kartička s černobílou fotografií ženy. Dívala se do fotoaparátu přimhouřenýma očima, které si zacláněla před sluncem, a jednou nohou ve vysoké kožené botě se opírala o nizoučkou zídku. Marianna u cisterny.

MARIANNA VON LINGENFELSOVÁ, MORÁLNÍ KOMPAS ODBOJOVÉHO HNUTÍ, stálo natištěno pod fotografií.

Martin překvapeně vzhlédl.

„Ano, jsem to já. Můj životopis.“ Marianna gestem naznačila, že tomu nepřikládá valnou důležitost.

„To je úžasné,“ převracel Martin kartičku v rukou. „Pozoruhodný příběh ženy, jež stanula v samém jádru jednoho z nejstatečnějších počinů namířených proti zlu naší doby...,“ předčítal.

„Přehánějí,“ odbyla to Marianna, i když nedokázala úplně zakrýt pýchu. „Ale o to nejde. Bude se konat společenská akce. Na podzim. Na Lingenfelsu.“

Martin se opřel. „Týden rozprav, diskusí a zamyšlení na téma odboje,“ četl nahlas.

„Martine,“ předklonila se v křesílku Marianna. „Ráda bych, abys tam jel se mnou. A chtěla bych vyhledat Aniu a dovézt ji tam taky. Chci vás oba pozvat – jako svoje hosty.“

Martin si vzdychl. „Jel bych strašně rád, Marianno, ale nevím –“

„Stop.“ Zvedla ruku. „Neříkej ne. Nedovolím ti to. Nejdřív se nad tím zamysli. Je to přání staré ženy. Jestli chceš, ber to jako moje poslední přání.“

Martin na ni pohlédl – na tenké šedivé vlasy a pleť křehkou jako papír. „Proč chceš, abych jel s tebou?“

Marianna naklonila hlavu ke straně. „Proč asi, Martine Fledermanne?“

Povzdechl si. „Protože jsem syn svého otce.“

„Ne,“ svraštila Marianna obočí. „Protože jsi syn své matky.“

V tu chvíli se ještě nerozhodlo.

Slunce klesalo níž a Martin podlehl Marianninu neodbytnému naléhání, že si chce jít zaplavat.

„A kam?“ podivil se, když s tím nápadem přišla.

„Kam?“ rozesmála se. „Rozhlédni se kolem sebe, Martine Fledermanne. Do moře přece.“

Plavky, které mu nabídla, ležely složené na nejhořejší polici ve skříňce s ručníky a už dlouho na ně usedal prach. Byly to plandavé pestrobarevně květované šortky, jakým se za jeho raných dnů v Americe říkávalo „jams“. Nejspíš patřily jejímu zeti. Martin byl dobrý plavec, i když už vyšel ze cviku. Jako kluk v plaveckém týmu na Salemu exceloval. Ale už uteklo hodně vody od doby, kdy naposledy plaval v oceánu, a nikdy s třiaosmdesátiletou ženou.

Marianna si oblékla celotělové plavky s modrou sukýnkou a křiklavě fialovými šmouhami. Její kůže, protkaná pavučinou tenoučkých vrásek, v nich vypadala bledá a nazelenale popelavá. Přes rameno nesla zářivě růžovou nafukovací pneumatiku.

„Hleďme,“ rozzářila se. „Můj plavecký doprovod.“

„Vážně to chceš podniknout?“ zeptal se jakoby nic, i když se o něj pokoušela panika. Bude mít na svědomí utonutí Marianny von Lingenfelsové. Lidi se budou chytat za hlavu a ptát se, co to bylo za idiota, že dovolil staré ženské vlézt do studeného severního Atlantiku.

„Jen pojď,“ vybídla ho. „Užijeme si dobrodružství.“ Zavěsila se do něj a přitiskla si jeho paži ke kostnatým žebrům.

Od verandy vedla k molu prašná cestička a za ní sestupovaly po skále dřevěné schůdky. Hrubá prkna škrábala Martina do chodidel a mezi řídkými chloupky na hrudi mu stékal pramínek potu. Na přímém slunci bylo pořád ještě vedro k zalknutí, ale smířil se s osudem.

Cestou ho náhle přepadla vzpomínka na plavání v malém německém jezírku s kamenitým dnem, u kterého si po válce dělávali o nedělích pikniky. „Schwimmen!“ halekala Marianna na jeho matku, Aniu a jejich děti. „Nicht sitzen!“ Vysedávat a jíst nebo házet žabky, pokud předtím člověk neskočil do vody a nedoplaval aspoň k bójkám, se podle Marianny rovnalo lenošení. Ona sama vždycky plavala až na protější břeh tou svojí podivuhodně výkonnou nápodobou kraula, při které držela hlavu vysoko nad vodou. V těch chvílích byla tak skrznaskrz germánská, tak umanutá a posedlá lidovou vírou ve zdravý pohyb a tělesnou čistotu, že bylo těžké nespojovat si ji s teutonskými vojsky, proti nimž bojovali do posledního dechu Albrecht a Martinův otec. A Martin za ní vyrážel plný bobtnající zášti, vždycky ji předehnal a plaval, dokud mu div nepraskly plíce.

„Tak co teď?“ zeptal se, když došli k molu. O útesy na pobřeží se tříštily vlny a stahovaly se zpátky, voda ve štěrbinách divoce vířila.

„Na konci je žebřík,“ řekla Marianna. „Slez napřed a tohleto mi podrž,“ podala mu nafukovací kruh.

„Dobře.“ Martin ho převzal. Kovové pláty mola ve větru drnčely.

Když došlápl bosýma nohama na kov rozpálený sluncem, vyjekl. Rozběhl se a dlouhým neelegantním skokem hupsnul do vody.

Byla tak ledová, že mu celým tělem projel šok. Odplaval pár délek a pozoroval, jak Marianna, prozíravě obutá do koupacích bot, kráčí po molu a přidržuje se zábradlí po obou stranách. Na konci si sundala brýle a za řetízek je pověsila na zábradlí. Napřímila se a zamžourala dolů na něj.

„Je to studené!“ zavolal a jednou rukou si zaclonil oči. „Víš jistě, že...?“

Místo odpovědi začala rozvážně sestupovat po žebříku. Než přenesla váhu na nejhořejší příčel, nejdřív si ho jednou dvakrát zkusmo otestovala. Její nahé bledé údy v prudkém slunci svítily jako maják, který k sobě nebezpečně láká nejtemnější síly moře. Provazce žil na jejích nohou vypadaly zrádně a paraziticky, jako by se pokoušely její křehké končetiny uškrtit. Ale když ponořila nohy do ledové vody, ani sebou necukla.

„Přistrč mi sem ten donut,“ poručila. „Pevně mi ho podrž a já si do něj sednu.“

Martin se zařídil podle instrukcí.

A pak to hrůzostrašně šplouchlo a kruh se prudce zhoupl. Martina to pocákalo a vzápětí ho přelila vlna, ale kruh udržel. Když si vytřepal vodu z očí, uviděl před sebou Mariannu usazenou v tom jejím donutu jako křehké, čerstvě vylíhlé pískle v postapokalyptickém hnízdě.

„V pohodě?“ ujišťoval se a odhodil si vlasy z očí.

„Ano,“ přitakala Marianna a uvelebila se pohodlněji. „Ano,“ zopakovala a křečovitý výraz jí z tváře zmizel. „Je to přímo rozkoš.“

„Rozkoš,“ zahrál si na ozvěnu Martin a uvědomil si, že je to vlastně pravda. Tělo ho ve studených vlnách příjemně mravenčilo. Voda, která se mu lehounce vzdouvala kolem krku, šimrala jako pírko.

„Vidíš?“ usmála se na něj Marianna přes vodní tříšť. „A teď mi slib, že se se mnou vrátíš na Lingenfels.“

Při pohledu na její drobné křehké tělo Martin ucítil, jak ho odpolední nevole a vzdorovitost přecházejí. Jak by mohl odmítnout? Je to přece Marianna von Lingenfelsová.

„Tak dobře,“ souhlasil. Chopil se lanka, které od kruhu viselo, a jako tažný mořský býk vyplaval do oceánu.

KAPITOLA TŘICÁTÁ TŘETÍ

CAMBRIDGE, MASSACHUSETTS, ČERVENEC 1991

Ania Kellermanová uletěla 5 000 kilometrů, dalších 120 ujela vlakem, obstarala si dodatečný předpis na léky na srdce a krevní tlak, odřekla dodávky chleba a mléka na tři týdny, našla, vyprala a zabalila svůj starý, ale ještě pořád dobrý nepromokavý kabát a nacpala půlku kufru výbornou německou čokoládou, a to všechno mimo jiné proto, aby jí dcera mohla ukázat dům, před kterým teď stály. Byl velký, šedý a krásný, z překládaných prken a se sloupkovými verandami, postavený v tom elegantním americkém stylu, jemuž Američané z podivné úcty k impériu, které svrhli, říkají „viktoriánský“. Rozhodně se nepodobal většině příbytků v Anglii. Ani v Německu, když na to přijde, protože tam se domy stavějí z kamenů, malty a cihel – ne z něčeho tak drahocenného a netrvanlivého, jako je dřevo.

„Tak co ty na to?“ zeptala se Marianna – tedy vlastně „Mary“, tak se jí tady v Americe říkalo.

„Nevystoupíme z auta?“ řekla Ania. Vzhlížela ke špičaté střeše.

Mary se zamračila. Byl to výmluvný pohled, kterým říkala, že jí matčina necitlivost nebo přinejmenším neomalenost neunikla. Dneska lidé vyžadují zacházení v rukavičkách a Mary nebyla výjimka. Anie to bylo jasné, ale byla příliš tvrdohlavá, aby se tomu podřídila – a beztak by to ani neuměla.

Počkala, až Mary obejde auto a otevře jí dvířka. Nebylo to potřeba, ale dcera si ten zvyk osvojila po incidentu na letištním parkovišti, kde se Ania podle jejího názoru málem zabila. K pravdě to mělo na sto honů daleko: Ania se přece koukla dozadu, než otevřela, a ten minivan, co zajížděl na vedlejší parkovací stání, byl ještě nejmíň půl metru daleko, jenže Mary měla přebujelou představivost, zvlášť když šlo o možné katastrofy. A Anie se líbilo nechat se takhle opečovávat. Když jí dcera otevřela dvířka, vystrčila nohy na chodník a poměrně snadno vstala. Má štěstí, že je v osmdesáti takhle fit.

Stanula před domem a opřela se o Carstenovu hůl. Tak tady chce Mary po rozvodu vychovávat svoje děti. Koupila si ten dům sama. Měl tři podlaží, to nejhořejší se krčilo pod strmou štítovou střechou. Okna rámovaly vysoké, elegantně černé okenice. Na béžové dřevěné desce v prvním patře byla vyřezána mísa ovoce a nad ní, už ne tak zdařile, vlajka s letopočtem 1864.

Ania si prohlížela překládaná prkna s nánosy špatně seškrábaného nátěru. Zahnědlý parapet u okna v druhém patře podél skla uhníval.

„Tak co?“ naléhala Mary. „Ještě jsi neřekla ani popel!“

„Je to krásný dům,“ odvětila Ania zkormouceně.

„Tak proč ten tragický výraz?“

Ania pokrčila rameny. „Je moc starý.“

Mary se rozesmála. „To je na něm přece to nejlepší! Takové se už dneska nestavějí. Tu starosvětskost zbožňuju.“

Ania na dceru pohlédla – na tu mladou Američanku, která se z ní za dvacet let pobytu za oceánem stala. Mary upřímně věřila, že stačí zrenovovat elektrické rozvody, znovu vyzdít komín, podepřít základy a překrýt minulost krásným čistým nátěrem, a z chatrné, halabala zflikované kupy dávno prošlého materiálu vznikne zbrusu nová stavba. Byla už natolik Američanka, že stáří domu přikládala morální hodnotu.

Mary byla ve svých jedenačtyřiceti krásná, měla husté medově hnědé vlasy a podlouhlou inteligentní tvář. Stárla ale po americku – dělaly se jí hluboké rýhy mezi obočím a v koutcích úst. Až příliš se smála. Příliš stavěla na odiv city. Amerika je mladá země. Plete si okázalé předvádění emocí s upřímností. Kdyby Mary žila po německu, vypadala by o deset let mladší.

„Opravdu se ti nelíbí?“ zeptala se matky a z udiveného výrazu jí okamžitě naskočily další vrásky.

„Ale líbí.“

„Tak v čem je problém?“

Ania pokrčila rameny. Při debatách s dospělými potomky se jí to gesto hodilo – bylo to takové „co já můžu vědět“, kterým naznačovala, že modernímu světu nerozumí a nevyzná se v něm.

„Je mrtvý,“ dodala nakonec. „Materiály, ze kterých ho postavili... se prostě přežily.“

„Aha.“ Teď už se Mary doopravdy naježila. „Takže i neživé věci umírají. No bezva.“

Anie neuniklo dceřino roztrpčení, všechny ty hluboko usazené vrstvy, které se v Mary nastřádaly – různá zklamání, jimž ji jako matka vystavila, situace, kdy jí vynadala, zkritizovala ji nebo ji nepochopila, všechny ty chvíle, kdy v ní svou přízemní neromantickou náturou dusila mladou radost ze života. A pak tu byla svrchní, čerstvá vrstva úzkosti ohledně koupě domu, což bylo – Maryinými vlastními slovy – největší finanční rozhodnutí, jaké kdy udělala. Cena, kterou za dům zaplatila, Anie vyrazila dech; připadal jí nezřízeně drahý a viděla v tom známku toho, že se s dcerou na hodnotách prostě neshodne. Jako by mluvily každá jiným jazykem.

Zhluboka se nadechla a připomněla si Ježíše. Sice v něj nevěřila, ale jeho učení, jak ho pochopila z Bible, jí na stará kolena poskytovalo rozumný životní kompas. Pohladila Mary po tváři, jemné a lehounce promaštěné zvlhčovačem pleti. „Dítě moje, je to tady moc krásné. A já jsem jen stará ženská – nedej na mě.“

„Jasně, jasně, jasně,“ utrhla se vztekle Mary, teď už němečtěji. „Jsi stará ženská, která je shodou okolností moje máma, tak proč by mi mělo záležet na tom, jestli mi ten dům schvaluješ?“

Ania na dceru pohlédla. Pomaloučku polehoučku, řekla si v duchu. To se jí v podobných chvílích osvědčovalo. Odolala nutkání povzdechnout si, zavrtět hlavou a dát otevřeně najevo, jak obrovská propast je dělí, a místo toho se zasmála.

„Ale ano,“ řekla. „Schvaluju ti ho, jako vždycky všechno.“

Když se později vrátily do auta a Mary se přemohla natolik, aby s matkou zase začala mluvit (zasloužila se o to jednak její povídavá nátura, jednak obsesívní přemítání, jestli s tou koupí nešlápla vedle), vylíčila jí svoje plány.

„Nemusím opravovat všechno najednou. Vezmu to postupně, jedno po druhém. Znáš to ze statku. Ty a táta jste to tak dělali celý život.“

Ania v duchu spatřila Carstenův statek, jak vypadal, když tam poprvé přijela. Tmavá koupelna s věčně ledovými dlažebními kameny na podlaze a záchod na konci chodby, ze kterého odtékaly splašky dlouhou rourou do žumpy.

„Kdybych mohla žít někde jinde, bylo by mi to milejší,“ povzdechla si. „A kdybychom měli dost peněz, abychom ho strhli a postavili si nový dům, udělali bychom to. Pro mě staré věci znamenají práci. Ne romantiku.“

„Pro mě to taky není romantika,“ řekla Mary.

Za oknem proplouval americký život – ohromná auta, křiklavé pestrobarevné poutače posiloven, obchodů s oděvy a fastfoodů, supermarkety, benzínové pumpy, nad kterými se ve větru potrhle pohupovali nafukovací balónoví panáčci. A také betonové bunkry opuštěných samoobsluh se zatlučenými výlohami, zkrachovalé čínské krámky s potravinami a výprodejovou elektronikou, které tu nechali trčet jako shnilé zuby v jinak zdravém úsměvu. Nevadilo to. Bylo tu dost místa na všechno. Tohle byla svobodná země. Tady se nikdo nemusel stydět za minulost.

V Německu žila Ania v domově důchodců u Bodamského jezera. Od Carstenova statku u hradu Lingenfels to bylo jen kousek – autem sotva dvě hodiny –, ale nikdy tam nejezdila. Wolfgang po Carstenově smrti dřel na statku deset let, ale vůbec se mu nedařilo. Jejich pozemky byly příliš malé na to, aby obstály v konkurenci obřích zemědělských podniků, které Německo založilo na bývalém východě. Hitlerův Lebensraum dosáhl svého, tentokrát mírumilovnou cestou. A tak Wolfgang statek prodal, přestěhoval se na sever k Lübecku a začal tam obchodovat se zemědělským vybavením.

U dveří nemastné neslané moderní bytovky v Newtonu, kde Mary po rozvodu bydlela, ležela velká konopná obálka.

Mary se podívala, od koho je, a zastrčila si ji do podpaží, aby mohla odemknout. Vypadala schlíple. V Anie hlodalo špatné svědomí. Ranila dceřiny city. A proč vlastně? Hádat se nemělo smysl. Vážně je stará. A její názor je mrtvější a mnohem zbytečnější než ten dům.

Dveře se otevřely a seshora k nim dolehl rozjásaný výskot hrajících si dětí. „Halóóó,“ zavolala Mary a odhodila obálku na stolek v předsíni.

Martin Fledermann, spatřila Ania jméno odesílatele a pocítila vzrušení.

„Ty si píšeš s Martinem?“ zeptala se.

„Ten dopis je pro tebe,“ odpověděla Mary přes rameno od schodů do patra. „Ale teď ho ještě neotvírej – podíváme se pak na něj spolu.“

Ania zírala na obálku a vstřebávala tu novinu. Dopis pro ni od Martina Fledermanna, toho vysokého, hezkého a úspěšného muže, kterému kdysi utírala nudle u nosu a dávala na čelo studené obklady při horečce, kterému opravovala a povolovala mrňavé kalhoty, košile a svetry a navlékala ho do nich, aby při dlouhé cestě do školy nenastydl. Teď je z něj tady v Americe profesor.

„Mamíí!“ zaječel Maryin šestiletý syn Gabriel a s rozběhem skočil matce do náručí, hubené nožky v pyžamu jí ovinul kolem pasu a zabořil jí obličej do hrudi. Anie připadalo úžasné, jak jsou dnešní děti bez zábran, když i chlapec dokáže někoho takhle vítat a projevovat mu city.

„Můžu objednat pizzu?“ zavolala zpoza rohu Sarah, Gabrielova klidnější devítiletá sestra.

„Jó! Pizzu, pizzu, pizzu!“ halekal ozvěnou Gabriel. Už matku pustil a vzrušeně poskakoval. „Pizzu mám děsně rád!“

„Stihla jsi rozmrazit tu polévku?“ křikla Mary na Perlu, dívku, která jí vyzvedávala děti ze školy a trávila s nimi většinu odpoledne. Mary pracovala jako právnička pro jakousi americkou neziskovku hájící práva imigrantů. Anie neuniklo, jak je případné, že tu práci dělá dcera nacistky. Tohle je vážně úžasná země.

„Přééndala jsem ji z mrazáku do lédnicéé, ale ještě nézměkláá...,“ zatrylkovala Perla a do jejího zpěvavého hlasu s protahovanými samohláskami se mísilo pokřikování rozdivočelého Gabriela a Maryiny tiché nevzrušené otázky.

Ania zalétla pohledem zpátky k obálce. Doufala, že ji sem Martin přijede z New Hampshire navštívit, ale omluvil se kvůli „hrozně nešikovnému načasování“ a Ania se snažila nedat najevo, jak je zklamaná. Byl z osazenstva hradu jediný, s kým udržovala kontakt. A teď tu leží tahle obálka – ať už obsahuje cokoli. Potěšilo ji, že si dal tu námahu něco jí poslat a že to probíral s Mary. Byly to děti ze dvou různých etap jejího života a stýkaly se jen díky tomu, že je spolu seznámila. Když se Mary narodila, byl už Martin pomalu v pubertě a bydlel v internátní škole.

„Ahoj babi,“ zahulákal Gabriel z nejhořejšího schodu a Anie došlo, že ji zdraví už podruhé. Přiměla ho k tomu matka, samozřejmě, protože mu stála za zády a držela ho za rameno.

„Á! Nazdar, dítě moje!“ spráskla Ania ruce a odpověděla vzornou angličtinou jazykové školy.

„Nazdar.“ Gabriela najednou přepadla stydlivost. Zabořil hlavu matce do boku, balancoval na jedné noze a druhou si chytil za kotník. Pro Aniu to byl neznámý živočišný druh – exotická skleníková květinka z dnešních časů hojnosti. Připadal jí roztomilý, ale zároveň ji znervózňoval.

„Už jsi dodělal puzzle?“ zeptala se. Pozorně si hlídala každé slovíčko. Doma v Německu už spoustu let sedávala vmáčknutá v mrňavé školní lavici na místní základce, aby se ve večerních kurzech angličtiny naučila jazyk, který je mateřštinou jejích vnoučat. Ale když by se jí teď ty znalosti hodily, měla pocit, že loví každé slovo z pohyblivého písku.

Gabriel smutně zavrtěl hlavou. „Je to na mě moc těžké.“

„To určitě ne,“ ujistila ho. „Pojď mi to ukázat.“

Chlapec se dál tiskl matce k boku. Byl vnímavý a zřejmě chápal, že má babičce prokazovat zvláštní úctu a ohledy. Neměl ale v povaze snažit se zalíbit. Žil si po svém, podle svých vlastních pravidel a nerad je někomu přizpůsoboval. Ania nyní díky luxusu pokročilého věku podobné věci chápala. Zpětně si uvědomovala, jaké byly její vlastní děti, co milovaly a co nenáviděly. Když byly malé, neměla na takové úvahy čas. Když se teď dívala na Gabriela a viděla mu až do duše, bylo jí z toho všeho smutno.

„Běž,“ popostrčila ho matka. „Babička ti určitě pomůže.“

A tak k němu Ania natáhla ruku a pokusila se dát mu úsměvem najevo, že chápe jeho váhání a nezazlívá mu ho, a že není žádné strašidlo, i když je stará. Ale nezvedl k ní pohled. Sevřel jí studené prsty svojí teplou ručkou a vlekl ji jako břemeno za sebou.

Mary bývala jako dítě paličák. Tohle si o ní Ania pamatovala. Hlubší posouzení a víc porozumění jí tenkrát nedopřála. Mary se narodila na začátku éry zvané Wirtschaftswunder – toho neskutečného období náhlé hojnosti, které se sneslo na Německo jako sen. V porovnání s jejími spolužáky z města byli chudí, ale v porovnání s Anselmem a Wolfgangem vyrůstala obklopena štěstím a blahobytem, k jídlu dostávala mléko a vajíčka a čokoládu, na obutí nové boty, a když jí bylo pět, dokonce si napůl s Gleberovými koupili auto. Na rozdíl od nevlastních bratrů nikdy nezažila tyfus ani úplavici a nehrozilo jí znásilnění. Nikdo ji nenaháněl do přeplněných železničních vagónů a transportních náklaďáků ani do smrdutých přelidněných lágrů pro vysídlence, kde chyběla voda, zato tam přebývali lidé se srdcem ztvrdlým válkou. Vždy chodila do školy, měla co na sebe, potřebné léky a střechu nad hlavou.

A především nikdy nemusela lhát.

Zazlívala jí to Ania? Byl právě tohle ten důvod, proč i mnohem později, když Mary jako každá normální jedenáctiletá žába loudila hezké boty do tanečního kroužku nebo frfňala, že dojíždět do školy autobusem trvá moc dlouho, na dceru zuřila, že je rozmazlená? Jednou ji dokonce na celé odpoledne zamkla do černočerné udírny mezi krvavé, napůl vyuzené šunky a flákoty slaniny zavěšené od stropu. Nesčíslněkrát na ni řvala a vyhrožovala jí absurdními tresty i za nepatrné prohřešky. Když si teď na ty časy vzpomněla, sevřel se jí lítostí žaludek. Tváří v tvář jemným nevinným obličejíčkům Maryiných dětí ji její dávná zloba děsila.

Ale nějak to s Mary překonaly. Nějak se dokonce sblížily. Jako kdyby Mary těch pět tisíc kilometrů, které mezi sebe a matku položila, dopřálo potřebný prostor, aby jí odpustila. Každou neděli večer si telefonovaly. A každý podzim Ania přilétala přes oceán, aby u dcery tři týdny pobyla. A dcera ji měla ráda, i když nad tím zůstával rozum stát.

Posílala jí knihy tištěné velkým písmem a speciální čtecí lampy, fotky svých dětí, homeopatické léky na bolavou páteř a artritidu. Když přijela na návštěvu do Německa, brala Aniu do kina, seznámila ji s komorní hudbou a vozila ji na hřbitov, kde pochovali Carstena. Byla z Aniiných dětí nejhodnější a nejpozornější. Anselm a Wolfgang byli poslušní synové, ale nikdy je ani nenapadlo přemýšlet, jak by Aniu rozesmáli, ulevili jí od osamění, zpříjemnili jí život nebo ji zásobili informacemi. Na rozdíl od nich se ji Mary snažila chápat. Snažila se dělat pro matku to, co matka pro ni jakživa nedělala.

O obálce se Mary zmínila teprve po večeři, když pracně a složitě uložila děti ke spaní (bylo potřeba pomoct jim s domácími úkoly, rozsvítit noční lampičky a přinést jim nahoru svačinu, jako by se vypravovaly na nebezpečnou namáhavou pouť, a ne do postele). Než se zase objevila, bylo už skoro půl desáté a vypadala zmoženě. Ania seděla u jídelního stolu a šila sukni na šicím stroji, který dceři věnovala před lety a na kterém při každé své návštěvě vyrobila vnučce nějaké nové šaty nebo jiný kus oblečení.

„Dáš si ještě něco k pití?“ zeptala se jí Mary s nadějí v hlase a sobě nalila další sklenici vína z otevřené láhve na kuchyňském pultu. Ania přitakala, i když jí alkohol už nic neříkal – spousta léků na choroby stáří jí otupila receptory, chuťové pohárky nevyjímaje. Ale chuděrka její utahaná dcera by neměla pít sama.

Mary dolila Anie skleničku a začala si sedat, ale vtom vyskočila a rozhodila rukama. „Ten dopis! Málem bych na něj zapomněla!“

Odběhla do předsíně a vrátila se s obálkou. Aniu rozechvěla předtucha.

„Tady to máš.“ Mary hodila obálku před ni a sesunula se do židle. „Nech už toho šití. Na jeden den jsi toho udělala až dost.“ Mávla nad Aniiným dílem rukou, jako by to byla zbytečná hloupůstka. Tahle její blahosklonnost byla cena, kterou Ania platila za roky vzájemných třenic. Ale nebyla nijak vysoká.

Ania poslušně složila díl sukně, který zrovna šila, a vypnula šicí stroj.

„Fajn, tak to pojďme otevřít!“ zavelela Mary.

„Mám to udělat já?“ zeptala se Ania.

„Jen do toho. Já už vím, co tam je.“ Mary si usrkla vína.

Ania se marně pachtila s vyztuženou obálkou, až jí nakonec Mary sebrala dopis z rukou a odtrhla z chlopně úhledný proužek, který očividně sloužil právě tomuhle účelu. Přisunula obálku přes stůl zpátky k matce.

Uvnitř byla další velká, formálně vyhlížející bílá obálka zastrčená do přeloženého průvodního dopisu adresovaného Anie Kellermanové. Při pohledu na důvěrně známé písmo sebou Ania škubla.

Drahá Anio, začínal průvodní dopis.

Bude mi velkou ctí, pokud se k nám při této slavnostní příležitosti připojíš. Už jsme se neviděly tolik let. Dovol, abych tě jako svého hosta pozvala na hrad Lingenfels, takže spolu budeme moci nějaký čas pobýt a znovu se poznat.

Se srdečným pozdravem

Marianna von Lingenfelsová

Ania měla pocit, že místnost kolem ní plave, a ruce se jí roztřásly. Svoji nejmilejší přítelkyni neviděla už přes čtyřicet let.

„Podívej se dovnitř, mami. No tak!“ naléhala Mary.

Uvnitř bílé obálky našla Ania fotografii Marianny, tak jak si ji pamatovala, v kožených botách a plandavých tvídových kalhotách. Poznala i kbelík, který Marianna držela v ruce – plechový a z jedné strany trochu promáčklý, používali ho na kdeco všechno. Jak drahocenná věc to tenkrát bývala! Marianna měla obličej ve stínu, ale přesto se nedal přehlédnout její živý, energický výraz, kterým předem vyzývala k boji každého, kdo by se snad té fotce posmíval – tomu, že na ní mladá hraběnka pózuje v úboru pradleny.

Slavnostní představení knihy Marianna von Lingenfelsová, morální kompas odbojového hnutí. Od nějaké Claire Weissové. Dne 21. října 1991 v pět hodin odpoledne, ve Falkenbergově institutu na hradě Lingenfels, Ehrenheim, Německo.

„Frau von Lingenfelsová nás zve – mě taky, jestli o můj doprovod stojíš – jako svoje hosty. A pojede tam i Martin. Mluvila jsem s ním.“ Mary sršela vzrušením.

Ania se zadívala na fotografii. Dýchal z ní odér vápence a stojaté vody a kaštanových květů, a také všech těch nepřeberných hlávek zelí.

Mimoděk obálku odsunula.

„Ale Mutti,“ Maryino nadšení opadlo. „Já myslím, že bychom měly jet – ty ne?“

Zvedla fotografii a pohlédla na ni. „Nikdy jsem nepochopila, proč jste se s Frau von Lingenfelsovou rozhádaly. Byla to přece v tvém životě tak důležitá doba!“

Vzhlédla k Anie a všimla si jejího výrazu. „Ach Mutti! Já nechtěla!“ Zastrčila fotku zpátky do obálky. „Myslela jsem, že budeš mít radost. Dávno ztracená přítelkyně... mělo to být hezké překvapení.“

Jenže Ania se mezitím přenesla na jiné místo a do jiné doby – do kuchyně na Lingenfelsu, zvenčí zabedněné a jen chabě osvětlené. U stolu Rainer, v ovzduší pach nemoci. A Mariannina tvář, na níž se nevinné překvapení mění v šok.

Někde v dálce rachotil městský autobus. Mary sebrala svoji prázdnou sklenku od vína a Aniino nedotčené pití. Ozvalo se crčení vody z kohoutku, klapla otevíraná a zavíraná myčka nádobí. Mary prošla obývákem a pozhasínala světla. Byt kolem Anii mysteriózně oživl, proměnil se v mihotavou říši umělých světýlek – na ovládacích panelech v audio-video koutě zeleně blikaly číslice, všude zářily červené kontrolky, plyšovému medvídkovi svítil v místě srdce purpurový digitální displej. Tohle je život na opačné straně apokalypsy shrnutý v kostce.

Mary se posadila vedle matky a vzala ji za ruku. „Myslím, že by bylo báječné vypravit se na ten výlet spolu – vrátit se zpátky, navštívit všechny ty lidi a to místo. Nechám děcka u táty. A ty mi můžeš povyprávět o tomhle svém životním údobí něco víc.“

Ania se na židli opřela. Celý ten nápad byl prostě absurdní. Muselo by se toho tolik vysvětlovat, odpovídat na tolik otázek.

Jenže její hodná dcera na ni upírala oči a dožadovala se odpovědí. A tentokrát nejen polovičatých; chtěla znát celou pravdu.

„Možná,“ řekla Ania. „Nech mě, ať si to rozmyslím.“

KAPITOLA TŘICÁTÁ ČTVRTÁ

HRAD LINGENFELS, ŘÍJEN 1991

Na hradě Lingenfels nyní sídlí Falkenbergův institut pro studium etiky a morálky. Marianna je od začátku jeho velkou podporovatelkou. Založil ho její vzdálený bratranec a syn spoluúčastníka odboje. Že jim Marianna hrad věnovala, bylo pro institut dobrodiní. O pohodlná stipendia se nyní ucházejí akademici a intelektuálové z celého světa: láká je půlroční pobyt na německém hradě, přístup k významné knihovně a gurmánská kuchyně. Jaké lepší podmínky si přát k přemítání o morálních a etických výzvách života v moderní civilizaci?

Autorka jejího životopisu Claire Weissová tam jako stipendistka před několika lety pobývala a právě přitom Mariannu „objevila“, jak tomu říká – jako kdyby Marianna byla filmová hvězda nebo nějaký vzácný minerál. Claire je přírodní živel: moderní feministka, která používá rtěnku a nosí vysoké podpatky. Přitahoval ji hlavně příběh Marianny jako ženy v mužském světě, i když Marianně to nikdy nevadilo. Jako muž by koneckonců byla dávno mrtvá, jak neopomněla autorce svojí biografie připomenout.

V posledních pěti letech hrad „zrenovoval“ věhlasný architekt. Marianna viděla propagační brožury a obrázky, ale když teď před ním stojí, stejně je to šok. Vystoupí z letištního taxíku a podlamují se jí z toho kolena. Starý most zaplaťpánbůh zůstal a příkop je plný pozoruhodně čisté vody, ale otlučené, kovovými pásy pobité dveře nahradilo hladké leštěné dřevo s výraznou kresbou. Marianně připadá jako mramorovaný plátek masa. Ve zvětralém vápenci, kde kdysi bývaly hluboko posazené maličké okenní otvory, jsou zapuštěna okna z tabulového skla a velký kamenný sál se honosí moderním obřím lustrem od uměleckého skláře Dalea Chihulyho.

„Hodně se to tu změnilo, viďte?“ zasměje se nejistě ředitel. „Máme vám dopřát chvíli času na odpočinek, než vás po hradě provedeme?“

Za jejími zády si Alice tiskne k hrudi kabelku. Nechtělo se jí sem – Marianna ji musela hodně přemlouvat a prosit a nakonec jí slíbit, že ji vezme do kostela. Alice je vůči Němcům podezřívavá, ale je také velmi zbožná.

„Pojďme hned,“ prohlásí Marianna, i když se o ni pokouší závrať.

„Víš to jistě?“ sonduje Martin. Přiletěl s nimi z Bostonu a Marianna je už po bůhvíkolikáté vděčná za jeho přítomnost. Spoléhala na něj od začátku. Její vlastní děti by to přeháněly se skepsí a všechno by kritizovaly. Navíc Katarina nerada cestuje a Elisabeth nemá čas kvůli nasmlouvaným závazkům. Fritz dorazí v neděli, aby stihl Mariannin projev.

„Nejsem unavená,“ ujišťuje Martina, i když to není tak úplně pravda.

Reprezentační prostory v přední části hradu zůstaly skoro stejné, ale vzadu, kde po válce žili, se změnilo prakticky všechno. Kuchyň je pryč – už tu není žádná obří pec a žádná cisterna. Rozparcelovali místnost na jakýsi úl plný komůrek oddělených skleněnými přepážkami. Novou kuchyni, zařízenou v moderním neosobním stylu, udělali ze spižírny a koupelny. Z ložnic, kde po válce spali, se staly kanceláře s vysokými koberci a úzkými bílými pracovními stoly.

Marianně nahlížejí přes rameno duchové a v uších jí znějí jejich hlasy. Hraběnka, Albrecht, Connie... a Benita. Co by té proměně asi řekli? Po chvilce přestane přikyvovat a usmívat se; ať ty zdvořilostní tanečky obstará Martin. Vstřebat tohle všechno je únavnější, než čekala.

Z předních místností v patře, kde hraběnka kdysi ubytovávala svoje nejvýznamnější návštěvníky, jsou teď „pokoje pro hosty“. Prohlídka tu končí a Alice Marianně nařídí, ať si jde odpočinout.

Marianna s rukama složenýma na prsou leží na posteli, kterou jí přidělili. Je unavená, ale spát se jí nechce; vzduch v téhle uzavřené zmodernizované místnosti jako by příliš tížil a matrace je příliš měkká. Dnes večer má přijet Ania Kellermanová. Marianna cítí napjaté očekávání a znervózňuje ji to.

S jistou námahou vstane z postele. Venku pod oknem prostírají zaměstnanci na malé stolky bílé ubrusy. Ty v lehkém větru povlávají a Marianně se vybaví prostěradla vyvěšená z oken a rozložená na schodech ke kostelu. Vzdáváme se, vzdáváme se, nestřílejte. V posledních dnech jí připadá, jako by to bylo včera. Ne válka, ne ten zpackaný atentát, ani doba, která k nim vedla a o které toho tolik napsala a napovídala v různých rozhovorech, ale konec války a to, co se dělo pak. Ještě to nezfosilizovalo v pouhé vyprávění.

Ve tři čtvrtě na pět se vrací Alice.

„Je čas začít s oblékáním.“ Podívá se na ni a povzdechne si. „Ale vždyť vy jste vůbec nespala.“

Ze všeho nejdřív ji nasouká do těch stahovacích punčoch, které Marianna musí nosit pod sukní, aby jí správně proudila krev v žilách nebo tak něco. Natahuje jí punčochy přes nateklá flekatá kolena a Marianna se přidržuje jejích silných ramenou. Připadá jí legrační, že Alice teď zná její tělo důvěrněji než ona sama.

Po punčochách jí Alice pomůže do tvídové sukně a šedé hedvábné blůzy. Než se vydaly na cestu, poslala jí Elisabeth speciálně pro tuhle příležitost šaty a otevřené sako z hezkého tmavomodrého kašmíru. Ať máš ve svůj velký den co na sebe, stálo na přiložené kartičce, jako by Marianna byla děcko, které má účinkovat na školní besídce. Na světě není místnost dost prostorná, aby tam mohly volně dýchat obě zároveň. Dopracovaly se k tomu poznání strastiplně, ale jakmile se s ním smířily, hodně jim usnadnilo život. Teď se navštěvují dvakrát ročně, jednou o víkendu počátkem léta a pak o americkém svátku Díkůvzdání. Pokaždé jsou u toho i Katarina a Fritz se svými dětmi, aby naředili napětí. Elisabeth se nevdala. Je teď prezidentka renomované univerzity a svým způsobem celebrita. Oblečení toho druhu, jako je ten tmavomodrý komplet, který matce poslala, nosí na rodinné oslavy a víkendové obědy. Když má někde proslov, předává ocenění nebo vystupuje v televizi, vždycky si bere strohé kostýmy ve stylu Angely Merkelové. Marianna dokáže tu nevyslovenou urážku spolknout, ale na sebe si ty věci nevezme.

„Jak vypadám?“ zeptá se.

„Krásně,“ ujistí ji Alice. „Jste sama sebou.“

Ze zrcadla Marianně oplácí pohled stařena s přísným výrazem.

Dole začíná první víkendová párty.

Různí stipendisté – většinou Evropané, pár Afričanů a hrstka čínských disidentů – se potulují kolem stolu s vínem a občerstvením. Obhlížejí vybrané sýry a okurčičky a šunkové toasty, garnátový salát a kuřecí soté; je to prazvláštní směsice evropské a americké kuchyně. Hraběnka by takovou rozmanitost schválila. Zato Falkenbergův institut sám o sobě by byl na její vkus nemožně usedlý.

Mariannu to kosmopolitní zastoupení celého světa ohromuje. Tolik kultur a lidí s nejrůznějším zázemím, a sejdou se na hradě, který si na svou obranu vystavěl nějaký pravděpodobně negramotný a docela určitě úzkoprsý feudál. Ještě nedávno by jí proměna hradu a pestrost těch, kdo se sem sjeli, připadaly jako pojistka proti vzestupu nějakého dalšího režimu podobného nacismu. Teď se jí však souvislost rozplývá. Bolí ji kyčel a obličej jí tuhne. Na světě je tolik lidí. Marianně se zdá, že zdejší sešlost dokládá především tohleto.

Přichází Claire a namíří si to rovnou k ní; srší nápady a otázkami a provázejí ji lidé, které chce Marianně představit. S hustými tmavými vlasy lajdácky vyčesanými nahoru a v zářivě červené, hluboko vystřižené blůze jí to moc sluší. Marianna si vzpomene na Benitu, která žila v době, kdy nepřipadalo v úvahu být intelektuálka a svůdnice zároveň. Rozesmutní ji to. Na rozdíl od Claire byla pro Benitu její krása vězením.

„Jaká byla cesta? Požádala jste o vegetariánské jídlo? Co si myslíte o té renovaci?“ Claire popadne Mariannu za paži a kormidluje ji mezi hosty, tu a tam jí pošeptá nějakou informaci nebo ji někomu představí. Tohle je Němka, která studuje hrdinku odboje Sophii Schollovou, a tohle Mariannina švýcarská „fanynka“ a tamhleten muž sestavuje novou knihu z Albrechtových dopisů. Marianna si s nimi potřásá rukou a snaží se poslouchat a vnímat. Ale očima sjíždí ke dveřím. Byla to hloupost nezařídit si první setkání s Aniou někde v ústraní.

A najednou je tady. Ve dveřích stojí stará žena s nějakou další; to musí být její dcera, malá Mary, Mariannina jmenovkyně. Ania je drobnější, než si ji Marianna pamatuje, a chodí o holi, ale záda drží překvapivě vzpřímená. Vlasy má úhledně a prakticky ostříhané stylem, kterému se říká „podle kastrolu“. Ale ten obličej! Je starý a seschlý, zbrázděný vráskami. Hledí do sálu s výrazem, ve kterém se mísí nekonečný smutek s ostražitostí. Když zahlédne Mariannu, zajiskří jí v očích. A rázem je z ní zase stará známá Ania, plná té jedinečné klidné síly. Jak důvěrně ji pořád zná, od mírně předkloněné hlavy až po zaujatou vážnost v pohledu.

„Aha, to je ten host, na kterého jste čekala,“ pochopí Claire, která sleduje Mariannin pohled. „Musíte nás představit!“ Marianně dojde, že přes všechna předlouhá interview neřekla Claire o Anie a Benitě skoro nic. Má z toho nepříjemný pocit, jako by si pro sebe nechala nějakou tajnost.

Z boku se k ní připojí Martin a s jeho pomocí se jí podaří prodrat se k přítelkyni.

„Frau von Lingenfelsová!“ vyhrkne s úsměvem Aniina dcera. Má přitažlivou, vlídnou, i když trochu unavenou tvář.

Ania mlčí, ale když podá Marianně ruku, oči jí září. Marianna vezme její dlaň do své – křehké a zestárlé, vráska za vráskou – a pevně stiskne.

„Vždycky jsem věděla, že se zase uvidíme,“ řekne Ania.

„Samozřejmě,“ odvětí Marianna, i když jí to tak jasné nepřipadalo.

Naposledy se s Aniou setkala den předtím, než zemřel Rainer. Bylo to koncem listopadu 1950 a právě začínala zima. Neviděly se celé týdny – od onoho dne, kdy Marianna vystoupala na kopec k hradu a našla tam Rainera.

U Marianniných dveří zazvonil Wolfgang promodralý zimou, podupával a dýchal si na ruce. Byl hubený a samá ruka samá noha jako dorůstající hříbě. Nervózně přešlapoval. Marianna k němu asi vůbec poprvé pocítila cosi jako upřímnou náklonnost. „Nestůj tam, ať mi sem nepouštíš zimu,“ nařídila mu, jako by to byl její vlastní syn.

Zatímco otevírala a zavírala skříňky v příborníku a hledala pro něj kávu a mléko, panovalo stísněné ticho.

„Co pro tebe můžu udělat?“ zeptala se, když ho konečně usadila ke kuchyňskému stolu s hrnkem kávy v dlaních.

Wolfgang si odkašlal. Ve svých třinácti se pořád choval chlapecky, ale hlas už měl posazený hluboko a na bradě mu začínaly rašit vousy. „Herr Brandt... můj otec...,“ zalétl k ní očima, ale hned jimi zase uhnul, „... je hodně nemocný. Nemůže spát. Máma se dává ptát, jestli náhodou nemáte laudanum.“

Marianna se na něj zadívala. Z jeho výrazu čišel neklid. Rozpaky? Bolest? Smutek? Nejspíš všechno dohromady.

„Nemám,“ řekla. „Ale snad ho seženu.“

„Děkuju,“ vykoktal. „Máma vám bude moc vděč–“

„Máš v životě smůlu,“ uťala ho v půli slova Marianna. „Ale není to tvoje vina.“

Neklidně poposedl.

„Za chyby svých rodičů neneseš odpovědnost.“

Ta slova z ní vypadla bez přemýšlení, vnukl jí je chlapcův usoužený výraz. Ale je to pravda? Copak neučila vlastní děti, že mají brát otcovo hrdinství jako součást svého dědictví? Neplatí to tudíž i v opačném případě?

Zůstala stát na místě a hleděla na něj, dokud nezvedl oči.

„Kdy to potřebuješ?“ zeptala se.

Doručila lék osobně.

V hradu to páchlo uhelným mourem a nemocí. Ten muž ležel na matraci u kamen. Byl bledší a vychrtlejší, než když ho viděla poprvé. Obličej se mu leskl potem.

Když vešla, zdálo se, že si toho ani nevšiml.

Podala Anie sáček s laudanem. Doktor Schaeffer se zachoval velkoryse. Bolí mě zuby, namluvila mu.

Vejít hlouběji do místnosti se neodhodlala. Někdejší útočiště bylo odporně poskvrněno.

„Děkuju, Marianno,“ pronesla Ania nepovědomým, kajícným tónem. Klopila oči k podlaze. „Pořád křičí...“ Hlas se jí vytratil. Při těch slovech si obě uvědomily, co by hrozilo, kdyby ho tu někdo objevil.

„Doktor Schaeffer říkal, že se ráno mají rozmíchat čtyři kapky ve vodě,“ řekla Marianna. „A totéž pak v poledne a večer. A kdyby to bylo nutné, tak ještě v noci. Nesmí se to ale přehnat,“ dodala. „To mi hodně zdůrazňoval.“

Ania zvedla pohled.

Nesmí se to přehnat. V tu chvíli Marianna pochopila. Tělem jí projel mráz a vzápětí horkost. Jak to, že jí Aniin záměr nedošel hned v první chvíli?

Muž na matraci se suše, řezavě rozkašlal.

Marianna na sobě cítila Aniiny oči, o cosi ji prosily – o dovolení? Odpuštění? Při tom pomyšlení se v ní všechno sevřelo.

„Jsi dobrý člověk, Marianno,“ řekla Ania konečně.

Marianna neodpověděla.

Ale celou cestu dolů z kopce jí Aniina slova zněla v hlavě, ne jako tvrzení, ale jako otázka.

A den poté byl Rainer mrtvý.

Pro Mariannu a Aniu není těžké vytratit se z večírku. Claire má plné ruce práce s navazováním kontaktů. A když jste staří, projde vám všechno.

Martin a Mary spojí síly a jako vlečné čluny je protáhnou zástupem. Posadí je do vedlejší místnosti k talířům sušenek a sklenicím s vodou, jako když rodiče na chvilku odloží děti. Marianna ty dva za prosklenými dveřmi vidí, jak si povídají. Je Mary vdaná? Rozvedená? Nevzpomíná si. Mary pohodí hlavou a rozesměje se, až se jí rozhoupají dlouhé náušnice. Martin se s rukama v kapsách opírá o holou kamennou zeď, hlavu lehce schýlenou, a usmívá se tím svým roztržitým úsměvem, kterým láme ženám srdce. Až na prošedivělé vlasy vypadá pořád jako ten náctiletý kluk, kterého si Marianna pamatuje. Před očima jí náhle probleskne jeho otec: tentýž postoj, tentýž úsměv, tentýž výraz, jako má teď Martin, když s odzbrojující nevírou povytahuje obočí. Zářivý sluneční paprsek.

Večírek se brzy přestěhuje do hudebního pokoje, kde začne koncert. Marianna s Aniou ale zůstanou tady. Koneckonců tohle je přece ten pravý důvod, proč sem Marianna přijela – příležitost promluvit si s Aniou, urovnat minulost.

„Co dělá Anselm? Povídej,“ vybídne ji.

„Je lékárník. Ale není šťastný,“ potřese Ania hlavou.

„Proč?“

Ania pokrčí rameny. Staré známé gesto, kterým vyjadřuje spíš sebeopovržení než lhostejnost. „Myslím, že to neumí. Nenaučila jsem ho to.“

„Postarala ses jim o dobrý život,“ namítne Marianna.

Visí mezi nimi ve vzduchu pravé téma – všechny ty otázky, které Marianna nikdy nepoložila.

„Nevím,“ odvětí Ania. „Dělala jsem, co jsem pokládala za správné. Ale nevím, jestli to zrovna já dokážu posoudit.“

„Hm,“ prohodí Marianna. „To platí pro celou naši generaci, ne?“

Ania zavrtí hlavou s tragickým výrazem, který si osvojila až teď na stará kolena. Na to, aby se zasmála, je příliš vážná.

Pomaličku se propracovávají časem nazpátek.

Wolfgang žije na severu Německa a nemá děti, jen nevlídnou, nepřátelskou manželku. Anselm je ženatý, má dvě dcery a pracuje v lékárně, takže není tak úplně chemik, jak o tom kdysi dávno snil. Fritz bydlí v Berlíně a je pořád stejně veselý jako dřív, má tři děti, psa a hezkou, umělecky založenou manželku o patnáct let mladší než on sám. Katarina učí v Denveru. A Elisabeth s těmi jejími proslovy... Marianna chrlí informace.

„Povědělas někdy svým dětem o Rainerovi?“ vrhne se konečně Ania po hlavě do vody.

Marianna na ni pohlédne. „Nikdy jsem o tom nikomu neřekla.“

Na okamžik ztichnou. Francouzskými dveřmi k nim odvedle doléhají zvuky večírku.

Ania pokývá hlavou a zadívá se přes místnost na krb – a Marianně najednou dojde, že je to ten samý, u kterého při hraběnčině poslední slavnosti seděla s Conniem. Vzpomene si na ten dávný polibek. Dodnes cítí to překvapení a vzrušení.

„Omlouvám se,“ řekne Ania. „Mrzí mě, že jsem k tobě nebyla od začátku upřímná.“

„Ale jdi,“ mávne Marianna rukou. Pro omluvu si sem nepřijela. „To už máme za sebou.“ Předkloní se. „Ale teď chci vědět všechno, co jsem nechtěla vědět tenkrát.“

„O Rainerovi?“ zeptá se nejistě Ania.

„O tobě,“ zdůrazní Marianna. „O Anie Brandtové. Ne o Anie Kellermanové ani Anie Grabarekové.“

Ania si povzdychne. Ze sousední místnosti zaznívá Claiřin hlasitý bublavý smích. Hořící poleno zajiskří a zapraská.

„Tak dobře,“ řekne a zhluboka se nadechne.

KAPITOLA TŘICÁTÁ PÁTÁ

HRAD LINGENFELS, ŘÍJEN 1991

Ania nevěří v nebe. Nevěří dokonce ani v Boha.

Ale stejně je to zvláštní. Když se ohlédne na klikatou stezku svého života, na ty vzestupy a pády, serpentiny a bažiny, v nichž se stezka téměř ztrácí, cítí naléhavou potřebu soudit. Poměřovat dobro proti zlu způsobem, který je v podstatě náboženský – zkoumat malá i velká rozhodnutí, jež učinila a jež jako celek tvoří konečnou stopu, kterou za sebou na světě zanechá.

Existují činy, které ji přibližují nebi: její práce v táboře pro vysídlence, trpělivost v manželství s Carstenem, různé drobné dobré skutky během cesty na západ. A pak existují ty, které ji přibližují peklu: lži, které navykládala a do omrzení opakovala, oběti, které vyžadovala od chlapců, fakt, že byla nacistka nejen formálně, ale i svým životem. A ve chvílích, kdy sčítá morální pro a proti – obvykle ve dvě nebo ve tři ráno v posteli –, jsou to ta batolata, která ji strhávají do propasti. Fakt, že tam jen tak stála a nechala vojáky, aby je odvezli.

Teď už s tím nenadělá vůbec nic. Co jste jednou udělali, to jste udělali. Na konci života se vám to spočítá. Tohle se snažila vštěpovat svým dětem. I když se jí to nejspíš nepovedlo. Činy koneckonců mluví hlasitěji než slova.

Její chlapci Anselm a Wolfgang o ní odjakživa vědí, že je spíš pragmatička než dobrý člověk. A Mary, která je tu teď s ní na Lingenfelsu, už to ví také.

Nechala jsi Frau von Lingenfelsovou věřit, že jsi někdo jiný? Přiznala by ses jí vůbec někdy, kdyby se neobjevil tvůj manžel? Nedalo se říct, že Mary zuří; bylo to horší. Byla zděšená. Při svojí poslední návštěvě ve Státech se Ania dceři svěřila se vším. Mary do té doby věděla jen tu a tam něco. Že byla Ania vdaná už předtím, než si vzala Carstena, to ano. Že její první manžel ještě žil, když se znovu vdávala, to ne. Že vedla program „rok na venkově“, ano. Že nechala své nejlepší přítelkyně v domnění, že je někdo jiný, ne. A teď zjistila, že její matka, o níž jako školačka jednou napsala esej na téma „Můj hrdina“, nebyla jen nacistka, ale také lhářka! A kdyby jen lhářka – navíc podvodnice! vyčetla Anie zuřivě a ta to strpěla. Mary byla v právu. Ani se nepokoušela hájit. Neměla čím. Mám zítra odjet? zeptala se.

To přece není to hlavní! vykřikla Mary. Jako kdyby něco bylo hlavní...

Nemluvily spolu celé dny.

Pak se nějak stalo, že jí Mary pomalu odpustila. Udělala jsi, co bylo nutné, abys přežila. Ania si udržela dceřinu lásku, když už ne úctu. Jsou si teď vzdálenější než předtím a Aniu to mrzí. Ale je to koneckonců mírnější trest, než si zaslouží.

Lingenfels je menší, než si ho Ania pamatuje. V duchu si ho přetvořila v obrovský hrad, který by se hodil pro Šípkovou Růženku, se strašidelně vznešenými sály a hektary promrzlých pozavíraných místností.

Probudí se časně; podle instrukcí vázaných v kůži, které má u postele, se ještě ani nepodává snídaně. Průvodce, který návštěvníkům pomáhá s navigací, tak o té knížečce mluvil koordinátor návštěvních a stipendijních pobytů − jako kdyby Ania a Mary byly koráby razící si cestu neznámým mořem. Tenhle styl mluvy ji rozčiluje. Je pravá žena sedláka. Dlouhá léta života s Carstenem ji naučila mít se na pozoru před květnatými řečičkami. Anebo v ní možná tu podezíravost vůči metaforám, eufemismům a obraznému vyjadřování vypěstovala zkušenost s nacismem.

Vedle ní na posteli spí Mary a tiše pochrupuje, hnědé vlasy rozhozené na polštáři. Ania pocítí ke své unavené dceři nával něhy. Tohle by pro ni měla být dovolená, a ne aby poletovala kolem matky. Chudák děvče (pro Aniu zůstane děvčetem navždycky) si zaslouží odpočinek, po vší té péči o děti a vysedávání v práci dlouho do večera. Po všem tom chvatu, aby stihla vypravování do školy, pracovní termíny a schůzky, po těch nekonečných stresech moderního života.

Ania shodí nohy z postele a sáhne po holi. Namáhavě se zvedne a odšourá se do koupelny. Její tvář v zrcadle ji dokonce i teď, po tolika letech, překvapuje. Když o sobě přemýšlí, nemyslí na všechny ty vrásky a šediny. No nic. Opláchne si krk a obličej a učeše se. Potom se opatrně, aby nenadělala rámus, vrátí do ložnice a šátrá po oblečení přehozeném přes židli.

„Mami?“ ozve se z postele ospale.

„Pššt,“ řekne Ania. „Je brzy. Ještě spi.“

„Nepotřebuješ pomoct?“ zeptá se Mary a posadí se.

„Ne, ne,“ odpoví Ania drsněji, než zamýšlela. „Jak si myslíš, že to dělám doma?“

„No dobře,“ zamumlá Mary a znova si lehne.

Venku nebe pomalu růžoví. Zpoza kopce, který je holejší, než býval, se natahují dlouhé prsty slunečního svitu. Tam, kde se dřív černal les, je dneska samá obdělávaná půda. Z Německa se stal zemědělský zázrak, přesně jak si to představoval Hitler; na každém metru se něco pěstuje nebo se tam tyčí větrníky elektráren a podél silnic se táhnou nekonečná pole solárních panelů. Nikde žádné rumiště ani promrhaný prostor. Dokonce i kusy lesa slouží jako protihluková bariéra, která chrání města před hukotem z dálnic, nebo jako zástěna, za kterou se schovávají štěrkovny a zavodňovací systémy.

Ania vyjde novými elegantními předními dveřmi a vykročí po hladce vydlážděné příjezdové cestě.

Nejbližší úsek lesa za hradem zůstal, jak byl. Na kraji louky se jako horský hřeben zvedají tmavé koruny borovic. Odtud vypadají stejně jako dřív. Ania by si do lesa ráda zašla, ale nevěří svojí rovnováze natolik, aby si troufla na hrbolatý terén, a tak se jen posadí na kamennou zídku vedle silnice a vzpomíná.

V tomhle lese pohřbila se svými chlapci Rainera. Zabalili jeho sešlé tělo do prostěradla a vynesli ho z hradu. Byl lehký jako děcko. Ania necítila nic než úlevu. Už to nebyl její manžel, ale její tajemství – muž, který dělal špatná rozhodnutí na každém kroku. A ona se špatně rozhodla, když si ho vybrala. Byla to druhá největší chyba jejího života. Tou první bylo, že uvěřila v Hitlera. A když jí teď při každém kroku naráželo do nohy ztuhlé Rainerovo rameno, připomínala jí ta mrtvá, a přitom tak nezaměnitelně lidská váha, kam až ji špatný úsudek zavedl.

Hrob vykopali jen mělký, půda byla zmrzlá skoro na kost. Když do něj Rainerovo tělo uložili, zůstali všichni tři mlčky stát v nevyřčeném srozumění. Ania se nemodlila – za co taky? A ke komu? K Pánubohu, který podle ní neexistuje? Pokud existuje peklo, Rainer tam patří jako nikam jinam.

Ale jak tam tak stála, přinutila se vzpomínat na chlapce, se kterým se spřátelila před dávnými lety v otcově čekárně. Na chlapce, který jednou týdně doprovázel svého nemocného tátu k doktoru Fortzmannovi, podepíral jeho zestárlé těžké tělo svými útlými rameny a dával mu napít z polní láhve, kterou předvídavě vzal s sebou. Byl dobrý syn. A ze začátku i dobrý manžel, ohleduplný, ukázněný, nabitý energií. A vytrvale ji miloval; odmala byl skálopevně přesvědčen, že se jednou vezmou.

Když teď stála nad jeho mrtvým tělem, napadlo ji, že za tu temnotu, kterou v sobě nosil, může ona. Nikdy neopětovala jeho vášeň. Nikdy ho dost nemilovala. Možná nese na bedrech jeho hříchy stejně jako svoje vlastní.

Wolfgang vedle ní mrzutě rýpal špičkou boty do hlíny. Anselm svoje pocity skrýval úspěšněji, stál s hlavou sklopenou a rukama vraženýma v kapsách. Ania se ho nedokázala zeptat, co si myslí – pod tím mostem byla příliš velká hloubka. Ale přesto z jejich blízkosti čerpala útěchu. Jestli svoje chlapce něčemu naučila, bylo to mlčení; dokázali proplouvat jeho tišinami i proudy jako rození námořníci. A na jeho otevřeném moři se všichni setkali – tři lodě poblikávající světly do tmy, které spolu komunikují beze slov a stačí jim to, aby oznámily: Znám tě, pocházíme z té samé země.

Dva týdny poté se dozvěděla o smrti Benity.

A na žal nad touhle smrtí zůstala sama. Její synové si od krásné mladé matky, se kterou na hradě bydleli, odjakživa udržovali odstup. A Marianna, se kterou by se o smutek mohla podělit, s ní už jakživa nepromluví.

O Benitině smrti se dozvěděla od Martina. Poslal jí krátké oznámení s datem a místem pohřbu; pošta jí ho doručila, až když už bylo po všem.

Ania zrovna seděla s Carstenem v parádní světnici jejich starého statku, kudy věčně táhl průvan. Upustila dopis do klína.

„Co je?“ zeptal se ze svého křesla Carsten, udivený tou prudkou reakcí.

V kamnech plápolal oheň, děcko v Aniině náručí ospale vrnělo. „Benita je mrtvá,“ vypravila ze sebe.

Carsten vykulil oči. „Jak to?“

Ania zavrtěla hlavou. Šok ji ochromil.

„Byla to citlivka,“ prohodil Carsten a také zavrtěl hlavou. Neznělo to jako letmý postřeh, spíš jako analýza. Citlivka. Příliš citlivá na tuhle drsnou, zvířeckou dobu plnou ošklivosti.

Milovaná Benita, jejíž zasněnost a nepraktičnost Anie připomínaly, že v životě existuje i krása a lehkovážnost. Vždycky dovedla Aniu rozesmát. Zabil ji konec vztahu s Herr Müllerem? Tehdy v nemocnici se zdála tak na dně... To by se Benitě podobalo, umřít pro lásku. Jenže Ania neměla koho se zeptat.

Ve svém osamělém smutku rozvěsila po předsíni borové větve s plátky pomeranče propíchanými hřebíčkem, jak ji to Benita naučila. Provoněly dům sladce kořeněnou vůní. A když pod nimi procházela s děckem v náručí, maličká Mary natahovala krk a dívala se, jak se nad ní v příšeří pohupují a lesknou ty obyčejné věci, které najednou zkrásněly.

Dnes ráno Ania sedí na kamenné zídce a hrad se zvolna probírá k životu. Na pěkné nové střešní terase otevírá nějaký muž červené slunečníky. Za oknem v prvním patře kdosi roztahuje závěsy. Je hezké vidět hrad oživlý; stalo se z něj takové užitečné, demokratické místo, když teď hostí všechny ty ušlechtilé lidi ze všech koutů světa. Pokoušejí se porozumět různým složitým věcem – co způsobuje, že jsou lidé krutí nebo laskaví, a jak bychom mohli všichni společně žít v míru. Ania si jejich snah váží, přestože pochybuje, že se kdy doberou odpovědí. Hitler odjakživa tvrdil, že lidí je na zeměkouli prostě moc. Že je jich moc i v Německu – taková malá země, a tolik lidí... Pak se ovšem ukázalo, že jeho reakce na tu potíž není řešení, ale symptom choroby. Byl jako krysa v bludišti, která začne požírat ostatní.

Ania se chystá vstát a zamířit zpátky k hradu, když vtom spatří blížící se postavu. Ženu, které povlávají vlasy ve větru. Mary.

Zvedne paže a zamává jí. Mary má vyhrnutý límec a ruce hluboko v kapsách bundy – tuhé, voskově lesklé a pogumované. Divný kus oblečení; asi ho navrhli pro nějaký zvláštní účel, ale dneska se nosí jen tak, stejně jako takové ty kalhoty se spoustou kapes a různých smyček a šňůrek nebo ty lesklé dresy, které si Ania vždycky spojovala s gymnastikou, ale teď se do nich navléká každý, kdo má rád pohyb. Dospělí chlapi jezdí na kole v kluzkých trikotech, co se jim lepí k tělu jako druhá kůže. Ania je příliš stará, aby takovým věcem rozuměla.

„Už se mi nepovedlo znova usnout,“ řekne Mary, když přijde blíž. „Stýská se mi po dětech.“

Děti... to je představa z jiného světa, jiného života. Anie chvilku trvá, než jí dojde, o čem to dcera mluví.

„Přežijou to bez tebe,“ ujistí ji. „Ale nedivím se ti.“

Mary si povzdechne a posadí se na zídku vedle matky.

„Krásná vyhlídka,“ prohodí. „Už jsem zapomněla, jak je na tomhle konci světa hezky.“

Ania na to zapomněla také. Impulzívně zasune Mary ruku do podpaží. Něco takového od jejich hádky neudělala.

Uleví se jí, když si Mary přitiskne její paži k sobě. Až jí to vžene slzy do očí.

„Nezasloužím si tě,“ řekne dceři. „Udělala jsem tolik špatností. Špatně jsem naložila se životem.“

„Ale teď si to uvědomuješ,“ pohlédne na ni Mary. „Přijímáš za svoje chyby odpovědnost. Prosíš o odpuštění...“

Ania sebou trhne, že div neupadne. „Odpuštění! Bože chraň!“ Pokřižuje se; to gesto přichází zpoza propasti let. „To by mě ve snu nenapadlo.“

Mary mlčí. „Ale uznáváš chybu,“ řekne konečně. „To se taky počítá.“

„Opravdu?“ zeptá se Ania.

„Myslím, že ano,“ řekne Mary.

Ania by se ráda zeptala: A jak ti ty tvoje počty vycházejí? Vidí, že pro Mary je důležité, aby tomu věřila. Je z ní Američanka, nasákla kulturou povídání – vírou v psychoterapii a zpověď, televizními pořady, v nichž se lidé zbavují viny tím, že nahlas litují svých prohřešků.

Podle Aniina názoru žádné řeči nedokážou změnit minulost.

Kdyby Mary věděla o těch batolatech, pochopila by, že na přijetí odpovědnosti nezáleží. To je zpátky nepřivede. Nevrátí jim to život, nevrátí je to zpátky rodičům. A neexistuje rozhřešení za všechny ty lži, které Ania namlouvala sama sobě, místo aby jednala – že ty děti odvezou do sirotčince, k pěstounům, nebo že to s nimi dopadne nějak jinak, ale přijatelně. Namlouvala si to, dokonce ještě když s hlavou nahnutou nad latrínou zvracela. Právě za tohle zaplatí – ne za svou nečinnost, ale za sebeklam, za to, že se snažila zamluvit zlo, i když mu hleděla přímo do tváře. Jak má dceři tohle povědět?

Místo toho stiskne Mary paži a je vděčná za její laskavost. Za její pochopení. Kvůli tomuhle si lidé pořizují děti, dokonce i když jsou přesvědčeni, že se svět řítí do pekel, dokonce i když život nepřináší nic než nejistotu. Doufají, že je někdo pochopí.

KAPITOLA TŘICÁTÁ ŠESTÁ

HRAD LINGENFELS, ŘÍJEN 1991

Marianna sedí u pracovního stolu v té podivně cizí ložnici pro významné návštěvy, kterou jí přidělili, a připravuje si proslov. Ne proslov, ale jen poznámku, opravila ji Claire. Nic zvlášť komplikovaného. Přemýšlí, jestli Claire trne strachy, co z ní asi vypadne. Ale vždyť ta kniha je sice Claiřina, ale ten život je její.

Před odjezdem z domova si připravila pár zajímavých historek z doby odboje, hrst varovných přirovnání a uznalá slova pro soudobé odbojáře v celém světě. Jenže to, co sepsala, jí teď připadá pompézní, přepjatě rétorické.

Včera večer si s Aniou celé hodiny povídaly v knihovně. Aniin život najednou získal tři dimenze – ba ne, vlastně nejen tři dimenze, ale tři různé tváře. Ania Fortzmannová, Ania Brandtová, Ania Grabareková; proč o nich Marianna dosud nic nevěděla? V duchu je nedělí na dobré nebo špatné, pravdivé nebo falešné. Vyvstávají před ní jako souhra různých rozhodnutí a okolností.

Proč ses mi tohle všechno nepokusila říct po Rainerově smrti? zeptala se své přítelkyně. Proč jsi mi to nevysvětlila?

Protože by ti to bylo jedno, opáčila Ania. A právem.

Marianna neodporovala. Viděla sebe samu, jak stojí ve dveřích kuchyně a zírá na Aniu a toho umírajícího. Tehdy nechtěla nic vědět. Bylo moc brzy po válce, po Albrechtově smrti, po všech těch mrtvých. Vědět víc by na ni bylo příliš.

I Benitin život pro ni během téhle cesty získává celistvější podobu. Když je pohromadě s Martinem, jako by v něm jeho matka ožívala. Martin v sobě má tutéž podmanivost, která nespočívá jen v hezkém zevnějšku, ale v čemsi obtížně postižitelném. Má auru, vybaví se Marianně termín, který zpopularizovalo hnutí New Age. Marianna se podobným nesmyslům vždycky vysmívala, ale tady, v prostředí tohoto starobylého hradu a v posledním dějství jejího života, se idea „aury“ či „energie“ jeví podložená a důležitá, stejně reálná jako kterýkoli čin – a činy jsou pro Mariannu „zlatý standard“, kolem kterého se točí celý její život. Proto Benita přitahovala lidi na potkání, proto se do ní Connie zamiloval.

Ozve se slabé zaklepání, a než se Marianna stačí otočit, vběhne dovnitř malá holčička a za ní vejde Fritz. „Babi!“ jásá holčička a vlnité vlásky jí divoce poletují. Čtyřletá Nicola, Fritzova nejmladší; je stejně temperamentní a zbrklá, jako býval v dětství její otec. Marianna ji má ze všech svých vnoučat nejradši.

„Nicolo!“ vykřikne. „To je mi ale překvapení!“

„Vzal jsem ji s sebou. Angela je nemocná,“ vysvětluje Fritz. Dojde k matce, skloní se a políbí ji. „Slíbila, že nebude zlobit – je to tak?“ otočí se k dcerce. „Budeš během babiččina projevu tiše jako myšička.“

„Jako myšička,“ potvrzuje Nicola. Zkroutí obličejík do výrazu, který má vyjadřovat myšovitost, a rozradostněně cupitá po špičkách kolem.

„Jen si dělej, co chceš,“ řekne Marianna a přeje si, aby ji nečekal žádný proslov, žádný večírek.

„Podívejme! Tady je to!“ vykřikne Fritz, když zahlédne na Mariannině pracovním stole knížku v tvrdých deskách. „Dostanu konečně výtisk knihy o svojí slavné máti?“ Zvedne ji a začte se do zadní strany přebalu, která je plná vzletných citátů od akademiků a novinářů.

Je do toho tak zabraný, že Marianně na okamžik připomene Albrechta. Je také vysoký, má lehce schýlená ramena a drží knihu před sebou na vzdálenost paže.

„Ale Fritzle,“ vrátí se ke zdrobnělině, kterou ho oslovovala, když byl malý. „Jsem přece tvoje matka. Ty tu knihu nepotřebuješ.“

Marianna schází dolů na banket a tone napůl v panice, napůl v jakési mentální mlze. Návštěva Fritze a Nicoly ji vytrhla z příprav toho, co chce říct. Má ale pocit, že by beztak nic kloudného nevymyslela.

Přes Alicino úpěnlivé naléhání se nepřevlékla. Pořád má na sobě béžový svetr a plátěné sportovní kalhoty a na nohou příšerné, ale pohodlně rozšlapané boty. Nezáleží na tom. Kdyby ničím jiným, tímhle si je jistá.

Když vstoupí do sálu, překvapí ji, kolik je tam lidí. Sešlo se jich tu přinejmenším dvě stě: stipendisté, akademici z Humboldtovy a Svobodné univerzity, různí známí Claire a ředitele, a také – Bože můj, málem by na ně zapomněla – ti, které pozvala ona sama: starý Eberhardt von Strallen a jeho dcera, taky už ve středních letech, a Irmgard Teitelmanová, Mamie Kaltenbrunnerová, Peter Weber – přijeli celý ten lán světa až z Hamburku! Samí staří, dávno ztracení přátelé. A není tamhle jedno z von Oberstových dětí, teď už taky muž středního věku? Poznává ho podle vystouplé brady.

„Tady jsi!“ vynoří se vedle ní Martin, vezme ji za loket a odvádí ji k jejímu místu. Zdá se, že ho nijak nevyvedlo z míry, jak je oblečená. Aurou možná připomíná matku, ale chováním a šarmem je to celý Connie Fledermann. Marianna ho pohladí po ruce.

Když se posadí, ředitel povstane a přejde ke stupínku. „Jsem hrdý, že zde mohu být a spolupodílet se na představení důležité knihy, jejíž autorkou je bývalá stipendistka Falkenbergova institutu. Knihy, která zkoumá samu podstatu odbojového hnutí a jeho morální ryzost. Čeho je zapotřebí, aby člověk dokázal rozeznat zlo již ve chvíli, kdy se rodí? Aby měl dost předvídavosti a pronikavého úsudku...“

Marianna rozpačitě naslouchá.

Když ředitel skončí, zvedne se Claire a zaujme jeho místo. V černých šatech, nápadných brýlích s tmavými obroučkami a se šňůrkou jasně červených korálků kolem krku dnes působí seriózněji.

„Mám to nesmírné štěstí, že jsem mohla zachytit na papír osudy této úžasné, hrdinské ženy – ženy, která si díky odvaze a nezlomné morálce uchovala rovnou páteř i v době, kdy se většina ostatních hrbila; ženy uprostřed světa, jehož intelektuálním a politickým kruhům dominovali muži...“

Marianna se při těch slovech ošije. Pomyslí na všechny přítomné, kteří ji znají z tolika různých míst a tolika různých křižovatek jejího života. Pokaždé jim takhle dokonalá určitě nepřipadala.

„Ráda bych Mariannu požádala, aby pronesla pár slov,“ říká Claire. V Marianně se vzedme panika; sedí jako přimrazená.

Pak se u ní ale objeví Martin a nabídne jí rámě. Vydal se na tuhle dlouhou cestu z Ameriky na Lingenfels jen kvůli ní. Dovolí mu, aby ji odvedl ke stupínku.

Publikum na ni s očekáváním hledí.

Marianna mu oplácí pohled a v davu poznává další obličeje: bratranec von Kreisberga, jehož jméno si sice nepamatuje, ale když prchala s dětmi z Weisslau, jeho matka je u sebe ubytovala; a tamhle vedle něj je ta hodná knihovnice z Dokumentačního centra, a vzadu u stěny stojí dvě Elisabethiny kamarádky z dětství.

„Kdy už začne mluvit?“ ozve se zezadu ze sálu Nicolin hlásek. Fritz ji chová na ruce. Pár lidí se zasměje.

Marianna se zhluboka nadechne. Musí něco říct. Ale jediné, co ji napadá, je omluva. Za co, to sama netuší.

„Mysleli byste...,“ začne konečně a vlastní hlas jí zní cize. „Podle toho úvodu byste si mohli myslet, že jsem báječná žena.“ Opět se ozve smích. Publiku se ulevilo, že konečně otevřela pusu. „A že určitě znám tajemství, jak se stát dobrým člověkem... jak včas rozeznat zlo a postavit se mu, a všechno to ostatní, o čem mluvila Claire.“

Venku na parapetu zakráká vrána.

„A já místo toho hledím na vás,“ pokračuje Marianna, „a nacházím tolik známých tváří – tolik lidí, které znám, a přitom neznám, tolik lidí, které jsem ztratila... A uvědomuji si především svoje slabé stránky.“

Obecenstvo ani nedutá. Claire se v první řadě tváří úzkostně.

Marianna stojí na stupínku a drží se jeho okraje. Vyhledá pohledem Aniu, sedí v první řadě mezi svojí dcerou a Martinem. Je tak malá, taková drobná osůbka. Jak to, že si toho za celé ty roky nikdy nevšimla? A její obličej, ten milovaný obličej zbrázděný rýhami a vráskami, připomíná vyschlé koryto prudké řeky.

Ania jí vrací pohled. A do houstnoucího ticha sotva znatelně přikývne, jako by říkala: Jen dál, pokračuj. Máš mě tady, ať budeš povídat cokoli.

Marianně vytane v paměti vzpomínka: ta noc před tolika, tolika lety, kdy s Aniou seděly a čekaly a venku hodovali Rusové. Temné, tísnivé ticho hradu, třepotavé stíny od plamenů a venku nad ohněm zavěšené tělo mrtvé Gildy. Zase slyší praskot jisker a cizokrajné mužské hlasy, které se spojují v tlumenou nadpozemskou píseň. Jak byla tenkrát vděčná, že má Aniu vedle sebe – dospělého druha, lidskou bytost, se kterou ji nesbližuje příslušnost k nějaké skupině nebo politické straně ani způsob myšlení, ale prostě jen realita dané chvíle, sdílená vůle přežít příští hodiny, příští den a ten další, a společné odhodlání udržet děti v bezpečí.

Ničeho v životě nelituje tolik jako toho, že tohle ztratila – ba ne, že se toho vzdala. A že ztratila i Benitu – svoji milou chybující kamarádku, družku ve vdovství a bytost, kterou, jak si teď uvědomuje, svým způsobem zradila.

„Chci říct,“ znovu promluví, „že ne vždycky jsem se dost snažila doopravdy vědět. Ten ,morální kompas‘, o kterém mluví Claire, mi zřejmě v osobním životě nefungoval tak dobře jako v politickém kontextu. Ledacos vidíme lépe z odstupu. To, co máme přímo před očima... přímo před sebou...,“ zadrhne se, „... rozeznáváme mnohem hůř.“

V publiku někdo zakašle.

„Mezi černou a bílou existuje mnoho odstínů šedi... a právě v nich se většinou pohybujeme a snažíme se...“

Marianna ztrácí půdu pod nohama. Snažíme se o co? Dolehne na ni zmatek. Nejen z té chvíle a z těch slov, ale hlubší zmatek ze života jako takového – z celé té bažiny impulzívních mezilidských vztahů, z té míchanice nejrůznějších vlivů a emocí. Z té nekonečné prapůvodní prebiotické polévky, jejíž existenci se celý svůj život pokoušela popírat.

„... snažíme se, i když tak často selháváme, přiklonit se na stranu světla.“

Marianna cítí, jak jí vysychá jazyk v ústech. Svět se zatmívá a ozve se podivné bzučení. Setká se s pohledem čínského učence, kterého jí představili včera večer. Co o něm ví? O jeho životní zkušenosti? Svět je příliš ohromný na to, aby člověk skutečně poznal všechna jeho zákoutí.

A pak se jí zčistajasna podlomí kolena.

Zrak ji opouští dřív než vědomí.

Ještě ale cítí, že ji zachytil pár silných rukou a přidržuje ji. „Omlouvám se,“ řekne, nebo se o to aspoň pokouší.

„Pššt,“ zaslechne Martinův hlas. „My svoje hrdiny potřebujeme. Už žádné omlouvání.“

Pak všechno ztichne.

KAPITOLA TŘICÁTÁ SEDMÁ

HRAD LINGENFELS, ŘÍJEN 1991

Martin se příštího rána probudí v posteli vedle Mary. Nedokáže na ni myslet jako na Mariannu, i když by byla ráda, kdyby se jí tak říkalo. Ukáže se, že oslovení Mary jí odjakživa vadí.

Když se Marianna včera večer probrala, všem na hradě se nesmírně ulevilo. Díkybohu! Představte si, že by zemřela přímo tady, na půdě hradu, zhubena úsilím odbočit z přímočaré cesty, která definuje její život! Když otevřela oči, dokonce i stoická Ania se rozplakala úlevou. A večírek, který následoval, byl prostě bomba. Obdivovatelka Sophie Schollové hrála na housle a jedna ruská filozofka učila skupinku hostů tancovat baryňu. A jídlo bylo výtečné: jemný bílý pstruh, nové brambory a „podomácku vypěstovaná“ karotka z hradní zeleninové zahrady, kde teď byla obrovská organická pěstitelská školka. Jako dezert Martinova nejmilejší laskomina: nadýchané císařské trhance, kterým se říká Kaiserschmarnn, zdejší specialita. A samozřejmě spousta šampaňského. Mary a Martin odcházeli mezi posledními.

Mary není ten typ ženy, jakým se Martin obvykle dvoří. Je tak trochu chaot a až příliš moderní. Obvykle ho přitahují klidné suverénky, které hned tak něco nerozhází. Ale pod Maryiným roztěkaným půvabem se tají citová vyrovnanost. A má úžasný smysl pro humor; u dcery Anii a Carstena Kellermanových, které si Martin pamatuje jako německou verzi koženého manželského páru z obrazu American Gothic, je to k nevíře.

I když co o nich vlastně až dosud věděl?

Mary se mu včera v noci svěřila s matčiným odhalením. S její tajnou minulostí – že když se vdávala za Carstena, byl její manžel-nacista ještě naživu. Podle Martina slouží Marianně ke cti, že mu o tom nikdy neřekla. Je ale taky možné, že on se jí vzhledem ke svému sklonu obcházet problémy velkým obloukem nikdy pořádně nezeptal, proč se s Aniou úplně přestala stýkat. Stejně jako většina jeho generace si vybudoval existenci na tom, že před nepříjemnými otázkami uhýbá.

„Umíš si to představit?“ zeptala se Mary, když tak leželi bok po boku. „Moje matka přes den ošetřovala jednoho manžela a v noci spala s jiným.“

Ne – zavrtěl hlavou, že to tedy neumí. Ale je to až nejposlednější položka na seznamu věcí, které si neumí představit: Osvětim, Treblinka, obdiv k Hitlerovi, matka polovičního sirotka, která spáchá sebevraždu. A vlastně si neumí představit ani ledacos z toho, co zakusil na vlastní kůži: žít v sirotčinci pro děti zrádců, trávit noci v krytu, muset si dojet pro matku do krysího hnízda ruských vojáků...

Tak či onak, má Mary rád a připadá mu, že je tohle místo spojuje. Oba jsou produktem stejného chaosu.

Přejede jí prstem přes čelo a nos, až spočine na rtech.

Oči se jí rozletí a Mary se zatváří tak užasle, že ho to rozesměje.

„Prokristapána,“ vyhrkne a zprudka se posadí. „Doufám, že máma ještě spí.“

„S tebou si připadám o fůru let mladší,“ směje se Martin. „S něčí matkou jsem si naposledy dělal starosti v sedmnácti.“

„Ježíši!“ Mary zašátrá po pokrývce, neohrabaně si ji přes sebe přehodí, a jak vstává, nechtěně ji stáhne z Martina. „Promiň,“ začervená se.

Jenže Martin je příliš starý na to, aby se styděl za nahotu. „Tumáš,“ podá jí z nočního stolku kruhové zlaté náušnice.

„Chováš se, jako bys to dělal každý den,“ prohodí Mary. „Jako bys každý den spal s cizí ženskou, se kterou máš prapodivnou vazbu, na hradě, kde jsi strávil traumatizující dětství.“

„Úplně každý den ne.“

„Tak obden,“ usměje se Mary.

A když na ni Martin pohlédne – na tuhle už ne úplně mladou americkou dceru Carstena a Anii, jak tu před ním stojí nahá na starobylé kamenné podlaze hradu Lingenfels –, zmocní se ho dosud neznámé, povznášející štěstí.

Dnes ráno se ve velkém sále koná snídaně na rozloučenou, po níž se hosté rozjedou na všechny strany: Mary odveze Aniu do jejího domova důchodců u Bodamského jezera dvě hodiny jízdy odtud („Nemohl bys ji ty zkusit přesvědčit, ať se přestěhuje do Ameriky někam ke mně?“ prosila Martina včera v noci) a Marianna si zajede na lékařskou prohlídku do mnichovské nemocnice. Má sice tělesnou konstituci jako ze železa, ale Fritz s Martinem ji společnými silami přesvědčili, že příčinu mdlob je nutné pořádně vyšetřit.

Martin zamíří na sever. Nejdřív do Frühlinghausenu, navštívit matčin hrob a tetu Gertrudu, jedinou členku Benitiny rodiny, se kterou udržuje kontakt. Po Frühlinghausenu udělá ještě jednu zastávku – u Liesel „Falkmanové“, svojí dávno ztracené kamarádky. Jako kluk o ní dlouhé roky snil, i když o tom nikdy nemluvil. Než přijel do Evropy, vystopoval ji, poslal jí dopis a ona mu odepsala. Prý se na něj samozřejmě pamatuje, i když se radši snaží na ty časy nevzpomínat. Zbytek dětství překlepala v bytě u tety, kde ji s Mariannou tehdy zanechali – v té části Berlína, která skončila na východě, za zdí. Teď po znovusjednocení Německa se přestěhovala do Hamburku. Pracuje jako účetní, má dvě dospělé děti a je už dlouho rozvedená.

V první chvíli ho ty informace zaskočily. Jak si má tenhle všední život spojit s nezkrotnou inteligentní Liesel svého dětství? Ale potlačil sklon vyhýbat se možným zklamáním a zarezervoval si zpáteční let z Hamburku. V restauraci hotelu Atlantic zamluvil stůl; zajdou si spolu na oběd.

Cestou dolů na snídani se zastaví na odpočívadle. Obdivovatelka Sophie Schollové tam spolu s ruskou filozofkou naslouchá Claire, která mává rukama jak větrný mlýn a mele a mele. Mary ho předběhla, už sedí dole vedle matky a povídá si s Fritzem. U stolu vládne srdečná atmosféra a Ania vypadá šťastně, tedy tak šťastně, jak jen se svým tragickým výrazem může vypadat.

Marianna jim předsedá z kolečkového křesla, na které ji bez pardonu posadili, a po klíně se jí šplhá vnučka. Zdá se menší než jindy a unavená; aktivistická jiskra trochu pohasla. Ale když tak trůní na čestném místě uprostřed stolu, starou známou Mariannu nezapře.

Velký sál je přesně takový, jak si ho Martin pamatuje z dětství – ohromná, šerá a studená jeskyně. Stojí tu a cítí, jak se z něj odlupují vrstvy času a sváří se v něm duch uzavřeného chlapce, kterým býval, s nejistým vnímáním sebe samého jakožto muže středních let. A ze všech stran cítí nápor dalších duchů, které tak dobře nezná: mladé Marianny, svojí matky coby nastávající nevěsty, nacistických pohlavárů v nablýskaných kožených holínkách, židovských hostů na hraběnčině slavnosti odsouzených ke zkáze, vyděšených místních lidí skrývajících se před Američany, staletého průvodu knížat a hrabat stižených dnou a jejich terorizovaného služebnictva. Ti všichni jako by proti němu stoupali po schodech. A z jejich gest čiší netrpělivý nepokoj.

Do toho všeho zazní Mariannin hlas. „Tady ho máme,“ říká. „Přichází můj nejmilejší host.“

Martin se rozhlédne.

„Martine Fledermanne,“ zavolá Marianna, jako by byli v sále jen oni dva.

Martin cítí sílu její lásky a zaplaví ho hrdost. Oplatí jí úsměv, dojde k ní a podá jí ruku.

KAPITOLA TŘICÁTÁ OSMÁ

HRAD LINGENFELS, ŘÍJEN 1991

Clotilda Müllerová se ráda prochází se psy na pozemcích Falkenbergova institutu. Nejen proto, že je tam krásně, ale protože si připadá blíž svému teď již mrtvému otci. Představuje si ho, jak se ohání sekerou v houštině stromů v kdysi neudržovaném lese, ze kterého je dnes pečlivě opatrovaný lesopark protkaný dobře značenými štěrkovými pěšinami. Jezdila sem už celé roky předtím, než se dozvěděla, že tu její otec řezal a štípal dřevo pro hrad.

Musí si upřímně přiznat, že ho nikdy nijak zvlášť nezpovídala. Není zrovna upovídaná a Franz Müller býval ještě málomluvnější. Po otázkách přicházejí odpovědi a Clotildu život poučil, že není vždy o co stát. Jako zahradnice ví, že když obrátíte kámen, najdete pod ním červy a brouky. Občas dokonce i hada. Jako Němka ví, že když se začnete přehrabovat v krabici od bot plné fotografií, najdete nacistické uniformy a hákové kříže a děti, jak se vztyčenou paží hajlují.

A co pak s tím? Pomůže vám to milovat mrzutého starého otce, kterému musíte prát špinavé prádlo, čistit zubní protézu a vynášet po něm mísu? Vážit si prarodiče, jehož demence testuje meze vaší trpělivosti? Clotilda ví, že ona sama měla v tomhle ohledu štěstí. Její otec byl laskavý a mírný člověk, snadno se s ním vycházelo až do konce. A jeho mlčenlivost byla dar.

Dokonce i když ji prolomil, neudělal to, aby ulevil svému svědomí. Jen Clotildu seznámil s holými fakty. Ani po dlouhých letech společného života je totiž neznala. Protože se neptala.

Takže:

Za války ho povolali do záložního policejního praporu a poslali na východ. Jeho jednotka měla za úkol nakládat Židy, Slovany a jiné „nežádoucí“ do vlaků směřujících do Treblinky. Věděl jsi, kam jedou? ptala se Clotilda. Zaváhal. Ze začátku ne, ale pak už ano.

Když se to dozvěděl, požádal o přeložení k nějaké jiné jednotce, s „méně intenzívními“ úkoly, a nadřízení mu vyšli vstříc. Stal se z něj kurýr – převážel zapečetěné obálky od jedné armádní skupiny k druhé.

Bylo to tak snadné? zajímalo Clotildu. Prostě jsi jen požádal o přeložení a oni ti vyhověli?

Chvíli mlčel, jeho mohutné ruce spočívaly na nemocničním povlaku. Ano, řekl nakonec, aspoň v mém případě to tak bylo.

Ale už tenkrát ho trápilo, že od něj bylo sobecké požádat o zvláštní zacházení. Znamenalo to, že místo něj musel ženy a děti posílat na smrt někdo jiný z jeho bývalé jednotky. Nevzepřel se z jasných morálních důvodů, ale ze sobecké zbabělosti.

Nesmysl, opáčila Clotilda. Udělal jsi správnou věc! Otázka je, proč to neudělali všichni ostatní. Nebagatelizuj to.

Otce ale nepřesvědčila.

Zahleděl se z okna nemocnice ven a pak už o tom spolu nikdy nemluvili.

Jednu dobu si Clotilda pro sebe malovala jiný život: manžela a děti a svůj vlastní domov, možná někde jinde. Ale s otcem se jí žilo pohodlně a uměl překvapivě dobře vařit. Teď má práci, kterou miluje, dělá zahradnici v městském parku. A má svoje psy. A podle toho, co ví o minulosti a co kolem sebe vidí v současnosti, jsou psi lepší živočišný druh.

Pamatuje si, jak hrad Lingenfels vypadal za jejího dospívání: opuštěný, na zdech graffiti, okna rozbitá a mezi prastarými kameny rašil plevel. Frau von Lingenfelsová, které patřil, se přestěhovala do Spojených států. A v její nepřítomnosti se do hradu začali stahovat tuláci a místní omladina, takže to s ním šlo rychle z kopce. Clotildu tam jednou vylákal jeden námezdní zemědělský dělník; byl z toho zážitek, který jí nestál za zapamatování, a určitě nic, co by hradní zdi předtím neviděly. Potom už se od hradu držela dál.

Ale teď oprášil zašlou slávu, pobývají v něm intelektuálové z celého světa. Falkenbergův institut se prohlašuje za „centrum pro studium morálky“. Sjíždějí se sem stipendisté, aby nad ní bádali. No, jen ať si bádají.

Clotilda si sem nepřichází klást složité otázky, ale plnit otcovo přání.

Požádal ji, aby navštěvovala hrob v lese za hradem. Mrtvého, který tam leží, pohřbil vlastníma rukama. Skoro nic o něm nevěděl – byl to prý ruský vězeň, kterého po válce propustili z místního stalagu. Přitáhl na Lingenfels s bandou bývalých spoluvězňů, všichni byli hladoví, zesláblí a nemocní. A tady v lese narazil na jejího otce. Strhla se hádka. A nachomýtla se k tomu žena – žena, do které byl otec zamilovaný. Tohle je na tom vůbec nejhorší, protože Clotilda si ji pamatuje. Byla krásná, plavovlasá a se světlýma očima. Otec ji Clotildě představil jako svou budoucí nevěstu a Clotilda, jedenáctileté mládě, kolem ní okamžitě začala spřádat nádherné fantazie: stane se její matkou a bude ji učit šít a kupovat si spodní prádlo a další trapné dívčí potřeby, a možná jí dokonce porodí brášku nebo sestřičku, takže si už nebude připadat osamělá. Jenže pak bum, a po té ženě se najednou slehla zem. Žádná svatba, žádné námluvy, už o ní nepadlo ani slovo. Bylo to jedno z největších zklamání Clotildina mladého života.

No, a tahle žena, Benita Fledermannová se jmenovala, se prostě nějak připletla k hádce jejího otce s tím Rusem. A něco se stalo – ten muž na ni zaútočil, anebo možná ona na něj, a on skončil mrtvý. Zabil jsi ho ty? zeptala se Clotilda otce a Franz obřadně přikývl. Jenže nikdy neuměl dobře lhát. Anebo ona? naléhala. Na tom nezáleží, odvětil. Zabili jsme ho my.

Byl to zločin, který se tenkrát trestal smrtí – zavraždit bývalého frontového vojáka nepřátelské armády se rovnalo porušení příměří. A tak ho Franz pohřbil. A protože doba byla taková, jaká byla, nikdo se po něm nesháněl. Nikdo si ani nevšiml, že zmizel.

Jenže ten muž tížil svědomí Franze Müllera stejně jako kterákoli z obětí na východě, za které se cítil odpovědný. Vyřezal do stromu nad hrobem malý křížek a jednou měsíčně tam jezdil. Vždycky vytrhal nejdotěrnější plevel, přinesl květiny a hlavně tam chvíli postál, naslouchal zvukům lesa a prokazoval mrtvému úctu.

Svého času po něm pátral v místním archivu a objevil článek, který krátce po té události vyšel v městských novinách; byl to vlastně spíš informační zpravodaj, který vydávali američtí okupanti. Stálo v něm jméno jakéhosi Fjodora Ivanova, bývalého zajatce z tábora Stalag VIIA, který je pohřešován a byl naposledy spatřen se svými někdejšími druhy poblíž Ehrenheimu. Byla to jen jedna položka v dlouhém seznamu – jména nezvěstných zabírala celou stránku. A Franz netušil, jak pátrat dál. Dokončil jen základní školu. Nebyl žádný výzkumník. A Ivanov bylo běžné ruské jméno.

Před několika lety našli v tomhle lese jiného mrtvého. Přihodilo se to těsně předtím, než Franz Müller zemřel, a hodně se o tu záležitost zajímal. Nalezenou kostrou se začal oficiálně zabývat Spolkový kriminální úřad, pod který podobné nálezy spadaly. Podrobil ji analýze a poté byly pozůstatky v černém igelitovém pytli dočasně uloženy do městské márnice. Test DNA prokázal, že jde o zhruba osmatřicetiletého Němce; z ohledání vyplynulo, že utrpěl zranění v boji a zemřel na progresivní svalovou paralýzu. Nepodařilo se určit jeho identitu. Nakonec ho v lepenkové rakvi pohřbili na ehrenheimském hřbitově.

Ať to byl, kdo to byl, daří se teď jeho kostem líp než předtím, než je našli? Nad tím Franz Müller hloubal. A přes veškerou snahu k ničemu nedospěl. Ať se Clotilda po jeho smrti rozhodne, co dělat dál. Odpovědnost za svoje tajemství přehodil na ni.

Zatím se nerozhodla. Časem možná zajde na úřad a odstartuje oficiální proceduru exhumace. Možná, že až ty kosti vykopou, dokážou z nich zjistit dost, aby mezi všemi Fjodory Ivanovy, kteří tenkrát byli prohlášeni za mrtvé nebo nezvěstné, identifikovali toho správného. Možná vystopují jeho rodinu kdesi v končinách, jimž se dnes říká Bělorusko, a tam za ní zajede neúnavný zaměstnanec Spolkového kriminálního úřadu, který má podobná posmrtná pátrání v pracovní náplni. A pro příbuzné možná bude ta zpráva znamenat definitivní tečku, anebo v nich rozdmýchá hněv, anebo otevře staré rány. Ale zpátky jim ho nepřivede.

Prozatím Clotilda zachovává otcovu tradici. Navštěvuje hrob a stará se, aby úplně nezarostl. Nosí tam květiny ze zahrady a občas nějaký zajímavý kamínek, který našla někde na výletě. Původní kříž, který Franz Müller vyřezal do kmene, už dávno odrostl z dohledu a teď je tam nový, který vydlabal do kůry asi před patnácti lety. I ten už se posunul výš. Kdyby sem náhodou někdo zabloudil, nejspíš by si řekl, že je tu hrob nějakého zvířátka anebo dětský domeček pro lesní skřítky. Možná by se zastavil a chvilku zadumaně postál. Spíš ale ne.

Clotilda při svých návštěvách dodržuje otcovy pokyny. V tlumeném světle pod vysokou borovicí se snaží myslet na všemožné krásy života: na oddaný pohled svých psů, když tu tak s nimi tiše stojí; na výhonky krokusů rašící zpod tajícího sněhu; na to, že lidské bytosti cosi nutí stavět katedrály a zpívat ukolébavky a tvořit umění; že se oddávají záhadám a tajemnu a esoterice; že světová populace každým rokem naroste o osmdesát miliónů lidí.

Čaruje s těmi věcmi v mysli a doufá, že mají nějaký význam.

A mlčí.

PODĚKOVÁNÍ

Napsat tuhle knihu mi trvalo sedm let, takže bych ráda poděkovala hlavně svojí rodině: svým dětem, Tilde, Helen a Williamovi, za to, že se mnou přetrpěly všechny ty spisovatelské vzestupy a pády a dlouhé hodiny po knihovnách, a svému manželu Prebleovi za jeho trpělivost a laskavost a za to, že byl mým prvním čtenářem a že ve mne věřil.

Nedokázala bych tuhle knihu napsat, kdyby nebylo mnoha hodin rozhovorů, které jsem vedla s babičkou, a mnoha příběhů, které mi, když jsem byla malá, vyprávěla nejprve moje matka a po její smrti pak moje teta Annegret Falterová.

Tahle kniha by rovněž nevznikla, nebýt vzpomínek a osobních vhledů mnoha dalších lidí. Ze všeho nejdřív a především bych chtěla poděkovat Dorothee von Haeftenové: podělila se se mnou o životní příběh a memoáry své matky a byla první, kdo mě uvedl do příběhu odvážných mužů a žen z německého hnutí odporu. Dále pak děkuji Annegret Falterové, která mi nejen dlouze vyprávěla, ale také odpovídala na milión otázek, vyhledávala pro mě fakta a pomáhala mi spojovat jednotlivé dílky. Friedrich-Christoph von Saldern a Ellen von Winterfeldová, Mechtilt Reikeová, Heidewig Ellermanová a Constanze von Salmuthová (prostřednictvím svého filmu) se mnou sdíleli svoje vzpomínky. Můj otec John v moji knihu věřil od samého začátku; vděčím mu za trefné komentáře, jimiž mi přispěl jakožto čtenář a „ozvučná deska“. Petra a Jürgen Schreweovi mi velkoryse otevírali dveře svého domu dokořán.

Neocenitelný přínos pro mě znamenala rovněž dlouhá řada historických pojednání, filmů a vzpomínkových knih: kromě jiného Frauen Alison Owingsové, Ordinary Men Christophera Browninga, Black Earth Timothyho Snydera, DP: Europe’s Displaced Persons, 1945–1951 Marka Wymana, všechna díla Gitty Serenyové, deníky Victora Klemperera, The Past Is Myself Christabel Bielenbergové, Memories of Kreisau and the German Resistance Freyi von Moltkeové, Battleground Berlin Ruth Andreas-Friedrichové, On Hitler’s Mountain Irmgard Huntové, Hitler’s Children: The Hitler Youth and the SS Gerharda Rempela, Courageous Hearts Dorothey von Medingové, Backing Hitler Roberta Gellatelyho, The German War Nicholase Stargardta, Not I: Memoirs of a German Childhood Joachima Festa, A Woman in Berlin a dojemný film The Restless Conscience Havy Kohav Bellerové.

Děkuji také svým čtenářkám Karen Schwartzové, Rise Millerové, Dehn Gilmoreové a Anjali Singhové za jejich obrovskou pomoc v různých fázích tvůrčího procesu. Svému úžasnému agentovi Ericu Simonoffovi a jeho kolegyni Raffaelle de Angelisové. Svojí energické a nesmlouvavé redaktorce Jessice Williamsové, která do této knihy vložila krev, pot a slzy a byla mi věrným parťákem, když jsem svoje dílo uváděla do světa. Lauře Cherkasové, která ho pročesala jemným hřebenem. Celému týmu v nakladatelství William Morrow – Kelly Rudolphové, Liate Stehlikové, Lynn Gradyové, Katherine Turroové a Dougu Jonesovi – za jejich nadšení a tvrdou práci.

Moje vděčnost patří Alexandře Fernholzové, Leonie Goetzensové, Judith Hintnerové, Sofii Folkessonové a Hanně Ahlinové za jejich laskavost a podporu. A také umělecké komunitě MacDowell Colony a veřejné knihovně v Brookline za to, že mi poskytly tiché místo ke psaní.

Copyright © 2017 by Jessica Shattuck

Translation © 2017 by Hana Pernicová

Veškerá práva vyhrazena. Žádná část tohoto díla nesmí být reprodukována ani elektronicky přenášena či šířena bez předchozího písemného souhlasu majitele autorských práv.

Z anglického originálu THE WOMEN IN THE CASTLE, vydaného nakladatelstvím HarperCollins, New York 2017, přeložila Hana Pernicová

Odpovědná redaktorka: Karin Lednická

Jazyková redakce: Zuzana Pernicová

Korektura: Milena Nečadová a Iveta Muchová

Sazba písmem Minion Pro: Rajka Marišinská

Grafické zpracování obálky: Rajka Marišinská

Vydání první

Vydalo nakladatelství DOMINO, Na Hradbách 3, Ostrava 1, v listopadu 2017

ISBN 978-80-7498-245-3

Table of Contents

PROZŘENÍ

VĚNOVÁNÍ

PROLOG

HRAD LINGENFELS, 9. LISTOPADU 1938

ČÁST I

KAPITOLA PRVNÍ

HRAD LINGENFELS, ČERVEN 1945

KAPITOLA DRUHÁ

DURYNSKO, KONEC KVĚTNA 1945

KAPITOLA TŘETÍ

FRÜHLINGHAUSEN, 12. BŘEZNA 1938

KAPITOLA ČTVRTÁ

HRAD LINGENFELS, ČERVEN 1945

KAPITOLA PÁTÁ

WEISSLAU, 20. ČERVENCE 1944

KAPITOLA ŠESTÁ

HRAD LINGENFELS, ČERVENEC 1945

KAPITOLA SEDMÁ

HRAD LINGENFELS, SRPEN 1945

KAPITOLA OSMÁ

HRAD LINGENFELS, SRPEN 1945

KAPITOLA DEVÁTÁ

ŘÍŠSKÁ ŽUPA POVARTÍ, LEDEN 1945

KAPITOLA DESÁTÁ

HRAD LINGENFELS, SRPEN 1945

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

HRAD LINGENFELS, SRPEN 1945

KAPITOLA DVANÁCTÁ

BERLÍN, KONEC DUBNA 1945

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

HRAD LINGENFELS, PROSINEC 1945

ČÁST II

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

TOLLINGEN, KVĚTEN 1950

KAPITOLA PATNÁCTÁ

EHRENHEIM, KVĚTEN 1950

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

TOLLINGEN, KVĚTEN 1950

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

MOMSEN, ČERVEN 1950

KAPITOLA OSMNÁCTÁ

EHRENHEIM, ČERVEN 1950

KAPITOLA DEVATENÁCTÁ

TOLLINGEN, ČERVEN 1950

KAPITOLA DVACÁTÁ

EHRENHEIM, ČERVEN 1950

KAPITOLA DVACÁTÁ PRVNÍ

MOMSEN, ČERVENEC 1950

KAPITOLA DVACÁTÁ DRUHÁ

TOLLINGEN, ČERVENEC 1950

KAPITOLA DVACÁTÁ TŘETÍ

MOMSEN, SRPEN 1950

KAPITOLA DVACÁTÁ ČTVRTÁ

ZÁMEK SALEM, ZÁŘÍ 1950

KAPITOLA DVACÁTÁ PÁTÁ

HRAD LINGENFELS, ŘÍJEN 1950

ČÁST III

KAPITOLA DVACÁTÁ ŠESTÁ

DORTMUND, 11. LEDNA 1923

KAPITOLA DVACÁTÁ SEDMÁ

DORTMUND, 1934

KAPITOLA DVACÁTÁ OSMÁ

DORTMUND, 1935

KAPITOLA DVACÁTÁ DEVÁTÁ

POVARTÍ, 1945

KAPITOLA TŘICÁTÁ

FRÜHLINGHAUSEN, PROSINEC 1950

KAPITOLA TŘICÁTÁ PRVNÍ

FRÜHLINGHAUSEN, PROSINEC 1950

ČÁST IV

KAPITOLA TŘICÁTÁ DRUHÁ

DEER ISLE, MAINE, ČERVENEC 1991

KAPITOLA TŘICÁTÁ TŘETÍ

CAMBRIDGE, MASSACHUSETTS, ČERVENEC 1991

KAPITOLA TŘICÁTÁ ČTVRTÁ

HRAD LINGENFELS, ŘÍJEN 1991

KAPITOLA TŘICÁTÁ PÁTÁ

HRAD LINGENFELS, ŘÍJEN 1991

KAPITOLA TŘICÁTÁ ŠESTÁ

HRAD LINGENFELS, ŘÍJEN 1991

KAPITOLA TŘICÁTÁ SEDMÁ

HRAD LINGENFELS, ŘÍJEN 1991

KAPITOLA TŘICÁTÁ OSMÁ

HRAD LINGENFELS, ŘÍJEN 1991

PODĚKOVÁNÍ